Stephen King
Peter Straub
A TALIZMÁN

(Tartalom)

De mink Tommal, mondom, fölkaptunk a hegy tetejére akkor, onnét néztünk a városon körbe . Három-négy házban láttunk világot, ott talán beteget ápoltak – fölöttünk meg a csillagok ragyogtak gyönyörűségesen. A városon túl mérföld szélesen hömpölygött a folyó. Ijesztő is volt meg fenséges is így elnézni!

Mark Twain:
HUCKLEBERRY FINN

Az új ruhám persze összemeszeztem meg összeviaszkoltam, és fáradtságomban a nyelvem kilógott .

Mark Twain:
HUCKLEBERRY FINN

ELSŐ RÉSZ
Jack nagy útra indul

ELSŐ FEJEZET
Az Alhambra Parkszálló

1

1981. szeptember 15-én egy Jack Sawyer nevű gyerek állt a szárazföld és a víz találkozásánál, keze a farmernadrágja zsebében, tekintete a végtelen Atlanti-óceánon. Tizenkét éves volt, s a korához képest hosszúra nőtt. Meglehetősen hosszú, barna haját nemes, tiszta homlokáról hátrafújta a tengeri szélfuvallat. Csak állt, telve azokkal a zavaros, fájdalmas érzésekkel, amelyek már három hónapja nem tágítottak mellőle, azóta, hogy anyja fölszámolta a házukat a Los Angeles-i Rodeo fasorban, és ingatlanügynökök, csekkek és bútorok nagy felvonulása közepette kibéreltek egy lakást New Yorkban, a Central Park nyugati oldalán. Aztán onnan is továbbálltak, s idejöttek, erre az elhagyott kis üdülőhelyre, New Hampshire rövid tengerpartján. Jack életéből eltűnt minden rendszer és szabályosság. Olyan mozgalmas és zabolátlan volt az élete, mint az előtte rengő óceán. Anya csak hajtotta egyik helyről a másikra, keresztül a világon; de vajon mi hajtotta anyát?
Mi elől fut vajon anya?
Jack megfordult, végignézett a néptelen part fövényén, előbb balra, aztán jobbra. Balra árválkodott az Árkádia Vidámvásár, az angolpark, amelyben a Hősök ünnepétől a Munka Napjáig, vagyis május harmincadikától szeptember első hétfőjéig állt a bál, zakatoltak és zsivajogtak mindenféle szórakoztató üzemek. Most kihalt volt és néma, szív két szívverés között. A hullámvasút puszta állványzatnak tűnt a sivár, borult ég előterében, függőleges gerendáit és rézsútos támrendszerét mintha rajzszénnel vázolták volna oda. Újdonsült barátja, Speedy Parker is ott volt valahol, de most nem Speedy Parker járt az eszében. Jobb kéz felől emelkedett az Alhambra Parkszálló, s a gondolatai állandóan ide tértek vissza. Megérkezésük napján egy pillanatig azt hitte, szivárványt lát a manzárdtető fölött. S hogy ez valamiféle jelzés, jobb idők előjele. De rosszul látta, nem szivárvány volt, csak egy szélkakas forgott jobbról balra, aztán balról jobbra az oldalszélben. Jack kiszállt a bérelt kocsiból, ügyet sem vetve anya ki nem mondott kérésére, hogy csináljon valamit a poggyásszal, és föltekintett. A forgolódó réz szélkakas fölött sivár, szürke volt az égbolt.
– Nyisd ki a csomagtartót, és fogd a bőröndöket, kisfiam – szólt utána anya. – Ez a lecsúszott, öreg színésznő szeretne bejelentkezni, és bedobni valami innivalót.
– Egy alapvető martinit – dünnyögte Jack.
– Nem is vagy olyan öreg, ezt kellett volna mondanod – jegyezte meg anya, miközben nagy nehezen kikászálódott a vezetőülésből.
– Nem is vagy olyan öreg.
Anya rámosolygott, és egy pillanatra újra a régi, rettenthetetlen Lily Cavanaugh (mellesleg Mrs. Sawyer) volt, két évtized B-kategóriájú filmjeinek koronázatlan királynője.
– Itt jó dolgunk lesz, Jacky – mondta, és kiegyenesítette a hátát. – Itt minden rendben lesz. Ez jó hely.
Sirály bukkant fel a tető fölött, és Jacknek hirtelen az a nyugtalanító érzése támadt, hogy a szélkakas kelt szárnyra.
– Egy darabig nyugtunk lesz a telefonhívásoktól, az is valami, nem igaz?
– Dehogynem – mondta Jack. Morgan bácsi telefonhívásai elől menekült anya, nem óhajtott tovább huzakodni halott férje üzlettársával, egyetlen vágya volt, hogy bebújjon az ágyba egy alapvető martini társaságában, és a fejére húzza a takarót...
Anya, mi van veled?
Túl sok már a halál, halálból áll ki a fél világ. Odafönt rikoltott egyet a sirály.
– Indujjmá, öcskös, indujjmá – mondta az anyja. – Befelé a Szép és Jó Palotába!
Jacknek akkor átfutott a fején: Ha minden kötél szakad, még mindig ott van Tommy bácsi, ő majd segít rajtunk.
Csakhogy időközben Tommy bácsi is meghalt; halálhíre már ott várakozott hosszú telefonkábelek túlsó végén.

2

Az Alhambra kinyúlt az óceán fölé, hatalmas, viktoriánus tömegét irdatlan gránittömbök tartották, amelyek szinte egybeolvadtak az alacsony partfokkal, New Hampshire néhány mérföldnyi tengerpartjának kiugró gránitszirtjével. A part homokjáról nézve Jack alig látott valamit a szárazföld felé eső nyírott kertekből: egy darabka sötétzöld sövényt, semmi mást. Az égre kirajzolódott a réz szélkakas, észak-északnyugati irány között negyedúton. A szálló előcsarnokában bronz emléktábla adta hírül, hogy az Északi Metodisták Kongresszusa 1838-ban itt tartotta az első rabszolgaság-ellenes tüntetését, aminek aztán Új-Angliában nagy hagyománya lett. Daniel Webster volt a tüntetés szónoka, és ihletett szenvedéllyel, hosszan beszélt. Az emléktáblán ez az idézet állt a szónoklatából: „Véssük eszünkbe, hogy a rabszolgaság mint amerikai intézmény a mai nappal sorvadásnak indult, és bizonyára hamarosan el is pusztul minden államunkban és minden territóriumunkon.”

3

Tehát megérkeztek ide az előző hét valamelyik napján, és ezzel véget ért a New York-i hónapok zűrzavara. Az Árkádia nevet viselő partszakaszon nem voltak Morgan Sloat által alkalmazott ügyvédek, akik iratokat lengetve pattannak elő a kocsijukból, hogy ezt muszáj aláírnia, muszáj aláírnia, Mrs. Sawyer, mert már rég iktatni kellett volna. Az Árkádia nevet viselő partszakaszon nem csöngött a telefon déltől hajnali háromig egyfolytában (Morgan bácsi szemlátomást megfeledkezett arról, hogy a Central Park West lakói nem kaliforniai időszámítás szerint élnek). Sőt, a telefon itt egyáltalán nem csöngött.
Lily feszült figyelemmel hajtott be a tengerparti városkába, a szeme majd összeakadt a nagy odafigyeléstől, de Jack egyetlenegy embert látott utcákhosszat, egy őrült öregurat, aki bevásárlókocsit tolt kelekótyán a járdán. Fölöttük üres égbolt húzódott; barátságtalan szürkeség. S ami New Yorkhoz képest teljesen szokatlan volt, itt más hang nem hallatszott, csak a szűnni nem akaró szél, amint végigsüvít a forgalom híján túlságosan is szélesnek tűnő, néptelen utcákon. Bezárt üzletek mindenütt, a kirakatokban felirat: Nyitva csakis a hétvégén, vagy ami még kilátástalanabb: Viszontlátásra jövő júniusban! Az Alhambrához vezető utcában százszámra várakoztak az üres parkolóhelyek, s a szomszédos Árkádia Teaszalon és Házi Nyalánkságok Boltja asztalainál nem ült senki.
Csak félbolond, kopott öregurak tologattak bevásárlókocsikat a néptelen utcákon.
– Életem legboldogabb három hetét töltöttem ebben a fura kis városkában – mondta Lily, miközben elhagyta az öregurat (aki, Jack látta, ijedt gyanakvással utánuk fordult, és mondott valamit, azt már nem lehetett kivenni, hogy mit), aztán lendületesen rákanyarodott a szálló előkertjén átívelő kocsifelhajtóra.
Lily Cavanaugh (Mrs. Sawyer) valamikor itt boldog volt. Ezért pakolták össze a létfontosságú holmijukat bőröndökbe és táskákba és reklámszatyrokba, ezért fordították rá a kulcsot a lakásra (ügyet sem vetve a harsány telefoncsöngésre, amely még a kulcslyukon is átfurakodott, és követte őket a lépcsőházba); ezért rakták tele a bérelt kocsi hátsó ülését és csomagtartóját degeszre tömött dobozokkal meg batyukkal, ezért vánszorogtak órákon át a forgalmi dugóban a Henry Hudson Parkwayn, s végül ezért téptek további sok-sok órán át az I-95-ösön: mert Lily Cavanaugh valamikor itt boldog volt. 1968-ban, a Jack születését megelőző évben a Művészeti Akadémia díjára jelölték a Tündöklés című filmben nyújtott alakításáért. A Tündöklés színvonalasabb film volt, mint a legtöbb, amiben Lily valaha játszott, s ebben megcsillogtathatta azokat a képességeit, amelyek szokásos feslett nő szerepeiben nem érvényesülhettek. Senki nem számított rá, hogy meg is kapja a díjat, a legkevésbé Lily maga; csakhogy ő halálosan komolyan vallotta azt a közhelyet, hogy az elismerés lényege nem a díj, hanem a jelölés, és megtiszteltetésnek vette, jóleső, igazi megtiszteltetésnek, Phil Sawyer pedig úgy látta jónak megünnepelni a szakmai elismerésnek ezt a ritka pillanatát, hogy fogta Lilyt, és nagy bölcsen elvitte három hétre a kontinens túlsó szélére, az Alhambra Parkszállóba, ahol pezsgőzés közben az ágyból nézték az Oscar-díjak kiosztását. (Ha Jack idősebb, és veszi a fáradságot, hogy utánaszámoljon, rájöhetett volna, hogy élete lényegileg az Alhambrában vette kezdetét.)
Amikor aztán sor került a legjobb női mellékszereplő nevének felolvasására, Lily a családi krónika szerint rámordult Philre: – Ha nekem ítélik ezt a micsodát, és miattad nem vagyok ott, tűsarkú cipőben fogok dzsiggelni a hasadon.
De miután kiderült, hogy Ruth Gordoné lett az Oscar, azt mondta: – Igazán megérdemelte, nagyszerű lány. – Egyúttal oldalba bökte a férjét, és kijelentette: – Jó lesz, ha igyekszel még egy ilyen szerepet keríteni, te nagymenő filmügynök, te!
De hasonló szerep többé nem volt. Utolsó filmjében, Phil halála után két évvel, egy kiöregedett, keserű prostituáltat játszott.

Jack, miközben a poggyászt rámolta ki a csomagtartóból meg a hátsó ülésről, tisztában volt vele, hogy az anyja az emlékeit éli át újra. Egy D'Agostino reklámszatyor kirepedt a D'A mentén, s a kipotyogó zoknilabdák, fényképek, sakkfigurák meg képregények minden egyebet beborítottak a csomagtartóban. Jack nagy üggyel-bajjal belegyömöszölte őket a többi szatyorba. Lily lassan ment fölfelé a szálloda lépcsőjén, a rézkorlátba kapaszkodva, mintegy öregasszony. – Majd keresek egy londinert – szólt vissza, de nem fordult meg.
Jack kiegyenesedett a kitömött szatyrok fölött, és újra fölnézett az égre, ahol, meg volt róla győződve, az imént szivárványt látott. De szivárványnak nyoma sem volt a barátságtalan, csalóka égen.
Aztán halk, de tökéletesen érthető hangon megszólalt mögötte valaki: – Gyere ide!
– Tessék? – mondta, és megfordult. Üresen terült el előtte a kert és a kocsifelhajtó.
– Mi van? – kérdezte anya. Görnyedten kapaszkodott a nagy bejárati ajtó kilincsébe.
– Semmi – mondta Jack. Hát persze, rosszul hallott, és nem jól látott. S már el is felejtette a szivárványt is meg a hangot is, amint meglátta, hogy anya a nehéz ajtóval küszködik. – Várj, majd segítek – mondta, és egy nagy bőröndöt meg egy pulóverekkel megtömött papírzsákot cipelve felbicegett a lépcsőn.

4

Mielőtt Speedy Parkerrel megismerkedett, úgy teltek a napjai a szállodában, hogy észre sem vette az idő múlását, akár az alvó kutya. Ezekben a napokban az egész élete olyan volt, mint egy álom, tele árnyakkal és megmagyarázhatatlan átmenetekkel. Előző este a telefonkábeleken keresztül megérkezett Tommy bácsi halálhíre, de bármennyire megrendítő volt is, még ez sem ébresztette föl teljesen. Ha hitt volna valamiféle misztikában, azt gondolhatta volna, hogy idegen erők kerítették hatalmukba, s azok irányítják az életét meg anyáét is. A tizenkét éves Jack Sawyernek azonban a tevékenység hiányzott, s Manhattan eleven lüktetése után valahogy alapvető módon összezavarta és letörte ezeknek a csöndes napoknak a dologtalansága.
Ahogy ott állt a parti fövényen, azon kapta magát, hogy azt sem tudja, hogy került oda, és mi keresnivalója ott egyáltalán. Valószínűleg Tommy bácsit gyászolja, de olyan az egész, mintha a tudata elaludt volna, s magára hagyta volna a testét. Esténként képtelen volt nyomon követni a filmek cselekményét, amelyeket tévén néztek Lilyvel, s ha olvasni próbált, az még kevésbé maradt meg a fejében.
– Kimerített a sok ide-oda költözés – mondta Lily, mélyet húzva a cigarettájából, és a füstön át összehúzott szemmel ránézett. – De egy kis kikapcsolódás majd rendbe hoz. Jó hely ez, Jacky. Élvezzük, amíg csak lehet.
Előttük, az enyhén vörösbe borult képernyőn Bob Newhart a jobb kezében tartott cipőt nézte merengve.
– Én is azt csinálom, Jacky. – Rámosolygott. – Kikapcsolódom, és élvezem a dolgot.
Jack az órájára pillantott. Két órája ültek a televízió előtt, és semmire nem emlékezett abból, amit látott.
Már éppen fölkelt, hogy megy lefeküdni, amikor fölberregett a telefon. Tehát a jó öreg Morgan bácsi rájuk talált. Morgan bácsi hírei soha nem voltak szívderítők, de ez, úgy nézett ki, még azok között is rekordot javít. Megállt a szoba közepén, és látta, hogy az anyja elsápad, aztán még sápadtabb lesz, és még annál is sápadtabb. Fölemeli a kezét, és a torkára szorítja, amelyen az elmúlt hónapokban újabb ráncok jelentek meg. Alig szól valamit, csak annyit suttog a végén: – Köszönöm, Morgan – és lerakja a kagylót. Azután feléje fordul, és öregebbnek, betegebbnek látszik, mint valaha.
– Most nagyon erősnek kell lenned, Jacky, jó?
Egyáltalán nem érezte magát erősnek.
Lily megfogta a kezét, és azt mondta: – Tommy bácsi ma délután meghalt, Jack. Egy kocsi elgázolta, és továbbment.
Jack levegő után kapott, úgy érezte, megfullad.
– Éppen keresztülment a La Cienega Boulevard-on, amikor elütötte egy furgon. Van egy szemtanú, aki annyit látott, hogy a furgon fekete, és VADÓC felirat áll az oldalán, de semmi többet.
Lily elsírta magát. Egy perc múlva, maga is meglepődött rajta, Jack is vele sírt. Mindez három nappal ezelőtt történt, de számára egy öröklétnek tűnt.

5

1981. szeptember 15-én egy Jack Sawyer nevű gyerek nézte a végtelen vizet, a sima parti fövényen állva egy szálloda előtt, amely a Walter Scott-regények várkastélyaira hasonlított. Sírni szeretett volna, de nem jöttek könnyek a szeméből. Mindenfelől halál vette körül, halálból állt ki a fél világ, szivárvány sehol. A VADÓC feliratú furgon megfosztotta a világot Tommy bácsitól. Tommy bácsi holtan fekszik Los Angelesben, messze a keleti parttól, pedig gyerek létére még ő is tudja, hogy valójában itt a helye. Hiszen mi keresnivalója a nyugati parton az olyan embernek, aki nyakkendőt köt, mielőtt elmegy bélszínes szendvicsért az Arbyhoz.
Apja meghalt, Tommy bácsi meghalt, és lehet, hogy anya is a halálán van. Itt is érezte a halál jelenlétét, itt, az Árkádiának nevezett tengerparton, ahol Morgan bácsi hangján szólalt meg a telefonban. S nem olyan kézenfekvő, közvetlen érzés volt ez, mint a szezon utáni hangulat az elhagyatott, melankolikus nyaralóhelyen, ahol minduntalan elmúlt nyarak kísérteteibe botlik az ember; nem, benne volt az a dolgok szövetében, az óceánról fújó szél illatában. Jack félt... már hosszú ideje egyfolytában félt. Az, hogy itt volt, ahol minden annyira kihalt, csak hozzásegítette, hogy tudatosuljon benne, hogy fél, s hogy meglehet, egész úton a Halál vezetett New Yorktól idáig, az I-95-ösön, az hunyorgott a cigarettafüstben, az szólt oda neki, hogy keressen valami bopot az autórádión.
Halványan emlékezett még, hogy az apja egyszer azt mondta rá: felnőtt fejjel született, de most egyáltalán nem érezte felnőttnek a fejét. Jelenleg határozottan úgy érezte, hogy gyerekfeje van. Félek, gondolta. Piszkosul félek. Úgy érzem, itt egyszerűen vége a világnak.
Fölötte sirályok hasogatták a szürke levegőt. És a csönd is éppen olyan szürke volt, mint a levegő, olyan halálosan szürke, mint a karikák anya szeme körül.

6

Már maga sem tudta, hány napja lézeng, zsibbadtan sodródva az időben, amikor betévedt az angolparkba, megismerkedett Lester Speedy Parkerrel, s valahogy elmúlt az az érzése, hogy tehetetlen, hogy fogságban tartják. Lester Parker néger volt, göndör, szürke hajjal, mély barázdákkal az arcán. Nem volt rajta semmi különös, annak ellenére, hogy annak idején vándor blues-zenészként meglehetős hírnévre tett szert. Hallani sem hallott tőle Jack semmi rendkívülit. Mégis, attól kezdve, hogy betévedt az angolpark játéktermébe, és magán érezte Speedy fakó tekintetét, érezte, hogy elmúlik róla az a fura szédelgés. Újra önmaga volt. Mintha csak valami mágikus sugárzás áramlott volna belé az öregből. Speedy rámosolygott, és azt mondta: – Alighanem társaságom lesz. Megjött akis utazó.
Való igaz, ettől kezdve nem érezte fogságban magát: egy szempillantással előbb még úgy érezte, mintha nedves vattába és vattacukorba csomagolták volna, most meg határozottan felszabadult. S egy szempillantásnyi időre mintha ezüstös dicsfény jelent volna meg az öreg fölött, egy kis fénykoszorú, amely már el is tűnt, mire Jack újra kinyitotta a szemét. Csak most vette észre, hogy Speedy Parker egy széles, súlyos kefeseprű nyelét szorongatja.
– Jól vagy, kisfiam? – kérdezte, aztán fél kézzel megtapogatta a vesetájékát, és kihúzta magát. – Milyen a világ innen nézve, rosszabb vagy jobb?
– Sokkal jobb – felelte Jack.
– Akkor amondó vagyok, jó helyre jöttél. Hogy hívnak?
A kis utazó ezt mondta Speedy a legelső alkalommal, a jó öreg utazó Jack. Magas, szögletes testével a Skee-Ball automatának támaszkodott, két karjával átölelte a seprűnyelet, mintha egy lányt tartana tánc közben. Akit itt látsz, Lester Speedy Parker valamikor maga is utazó volt, kisfiam, úgy bizony, Speedy is otthon volt az országutakon, az összes országutakat jól ismerte a régi szép napokban. Együttese is volt, utazó Jack, bluest játszottak. Speedy gitározott. Jó pár lemezt is csinált, de nem akar zavarba hozni, nem kérdezi meg, hallottad-e hírüket valaha. Minden szavának ritmikus lüktetése, minden mondatának felismerhető zenéje volt: Speedy Parker seprűnyelet tartott a kezében gitár helyett, de így is zenész volt. Még alig öt másodperce beszélgetett Speedyvel, de Jack már tudta, hogy jazzrajongó apja élvezte volna a társaságát.
Három-négy napon keresztül szinte állandóan ott járt Speedy sarkában, figyelte, ahogy dolgozik, és segített neki, amit tudott. Speedy megbízásából szögeket vertbe, festésre váró póznákat csiszolt le; iskolába járás híján ezek az apró-cseprő feladatok legalább lefoglalták: máris jobban érezte magát. Most ismerte csak fel, hogy milyen vigasztalan volt ittlétének első szakasza, aminek újdonsült barátja vetett véget. Mert Speedy Parker a barátja, ezt valami rejtélyes okból kifolyólag biztosan tudta. Az elmúlt néhány napban, mióta elmúlt róla a kábulat (illetve mióta Speedy fakó szemének egyetlen pillantásával lefosztotta róla), az öreg négerrel közelebbi barátságba került, mint bárki mással a világon, talán az egy Richard Sloatot kivéve, akit nagyjából csecsemőkora óta ismert. S Speedy meghitt, bölcs jelenléte most enyhítette Tommy bácsi elvesztésének rettenetét s aggodalmát anya életéért; szinte már a távolból is megérintette ez a jelenlét.
S hirtelen újra visszatért az a kényelmetlen érzése, hogy irányítják, manipulálják: mintha hosszú, láthatatlan dróton húzták volna ide őket erre az elhagyott tengerparti nyaralóhelyre.
Valakik – bárkik legyenek is az illetők – ideparancsolták.
Vagy ez egyszerűen őrültség? Lelki szemei előtt megjelent a hajlott öregúr, amint eszelősen motyog magában, és a járdán dirrel-dúrral tol maga előtt egy üres bevásárlókocsit.
Sirály vijjogott odafönt, és Jack megfogadta, hogy mindenképpen beszélni fog Speedy Parkerrel ezekről az érzéseiről. Akkor is, ha Speedy bolondnak fogja tartani; akkor is, ha kineveti. De titokban tudta, hogy Speedy nem fog nevetni rajta. Tudta, hogy régi barátok, hiszen ha valamit, hát azt biztosra vehette felőle, hogy neki szinte bármit elmondhat.
De ezzel még várnia kell egy darabig. Őrült dolog ez az egész, még maga sem igen érti. Egyelőre tehát inkább hátat fordít az Árkádia Vidámvásárnak, keresztülvág a parti homokon, és visszamegy az Alhambra Parkszállóba.

MÁSODIK FEJEZET
Megnyílik az örvény

1

Elmúlt egy nap, és Jack Sawyer semmivel sem lett okosabb. Ráadásul éjszaka olyan rosszat álmodott, mint még soha azelőtt. Álmában valami rettenetes lény jött el anyáért, egy törpe szörnyszülött aszimmetrikus szemekkel és hámló, oszladozó bőrrel. „Anyád már fél lábbal a sírban van, Jack, nosza, kiáltsad: alleluja!” – ezt károgta a szörnyszülött, akiről Jack tudta – már ahogy álmában az ember tudja, amit tudnia kell –, hogy radioaktív, s ha megérinti, őmaga is halál fia. Verejtékben úszva ébredt álmából, s kis híján felkiáltott a szorongástól. A hullámverés döreje ébresztette rá, hogy hol van, de még órák múlva sem tudott újra elaludni.
Reggel el akarta mesélni, hogy mit álmodott, de Lily sűrű cigarettafüstbe burkolódzott, kedvetlen volt és hallgatag. Csak akkor mosolygott rá, amikor Jack valami mondvacsinált ürüggyel fölállt, és menni készült a szálló kávézójából.
– Majd találd ki, hogy hol vacsorázzunk ma este – mondta Lily.
– Én találjam ki?
– Te. Csak nehogy valami gyorsbüfét válassz! Nem azért jöttem Los Angelestől New Hampshire-ig, hogy hot-doggal mérgezzem magam.
– Próbáljuk meg valamelyik halvendéglőt a Hampton-parton – mondta Jack.
– Helyes. Akkor mehetsz játszani.
Igen, mehetek játszani, gondolta Jack, tőle szokatlan keserűséggel. Ó, anya, milyen jópofa vagy. Menjek játszani. És kivel? Anya, mondd, miért vagy itt? Miért vagyunk itt? Nagyon beteg vagy? És miért nem beszélsz velem Tommy bácsiról? Mit akar tőlünk Morgan bácsi? Miért nem...
Ezernyi kérdés tolult föl benne. És mindhiába, úgysem kap választ egyikre sem.
Hacsak Speedy nem...
De hát ez nevetséges; hogyan is oldhatná meg a problémáit egy öreg néger, akivel alig pár napja ismerkedett meg?
Speedy Parker azonban csak ott motoszkált a fejében, ahogy végigment a strand deszkapallóján, majd nekiindult a nyomasztóan üres tengerpartnak.

2

Itt egyszerűen vége a világnak, gondolta újra.
Fölötte sirályok hasogatták a szürke levegőt. A naptár szerint még nyár volt, de a nyár itt, az Árkádia Parton szeptember első hétfőjével véget ér. A csönd is éppen olyan szürke volt, mint a levegő.
Lenézett az edzőcipőjére, és látta, hogy valami kátrányszerű maszat ragadt rá. Valami tengeri hordalék, gondolta. Környezetszennyező kosz. Fogalma sem volt róla, hol szedte föl, mindenesetre óvatosan hátrább lépett a víz szélétől.
A levegőben rikácsolva köröztek a sirályok. Az egyik éppen a feje fölött vijjogott, s Jack hirtelen kemény, szinte fémes koppanást hallott. Ahogy megfordult, látta, hogy a sirály nagy szárny lebegtetéssel, biccenve földet ér egy szikladarabon, gyors, már-már robotszerű mozdulatokkal jobbra-balra forgatja a fejét, hogy meggyőződjön róla: egyedül van, aztán lehuppan a simára mosott, kemény homokra, oda, ahová az előbb a kagylót pottyantotta. A kagylóhéj eltörött, mint egy tojás héja, s Jack látta benne a nyers kagylótestet, amely még elevenen rángott... vagy talán csak képzelte.
Ezt látni sem akarta.
De még mielőtt elfordult volna, sárga csőre görbe végével marcangolni kezdte a sirály a húst, kihúzta, mint egy gumiszalagot, s Jack érezte, hogy görcsbe szorul a gyomra. Képzeletben hallotta a szétfeszített szövetek tagolatlan, fájdalmas jajkiáltását.
Szerette volna elfordítani a tekintetét, de sehogyan sem tudta. A sirály csőre megnyílt, egy pillanatra látni lehetett piszkos rózsaszín torkát. A kagylótest visszacsapódott a törött héjba, s a sirály futólag Jackre nézett, és koromfekete szeme rettenetes igazságokat hirdetett: hogy az apák, anyák meghalnak, és meghalnak a nagybácsik is, még akkor is, ha a Yale Egyetemre jártak, és a Savile Row-n készült mellényes öltönyükben olyan szilárdnak látszanak, mintegy bank páncélterme. Sőt talán gyerekek is meghalnak, és a végén nem marad más, mint az élő szövetek ostoba, eszméletlen sikoltása.
– Hé – gondolta magában Jack, de tudtán kívül hangosan ki is mondta. – Hé, hordd már el magad!
A sirály azonban csak állt a prédája fölött, és nem vette le Jackről fekete gyöngyszemét. Aztán újra vagdalni kezdte a kagyló húsát. Nem kérsz, belőle, Jack? Még rángatózik! Szavamra, olyan friss, hogy szinte még meg se döglött.
Az erős, sárga csőr újra beleakaszkodott a húsba, és húzni kezdte.
A kagyló végre nagy csattanással kiszakadt a héjából. A sirály fölemelte fejét a szürke, szeptemberi égboltra, és nagyot nyelt. Aztán megint csak mintha Jackre nézett volna, mint azok a festmények, amelyeknek a tekintete követi az embert, bárhova megy a szobában. És ezeket a szemeket.... ismerte ezeket a szemeket.
Hirtelen nagyon hiányozni kezdett neki anya, anya sötétkék szeme. Nem emlékezett rá, hogy valaha is ilyen rettenetesen hiányzott volna, mióta egész kicsi volt. La-la, hallotta őt énekelni, s a hangja a szél hangja volt, most még itt, s csakhamar valahol egészen máshol. Tente, Jack, madárka, vadászni ment apácska, hoz neked majd nyusziprémet, abba pólyállak be téged. És a többi és a többi. Emlékezett rá, ahogy anya az ölében dajkálja, miközben egyik Herbert Tareytont a másik után szívja, s olykor egy-egy forgatókönyvet olvasgat... kék lapokat. Igen, erre is emlékezett, úgy hívta őket: kék lapok. Tente, Jacky, minden rendben. Szeretlek, Jacky. Aludj szépen, tente, tente.
A sirály ránézett.
Mintha forró sós vizet ivott volna, úgy áradt szét a torkában a hirtelen rettenet arra a felfedezésre, hogy a sirály valóban őrá néz. Azok a fekete szemek (kinek a szemei is?) őt nézték. És ismerte ezt a pillantást.
A sirály csőréből kilógott egy nyers húscafat. Ahogy Jack odanézett, beszippantotta. Aztán a csőre különös, de félreérthetetlen vigyorgásra nyílt.
Jack sarkon fordult, és leszegett fejjel, szemhéját rázárva forró, sós könnyeire, futásnak eredt, edzőcipőivel vadul taposva a homokot, s ha valaki képes lett volna fölemelkedni, és sirályperspektívából tekint le a földre, az csak őt látta volna, csak az ő lábnyomait a végtelen szürkeségben, tizenkét éves, magányos Jack Sawyert, amint Speedy Parkerről megfeledkezve rohan vissza a szállodába, és a könnyektől és széltől elfúló hangon újra meg újra ezt az egy tagadószót kiabálja: nem, nem, nem.

3

A parti homoksáv felsőszélénél kifulladva megállt. A bal oldali bordatájékának közepétől mintha forró nyilallás hasított volna mélyen a hónaljába. Leroskadt az egyik padra, amelyet az öregek számára állított a városka közigazgatása, és kisimította szeméből a haját.
Szedd össze magad, gondolta, ha Furiosus őrmester átlép a 8-as kockába, neked kell vezetned a Száguldó Kommandót.
Elmosolyodott, és tulajdonképpen máris jobban érezte magát. Innen föntről, húszméternyire a víztől, minden valamivel kedvezőbb színben tűnt fel. Valószínűleg a légköri nyomás változása hatott rá, vagy valami hasonló. Ami Tommy bácsival történt, az rettenetes, de idővel nyilván majd túlteszi magát rajta, megtanul beletörődni. Legalábbis ezt mondja anya. Morgan bácsi pedig az utóbbi időben rettentően rámenős, de hát Morgan bácsi mindig is rámenős volt.
Ami anyát illeti... hát itt a nagy probléma, úgy tűnik.
Persze, gondolta, s a padon ülve az egyik cipője orrával a deszkapalló peremén túl a homokot turkálta, persze anya még meggyógyulhat. Lehet, hogy meggyógyul; legalábbis lehetséges. Hiszen senki nem állt elő azzal, hogy netán rákja volna. Nem. Ha arról lenne szó, akkor Lily nem ide hozza. Valószínűbb, hogy akkor Svájcban lennének, anya hideg gyógyfürdőket venne, és kecskemiriggyel tömné magát, vagy valami ilyesmi. Egész biztos, hogy azt csinálná.
Úgyhogy talán...
Valami mély, surrogó hangra lett figyelmes. Lepillantott maga elé, és szeme nagyra nyílt a csodálkozástól. A bal cipője belső oldalánál megmozdult a homok. A finom, fehér homokszemcsék egy – talán ujjnyi átmérőjű – kis kör mentén örvény leni kezdtek. A kör közepén hirtelen beroskadt a homok, és kis horpadás keletkezett. Talán kéthüvelyknyi mélységben. A horpadás fala is mozgásban volt, az óramutató járásával ellentétes irányú, gyors, forgó mozgást végzett.
Ez nem lehet igaz, mondta magában azonnal, de szívverése felgyorsult. A légzése is szaporább lett. Ez nem lehet igaz, ez a jelenség az Álmok Világához tartozik, és kész. Vagy egy tarisznyarák ás a homokban, vagy valami hasonló...
De nem tarisznyarák volt, és nem is Álom... nem az a másik valóság, amelyikről gyakran ábrándozott, ha elunta magát, vagy ha félt. És semmiképpen nem tarisznyarák.
Gyorsabban kezdett örvényleni a homok, és száraz, percegő hangot adott, a leydeni palackkal végzett kísérletre emlékeztette, amelyet fizikaórán látott az elmúlt tanévben. De még inkább valami hosszú, kétségbeesett sóhajtásra hasonlított ez a hang, egy haldokló utolsó hörgésére. Szélről beomlott a homok, és csatlakozott az örvényléshez. Most már nem apró horpadásról volt szó; tölcsér tátongott a homokban, mint a forgószél portölcsérje. Egy rágógumi sárga papírja hol előbukkant a homokörvény oldalában, hol betemette a homok, előbukkant, aztán elbújt, aztán megint előbukkant. Ahogy a tölcsér növekedett, egyre többet lehetett elolvasni a feliratából: JU... Aztán JUI.. aztán JUICY F... A tölcsér egyre nőtt, a homok újra leperdült a papírról. Mintha egy szépen megvetett ágyról goromba kézzel lerántanák az ágytakarót. Jack most már végig el tudta olvasni: JUICY FRUIT. Aztán a papírdarab kivágódott a tölcsérből.
Az örvény dühös sziszegéssel, egyre gyorsabban forgott. Hssssshhh... mondta a homok, és Jack csak nézte megbabonázva, aztán elszörnyedve. Ahogy megnyílt a homok, olyan volt, mint egy nagy, sötét szem: mint a sirályé, amely leejtette a kagylót a sziklára, aztán úgy szakította ki belőle az eleven húst, mint egy gumiszalagot.
Hssssshhh, gúnyolódott száraz, percegő hangján a homoktölcsér. És nem képzeletbeli hang volt ez. Bármennyire is szerette volna, hogy csak képzeli, Jack csakugyan hallotta a hangot. Kirepült a műfogsora, amikor a VADÓC feliratú furgon elütötte, elrepült, hogy csak úgy zörgött. Bizony, Jack, Yale Egyetem ide, Yale egyetem oda, ha jön a jó öreg VADÓC feliratú furgon, és kiveri a protkódat, akkor menni kell. Az anyád pedig...
De Jack már újra futásnak eredt, hátra se nézett, csak futott vaktában, a haját kifújta a homlokából a szél, tágra nyílt szemében rémület tükröződött.

4

A szálloda halljának légköre eleve kizárta, hogy itt szaladni lehessen: csönd volt benne, mint egy könyvtárban, s a magas, osztott ablakokon beszűrődő szürke fény elmosta és meglágyította az amúgy is kopott szőnyegek színét. Jack lépésben ment keresztül a homályos helyiségen, de olyan gyorsan, ahogyan bírt. Csak akkor iramodott neki, amikor elhagyta a recepció pultját, és persze a hajlott hátú, hamuszín arcú portás éppen ebben a pillanatban bukkant elő hátsó fülkéjének faburkolatú, boltíves bejáratából. Nem szólt semmit, de az arcára fagyott mogorva kifejezés ráncai vagy két centivel meghosszabbodtak a szája sarkánál. Mintha a templomban érték volna rendbontáson. Jack az inge ujjával megtörölte a homlokát, erőt vett magán, és lépésben ment oda a lifthez. Megnyomta a hívógombot, s közben érezte a hátában a portás szúrós tekintetét. Egész héten egyetlenegyszer látta mosolyogni ezt az embert: amikor fölismerte anyát. De akkor is legföljebb csak az elemi udvariasságnak felelt meg az a mosoly.
– Hát nagyjából ilyen öregnek kell lenni, hogy valaki emlékezzen Lily Cavanaugh-ra – mondta anya, amikor egyedül maradtak a szobájukban. Volt idő, nem is olyan rég, amikor órákra feldobta a hangulatát, ha felismerték, ha a taxisofőr, a pincér vagy a Wilshire Boulevard-on a Saks áruház eladónője emlékezett rá annak az ötven filmnek valamelyikéből, amelyben az ötvenes-hatvanas években játszott. A B-kategóriájú filmek királynője – így emlegették; ő meg csak úgy jellemezte magát: „az autósmozik üdvöskéje”. Most már ennek sem tudott örülni.
Jack ott toporgott a zárt liftajtó előtt, s hallotta azt a képtelen és ismerős hangot, amely a homokörvényből szólt hozzá. S egy pillanatra maga előtt látta Thomas Woodbine-t, a kedves és erős Tommy bácsit, aki az egyik gyámja volt, s akire mindig lehetett számítani bajban és zűrzavarban, maga előtt látta, amint holtan hever a La Cienega Boulevard-on, s ott a műfogsora is tíz méterrel odébb az út szélén, mint a pattogatott kukorica. Újra megnyomta a líftgombot.
Gyorsan, gyorsan!
Aztán még ennél is rémesebb kép jelent meg lelki szemei előtt: két barátságtalan férfi egy várakozó autóba próbálta betuszkolni anyát. Hirtelen úgy érezte, pisilnie kell. Egész tenyerével a liftgombra nehezedett, mire mögötte a hajlott hátú portás rosszallóan krákogott egyet. Jack fél kezének élét bevált mozdulattal a gyomra alá szorította, amitől alábbhagyott a feszítő érzés. Most már hallani lehetett a leereszkedő lift lassú zümmögését. Lehunyta a szemét, összeszorította a lábát. Anya bizonytalannak, tehetetlennek és tétovának látszott, a két férfi könnyen betuszkolta az autóba, akár egy kimerült skót juhászt. De Jack tudta, hogy ez nem a valóság; ez csak emlék, amely részben bizonyára az Álmok Világában gyökerezik, másfelől pedig nem is anyával történt meg, hanem vele.
Amint kinyílt a lift mahagóniajtaja, feltárult a félhomályos fülke, s szemközt a vakotás, hámló tükörben megpillantotta a saját arcát, hirtelen körülvette az öt évvel korábbi jelenet, látta, hogy az egyik férfi szeme sárgára változik, a másiknak a keze tulajdonképpen egy karmos, kemény állati mancs... s úgy ugrott be a liftbe, mint akit vasvillával böktek hátba.
Ez mind képtelenség, gondolta. Az Álmok Világa nem válhat valóra, soha nem láthatta, hogy valakinek a szeme kékről sárgára változik, anya él és virul, semmi ok a félelemre, senki nem áll a halál szélén, s veszély legföljebb is csak annyi, amennyit egy kagylóra nézve a sirály jelent. Jack lehunyta a szemét, miközben a lift iparkodott vele fölfelé.
A homokban az az izé kinevette...
Átfurakodott a résen, amint a liftajtó nyílni kezdett. Elrohant a többi lift csukott ajtaja előtt, aztán jobbra fordult, és végignyargalt a faburkolatú folyosón, a fali gyertyatartók, képek mellett, a szobájuk felé. Itt már nem számított akkora vétségnek a futás. A 407-es és a 408-as ajtó nyílott a lakosztályukba, amely két szobából, teakonyhából és nappaliból állt, ablakaiból kilátással a hosszú, sima, homokos tengerpartra és a végtelen óceánra. Anyja valahonnan virágot szerzett, vázába rakta, s körülötte elrendezte a bekeretezett családi fényképeket. Jack ötéves korában. Jack tizenegy éves korában. Jack csecsemőkorában, az apja karján. Az apja, Philip Sawyer a régi DeSoto kormányánál, amellyel Morgan Sloat társaságában Kaliforniába utazott azokban a fantasztikus időkben, amikor még olyan szegények voltak, hogy gyakran a kocsiban kellett éjszakázniuk.
Jack benyitott a 408-as ajtón a nappaliba, és szólongatni kezdte anyját: – Anya! Anya!
Nem érkezett válasz, csak a virágok fogadták meg a mosolygó fényképek. – Anya! – Becsapódott mögötte az ajtó. Jack jeges szorítást érzett a gyomrában. A nappaliból átrohant a jobb oldali, nagyobbik hálószobába. – Anya! – Itt is nagy csokor tarka virág állt. Az üres ágyon frissen vasalt ágynemű, olyan ropogósra keményítve, hogy leperdült volna róla a ráejtett negyeddolláros. Az ágy melletti kisasztalon vitamintablettákat meg más gyógyszereket tartalmazó barna üvegek álltak. Jack kihátrált a szobából.
Anya ablakából fekete hullámokat lehetett látni, amelyek a partra ki-kigördülve feléje közeledtek.
Egy jellegtelen kocsiból kiszáll két jellegtelen férfi, és megragadják anyát...
– Anya! – üvöltötte.
– Jól van, Jack, hallak – szólt ki Lily a fürdőszobából. – Mi van, az ég szerelmére?
– Ó – mondta Jack, és érezte, hogy ellazulnak az izmai. – Bocsánat, csak nem tudtam, hol vagy.
– Fürdöm – mondta Lily. – Készülődöm a vacsorához. Megengeded?
Jack rájött, hogy már nem is kell vécére mennie. Ledobta magát az egyik degeszre kárpitozott székre, és megkönnyebbülten lehunyta a szemét. Tehát még jól van...
Egyelőre még jól van, súgta egy sötét hang, és lelki szemei előtt újra megnyílt és forogni kezdett a homokörvény.

5

Hét-nyolc kilométerrel feljebb, éppen Hampton előtt, a parti út mentén rábukkantak a Homár Kastély nevű étteremre. Jack menet közben nagy vonalakban beszámolt arról, hogy mivel töltötte a napját, és már kezdett felocsúdni a tengerparton érzett rémületből, amely lassan megfakult az emlékezetében. A pincér vörös mellényben, hátán sárga homárral egy magas ablak melletti asztalhoz vezette őket.
– Parancsol valamit inni, asszonyom? – kérdezte. Szezon multával kőkemény új-angliai kifejezés ült az arcán, s vizenyős kék szeméből Jack rosszallást olvasott ki a maga Ralph Lauren zekéje meg Lily hanyagul viselt Halston délutáni ruhája láttán. Másfajta, jól ismert szorongás kerítette hatalmába: az egyszerű, közönséges honvágy. Anya, ha csakugyan beteg vagy, mi az ördögöt keresünk mi itt? Ez a hely kong az ürességtől. Jézusom, ez hátborzongató!
– Hozzon nekem egy alapvető martinit – mondta anya.
– Parancsol, asszonyom? – érdeklődött a pincér felvont szemöldökkel.
– Jeget tesz a pohárba – mondta Lily. – A jégre egy olajbogyót. Arra Tanqueray gint. Azután... eddig, ugye, érti?
Anya, az isten szerelmére, hát nem látod a tekintetét? Te azt hiszed, jópofa vagy, ő meg azt, hogy hülyét csinálsz belőle. Hát nem látod, hogy néz rád?
Nem. Nem látta. Pedig Lilynek mindig jó szeme volt mások érzékenységére. A helyzetfelismerésnek ez a hiánya újabb keserűség volt Jack számára. Látni, hogy anya minden szempontból leépülőben van.
– Igen, asszonyom.
– Azután – folytatta Lily – fog egy üveg vermutot, bármilyen márkájút, és löttyint belőle a pohárba. Aztán a vermutot visszarakja a polcra, a poharat meg idehozza nekem. Világos?
– Igenis, asszonyom. – A vizenyős, hideg új-angliai tekintet minden szívélyesség nélkül meredt Lilyre. Egyedül vagyunk itt, gondolta Jack. Erre valójában csak most ébredt rá. Te jó ég, egyedül vagyunk.
– És a fiatalúr?
– Egy kólát kérek – mondta Jack szerencsétlenül.
A pincér elment. Lily belekotort a retiküljébe, és előhalászott belőle egy csomag Herbert Tarrytoont („Eridj, hozd ide nekem a polcról a Tarrytoont” – mondta egyszer, kiskorában Jacknek, aki azóta is így nevezte a Tareytont.), és rágyújtott. Három érdes köhögésben szakadt ki torkából a füst.
Újabb keserűség Jack számára. Két évvel korábban Lily teljesen leszokott a dohányzásról. Jack számított rá, hogy vissza fog szokni: gyermeki hiszékenysége és ártatlansága mélyén valami sajátos fatalizmus ezt diktálta. Anya mindig is cigarettázott, előbb-utóbb nyilván újra rágyújt. De hosszú ideig nem tette. Csak három hónappal korábban, New Yorkban kezdett rá újra. Igaz, csak Carltont szívott. Ide-oda járkált a nappaliban, s úgy füstölt, mint egy mozdony, vagy a lemezjátszó előtt guggolt, és a régi rocklemezei vagy halott férje jazzlemezei között turkált.
– Megint cigarettázol, anya? – kérdezte akkor Jack.
– Á, ez csak káposztalevél – mondta Lily.
– Jobb volna, ha azt sem szívnál.
– Kapcsold be inkább a tévét – szólt rá szokatlanul élesen Lily, s szigorúan összeszorította az ajkát, ahogy feléje fordult. – Hátha éppen elcsíped Jimmy Swaggartot vagy Ike tiszteletest. Esetleg együtt allelujázhatsz a szentfazekakkal.
– Bocs – motyogta Jack.
De az legalább csak Carlton volt. Káposztalevél. Ez azonban Herbert Tarrytoon, a régimódi kék-fehér csomagolásban, szopókával a végén, ami filternek látszik, de nem az. Jack még emlékezett rá, hogy az apja azt mondta valakinek, ő Winstont szív, a felesége meg Tüdőfeketítőt.
– Valami nem tetszik, Jack? – kérdezte most Lily, ráfüggesztve furcsán csillogó szemét, a cigarettát a megszokott, némileg modoros módján a jobb keze mutatóujja és középső ujja közé fogva. Ez provokáció volt, hogy mondjon valamit. Hogy kimondja: „Anya, már megint Herbert Tarrytoont szívsz. Ez azt jelenti, hogy azt gondolod, már nincs semmi vesztenivalód?”
– Nem – válaszolta. Újra elfogta az az elkeseredett, tehetetlen honvágy, és sírhatnékja támadt. – Csak ez a hely. Ez nem nagyon tetszik.
Lily körülnézett, és szélesen elmosolyodott. A konyhába vezető csapóajtó előtt két további pincér beszélgetett csöndesen, egy kövér meg egy sovány, vörös kabátban, a hátukon arany homárral. Az alkóv, amelyben ültek, hatalmas teremre nyílt, bejáratát bársonykordon zárta el. A sötéten tátongó teremben az asztalokra ziggurat alakzatban rakták fel a fölfordított székeket. A végében hatalmas üvegfalon keresztül baljós tengerparti táj volt látható, amely Jacket A halál kedvese című filmre emlékeztette. Gazdag fiatal nőt játszott benne anya, aki a szülei akarata ellenére hozzámegy egy jóképű, fekete hajú idegenhez. A jóképű idegen aztán elviszi egy nagy házba az óceán partján, és azon van, hogy az őrületbe kergesse. A halál kedvese tulajdonképpen jellemző volt Lily Cavanaugh egész pályafutására. Rengeteg olyan fekete-fehér filmben játszott, amelyben jóképű, ám könnyen elfeledhető férfiszínészek ide-oda furikáztak lehajtható tetejű Fordokban, kalappal a fejükön.
A sötéten tátongó étterem bársony kordonjáról külön felirat lógott, és még szájba is rágta: EZ A TEREM ZÁRVA.
– Nem valami vidám – jegyezte meg Lily.
– Nem. Olyan, mint a Szürkületi Zóna – mondta Jack, mire Lily fölnevetett a maga érdes, de mégis gyönyörű és ragadós nevetésével.
– Te, Jacky, Jacky – mondta, és mosolyogva odahajolt hozzá, hogy beleborzoljon hosszúra nőtt hajába.
Jack mosolyogva eltolta az anyja kezét (jaj, az ujjai csupa csont és bőr... Anyád fél lábbal a sírban van, Jack...): – Ne fogdossuk a kiállított árut – mondta.
– Ki nem szarja le?
– Ez a szöveg nem való egy vén szatyor szájába.
– Na megállj csak, nézheted, hogy ki tudsz-e vasalni belőlem mozira pénzt a héten.
– Majd nézem – mondta Jack, és egymásra mosolyogtak. Még soha nem volt ekkora sírhatnékja, és még soha nem szerette az anyját ennyire. Valami kihívó elszántság érződött most körülötte... az is ehhez tartozott, hogy visszatért a Tüdőfeketítőre.
Megérkeztek az italaik. Lily Jack felé emelte a poharát: – Egészségünkre.
– Helyes.
Miközben ittak, megindult feléjük a pincér az étlappal.
– Kissé túljátszottam a dolgot az előbb, Jacky?
– Némileg – mondta Jack.
Lily elgondolkodott, aztán vállat vont. – Mit eszel?
– Azt hiszem, nyelvhalat.
– Jó, akkor rendelj belőle kettőt.
Jack rendelt mindkettejüknek, ha már az anyja ezt akarja, és félszegnek, ügyefogyottnak érezte magát, de amikor a pincér elment, Lily szeméből látta, hogy nem vallott vele szégyent. Ami részben Tommy bácsi érdeme. Egyszer a Hardee-nál ettek, s utána Tommy bácsi megjegyezte: – Azt hiszem, nem vagy reménytelen eset, Jack, csak a sárga ömlesztett sajt iránti visszataszító vonzalmadból kell kigyógyulnod.

Kihozták az ételt. Jack farkasétvággyal falta a citromlével meglocsolt forró, jóízű nyelvhalat. Lily csak turkált a tányérjában, megevett egypár szál zöldbabot, aztán mindent a tányérja szélére tolt.
– Itt már két hete elkezdődött a tanítás – közölte Jack a vacsora közepe táján. Látva a nagy, sárga iskolabuszokat, oldalukon az ÁRKÁDIA OKTATÁSI INTÉZMÉNYEI felirattal, némi bűntudatot érzett, ami persze az adott körülmények között föltehetően indokolatlan, de mégiscsak az a helyzet, hogy iskolakerülő.
Lily kérdő tekintettel nézett rá. Előzőleg már rendelt és megivott egy második martinit; a pincér most hozta ki a harmadikat.
Jack vállat vont. – Csak gondoltam, hogy szólok – mondta.
– Szeretnél iskolába járni? – kérdezte Lily.
– Jaj, dehogy. Nemén. Itt nem.
– Akkor jó – mondta Lily. – Mert nincs nálam az oltási lapod. Pedigré nélkül pedig nem vesznek föl, kishaver.
– Ne nevezz havernak – vágta rá Jack a családi jelszót, de anya még egy mosollyal sem nyugtázta.
Te gyerek, miért nem vagy iskolában?
Megrezzent, mintha valódi hangot hallott volna.
– Mi baj? – kérdezte Lily.
– Semmi – mondta Jack. – Illetve... van egy pasas az angolparkban. A Vidámvásárban. Gondnok vagy ilyesmi. Egy öreg fekete. Az kérdezte, hogy miért nem járok iskolába.
Lily előrehajolt, és az arckifejezésében most már nem volt semmi derű. – És mit mondtál neki? – kérdezte szinte ijesztően komoran.
– Azt, hogy magántanuló leszek – mondta Jack vállat vonva. – Emlékszel, amikor Richard magántanuló volt? Az orvos azt mondta Morgan bácsinak, hogy hat hétig nem mehet iskolába, de az utcára azért kimászkálhat meg minden. – Jack elmosolyodott. – Még irigyeltem is érte.
Lily valamelyest megnyugodott. – Nem szeretem, ha szóba elegyedsz idegenekkel, Jack – mondta.
– Anya – mondta Jack –, ez csak egy...
– Nem bánom, kicsoda. Megtiltom, hogy idegenekkel szóba állj.
Jack visszagondolt az öreg feketére, acélszürke göndör hajára, mélyen barázdás arcára, különös, fakó szemére. Széles kefeseprűt tolt végig az angolpark játéktermén, a Vidámvásár egyetlen üzemegységén, amely egész éven át nyitva tart. Az is szinte néptelen volt, kettejükön kívül csak két öregúr játszott Skee-Ballt fásult csöndben.
De most, ahogy itt ült anyával ebben a kísérteties étteremben, nem is az öreg néger tette föl a kérdést, hanem ő maga.
Miért nem vagyok iskolában?
Bizonyára úgy van, ahogyan mondja, kisfiam. Nincs itt az oltási lapod, hiányzik a pedigréd. Vagy azt képzeled, elhozta magával a születési bizonyítványodat? Azt képzeled? Abban a nagy rohanásban?
– Richardról semmi hír? – szakította félbe a gondolatait Lily, és amikor ezt kimondta, akkor hirtelen rájött... Rájött? Ez így semmitmondó. Beléhasított a felismerés, annyira, hogy a keze megrándult az asztalon, és leverte a poharát. A pohár darabokra törött a padlón.
Anyád fél lábbal a sírban van, Jack.
Az a hang a kavargó homokörvényből, az a képzeletbeli hang Morgan bácsi hangja volt. Nem olyan volt, mintha, nem csupán hasonlított rá. Nem képzeletbeli hang volt, hanem valódi. Richard apjának a hangja.

6

Hazafelé a kocsiban Lily megkérdezte: – Mi volt veled az előbb odabent, Jack?
– Semmi. Csak egy olyan kis Gene Krupa-féle akkordot adott elő a szívem. – Az ujjával le is zongorázta szemléltetésképpen a műszerfalon.
– Ne akarj engem a falhoz állítani, Jacky – mondta az anyja, és a műszerfal lámpáinak fényében sápadtnak és elgyötörtnek látszott. A jobb keze mutatóujja és középső ujja között cigaretta parázslott. Nagyon lassan vezetett – negyven mérföldnél lassabban –, mint mindig, amikor sokat ivott. Az ülést egészen előrehúzta, a szoknyája visszacsúszott a térdéről, két felhúzott lába közé fogta a kormánytörzset, álla szinte rálógott a kormánykerékre. Egy pillanatra úgy nézett ki, mint egy összetört vénasszony. Jack gyorsan levette róla a tekintetét.
– Eszembe sincs – dünnyögte.
– Micsoda?
– A falhoz állítani – mondta. – Egy kicsit szúrt a szívem, ennyi az egész. Sajnálom.
– Semmi baj – mondta Lily. – Azt hittem, Richard Sloattal van valami.
– Á, nem. – Csak az apja beszélt hozzám egy homoktölcsérből, odalent a parton. Persze csak képzeletben beszélt, mint a moziban, amikor valakinek az agyában megszólal egy régi hang. Azt mondta, hogy fél lábbal már a sírban vagy.
– Hiányzik neked, Jack?
– Kicsoda? Richard?
– Nem, Spiro Agnew. Hát persze hogy Richard.
– Néha. – Richard Sloat jelenleg Illinois-ban járt iskolába, egy olyan magániskolába, ahol kötelező a templomba járás, és senkinek nincsenek az arcán pattanások.
– Majd csak találkoztok. – Lily beleborzolt a hajába.
– Mondd, anya, jól vagy? – Akaratlanul bukott ki belőle a kérdés. Érezte, hogy a körmei belevájnak a combjába.
– Igen – felelte Lily, és újabb cigarettára gyújtott, miközben húszmérföldes sebességre lassított. Egy ócska teherautó ingerült dudálással húzott el mellettük. – Soha jobban.
– Mennyit fogytál?
– Jacky – mondta –, az embernek a fogyás meg a pénz mindig jól jön. – Elhallgatott, aztán odamosolygott rá. Fáradt, sebzett mosoly volt ez, és mindent elmondott Jacknek, amit tudnia kellett.
– Anya...
– Hagyjuk ezt – szólt rá Lily. – Minden rendben. Hidd el nekem. Inkább keress valami bebopot az FM-en.
– De...
– Keress valami bopot, Jacky, és fogd már be a szád.
Egy bostoni adón talált jazzt: altszaxofon variálta az All the Things You Are-t. Alatta azonban állandó, értelmetlen ellenpontként ott zúgott az óceán. Később aztán megpillantotta a hullámvasút égre kirajzolódó, nagy csontvázát. Aztán az Alhambra Parkszálló várkastély szerű körvonalait. Hazaérkeztek, ha ez otthonnak tekinthető.

HARMADIK FEJEZET
Speedy Parker

1

Másnap kisütött a nap. Kemény, vakító napfény borította – mintegy rétegként, mint a festék – a lapos parti fövényt meg a lejtős, piros cseréptetőt, amely Jack hálószobájának ablakából látszott. Messze, kint a vízen egy széles, alacsony hullám mintha megdermedt volna a fényben, s vakító fénydárdát lövellt a szemébe. Jack úgy érezte, hogy ez a napsütés egészen más, mint a kaliforniai. Valahogy hígabbnak, hidegebbnek, vérszegényebbnek tűnt. Odakint az óceánon elsimult a hullám, aztán újra felhömpölyödött, s ridegen ragyogó aranysáv ugrott át a taraján. Jack elfordult az ablaktól. Már lezuhanyozott, felöltözött, és a belső órája figyelmeztette, hogy ideje elindulni az iskolabusz megállójához. Negyed nyolc van. Csak persze nem megy iskolába, semmi nem úgy zajlik most, mint rendes körülmények között, s a nappal következő tizenkét óráján is úgy fognak keresztüllebegni anyával, mint a kísértetek. Nincs napirend, nincsenek feladatai, nincs leckéje... az időbeosztást legfeljebb az étkezések szabályozzák.
Van ma egyáltalán iskola? Jack megtorpant az ágya mellett, félelem fogta el, hogy ilyen alaktalanná mosódott az élete... úgy gondolta, nem lehet szombat. Visszaszámolt emlékezetében a legközelebbi határozottan azonosítható napig, amely az elmúlt vasárnap volt. Onnan előreszámolva az derült ki, hogy csütörtök van. Csütörtökönként valamikor számítástechnika-órája szokott lenni Mr. Balgóval, kora reggel pedig edzés. Valamikor, amikor az élete még a normális medrében haladt, de úgy érezte, ezeknek az időknek – noha csak néhány hónap választotta el tőlük – végérvényesen befellegzett.
A hálószobájából átment a nappaliba. Meghúzta a függönyzsinórt, s hirtelen kemény, vakító fény árasztotta el a szobát, fakóra sápasztva a bútorokat. Aztán benyomta a tévé gombját, és elterpeszkedett előtte a merev kanapén. Anya még legalább egy negyedóráig nem kel föl. Az is lehet, hogy még tovább, tekintve, hogy az este három martinit megivott a vacsorához.
Az ajtajára pillantott.
Húsz perc múlva halkan bekopogott rajta. – Anya! – szólította. Kábult motyogás válaszolt. Jack résnyire nyitotta az ajtót, és benézett. Lily fölemelte a fejét a párnáról, és erőtlenül hunyorogva nézett rá.
– Jó reggelt, Jacky. Mennyi az idő?
– Nyolc körül lehet.
– Atya ég! Nem haltál még éhen?
– Majdnem. És már unok itt ücsörögni. Csak azt akartam tudni, hogy fölkelsz-e már.
– Inkább nem, ha egy mód van rá. Nem baj? Menj le az étterembe, és reggelizz meg. Aztán bóklászhatnál egyet a parton. Rendben? Meglátod, sokkal jobb anyád lesz, ha alhatok még egy órát.
– Jól van – mondta Jack. – Rendben. Akkor később találkozunk.
Kikapcsolta a tévét, megtapogatta a farmernadrágja zsebét, hogy benne van-e a kulcs, aztán kiment a nappaliból.
A liftben kámfor- és ammóniaszag terjengett; az egyik szobalány levert egy tisztítószeres flakont a takarítókocsiról. Amikor kinyílt előtte a lift ajtaja, a színtelen portás ránézett, elhúzta a száját, és tüntetően hátat fordított. Attól, hogy egy filmszínésznő kölyke vagy, itt senki nem fog hasra esni előtted, fiacskám... és különben is, miért nem vagy iskolában? Jack megállt az Ürügerinc nevet viselő étterem faburkolatú bejáratában. A terem homályos végtelenjében sorokban álltak az üres asztalok. Legfeljebb hat lehetett megterítve. A fehérblúzos, bőrpiros szoknyás felszolgálónő ránézett, aztán elfordította a fejét. A terem másik oldalán az egyik asztalnál rossz bőrben lévő öreg házaspár ült szemközt egymással. Ők voltak az egyedüli reggelizők. Miközben Jack nézte őket, a férfi zavartalanul áthajolt az asztalon, és a felesége előtt négy egyenlő részre vágta a tükörtojást.
– Egyszemélyes asztalt óhajt? – Jack mellett megjelent az Ürügerinc nappali felvigyázója, s az asztalfoglalási regiszter melletti kupacról már le is emelt számára egy étlapot.
– Nem, köszönöm, meggondoltam magam – mondta Jack, és menekült. Az Alhambra éjjelibárjához, a Gyöngyhalászhoz az előcsarnok túlsó végén, üres vitrinekkel szegélyezett barátságtalan folyosón lehetett eljutni. Jack éhsége alábbhagyott arra a gondolatra, hogy ott ülhet egymagában a pultnál, és nézheti, amint az unott szakács odavágja a szalonnaszeleteket a kérges grillsütőre. Inkább megvárja, amíg fölkel anya; vagy még jobb lesz, ha kint, a városba vezetőutcán keres egy boltot, ahol vehet fánkot meg dobozos tejet.
Nekiveselkedett a szálló magas, nehéz ajtajának, és kiment a napsütésbe. A hirtelen világosság egy pillanatra elkápráztatta a szemét: egyetlen sziporkázó izzás volt a világ. Jack pislogott, sajnálta, hogy nem vitt magával napszemüveget. Átment a vöröstéglával burkolt teraszon, le a négy ívelt lépcsőfokon, és nekiindult az előkerten keresztülvezető ösvénynek.
Mi lesz, ha anya meghal?
Mi lesz vele, hova menjen, ki viseli gondját, ha valóban bekövetkezik a legrosszabb, és csakugyan meghal, meghal odafönt, abban a szállodai szobában?
Megrázta a fejét, hogy távozzon tőle ez a rettenetes gondolat, még mielőtt végleg megrohanná és szétszakítaná az Alhambra szépen gondozott parkjában settenkedő pánik. Azért sem fakad sírva, ezt nem engedheti meg magának, nem gondol a rengeteg elszívott cigarettára, és arra sem, hogy anya állandóan fogy, és időnként teljesen tanácstalannak és tehetetlennek látszik. Jack zsebre vágott kézzel gyalogolt, és a park kanyargó ösvényéről rátért a szálloda felhajtójára. Menekülőben vagytok, kisfiam? Mind a ketten menekültök? Menekülnek... de ki elől? És hová? Ide? Erre a néptelen üdülőhelyre?
Kiért a széles útra, amely a tengerparttal párhuzamosan haladt a város felé, s a széles, kihalt táj most olyan volt, mint egy örvény, amely magába szippanthatja s kiöklendheti valami fekete világba, ahol a békét és biztonságot hírből sem ismerik. Sirály vitorlázott ki az üres országút fölé, széles kört írt le, aztán visszakanyarodott a tengerpart irányába. Jack figyelte, ahogy egyre kisebbnek látszik a levegőben, míg végül már csak kicsi fehér pötty volt a hullámvasút szeszélyes vonala fölött.
Lester Speedy Parker, a göndör, vasszürke hajú, ráncos arcú néger ott van valahol az angolparkban, és találkoznia kell vele. Ez olyan világos volt, mint az a hirtelen felismerés Richard apjával kapcsolatban. Felvijjogott egy sirály, kemény, arany fény villant a szemébe egy hullám hátáról, s Jack valahogy allegorikus alakot látott Morgan bácsiban és újdonsült barátjában, Speedy Parkerben: mintha posztamenseken álló, ellentétes figurák lennének, ÉJSZAKA és NAPPAL, HOLD és NAP, SÖTÉTSÉG és VILÁGOSSÁG megszemélyesítői. Jack azonnal tudta Speedy Parkerről, hogy az apjának tetszene ez az egykori blueszenész, és hogy jó szándékú, rendes ember. Morgan bácsival viszont egészen más volt a helyzet. Morgan bácsi üzletember, egész élete üzletelésből, alkudozásból, egyezkedésből áll, és olyan rámenős, hogy a teniszpályán a legreménytelenebb labdát is üldözőbe veszi, és képes csalni a centes alapon játszott kártyajátékokban, amikor Richard ráveszi, hogy beszálljon. Jacknek legalábbis az volt a véleménye, hogy Morgan bácsi nemegyszer csalt. Nem tartozott az elvei közé, hogy veszíteni elegánsan kell.
ÉJSZAKA és NAPPAL; HOLD és NAP; SÖTÉTSÉG és VILÁGOSSÁG – s ezekben az ellentétekben az öreg fekete mindig a világosságot képviselte. S amikor Jack gondolatban eljutott idáig, újra körül fogta mindaz a rettegés, amelyet sikerült leküzdenie ott, a szálló rendben tartott előkertjében. Már szedte is a lábát, futásnak eredt.

2

Amikor megtalálta Speedyt, rájött, hogy fogalma sincs róla, mit akart neki mondani, illetve hogy akart-e egyáltalán mondani valamit. Speedy a szürke és hámló falú játékterem előtt térdelt, és szigetelőszalagot tekert egy vastag kábelra; feje, acélforgácsszerű hajával szinte a móló kövét érintette, sovány fara feszesen kirajzolódott zöld munkanadrágja ülepén, bakancsának poros talpa orrával lefelé úgy állt, mint egy pár hegyére állított szörfdeszka. Még egyszer áttekerte a fekete szigetelőszalagot a kábelen, bólintott, aztán munkászubbonya zsebéből ütött-kopott Palmer-kést vett elő, és sebészi pontossággal elvágta a szalagot. Jack a legszívesebben innen is elszaladt volna: csak zavarja ezt az embert a munkájában, és különben is, esztelenség volt azt képzelnie, hogy Speedy tud rajta segíteni. Miben is segíthetne neki egy kihalt angolpark öreg gondnoka?
Akkor aztán Speedy odafordult, észrevette őt, és szívmelengető, barátságos arckifejezéséből – nem is mosoly volt ez, inkább csak elmélyültek a barázdák az arcán – Jack azonnal látta, hogy szó sincsen arról, hogy zavarná.
– Megjött Utazó Jack – mondta Speedy. – Már attól tartottam, szándékosan kerülsz. Épp amikor kezdtünk összebarátkozni. Örülök, hogy újra látlak, fiacskám.
– Én is örülök – mondta Jack.
Speedy visszadugta a kést a zubbonyzsebébe, aztán fölegyenesedett, de olyan könnyedén, olyan atlétikusan, mintha hosszú testének nem is lenne súlya. – Egy szép napon a fejemre szakad ez az egész – mondta. – Állandóan toldozom-foldozom, hogy úgy, ahogy működjön minden. – Elhallgatott, alaposan megnézte magának Jacket. – Úgy látom, valami nagyon nincs rendjén. Utazó Jacknek alaposan meggyűlt a baja az élettel, nem igaz?
– Igen, valahogy úgy – kezdte Jack, és még mindig fogalma sem volt róla, hogy adja elő, ami bántja. Nem tudja közönséges mondatokba szedni, hiszen mondatokba szedve a dolgok ésszerűnek látszanak. Ami az ő szívét nyomja, arra pedig igazán nem lehet azt mondani, hogy ésszerű.
Csüggedten nézett az előtte álló magas férfira. Speedy kényelmesen zsebre vágta a kezét, két sűrű szemöldöke között elmélyült a függőleges ránc, világos, már-már színtelennek tűnő szeme, amely eddig az épület hámló festését tanulmányozta, most találkozott Jack szemével, és Jack hirtelen megint sokkal jobban érezte magát. Nem értette az egészet, de úgy érezte, mintha Speedy valami közvetlen módon tudná tolmácsolni az érzelmeit, s mintha nem egy hete, hanem már évek óta ismernék egymást, és nem csupán néhány szót váltottak volna egy elhagyatott játékteremben.
– Hát ennyi egyelőre elég a munkából – mondta Speedy, és az Alhambra Szálló felé pillantott. – Nem szabad túlzásba vinni. Azt hiszem, még nem láttad az irodámat, ugye?
Jack megrázta a fejét.
– Ideje, hogy igyunk valami frissítőt, kisfiam. Megérett rá a helyzet.
Hosszú léptekkel megindult visszafele a mólón, miközben Jack ügetett mögötte. Ahogy ledöccentek a móló pereméről, és átvágtak a letaposott földön meg a gyér füvön az angolpark túlsó végén álló épületek felé, Jack meglepetésére Speedy énekelni kezdett.

Utazó Jackre, ó, Utazó Jackre
Hosszú utazás vár .

Nem volt ez kifejezetten ének, valami felemás dolog volt beszéd meg éneklés között, és Jack tulajdonképpen élvezettel hallgatta volna Speedy érdes, magabiztos hangját, ha nem üt szöget a fejébe a dalszöveg.

Hosszú útról jött, hosszú útról és
Fordulhat is vissza már .

Speedy a válla fölött hátranézett, és mintha kacsintott volna.
– Miért nevez Utazó Jacknek? – kérdezte Jack. – Mert Kaliforniából jöttem?
Éppen odaértek a világoskékre festett pénztárbódéhoz a hullámvasút kerítésénél, és Speedy most újra belemélyesztette a kezét viseltes zöld munkanadrágja zsebébe, sarkon fordult, és vállával az alacsony kék léckerítéshez támaszkodott. Gyors és gazdaságos mozdulataiban volt valami színpadias, s Jack úgy érezte, mintha Speedy előre tudta volna, hogy ebben a pillanatban el fog hangzani ez a kérdés.

Kalifornia volt az otthona
S nem is sejti Utazó Jack

– énekelte Speedy, és durván faragott, kemény vonásai – Jack úgy érezte, akarata ellenére – megteltek érzelemmel.

Bár épp onnan jön, s bármi messze van,
Kalifornia az, ahová megy ...

– Micsoda? – kérdezte Jack. – Visszamenni? De hiszen anyám el is adta a házat, vagy bérbe adta, vagy ilyesmi. Nem értem, mi az ördög akar ez lenni, Speedy.
Egészen megkönnyebbült, amikor Speedy normális hangon válaszolt, nem az előbbi ritmikus kántálással: – Lefogadom, nem emlékszel rá, hogy mi már találkoztunk egyszer, Jack. Nem emlékszel, mi?
– Találkoztunk? Hol találkoztunk volna?
– Kaliforniában. Legalábbis én azt hiszem, hogy ott. Nem csoda, ha te nem emlékszel rá, Utazó Jack. Egészen mással voltál elfoglalva abban a néhány percben. Mikor is lehetett, lássuk csak... úgy öt évvel ezelőtt. Ezerkilencszázhetvenhatban.
Jack elképedve nézett rá. Ezerkilencszázhetvenhatban?
– Gyere, keressük meg az irodámat – mondta Speedy, és az előbbi súlytalan eleganciával ellökte magát a léckerítéstől.
Jack megindult mögötte a hullámvasút tartógerendáit kerülgetve egy sörösdobozokkal, cukorkáspapírokkal teleszórt területen, amelyre milliméterpapírra rajzolt diagramként vetült a gerendák árnyéka. Fölöttük úgy emelkedett a magasba a hullámvasút állványzata, mint egy befejezetlen felhőkarcoló. Speedy a kosárlabda-játékosok ruganyosságával ment előre, a fejét fölemelve, karjait eleresztve. Az állványzat alatt a cikcakkos félhomályban nagyon fiatalnak látszott, s ahogy Jack elnézte, a tartása, testének dőlésszöge alapján akár a húszas éveiben is járhatott volna.
Aztán amikor ki lépett a vakító napfényre, ötven évvel mindjárt idősebb lett, a haja szürke, a nyaka ráncos. Jack az állványzat szélénél megtorpant, valahogy megérezve, hogy Speedy Parker csalóka fiatalossága arra utal, hogy az Álmok Világa itt van a közvetlen közelben, ott lebeg Speedy fölött.
Ezerkilencszázhetvenhatban, Kaliforniában? Jack elgondolkodva követte Speedyt, aki az angolpark túloldalán, a drótkerítés mellett álló pirosra festett fabódé felé tartott. Biztos volt benne, hogy soha nem találkozott Speedyvel Kaliforniában... de ábrándvilágának szinte látható jelenléte felidézett egy emléket azokból a napokból, egy késődélután látványát és benyomásait, amikor a hatéves Jack egy fekete játék taxival játszott a kanapé mögött, az apja irodájában... s apja és Morgan bácsi váratlanul lenyűgöző dologról kezdett beszélgetni. Az Álmok Világáról.
A varázslat náluk úgy működik, mint nálunk a fizika törvényei, igaz? Egy feudális monarchia, ahol a tudomány ismeretlen, varázslat működtet mindent. De képzeld csak el, akkor mire mennének, ha megismertetnénk őket az elektromossággal? Ha modern fegyvereket adnánk a megfelelő emberek kezébe odaát? El tudod te azt képzelni?
Lassan a testtel, Morgan, én sok mindent el tudok képzelni, amiről neked, úgy látszik, még fogalmad sincs...
Jack szinte hallotta az apja hangját, és a hullámvasút alatti félhomályos szemétdomb fölött ott vibrált az Álmok Világának sajátos, nyugtalanító hangulata. Jack ismét megindult Speedy nyomában, aki közben kinyitotta a kis piros bódé ajtaját, és hátával az ajtónak támaszkodva, valahogy mosolytalanul is mosolygott.
– Valami jár a fejedben, Utazó Jack – mondta. – Valami úgy zümmög benne, mint egy méhecske. Fáradj be az igazgatósági lakosztályba, és mondd el nekem, mi a baj.
Ha Speedy csakugyan mosolygott volna, szélesen és egyértelműen, Jack talán sarkon fordul és elszalad. Így is élni lehetett a gyanúperrel, hogy gúnyolódik, de egész lénye meleg együttérzésről tanúskodott, még az elmélyült barázdák is ezt sugallták az arcán: Jack hát fogta magát és belépett az ajtón.
Speedy „irodája” kis négyszögletes helyiség volt, belül éppen olyan pirosra festve, mint kívül. Sem íróasztal, sem telefon nem volt benne, csak két felfordított narancsosláda állt az egyik fal mentén, meg egy üzemen kívül helyezett elektromos hősugárzó, amely az ötvenes évek Pontiacjainak hűtőjére emlékeztetett. A szoba közepén egyszerű iskolai szék állt kerek fatámlával, egy szürke, kárpitozott fotel társaságában.
A dagadtra tömött fotel karján mintha macskák számos nemzedéke élesítette volna a karmát: piszkos csimbókokban lógott belőle a lószőr; a széktámla hátán szövevényes mintázatot alkottak a belevésett monogramok. Mindkettő nyilván az ócskástól származott. Az egyik sarokban két térdmagas könyvkupac olcsó kiadású könyvekből, a másikban olcsó lemezjátszó, krokodilutánzat műbőr táskában. Speedy a hősugárzó felé bökött a fejével: – Lennél csak itt januárban-februárban, majd meglátnád, mi célt szolgál. Tyű, barátom, mekkora hideg van itt olyankor! – De Jack már a hősugárzó meg a narancsosládák fölött a falra ragasztott képeket vette szemügyre.
Egy kivétellel szexmagazinokból kivágott fotók voltak. Nők, akkora nagy mellekkel, mint a fejük, amelyet kényelmetlen fatörzsekhez támasztanak, miközben izmos, oszlopszerű lábaikat kihívóan szétvetik. Jack számára egyszerre volt bűbájos és ragadozó jellege az arcuknak, mintha attól kellene tartani, hogy miután megcsókolják az embert, kiharapnak egy darabot a húsából. Egyik-másik nem látszott fiatalabbnak az anyjánál, némelyik meg alig látszott néhány évvel idősebbnek őnála. Nem győzte legeltetni a szemét a sok felkínálkozó testen: a fiatal és kevésbé fiatal, rózsaszín, csokoládébarna vagy mézszínű testeken, amelyek mind mintha odatörleszkedtek volna hozzá, az érintésére vágyva. S közben nagyon is tudatában volt annak, hogy Speedy Parker ott áll mellette, és figyeli. Aztán a sok aktfotó között észrevett egy tájképet, és egy pillanatra elakadt a lélegzete. Ez is fénykép volt, s ez is mintha kitárult volna előtte, mintha három dimenziója lenne. Széles, füves síkságot ábrázolt, valami szívfájdítóan zöld síkságot, amely hullámozva nyúlt el a távoli, alacsony hegyvonulat felé. A síkság és a hegylánc fölött tündökletesen derült volt az ég. Jack szinte érezte a táj üde illatát. Ismerte ezt a vidéket. Még soha nem járt ott, de ismerte. Az Álmok Világából.
– Nem tudja levenni róla a szemét az ember, igaz? – kérdezte Speedy, és Jack erre felocsúdott végre. Egy eurázsiai nőháttal a kamerának, szív alakú fenekét félrebillentve, a válla fölött visszamosolygott rá. Igen, gondolta Jack. – Igazán szép vidék – folytatta Speedy. – Ezt az egyet én magam ragasztottam föl. A lányok már mind itt voltak, amikor beköltöztem. Nem volt szívem letépni őket a falról. Egy kicsit a régi időkre emlékeztetnek, amikor még az országot jártam.
Jack megilletődve nézett Speedyre, az meg rákacsintott.
– Ismeri ezt a vidéket, Speedy? – kérdezte Jack. – Úgy értve, tudja, hol van?
– Talán. De lehet, hogy nem. Valahol Afrikában lehet, például Kenyában. De lehet, hogy csak képzelem. Ülj le, Utazó Jack. Foglalj helyet a kényelmesebbik székben.
Jack elfordította a fotelt, hogy lássa belőle az álomvilágbeli tájat. – Afrika lenne? – kérdezte.
– Meglehet, hogy sokkal közelebb van. Meglehet, hogy az ember bármikor eljuthat oda, ha nagyon akarja.
Jack hirtelen azon kapta magát, hogy reszket, és már jó ideje. Ökölbe szorította a kezét, s érezte, hogy a reszketés átvándorol a gyomrába.
Egyáltalán nem volt biztos benne, hogy olyan nagyon akarja látni ezt az álomvilágbeli vidéket, mindenesetre kérdő tekintettel fordult Speedyhez, aki a fahátú széken ült előtte. – Nem Afrikában van, ugye?
– Hát, nem is tudom. Előfordulhat. Nekem megvan rá a saját elnevezésem, kis barátom. A Territóriumok, így nevezem.
Jack újra a fényképet nézte, a széles, hullámzó síkságot és az alacsony, barna hegyláncot. A Territóriumok. Igen, ez a neve.
A varázslat náluk úgy működik, mint nálunk a fizika törvényei, igaz? Egy feudális monarchia... Ha modern fegyvereket adnánk a megfelelő emberek kezébe odaát... Morgan bácsi, amint spekulál. Aztán az apja, aki fékezni próbálja: Csínján kell bánnunk az ilyen dolgokkal, öregem... ne felejtsd el, a lekötelezettjeik vagyunk, úgy értve, hogy csakugyan tartozunk nekik...
– A Territóriumok – mondta Jack Speedyre tekintve, némileg kérdő hangsúllyal, ízlelgetve a szót.
– Olyan ott a levegő, mint a gazdagok borospincéinek legjobb bora. Langyos eső esik. Gyönyörű vidék ez, kis barátom.
– Már járt ott, Speedy? – kérdezte Jack, abban reménykedve, hogy egyenes választ kap.
De csalódnia kellett, amire számított is. Speedy rámosolygott, és ez most nem csupán a szívélyesség röpke megnyilvánulása volt.
Egy szempillantásnyi hallgatás után Speedy azt mondta: – A fenét, nem jártam én sehol az Egyesült Államok határain kívül, Utazó Jack. Még a háború alatt sem. Texasnál meg Alabamánál messzebb soha nem jutottam el...
– Hát akkor honnan tud a Territóriumokról? – Kezdett már rájárni a szája.
– A magamfajta ember sok mindent hall. Történeteket kétfejű papagájokról, szárnyas, repülő emberekről, meg olyanokról, akik farkassá változnak. Aztán királynőkről. Beteg királynőkről.
...a varázslat náluk úgy működik, mint nálunk a fizika, igaz?
Angyalok meg farkasemberek. – Én is hallottam már farkasemberekről – jegyezte meg Jack. – Képregények is vannak róluk. Ez nem nagy ügy, Speedy.
– Ez talán nem. De már olyat is hallottam, hogy olyan tiszta valahol a levegő, hogy ha kihúz az ember a földből egy szál retket, fél mérfölddel távolabb is megérzik az illatát.
– Aztán meg angyalok...
– Szárnyas emberek.
– Meg beteg királynők – folytatta Jack, némi ironikus éllel. Süket dolgokat hordasz össze, partvis-zsoké, gondolta. – Meg beteg királynők – mondta, és hirtelen émelyegni kezdett. Eszébe jutott a sirály szeme, amint a kagylót cibálja a héjából, s ráfüggesztett tekintete ráébreszti önnön halandóságára; aztán eszébe jutott az örökké nyüzsgő Morgan bácsi hangja, amint azt kérdezi tőle, hogy oda tudja-e hívni a telefonhoz Lily királynőt.
A B-kategóriájú filmek királynője. Lily Cavanaugh királynő.
– Bizony – mondta Speedy csöndesen. – Baj mindenütt akad, kis barátom. Beteg királynők... Halálos betegek, kis barátom. Az országa meg csak várja, hogy akad-e valaki, aki megmenti a haláltól.
Jack tátott szájjal bámult, s nagyjából úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna. Kit kell megmenteni a haláltól? Az anyját? Újra kezdett elhatalmasodni rajta a pánik. Hogy tudná ő megmenteni? Csak nem azt akarja jelenteni ez az egész zagyvaság, hogy az anyja csakugyan halálos beteg, és most is ott haldoklik a szobájában?
– Nagy feladat vár rád, Utazó Jack – mondta Speedy. – Nagy feladat, amit senki más nem végezhet el. Az Úr látja a lelkemet, bárcsak másként lenne.
– Egy szót sem értek az egészből – mondta Jack leszegett fejjel. Forró lehelete csak úgy sütötte a nyaka alját, ahogy beszélt. A kis piros helyiség távolabbi sarkába nézett, és a félhomályban egy ütött-kopott gitárt látott a falhoz támasztva. Mellette, szabályos hengerré tekerve vékony matrac. Speedy a gitárja mellett alszik, gondolta.
– Nem hiszem – mondta Speedy. – Dehogynem érted. Van az úgy, hogy többet tud az ember, mint képzeli. Sokkal, de sokkal többet.
– De én igazán nem – kezdte Jack, aztán félbehagyta. Hirtelen eszébe jutott valami, és ettől még jobban megijedt. A múltnak egy újabb részlete rohanta meg, arra kellett összpontosítania a figyelmét. Egyszeriben kiverte a veríték, s egészen hidegnek érezte a bőrét. Mintha locsolócső finom permete érte volna. Már az előző reggel is ezt az emléket próbálta elfojtani magában, miközben a liftek előtt állt, és szétrepedni készülő hólyagjával küszködött.
– Valami frissítőről volt szó, nem? – kérdezte Speedy, lehajolt, és félretolt egy laza padlódeszkát.
Jack szeme előtt újra megjelent a két semmitmondó külsejű férfi, amint be akarják tuszkolni anyát egy autóba. Az autó tetejére rálógott egy hatalmas fa csipkés lombja.
Speedy könnyedén kiemelt egy félliteres palackot a padlódeszka alatti üregből. A palack sötétzöld volt, a benne lévő folyadék feketének látszott. – Ez majd segít rajtad, kis barátom – mondta. – Egyetlen korty elég, az majd elvisz új helyekre, ahol megleled azt a feladatot, amelyikről beszéltem.
– Nem maradhatok tovább, Speedy – bökte ki Jack, aki most már sürgősen vissza akart jutni az Alhambrába. Az öregember szemlátomást meglepődött, de erőt vett magán, és visszatette a palackot a deszka alá. Jack már fel is állt. – Nyugtalan vagyok – mondta.
– A mamád miatt?
Jack bólintott, és hátralépett a nyitott ajtó felé.
– Hát akkor jobb, ha utánanézel, és meggyőződsz róla, hogy minden rendben van. Ide bármikor visszajöhetsz, Utazó Jack.
– Helyes – mondta Jack, és egy pillanatra megállt, mielőtt futásnak eredt volna. – Azt hiszem... azt hiszem, tudom már, hogy mikor találkoztunk.
– Ugyan, ugyan – mondta Speedy fejcsóválva, és tagadólag intett a kezével –, neked volt igazad. Összekevertem a dolgokat. Csakugyan a múlt héten találkoztunk először, azelőtt soha. Menj csak a mamádhoz, hogy nyugodt lehess.
Jack kiszaladt az ajtón, s az éles napsütésben elnyargalt az utcára vezetőboltíves kijárathoz. Az égboltra kirajzolódva fordítva olvashatta fölötte a RÁSÁVMÁDIV AIDÁKRA feliratot: esténként színes villanykörték mindkét irányban kirajzolták az angolpark nevét. Nike cipői nyomán csak úgy szállt a por. Nem győzte hajszolni az izmait, hogy gyorsabban, keményebben dolgozzanak, úgyhogy mire keresztülvágtatott a kijáraton, már úgy érezte, mintha repülne.
Ezerkilencszázhetvenhatban egy júliusi délutánon a Rodeo fasoron mendegélt fölfelé... De az is lehet, hogy július volt, mindenesetre a nagy nyári szárazság idején, de még azelőtt, hogy mindenki a dombokon fellángoló bozóttüzek miatt kezdett izgulni. Arra már nem emlékezett pontosan, hogy hová ment. Lehet, hogy egyik barátjához. De nem volt semmi sürgős dolga, az biztos. Arra emlékezett, hogy akkoriban jutott el odáig, hogy tétlen perceiben már nem az apja foglalta el minden gondolatát. Azután ugyanis, hogy Philip Sawyer egy vadászbaleset áldozata lett, az árnyéka, a veszteségérzet még hónapokon keresztül megrohanta, amikor a legkevésbé számított rá. Akkor még csak hétéves volt, de tudta, hogy a gyerekkorának egy darabját ellopták tőle – hatéves önmagát ekkor már végtelenül naivnak és önfeledtnek látta –, de időközben rájött, hogy az anyja erejében megbízhat. Már nem rejtettek alaktalan, ádáz fenyegetést a sötét sarkok, félig nyitott szekrény ajtók, árnyékos utcák és üres szobák.
– Az átmeneti békességnek gyökeresen véget vetettek ennek az ezerkilencszázhetvenhatos, ráérős nyári délutánnak az eseményei. Jack ezt követően vagy fél éven keresztül égő lámpa mellett aludt, s még így is lidérces álmok gyötörték.
Az autó néhány házzal a spanyol stílusú, kétemeletes, fehér Sawyer-villa után húzott a járda mellé az úttest másik oldaláról. Zöld színű autó volt, Jack mindössze ennyit tudott megállapítani róla, meg azt, hogy nem Mercedes – az volt ugyanis az egyetlen autómárka, amit felismert. A volánnál Ülő férfi letekerte az ablakot, és rámosolygott. Jack első gondolata az volt, hogy a férfi ismerős, nyilván ismerte Phil Sawyert, és most köszönni akar a fiának. Legalábbis erre lehetett következtetni könnyed, közvetlen és ismerős mosolygásából. Az utasülésen ülő férfi előrehajolt, és sötét szemüvegén keresztül megnézte Jacket; kerek és szinte már fekete szemüvege volt, mint a vakoknak. Ez a második férfi fehér nyersselyem öltönyt viselt. A vezető egy másodpercig nem szólt semmit, csak mosolygott, aztán azt kérdezte: – Kisfiam, nem tudod, hogy jutunk el a Beverly Hills Szállóhoz? – Tehát mégiscsak idegenek: Jack valami furcsa kis csalódottságot érzett.
Fölfelé mutatott, egyenesen az utca végébe. Ott volt fönt a hotel, olyan közel, hogy az apja mindig gyalog ment, ha a Loggiában reggeli megbeszélése volt valakivel.
– Egyenesen? – érdeklődött a vezető, még mindig mosolyogva.
Jack bólintott.
– Okos kis srác vagy – mondta a férfi, mire a másik felkuncogott. – Azt is meg tudod mondani, milyen messzire van? – Jack megrázta a fejét. – Úgy egy-két saroknyira?
– Igen – felelte Jack, de kezdte magát kényelmetlenül érezni.
A vezető még mindig mosolygott, de most már valahogy kiürült ez a mosoly, túlságosan is ragyogó és éles lett. Az utasa kuncogása is fura volt, ziháló és szörcsögő, mintha valami lédús dolgot szopogatna.
– Ötsaroknyira? Hatra? Mit gondolsz?
– Igen, azt hiszem, öt vagy hat – mondta Jack, és hátralépett.
– Hát mindenesetre köszönöm, fiatalember – mondta a vezető. – Történetesen nem szereted az édességet? – Kinyújtotta az ablakon összezárt öklét, majd tenyerével fölfelé fordította, és kinyitotta: egy Tootsie Roll volt a kezében. – Ez a tiéd. Fogd!
Jack bizonytalanul előrelépett, s közben az agyában visszhangzott az ezerszer hallott figyelmeztetés az idegenekkel meg az általuk felkínált édességgel kapcsolatban. Csakhogy ez az ember bent ült a kocsiban, és ha bármivel megpróbálkozik, ő már hetedhét országon túl jár, mire kinyitja a kocsiajtót. Az pedig valahogy neveletlenségnek tűnt, ha nem fogadná el. Jack még egy lépést tett előre, és belenézett a férfi szemébe, amely kék volt, éppen olyan ragyogó és éles, mint a mosolya. Az ösztönei azt diktálták, hogy ne nyújtsa oda a kezét, menjen inkább a dolgára. De a keze egyre közelebb vándorolt a Tootsie Rollhoz. Végül egy gyors kis mozdulattal odakapott érte az ujjai hegyével.
A vezető keze összezárult az ujjai körül, a fekete szemüveges pedig nagyot nevetett. Jack döbbenten belenézett a kezét szorongató férfi szemébe, és látta – legalábbis úgy gondolta, hogy látja –, amint kékből sárgára változik.
Annyi bizonyos, hogy végül is sárga lett a szeme.
Az utasülésen ülő férfi közben kinyitotta az ajtaját, és gyors léptekkel megkerülte a kocsit. Nyersselyem zakójának hajtókáján kis aranykeresztet viselt. Jack vadul rángatta a kezét, de a vezető erősen szorította, és csak nézett rá üres, ragyogó mosolyával. – NE! – kiáltozta Jack. – SEGÍTSÉG!
A fekete szemüveges férfi kinyitotta mellette a kocsi hátsó ajtaját.
– SEGÍTSÉG! – kiabált Jack, miközben a férfi hátulról megragadta, és összenyomta, hogy beférjen a nyitott ajtón. Jack egyre kiabált, megpróbálta kitépni magát, a férfi pedig csak még erősebben szorította. Jack a kezeihez kapott, megpróbálta lefeszíteni magáról, és rémülten érzékelte, hogy az ujjai nem bőrt tapintanak. Hátrafordította a fejét, s látta, hogy ami az oldalát markolja, s kinyúlik a zakóujjból, az nem kéz, hanem valami erős mancs, éles karmok. Ismét segítségért kiáltott.
Hirtelen hangos kurjantás hallatszott az utca felső részéből: – Hé, ne huzakodjon azzal a gyerekkel! Hé, maga! Hagyja békén azt a gyereket!
Jack megkönnyebbülten kapott levegő után, s teljes erejéből rántott egyet magán a karmok markolásában. A következő utcasarok felől magas, sovány néger szaladt feléjük, és még mindig kiáltozott. Aki eddig lefogta, most a járdára lökte, és hátulról megkerülte a kocsit. Jack mögött kivágódott az egyik ház ajtaja, újabb tanúja lett a jelenetnek.
– Mozgás! Mozgás! – mondta a vezető, és már lépett is a gázra. A fehér öltönyös visszaugrott mellé az utasülésbe, s a kocsi pörgő kerekekkel, csikorogva átvágott a Rodeo fasor másik oldalára, kis híján belerohanva egy hosszú, fehér Clenetbe, amelyet teniszhez öltözött, napbarnított férfi vezetett. A Clenet kürtje felüvöltött.
Jack föltápászkodott a járdáról. Szédült. Khakiszínű szafariöltönyös, kopasz férfi bukkant fel mellette, és azt kérdezte: – Kik voltak ezek? Tudod a nevüket?
Jack megrázta a fejét.
– Hogy érzed magad? Ki kell hívnunk a rendőrséget.
– Szeretnék leülni – mondta Jack, és a férfi hátrált egy lépést.
– Akarod, hogy hívjam a rendőrséget? – kérdezte, Jack pedig megrázta a fejét.
– Hihetetlen, hogy mik történnek – szólt a férfi. – Itt laksz a közelben? Már láttalak erre máskor is, nem igaz?
– Jack Sawyer vagyok – felelte Jack. – Ott lakunk, abban a házban.
– Abban a fehérben? – érdeklődött a férfi. – Szóval te vagy Lily Cavanaugh kisfia. Hazakísérlek, ha akarod.
– Hova lett az a másik ember? – kérdezte hirtelen Jack. – A fekete, aki kiabált.
Felnézett a szafariöltönyös férfira, és bizalmatlanul hátralépett. Kettejükön kívül senkit nem látott az utcában.
És most rájött, hogy Lester Speedy Parker volt az a fekete, aki kurjongatva szaladt feléjük a Rodeo fasorban. Tehát Speedy mentette meg annak idején az életét, gondolta, és lélekszakadva rohant az Alhambra Szálló felé.

3

– Reggeliztél már? – kérdezte Lily, és nagy füstfelhő hömpölygött elő a szájából. A haja kendővel hátra volt kötve, s így, a turbán alatt látszott meg igazán, hogy mennyire sovány és elgyötört az arca. Csonkig égett csikk parázslott a két ujja között, s amikor látta, hogy Jack azt nézi, elnyomta az öltözőasztalon álló hamutartóban.
– Nem, nem éppen – felelte Jack az ajtóban ácsorogva.
– Akkor most igen vagy nem? – kérdezte Lily, és visszafordult a tükör felé. – Ez a bizonytalanság a halálom. – Éppen az arcát készítette ki, s a csuklója meg a keze a tükörben csupa csont és bőr volt.
– Nem – mondta Jack.
– Jól van, akkor várj még egy percig, és ha anyád már kellőképpen szépséges, akkor le visz, és mindent fizet, amire csak fáj a fogad.
– Helyes – mondta Jack. – Tudod, olyan nyomasztó volt odalent teljesen egyedül.
– Szent egek, még hogy nyomasztó, a te korodban... – Előrehajolt, és vizsgálgatni kezdte az arcát a tükörben. – Gondolom, nem haragszol, ha megkérlek, hogy odaát várj a nappaliban. Ezt inkább egyedül csinálnám. Tudod, ezek törzsi titkok.
Jack szó nélkül sarkon fordult, és átment a nappali szobába.
Nagyot ugrott, amikor váratlanul fölberregett a telefon.
– Fölvegyem? – szólt át a másik szobába.
– Köszönöm – felelte nyugodt hangon az anyja.
– Szevasz, Jacky, végre megvagy – mondta Morgan bácsi. – Mondd, mi a franc folyik a te jó édesanyád fejében? Tudod te, micsoda égbekiáltó botrány lehetne itt, ha valakinek nem volna gondja az eseményekre? Ott van anyád? Mondd meg neki, hogy beszélnem kell vele. Nem érdekel, bármit mond, muszáj beszélnem vele. Ezt elhiheted nekem, öcskös.
Jack leeresztette a kagylót tartó kezét. Legszívesebben letette volna a telefont, kocsiba szállt volna anyával, hogy keressenek egy másik szállodát, valahol egy másik államban. De végül is nem tette le. Átszólt a félig nyitott ajtón: – Anya, Morgan bácsi van a telefonban. Azt mondja, muszáj beszélned vele.
Lily egy másodpercig nem szólt semmit. Jack nagyon szerette volna látni az arcát. Végül azt mondta: – Majd fölveszem az itteni telefont, Jacky.
Jack már tudta, hogy mit fog csinálni. Lily csöndesen becsukta a hálószobaajtót; hallotta, hogy visszamegy az öltözőasztalhoz, és fölveszi a telefont. – Fölvettem Jacky – szólt át a nappaliba. – Jó – mondta Jack. Aztán újra a füléhez emelte a kagylót, de a mikrofont befogta a kezével, hogy ne lehessen hallani a lélegzését.
– Szenzációs vagy, Lily – mondta Morgan bácsi. – Fantasztikus. Ha még mindig filmeznél, az újságok címlapon hoznának. Miért tűnt el a híres filmszínésznő? Falnák az emberek. De nem gondolod, hogy most már ideje volna észhez térned?
– Hogy találtál meg? – kérdezte Lily.
– Csak nem képzeled, hogy ez nekem gondot okoz? Ne fárassz, Lily! Szeretném, ha visszahurcolkodnál New Yorkba, és ülnél végre a seggeden. Ideje, hogy abbahagyd ezt a bújócskázást.
– Miért? Bújócskázom, Morgan?
– Ugye nem képzeled, hogy a végtelenségig húzhatod az időt, Lily, és nekem sincs arra időm, hogy tűvé tegyem utánad egész Új-Angliát. Hé, te, vigyázz. A srácod nem tette le a telefont.
– Dehogynem.
Jack lélegzete már néhány másodperccel korábban elakadt.
– Szállj ki a vonalból, öcskös – mondta Morgan Sloat.
– Ne légy nevetséges, Sloat – mondta anya.
– Majd én megmondom neked, hogy ki a nevetséges, művésznő. Az a nevetséges, aki begubózik egy lerobbant tengerparti szállodában, holott kórházban volna a helye. Az a nevetséges. Atya ég, hát nem fogod fel végre, hogy kismillió üzleti ügyben kell döntenünk? Engem például érdekel a fiad neveltetése is, és még szerencse, hogy nekem gondom van rá. Úgy látszik, téged már az sem érdekel.
– Nem akarok veled beszélni többet – mondta Lily.
– Lehet, hogy nem akarsz, de muszáj. Odautazom hozzátok, és ha kell, erőszakkal beteszlek egy kórházba. Megfelelő lépéseket kell tennünk, Lily, hát nem érted? A tiéd a fele a cégnek, amelyet vezetni vagyok kénytelen, és a részedet Jack örökli, ha te már nem leszel. Én pedig szeretném biztosítani Jack jövőjét. És ha te azt gondolod, hogy azzal biztosítod a fiad jövőjét, amit abban az átkozott New Hampshire-ben művelsz, akkor még sokkal betegebb vagy, mint képzelnéd.
– Mit akarsz tőlem, Sloat? – kérdezte Lily fáradt hangon.
– Nagyon jól tudod, hogy mit akarok. Szeretném elrendezni mindenkinek a dolgát. Méghozzá méltányosan. Gondoskodni akarok Jackről. Ötvenezer dollárt szándékozom adni neki évente, gondolkozzál el ezen, Lily, Gondom lesz rá, hogy bekerüljön egy jó egyetemre. Hiszen te még arra sem vagy képes, hogy iskolába járasd.
– A nemes lelkű Sloat – jegyezte meg Lily.
– Szerinted ez normális válasz? Lily, neked segítségre van szükséged, és rajtam kívül senki nem segít rajtad.
– Na és ezért mennyit szakítasz le, Sloat? – kérdezte Lily.
– Nagyon jól tudod, mennyit. Amennyi méltányos. Amennyi jár nekem. Meg akarom szerezni a Sawyer & Sloat részvényeidet. A belemet kidolgoztam ezért a cégért, és azt akarom, hogy az enyém legyen. Egyetlen délelőtt elég lenne, hogy elintézzük a formaságokat, aztán kitaláljuk, hogy intézzük el a te dolgodat.
– Ahogy Tommy Woodbine-t elintézted – mondta Lily. – Tudod, Morgan, néha azon gondolkodom, hogy túlságosan is sokra vittétek ti Phillel. A Sawyer & Sloat sokkal könnyebben kezelhető volt, amíg nem foglalkoztatok ingatlanüzletekkel meg fejlesztési ügyekkel. Emlékszel még, amikor nem volt más ügyfeletek, csak néhány kivénült komikus, egy fél tucat reménybeli filmszínész meg forgatókönyvíró? Sokkal jobb volt azelőtt, amikor még nem dőltek a nagy pénzek.
– Hogy kezelhetőbb volt? Viccelsz? – csattant fel Morgan bácsi. – Hiszen te még magadat sem tudod kezelni. – Erőt vett magán, és higgadtabban folytatta: – Amit pedig Tommy Woodbine-ról mondtál, úgy veszem, mintha nem is hallottam volna. Ez még hozzád képest is övön aluli megjegyzés volt, Lily.
– Leteszem a kagylót, Sloat – mondta Lily. – És ide ne gyere! Jacket pedig hagyd békében.
– Kórházba mész, Lily, ennek a bújócskázásnak pedig egyszer s mindenkorra...
Morgan bácsi mondatának közepén anya letette a kagylót; Jack is csöndesen lerakta a magáét. Aztán közelebb lépett az ablakhoz, mint aki a tájékán sem járt a telefonnak. A hálószoba csukott ajtaja mögül azonban nem jött semmi zaj.
– Anya! – szólt át Jack.
– Tessék, Jacky. – Hallotta, hogy anya hangja enyhén elcsuklik.
– Jól vagy? Minden rendben?
– Hát persze. – A lépései az ajtó felé közeledtek, amely résnyire kinyílt. Találkozott a tekintetük, két kék szempár. Lily egészen kitárta az ajtót. Egy pillanatra ismét találkozott a tekintetük, figyelmesen, kutatón. – Persze hogy rendben van minden. Miért ne lenne? – kérdezte Lily. Levették egymásról a szemüket. Valami kölcsönös tudás cserélődött ki közöttük, de vajon micsoda? Jack eltűnődött, vajon tudja-e az anyja, hogy kihallgatta a beszélgetést; aztán rájött, hogy amit most első ízben kölcsönösen tudomásul vettek, az Lily betegségének a ténye.
– Hát – kezdte Jack összezavarodva. Anya betegsége, ez a nagy, érinthetetlen téma iszonyatosan nagyra nőtt közöttük. – Nem is tudom... Csak Morgan bácsi hangja olyan... – vállat vont, nem fejezte be a mondatot.
Lily összerázkódott, és Jack hirtelen újabb nagy felismerésre jutott. Anya fél. Legalább annyira fél, mint ő maga.
Lily cigarettát dugott a szájába, és felkattintotta az öngyújtóját. Mély, kék szemét szúrósan Jackre emelte: – Oda se figyelj arra a görényre, Jack. Csak azért vagyok dühös, mert úgy látszik, semmi esélyem, hogy valaha is megszabaduljak tőle. A jó Morgan bácsi nagyon szereti dirigálni az embert. – Szürke füstöt fújt maga elé. – Attól félek, teljesen elment az étvágyam. De te igazán lemehetnél, és ehetnél végre egy óriási reggelit.
– Gyere te is – kérlelte Jack.
– Szeretnék egy kicsit egyedül maradni, Jack. Próbálj megérteni!
Próbálj megérteni!
Bízzál bennem!
A felnőttek egészen másra gondolnak, amikor ilyeneket mondanak egy gyereknek.
– Sokkal elviselhetőbb leszek, mire visszajössz – mondta Lily. – Megígérem.
Miközben valójában ezt mondta: Sikítani szeretnék. Nem bírom tovább, menj már innen, kifelé!
– Hozzak neked valamit?
Lily megrázta a fejét, hősiesen rámosolygott, Jack pedig kénytelen volt útnak indulni, pedig már neki sem volt semmi kedve a reggelizéshez. Végigkullogott a folyosón, a lifthez. Ismét csak egyetlen úti célja lehetett, de ezúttal azonnal tudta, még mielőtt leért volna a síri előcsarnokba, a hamuszürke, fagyos portás színe elé.
Csakhogy nem találta Speedy Parkert sem az „irodájában”, a pirosra festett bódéban, sem odakint a hosszú mólón, a játékteremben, ahol a két öregúr olyan képpel játszotta a Skee Ballt, mintha egy olyan háborúról volna szó, amelyet, előre tudják, mindketten elveszítenek; és nem találta Speedyt a hullámvasút alatti poros senkiföldjén se. Céltalanul visszafordult, ki, a tűző napsütésbe, végignézett az angolpark üres útjain, elhagyott épületein. Szorongása nőttön-nőtt. Ki tudja, hátha történt valami Speedy Parkerrel. Képtelenség ugyan, de mégis, mi van, ha Morgan bácsi rájött, hogy Speedy Parker... (de hát mire is jött volna rá?), és aztán... lelki szemei előtt megjelent a VADÓC feliratú furgon, amint megfarolva bekanyarodik a sarkon, recsegve direktbe kapcsol, és tépni kezd.
Ettől ő maga is mozgásba lendült, de nemigen tudta, merre menjen. A félelem működésbe hozta a fantáziáját, s hirtelen maga előtt látta Morgan bácsit, amint az Elvarázsolt Kastély torzító tükrei előtt szalad, és különböző szörnyek, torzszülöttek formáját ölti. Kopasz halántékán szarv nőtt, köpcös vállai között púp éktelenkedett, vaskos ujjai lapátokká változtak. Jack most élesen jobbra kanyarodott, s egy fura, szinte kerek, fehér léczsaluzatból készült épület felé tartott.
Odabentről hirtelen ritmikus kopácsolást hallott. Nekiiramodott, a csővel küszködő franciakulcs, üllőre lecsapó kalapács csattogása, a megnyugtató munkazaj irányába. Az épület oldalában rátalált egy lécajtóra, és lenyomta a kilincset. Sávok szabdalták a sötétséget, ahová belépett, és a zaj hangosabb lett. Aztán megváltozott körülötte a sötétség formája, mások lettek a dimenziói. Kinyújtott kezével ponyvát érintett, s ahogy a ponyvát félretolta, meleg, sárga fény vette körül. – Utazó Jack – szólalt meg Speedy hangja.
Jack a hang felé fordult, és meglátta az angolpark gondnokát, aki egy részben szétszerelt ringlispíl mellett ült a földön. A kezében franciakulcs volt, előtte pedig lobogó sörényű szürke ló, hasától a nyeregfőig átdöfve egy hosszú ezüst cövekkel. Speedy komótosan letette a földre a franciakulcsot, és azt kérdezte: – Na, kis barátom, most már beszélgethetünk?

NEGYEDIK FEJEZET
Jack belekóstol

1

– Igen. Beszélgethetünk – felelte Jack tökéletes higgadtsággal, aztán potyogni kezdtek a könnyei.
– Ejnye, Utazó Jack. – Speedy felállt, és odament hozzá. – Ejnye, kis barátom, nem kell úgy elkeseredni, nem kell úgy elkeseredni...
De Jack nagyon el volt keseredve. Úgy érezte, hogy nem bírja tovább, és ha nem sír, akkor elborítja valami nagy feketeség, egy fekete hullámhegy, amelyen nem hatol át a legragyogóbb arany fénysugár sem. Szúrták a szemét a könnyek, de úgy érezte, megöli a félelem, ha nem sírja ki magát.
– Jól teszed, ha sírsz, Utazó Jack – mondta Speedy, és magához ölelte. Jack Speedy vékony ingéhez szorította kivörösödött, könnyes arcát, és beszívta az ingből áradó szagot, amely Old Spice- és fahéjillatból tevődött össze, meg valahogy olyan könyvek szagából, amelyeket rég nem vettek ki a könyvtárból. Jó szag volt ez, megnyugtató szag. A karját Speedy köré fonta, s érezte a hátában a csontokat, közel a felszínhez, a vékony izomréteg alatt.
– Sírjál csak, ha attól megkönnyebbülsz – biztatta Speedy, s közben a karjában ringatta. – Tudom, van, amikor jót tesz a sírás. Tudom én, milyen hosszú út áll mögötted, Utazó Jack, és milyen messzire kell még menned. Megértem, hogy belefáradtál. Sírj csak, ha attól jobb lesz.
Jack a szavak értelmét alig fogta föl, csak megnyugtató, vigasztaló zenéjük jutott el a tudatáig.
– A mamám nagyon beteg – mondta végül, Speedy ingébe fúrva a fejét. – És azt hiszem, azért jöttünk ide, hogy nyugta legyen a papám régi üzlettársától, Mr. Morgan Sloattól. – Nagyot szipogott, eleresztette Speedyt, hátralépett, és a keze sarkával dörgölni kezdte vörösre dagadt szemét. Maga is meg volt lepődve azon, hogy nem érez semmi restelkedést.
Azelőtt mindig elszörnyedt, és szégyellte magát, ha sírt... mintha legalábbis bepisilt volna. Talán mert az anyja mindig olyan katonásan viselkedett? Feltehetően ez is közrejátszott; Lily Cavanaugh-t nem sokan látták sírni.
– De nem csak ezért jött ide, igaz?.
– Nem – mondta Jack lassan. – Azt hiszem, itt akar meghalni. – A mondat végére elvékonyodott a hangja, úgy szólt, mint a kenetlen ajtósarok.
– Lehet, hogy így van – mondta Speedy, és ráfüggesztette a tekintetét Jackre. – És lehet, hogy te leszel az, aki megmented az életét. Az ő életét, meg még valakiét, aki nagyon hasonlít hozzá.
– Ki az? – kérdezte Jack zsibbadt szájjal. De közben tudta. A nevét ugyan nem, de azt nagyon jól tudta, hogy kiről van szó.
– A királynő – mondta Speedy. – Laura DeLoessian, a Territóriumok királynője.

2

– Gyere, segíts egy kicsit – szólt rá Speedy. – Kapd el a jó Ezüst Ladyt a farka alatt. Nem illik ugyan, de biztos nem veszi rossz néven a Lady, ha egyszer így tudjuk csak a helyére tenni.
– Ez a neve? Ezüst Lady?
– Úgy bizony – mosolygott szélesen Speedy, megvillantva alul-fölül vagy két tucat fogát. – A ringlispílen minden lónak megvan a maga neve. Nem tudtad? Na, hórukk, Utazó Jack.
Jack a szürke faló farka alá nyúlt, és átkulcsolta a kezével, Speedy pedig a mellső lábait nyalábolta át. Aztán együttes erővel odacipelték a ringlispíl megdőlt korongjához, miközben a ló tartópóznájának legvégén veszedelmesen csillogott a Quaker State kenőolaj.
– Egy kicsit balra – dirigálta nyögve Speedy. – Úgy... na most akaszd be, Utazó Jack! Akaszd be jó alaposan!
A helyére illesztették a póznát, aztán hátraléptek. Jack lihegett az erőfeszítéstől, Speedy zihált, és elégedetten vigyorgott, beletörölte a homlokát az ingujjába, és Jackre villantotta széles mosolyát.
– Mi aztán belevaló fickók vagyunk, igaz?
– Ha maga mondja – felelte Jack mosolyogva.
– De még mennyire, hogy mondom. – Speedy belenyúlt a hátsó zsebébe, és előhúzta a félliteres zöld palackot. Lecsavarta a kupakját, a szájához emelte, ivott belőle, és Jacknek egy pillanatra az a képtelen érzése támadt, hogy keresztüllát Speedyn, hogy Speedy átlátszó lett, mint a kísértetek a Topper show-ban, Los Angelesben. Mintha eltűnőben lett volna, vagy mintha elment volna valahová... Persze ez is buggyant gondolatnak látszott, semmi értelme nem volt.
Aztán az öreg néger éppen olyan hús-vér valóság lett, mint korábban. Nyilván csak a szeme káprázott, csak valami pillanatnyi...
De nem. Nem volt káprázat. Speedy egy másodpercre csakugyan nem volt jelen!
...érzékcsalódás volt az egész.
Speedy figyelmesen ránézett, és már-már odanyújtotta a palackot, aztán meggondolta magát, visszacsavarta rá a kupakot, és zsebre vágta. Visszafordult, és újra Ezüst Ladyt tanulmányozta, aki most már szilárdan állt a helyén, már csak a csapszeggel kellett biztosítani.
– Belevaló munkát végeztünk, Utazó Jack – mondta.
– Speedy – kezdte Jack.
– Mindegyiknek megvan a maga neve – folytatta Speedy, s a léptei csak úgy visszhangzottak a magas helyiségben, miközben körbejárta a ringlispíl megbillent korongját. Odafönt, a mennyezetgerendák között füstifecskék csiviteltek. Jack ment Speedy nyomában, aki sorolta a lovak nevét. – Az Ezüst Lady után következik Éjfél... ez a vasderes itt Bajtárs... ez a kanca meg Fürge Ella.
A néger hátravetette a fejét, és énekelni kezdett, felrebbentve a füstifecskéket: – Fürge Ella szíve csordultig volt tele... s lám Bill Martin, ó, jaj, mit tett vele... No nézd csak, hogy felriadtak – mondta nevetve, de amikor odafordult Jackhez, ismét komoly volt az arckifejezése: – No, Jack, belevágsz? Hogy megmentsd édesanyád életét, meg a királynőét, akiről beszéltem?
Csak... nem tudom hogyan, akarta mondani Jack, de hirtelen megszólalt benne egy hang, egy korábban bezárt helyiségből, ahonnan aznap reggel a gyerekrablási kísérlet, a két autós férfi emléke is előbukkant, és ez a hang határozottan így szólt: Dehogynem tudod! Az induláshoz szükséged lesz Speedy segítségére, de aztán menni fog, Jack. Menni fog.
Jól ismerte ezt a hangot. Az apja hangja volt.
– Hát, ha megmondja, hogyan fogjak hozzá – mondta egyenetlenül lejtő hangon.
Speedy átment a helyiség túlsó oldalára, a félkör alakú lécfalhoz, amelyet meglehetősen naiv, de igen hatásos festmény díszített: lovak vágtában. A fal láttára Jackben fölébredt apja redőnyös íróasztalának emléke, s hogy utoljára Morgan Sloat irodájában látta azt az asztalt, amikor anyjával nála jártak, s ez a gondolat valami elmosódott, meghatározhatatlan indulatot keltett benne.
Speedy elővett egy hatalmas kulcskarikát, gondosan kiválasztott egy kulcsot, beledugta egy lakatba, és megforgatta benne. A lakatot aztán leakasztotta, becsukta, és beletette a zubbonya egyik mellzsebébe. És most nekiveselkedett a lécfalnak, s a sínjén félretolta. Tündöklő napfény áradt a helyiségbe, Jacknek hunyorognia kellett. A mennyezeten játékosan táncolt a hullámok visszfénye, s kitárult ellőttük az a lenyűgöző látkép, amelyben az Árkádia Vidámvásár ringlispíljének utasai gyönyörködhettek, valahányszor az épület keleti oldalán vágtattak Ezüst Lady, Éjfél és Bajtárs hátán. Könnyű tengeri szél fújta ki Jack haját a homlokából. – Jobb lesz, ha napsütésben beszélgetünk ezekről a dolgokról – jelentette ki Speedy. – Gyere ide mellém, Utazó Jack, elmondom neked, amit elmondhatok... S ez persze nem minden. Isten óvjon meg attól, hogy mindent megtudj, amit én tudok.

3

Speedy csöndesen beszélt, megnyugtató és sima volt a hangja, mint a fényesre érett, jól kidolgozott bőr. Jack csak hallgatta, hol figyelmesen összevont szemöldökkel, hol elnyíló szájjal, álmélkodva.
– Vannak, ugye, dolgok – mondta Speedy –, amelyeket magadban „álmok”-nak nevezel, igaz?
Jack igenlően bólintott.
– Csakhogy ezek a dolgok nem álmok, Utazó Jack. Se nem álmok, se nem ábrándok. Az Álmok Világának hívod, pedig nem álomvilág az, hanem valóság. Éppen eléggé valódi világ. Sokban különbözik a miénktől, de valódi.
– De Speedy, anya azt mondja...
– Hogy ő mit mond, az most itt nem számít. Ő nem tud a Territóriumokról... illetve, azt mondhatnám, tud is meg nem is. Mert apád, ő aztán tudott róla. És ez a másik férfi...
– Morgan Sloat? – kérdezte Jack.
– Az, az bizony. Ő is tud a Territóriumokról – mondta Speedy, és rejtélyesen még hozzátette: – Én pedig tudom róla, hogy kicsoda odaát. Tudom, de még mennyire.
– És az a kép ott az irodában... az, ugye, nem Afrika?
– Nem Afrika.
– Nem is átejtés?
– Nem átejtés.
– És apa járt ezen a helyen? – kérdezte Jack, de a szívében már tudta a választ, és ez a válasz annyi mindent világossá tett számára, hogy helytállónak kellett lennie. De akár helytálló, akár nem, Jack maga sem tudta, mennyire akaródzik hinnie az egészben. Álomvilág? Beteg királynők? Nyugtalanította a dolog. Nyugtalanította, a saját józan esze miatt. Hiszen anya százszor is elmondta neki kiskorában, hogy nem szabad összetéveszteni az ábrándozást a valósággal. Ezt nagyon szigorúan a lelkére kötötte, annyira, hogy Jack meg is ijedt tőle egy kicsit. De most átfutott az agyán, hogy talán őmaga, anya is meg van ijedve. Hiszen olyan sokáig élt együtt apával, lehetetlen, hogy ne tudott volna valamit. Talán nem tudott sokat, de ahhoz mindenesetre eleget, hogy megijedjen.
A józan eszét féltette anya. Azt mondta, hogy aki nem tudja megkülönböztetni a valóságos dolgokat a képzelettől, annak elmegy az esze.
Csak hát apa ismert egy másik valóságot is. És Morgan Sloat úgyszintén.
A varázslat náluk úgy működik, mint nálunk a fizika törvényei...
– Igen, apád gyakran járt ott. És ez a másik tag is, ez a Groat...
– Sloat – helyesbített Jack.
– Ja, persze. Szóval ő. Ő is járt ott. Csakhogy apádnak az volt a célja, hogy körülnézzen és tanuljon belőle. Ez a másik tag viszont csak meg akart gazdagodni.
– Morgan Sloat ölte meg Tommy bácsit? – kérdezte Jack.
– Arról én nem tudok. És most rám figyelj, Utazó Jack, mert nincs időnk. Ha csakugyan azt hiszed, hogy ez a Sloat ide készül...
– Nagyon dühösnek tűnt a telefonban – mondta Jack. Ideges lett a puszta gondolatra, hogy Morgan bácsi felbukkanhat az Árkádia tengerparton.
– ...akkor meg – folytatta Speedy – még annyi időnk sincs. Mert meglehet, igazán nem venné zokon, ha édesanyád meghalna. A párja pedig alig várja, hogy Laura királynő meghaljon.
– A párja?
– Igen. Ebben a mi világunkban vannak emberek, akiknek megvan a párjuk odaát a Territóriumokban – felelte Speedy. – Nincsenek sokan, mert odaát sokkal kevesebben vannak, mint itt. Legfeljebb egy ha jut minden itteni százezerre. De akinek párja van, az könnyen közlekedhet ide-oda.
– És ez a királynő – kezdte tétován Jack – az én anyám párja?
– Hát valahogy úgy.
– De ugye ő sose volt...
– Nem. Soha.
– És apának is volt párja?
– Volt bizony. Egy nagyszerű ember.
Jack nyelvével megnedvesítette az ajkát. Micsoda őrült párbeszéd! Hogy apának, anyának megvan a párjuk a Territóriumokban! – És amikor apa meghalt, a párja is meghalt odaát?
– Igen. Nem pontosan ugyanakkor, de majdnem.
– És nekem? – kérdezte Jack habozva. – Nekem is van párom a Territóriumokban?
Speedy pedig ránézett, de olyan komolyan, hogy Jacknek bele borsódzott a háta. – Neked nincs, kis barátom. Belőled csak egy van. Te egészen különleges vagy, és ezt ez a Smoot...
– Sloat – igazította ki Jack ismét, mosolyogva.
– ...vagy akárhogy hívják, nagyon is jól tudja. Ez az egyik oka annak, hogy idetart. És ez az egyik oka annak, hogy jobb lesz, ha te meg hamarosan indulsz.
– De miért? – fakadt ki Jack. – Mit tehetek én, ha rákja van? Ha rákja van, és idejön az Alhambrába, ahelyett hogy egy klinikán lenne, az azt jelenti, hogy nincs mentség, ha itt van, az azt jelenti – ismét a könnyeivel küszködött –, az azt jelenti, hogy teljesen elhatalmasodott rajta a rák.
Teljesen elhatalmasodott rajta. Igen. És a szíve mélyén tudta ezt. Tudta, hogy ezért fogy olyan rohamosan, ezért vannak a szeme alatt a barna karikák. Teljesen elhatalmasodott rajta, de Istenem, kérlek, hallod, Istenem? Kérlek, légy rá tekintettel, hogy az anyám...
– Vagyis – fejezte be Jack – mi értelme annak, hogy elmenjek ebbe az Álomvilágba vagy mibe?
– Azt hiszem, eleget jártattuk már a szánkat – mondta Speedy. – Hidd el nekem, Utazó Jack, ha én egyszer azt mondom neked, menned kell, akkor bizonyára van még remény.
– De hát...
– Maradj csöndben, Utazó Jack. Mutatok neked valamit, addig semmi értelme a fecsegésnek. Gyere velem.
Ezzel Speedy átkarolta Jack vállát, és megkerülte vele a ringlispílt. Együtt mentek ki az épület ajtaján, és nekiindultak az angolpark egyik mellékútjának. Bal kéz felöl elhagyták a Démonok Dodzseme bedeszkázott, bezárt csarnokát, jobb kéz felé egy sor szintén bedeszkázott bódét: a Fel a Fejjel Célbadobót, a Csudajó Pizza- és Fánksütödét, a Nagyvad Céllövöldét, amelynek deszkázatán vadállatok parádéztak, félelmetes medvék, ugrásra kész tigrisek és oroszlánok.
Rövidesen odaértek a széles főutcához, amelyet Atlantic Cityt utánozva Boardwalk Avenue-nak hívtak, noha itt csak móló volt, igazi deszkajárdával az Árkádia Vidámvásár nem rendelkezett. A játékterem most vagy száz méterre feküdt balra, az angolpark bejárata pedig körülbelül kétszáz méterre jobb kéz felé. Jack hallotta a hullámtörés állhatatos, mennydörgő robaját és a sirályok magányos rikoltozását.
Aztán kérdőn Speedyre nézett, hogy akkor mi lesz, komolyan kell venni ezt az egészet, vagy rossz tréfáról van szó? Legszívesebben meg is kérdezte volna, de hallgatott. Speedy pedig most feléje nyújtotta a zöld palackot.
– Ez majd odavisz – mondta Speedy. – A legtöbb embernek, aki átjár a Territóriumokba, nincs szüksége effélére, de te már rég nem jártál odaát, igaz?
– Igen – felelte Jack. Mikor is volt az utoljára, hogy lehunyta a szemét ebben a valóságban, és az Álmok varázsvilágában nyitotta fel újra, ahol fűszeres illatoktól terhes a levegő és derűs, kék az ég. Tavaly lehetett? Nem, annál régebben... Még Kaliforniában, az apja halála után. Hány éves is lehetett akkor?
Csodálkozva tágra nyitotta a szemét. Kilencéves lett volna? Olyan régen volt? Három éve?
Félelmetes volt belegondolni, hogy ezek az olykor kellemes, máskor meg baljósan nyugtalanító álmok csak úgy, észrevétlenül elillantak, mintha képzeletének egy nagy darabja halt volna el szép csöndben, fájdalom nélkül.
Gyorsan kivette a palackot Speedy kezéből, s majdnem elejtette a nagy kapkodásban. Egy kicsit drukkolt. Az álmok közül némelyik felkavarta annak idején, és visszatartotta anya érthetően megfogalmazott figyelmeztetése is, hogy ne keverje össze a valóságot a fantázia világával (nehogy elmenjen az eszed, egy szem gyermekem, kisapám, érthető?), de most ráébredt, hogy végül is semmiképpen nem szeretné elveszíteni azt a világot.
Belenézett Speedy szemébe, és azt gondolta: Ezt is tudja. Mindent tud, egyszerűen olvas a gondolataimban. Ki vagy te, Speedy?
– Aki már rég nem járt odaát, az kijön a gyakorlatból, nem tud dobbantani csak úgy, magától – mondta Speedy, és a palack felé biccentett. – Így aztán hoztam egy kis varázsitalt. Ez egy különleges szer – magyarázta már-már megilletődött hangon.
– Odaátról való? – kérdezte Jack. – A Territóriumokból?
– No nem. Azért itt is akadnak varázsszerek, Jack. Nem sok, de azért akad. Ez a varázsital például Kaliforniából származik.
Jack gyanakodva nézett rá.
– Rajta – bíztatta Speedy szélesen mosolyogva. – Kortyints bele, Utazó Jack, és meglátod, azonnal kezdetét veszi az utazás. És ha eleget iszol belőle, oda utazol, ahová akarsz. Nekem elhiheted, én aztán tudom.
– Elhiszem, Speedy, csak... – Jack most kezdett igazán félni. A szája kiszáradt, túlságosan erősen sütött a nap, és érezte, hogy felgyorsul a halántékában az érverése. A nyelve alatt valami fémes ízt érzett, és arra gondolt: Borzalmas íze lesz annak a varázsitalnak!
– Ha megijedsz, és vissza akarsz jönni, kortyints belőle újra – mondta Speedy.
– Miért? A palack is velem jön? Ez biztos? – Még belegondolni is rossz volt, hogy esetleg ott reked, abban a rejtélyes világban, miközben ideát anya beteg, és Morgan bácsi nem száll le róla.
– Biztos, ha mondom.
– Akkor jó – mondta Jack, és a szájához emelte a palackot, de rögtön le is engedte egy kissé. Szörnyű szaga volt, csípős és savanyú. – Semmi kedvem hozzá, Speedy – motyogta.
Lester Parker ránézett, és a szája mosolygott, a szemében azonban nem volt derű, az szigorú volt, hajthatatlan, ijesztő. Fekete szemek jelentek meg előtte, a sirály szeme, a homokörvény szeme. Átjárta a rémület.
Odanyújtotta a palackot Speedynek: – Nem venné inkább vissza? – kérdezte erőtlen hangon. – Nagyon szeretném.
Speedy nem válaszolt. Nem emlékeztette arra, hogy anya halálos beteg, arra sem, hogy Morgan Sloat már útban van az Alhambra felé. Nem olvasta rá, hogy gyáva, pedig soha életében gyávábbnak még nem érezte magát, még akkor sem, amikor a nyári táborban nem mert leugrani a magasabbik ugródeszkáról, és a srácok közül többen is kifütyülték. Nem, Speedy csak elfordult, fölnézett az égre, és fütyörészni kezdett.
A rémülethez most még a magárahagyottság érzése is társult, és teljesen elhatalmasodott rajta. Speedy elfordult tőle. Hátat fordít neki.
– Hát jó – mondta hirtelen. – Jó, ha azt mondja, hogy muszáj.
Ezzel fogta a palackot, és belekortyolt, még mielőtt meggondolhatta volna magát.
A varázsitalnak sokkal rosszabb íze volt, mint amire számított. Bort ivott már azelőtt is, sőt még ízlett is neki, különösen azok a száraz fehérborok, amelyeket anyja a nyelvháthoz, az aligátorteknőshöz vagy a kardhalhoz adott asztalra, és ez is valami borféle volt... de ugyanakkor inkább a paródiája mindazoknak a boroknak, amelyeket valaha kóstolt. Csípősen édeskés, romlott íze volt, mintha mostoha körülmények között termett, hitvány, halott szőlőből készült volna.
A szájpadlásán szétáradt az émelyítően édes íz, szinte látta is maga előtt azt a szőlőt, egy hámló falra fölkapaszkodó vesszőn a poros és potrohos, fekete fürtöket a ragacsos napsütésben, mélységes csöndben, leszámítva a legyek egyhangú zümmögését.
Jack nagyot nyelt, és a torkában csiganyomot égetett az ital híg tüze.
Behunyta a szemét, savanyú képet vágott, úgy érezte, felfordul a gyomra. Biztos volt benne, hogy ha reggelizett volna valamit, azonnal kihányná.
– Speedy – nyöszörögte, és kinyitotta a szemét. Több szó aztán nem is hagyta el a torkát. Megfeledkezett róla, hogy éppen hányni készült, megfeledkezett a hitvány borról, de anyáról is, Morgan bácsiról, apáról és minden egyébről.
Speedy eltűnt. Eltűntek a hullámvasútnak az égre kirajzolódó lendületes ívei. Eltűnt a Boardwalk Avenue. Most valahol egészen máshol volt.
– A Territóriumokban vagyok – suttogta, s egész testét átjárta a rettegésnek és az elragadtatásnak valami őrült elegye. Érezte, hogy a tarkóján bizseregnek a hajszálai, érezte, hogy hülye vigyor húzza szét a szája két sarkát. – Speedy – mondta –, itt vagyok, Atya Isten, itt vagyok, a Territóriumokban.
Aztán már csak álmélkodott. A szájára tapasztotta a kezét, megfordult maga körül, és nézte, nézte azt a varázslatos vidéket, ahová Speedy „varázsitala” jóvoltából jutott.

4

Az óceán a helyén volt, de sötétebb, mélyebb kék, a legszebb indigókék, amit valaha látott. Egy pillanatig csak állt megkövülten, a haját fújta a tengeri szél, ő pedig nézte a horizontot, ahol az indigókék óceán találkozott a megfakult farmerkék éggel.
A horizont vonala enyhén, de jól láthatóan meggörbült.
Jack elhúzta a száját, megcsóválta a fejét, aztán az ellenkező irányba fordult. A partfokról, ahol egy perccel korábban még a ringlispíl kerek épülete állt, most magasra nőtt tengerifű burjánzó rétje húzódott egészen a partig. Eltűnt a játékterem meg a móló is, a helyén hatalmas gránitsziklák borították a partot. A hullámverés vadul ostromolta a parti sziklákat, és mennydörgő robajjal áradt be a kövek közti régi repedésekbe, folyosókba. A hullámok tarajáról tejszínhab sűrűségű tajték csapódott a tiszta levegőbe.
Jack hirtelen két ujja közé fogta a bal arcát, és alaposan belecsípett. A fájdalomtól elöntötte a szemét a könny, egyébként minden változatlan maradt.
– Nem álmodom – suttogta, miközben fehér tajtékot vetve újabb hullám csapódott a parti sziklákhoz.
Hirtelen rájött, hogy a Boardwalk Avenue tulajdonképpen most is a helyén van, csak más formában. Az alacsony partfok tetejétől, ahol a „való világban” – mert az agya makacsul így nevezte még mindig – a Boardwalk Avenue a játékterem bejáratánál véget ért, mély keréknyom húzódott egészen odáig, ahol ő állt, s ott észak felé fordult, éppen úgy, ahogy a Boardwalk Avenue északnak fordul, majd az angolpark határán, a bejárat íve alatt áthaladva beletorkollik az Arcadia Avenue-ba. A keréknyomok között tengerifű nőtt, de kusza volt és megdőlt, amiből arra lehetett következtetni, hogy az utat csak hébe-hóba használják.
Észak felé indult, kezében a zöld palackkal, s eszébe ötlött, hogy a kupakja Speedy kezében maradt, odaát.
Vajon a szeme láttára tűntem el? Gondolom, igen. Te jó ég!
Vagy negyven lépést mehetett a keréknyomon, amikor az út mentén földi szeder-bozótra bukkant. A tüskés hajtások telis-teli voltak a legnagyobb s legfeketébbre érett pompás szederrel, amit valaha látott. A gyomra – nyílván még a „varázsital” ellen tiltakozva – hangosan korogni kezdett.
Földi szeder szeptemberben?
Sebaj. Mindazok után, ami ezen a reggelen történt (pedig még tíz óra sem volt) már ezen sem volt mit csodálkozni. Kutyaharapást szőrivel, gondolta Jack, szedett egy marékra való szedret, és bekebelezte. Hihetetlenül édesnek, hihetetlenül jóízűnek érezte. Elmosolyodott arra a gondolatra (s a szája időközben határozottan kékes színt öltött), hogy talán csakugyan elment a józan esze, de mindenesetre szedett még egy marékkal, aztán még eggyel. Még soha nem evett semmit, ami ilyen jóízű lett volna; bár ahogy később belegondolt, talán nem is csak a szeder íze volt ez, hozzájárult a levegő fantasztikus tisztasága is.
A tövisek alaposan összekarmolászták, amikor negyedszer is nekilátott a szederszüretelésnek, mintha a bokor arra figyelmeztette volna, hogy elég volt, mindennek van határa. Szopogatni kezdte a legmélyebb karcolást a tenyere sarkán, a hüvelykujja alatt, aztán újra megindult észak felé a keréknyomon, lassan, jobbra-balra nézelődve, hogy mindent lásson. Amikor elhagyta a szederbozótot, megállt egy kicsit, és fölnézett a napra, amely valahogy kisebbnek látszott, de tüzesebbnek. S mintha lett volna egy kis narancsvöröses árnyalata, mint a középkori képeken. Határozottan ez volt a benyomása.
Jobb kéz felől csikorgó, kellemetlen kiáltás zökkentette ki a gondolataiból; olyan volt a hang, amilyet egy régi, berozsdásodott szeg hallat, amikor lassan kihúzzák a deszkából. Jack behúzott nyakkal, tágra nyílt szemmel fordult oda.
Egy sirályt látott, de akkora sirályt, hogy az észbontó volt. Alig akart hinni a szemének, de akár akart, akár nem, a sirály ott volt és óriási volt, akkora, mint egy sas. Sima, fehér golyófejét oldalra hajtotta, horgas csőrét kinyitotta, majd becsukta, nagy szárnyaival verdesett, hogy csak úgy hullámzott körülötte a tengerifű.
Aztán szemlátomást minden félelem nélkül Jack irányába kezdett szökdécselni.
Jack a távolból kürtszót hallott, tisztán hallotta sok együtt szóló rézkürt egyszerű futamát, és minden ok nélkül az anyja jutott az eszébe.
A hang hatására észak felé nézett, amerre amúgy is tartott, s megmagyarázhatatlanul sürgős mehetnékje támadt. Olyan érzés volt ez, gondolta (később, amikor már volt ideje gondolkodni), mint mikor az embernek vásik a foga valamire, amit már régen nem evett: például fagylaltra, rósejbnire vagy kukoricás palacsintára. Nem is tudja az ember, amíg meg nem pillantja; addig csak valami megmagyarázhatatlan hiányt érez, ami nyugtalanítja és idegessé teszi.
A dombtető fölött zászlókat látott, meg valaminek a csúcsát, ami óriási sátor lehetett vagy valami pavilon.
Ott állt az Alhambra, gondolta, és ekkor a sirály rárikoltott. Feléje fordult, és riadtan látta, hogy már csak kétméternyi távolság lehet közöttük. Kinyílt a sirály csőre, látni lehetett piszkos rózsaszín torkát, és ez fölidézte az előző napi sirályt, amely lepottyantotta a kagylót a sziklára, aztán éppen olyan borzalmas pillantással meredt rá, mint ez itt. A sirály kifejezetten vigyorgott. S ahogy közelebb szökdelt, Jack érezte, hogy kellemetlen bűzt áraszt maga körül – döglött hal és rothadt hínár szagát.
A sirály rásziszegett, és újra meglebegtette a szárnyait.
– Takarodj innen – szólt rá Jack hangosan. Sebesen vert a szíve, kiszáradt a szája, de nem akarta hagyni, hogy egy sirály megijessze, akármilyen nagy is. – Takarodj!
A sirály újra kinyitotta a csőrét... és azonmód, valami szörnyű torokhangon, szakadozottan beszélni kezdett, vagy legalábbis úgy tűnt.
Anyád meghal, Jack... – mintha ezt mondta volna, és még egy esetlen ugrást tett Jack felé, pikkelyes lábaival megkapaszkodva a fűcsomókban, a csőrét hol kinyitotta, hol becsukta, fekete szemét Jackre szegezte. Jack pedig szinte öntudatlanul a szájához emelte a zöld palackot, és meghúzta.
A borzalmas lötty hatására iszonyodva hunyta be a szemét, és mire újra kinyitotta, csak nézte bambán az előtte álló forgalmi táblát, amelyen két szaladó gyerek, egy kisfiú meg egy kislány árnyképe volt látható. LASSÍTS! GYEREKEK – ez a felirat állt a kép alatt. A tábláról éppen károgva fölrebbent egy sirály – ezúttal egy szokványos méretű –, nyilván megriadva Jack hirtelen fölbukkanásától. Megütközve körülnézett. Nem tudta, hol van. A gyomra – tele Speedy émelyítő „varázsitalával” meg szederrel – hangos korgással kavarogni kezdett. A lábizmai hirtelen úgy elgyengültek, hogy le kellett ülnie a tábla tövében a járdaszélre, de olyan zökkenéssel, hogy belerendült az egész gerince, és még a fogai is összekoccantak.
Széttárt térdei között előrehajolt, kitátotta a száját, abban a biztos tudatban, hogy azonmód kiad magából mindent. Aztán csak két böffenés lett a dologból, majd kitisztult a torka, és lassan a gyomra is megnyugodott.
A szedernek köszönhetem, hogy megúsztam, gondolta. Ha a szeder nincs, egészen biztos, hogy hánytam volna.
Felpillantott, és újra eláradt rajta a valószerűtlenség érzete. Odaát, a Territóriumokban legfeljebb ha hatvan lépést tett meg azon a földúton. Ebben biztos volt. Tegyük fel, hogy egy lépés hossza nyolcvan centi, de a biztonság kedvéért legyen csak hatvan. Tehát nem gyalogolt ötven métert sem. Pedig...
Hátranézett, és meglátta az angolpark boltíves bejáratát, homlokán a piros betűkkel: ÁRKÁDIA VIDÁMVÁSÁR. Kitűnő volt a látása, mégis alig bírta kibetűzni a feliratot, olyan messze volt. Jobb kéz felől megpillantotta az Alhambra Parkszálló nagy, zegzugos épületét, előtte a díszkertet, mögötte pedig az óceánt.
A Territóriumokban alig ötven métert tett meg.
Ideát pedig ugyanazzal a fáradsággal egy fél mérföldet.
– Uram atyám – motyogta Jack Sawyer, és eltakarta a szemét.

5

– Jack! Kisbarátom! Utazó Jack! – Speedy hangja túlharsogta egy régi autómotor mosógépdübörgését. Jack elcsigázottan fölnézett – hihetetlenül nehéznek érezte a fejét, keze-lába mintha ólomból lett volna –, és megpillantott egy lassan közeledő International Harvester teherautót. Házilag eszkábált palánkok szegélyezték a platóját, s előre-hátra hintáztak, mint a mozgó fogak, ahogy a jármű feléje jött az úton. Rikító türkizkékre volt festve, és a kormánynál Speedy ült.
Speedy a járda mellé állt, felbőgette a motort, aztán leállította, és fürgén lelépett a járdára.
Jack odanyújtotta neki a palackot. – Ez a varázsital egy hányadék, Speedy – mondta fáradtan.
Speedy megbántottan nézett rá, aztán elmosolyodott: – Ugyan már, Utazó Jack – mondta –, hol van az előírva, hogy az orvosságnak jóízűnek kell lennie?
– Sehol, gondolom – felelte Jack. Lassanként kezdett visszatérni az ereje és a tájékozódóképessége.
– Most már hiszel nekem, Jack? Bólintott.
– Így nem ér – mondta Speedy. – Mondd csak ki hangosan!
– A Territóriumok tényleg léteznek – jelentette ki Jack. – Tényleg ott voltam. Láttam egy madarat – kezdte, aztán megborzongva elhallgatott.
– Miféle madarat? – kérdezte élesen Speedy.
– Egy sirályt – mondta Jack, megcsóválva a fejét. – De akkora bitang nagy sirályt, hogy azt el sem hinné. – Aztán elgondolkozott, és azt mondta: – Illetve biztos elhinné. Ha senki más nem is, de maga igen.
– És beszélt is az a madár? – kérdezte Speedy. – Odaát sok madár tud beszélni. Persze többnyire csak zagyvaságokat. De van olyan is, amelyik tudja, mit beszél... komisz dolgokat mond, aminek a fele sem igaz.
Jack rábólintott. Valahogy mindjárt jobban érezte magát, hogy Speedy úgy beszél ezekről a dolgokról, mintha mi sem lenne természetesebb és ésszerűbb.
– Azt hiszem, beszélt – mondta. – Csak... – elgondolkodott. – Volt egy srác az iskolában, ahová együtt jártunk Richarddal. Brandon Lewisnak hívták. Beszédhibás volt, alig lehetett érteni, amit mond. Az a sirály is éppen úgy beszélt, mint ő. De én megértettem. Azt mondta, hogy az anyám haldoklik.
Speedy átölelte Jack vállát, és egy darabig szótlanul üldögéltek a járdaszélen. Az Alhambrából most előjött a portás egy nagy halom levéllel. Fakó volt az arca, olyan képet vágott, mint aki savanyú almába harapott, s szemlátomást gyanakvással nézett mindenre, ami él és mozog. Nézték, ahogy lemegy az Arcadia Avenue és a Parti sétány sarkára, és bedobja a postaládába az Alhambra leveleit. Aztán megfordult, és szúrós tekintete rájuk esett, megnézte őket magának, és visszaindult a szálló főbejárata felé. A szögletesre nyírott sövény fölött épp csak hogy látni lehetett a feje búbját.
Tisztán hallották, hogy nyílik, majd csukódik az Alhambra súlyos kapuja, és Jack szívét hirtelen összeszorította az üdülőhely őszi el hagyatottságának nyomasztó érzése. A széles, néptelen utak, a hosszú, üres tengerpart a fehéren szikrázó homokkal, a kihalt angolpark a bedeszkázott bódékkal, meg a hullámvasút a mellékvágányra tolt, ponyvával letakart szerelvényeivel. Hirtelen úgy látta a helyzetet, hogy az anyja nagyjából a világ végére hozta.
Speedy most hátravetette a fejét, és fesztelenül kieresztette a hangját: – Hát ebből elég volt, már unom e várost... a nyárnak is vége, az időm lejár... a nyárnak már vége, s az őszre majd tél jön... s megint útra kelnem ideje már...
Itt elhallgatott, és Jackre nézett.
– Na, mit gondolsz, Utazó Jack, ideje, hogy elindulj?
Elfogta valami csontja velejéig ható rémület.
– Azt hiszem – válaszolta. – Ha ez segít. Ha segít anyán. Tudok rajta segíteni, Speedy?
– Persze hogy tudsz – jelentette ki Speedy komolyan.
– De – mondta volna Jack, ám Speedy közbevágott: – Ó, egész csomó „de” van a dologban. Egy vagonra való „de”, Utazó Jack. És még csak azt sem ígérhetem, hogy biztosan sikerrel jársz. Azt sem ígérhetem, hogy ép bőrrel megúszod, illetve hogy ép ésszel visszatérsz. No de legalább talpalnod nem kell annyit odaát, mert – ha észrevetted, a Territóriumok területe jóval kisebb a mi világunkénál.
– Vettem észre – jegyezte meg Jack.
– Sejtettem, hogy rájössz. Nem is képzelted, hogy úgy meg tud kurtulni ez a hosszú út, mi?
Egy korábbi kérdés motoszkált Jack fejében, nem állta meg, hogy soron kívül föl ne tegye: – És csak úgy eltűntem, Speedy? Lehetett látni, ahogy eltűnök?
– De még mennyire – felelte Speedy, és hirtelen összecsapta a tenyerét: – Hipp-hopp, és már ott se voltál.
Jack érezte, hogy akaratlanul is széles vigyorra húzódik a szája... és Speedy visszavigyorgott rá.
– Jaj de bírnám, ha ezt előadhatnám egyszer Mr. Balgo számítástechnika-óráján – mondta Jack, Speedy pedig úgy felkacagott, mint egy tizenéves. Vele kacagott Jack is, és ez a nevetés nagyon jólesett, éppen annyira jólesett neki, mint korábban az a jókorára nőtt szeder.
Speedy hamarosan összeszedte magát, és komolyan kijelentette: – Oka van annak, hogy meg kell járnod a Territóriumokat, Jack. El kell hoznod valamit odaátról. Valami rettentően fontos dolgot.
– Ami odaát van?
– Ühüm.
– És ami segíteni fog anyán?
– Igen. Rajta is, meg még valakin.
– A királynőn?
Speedy bólintott.
– És mi az? Hol van? Honnét fogom tudni, hogy...
– Lassan a testtel, nyugalom – állította meg Speedy fölemelve a kezét. Az ajka még mindig mosolygott, de a szeme komoly volt, sőt talán inkább szomorú. – Egyszerre csak egy kérdésre tudok válaszolni. Feltéve, hogy tudom a választ, és feltéve, hogy szabad rá válaszolnom.
– Hogy szabad-e válaszolnod? – Jack nagyot nézett. – Hát ki...
Speedy ismét közbevágott: – Látod, már megint előreszaladsz. Ide figyelj, Utazó Jack. Szedned kell a sátorfádat, de olyan sebesen, ahogyan csak tudod, mert ez a Bloat minden percben itt lehet, és akkor neked lőttek.
– Sloat – mondta Jack gépiesen.
– Jól van, akkor legyen Sloat – mondta Speedy. – A lényeg az, hogy el kell tűnnöd, még mielőtt ideérne.
– Akkor meg anyának gyűlik vele meg a baja – vágta rá Jack, és magában azon tűnődött, vajon azért-e, mert ez az igazság, vagy csak azért, mert nem akaródzik mennie, mert ódzkodik tőle, mint a bolondgombától. – Aki nem ismeri őt, az nem tudja...
– Én ismerem őt, ne félj – mondta Speedy csöndesen. – Régen ismerem őt, Utazó Jack, és ő is jól ismer engem. Le sem vakarhatja magáról az ismeretségünk nyomait. Ott! viseli a bőrén, ha már el is halványult valamelyest. Ne félj, anyád tud vigyázni magára. Muszáj, hogy tudjon, legalábbis egy darabig. Mert neked menned kell.
– De hová? – kérdezte Jack.
– Nyugatra – felelte Speedy. – Egyik óceántól a másik óceánig.
– Micsoda? – kérdezte Jack, elborzadva ekkora nagy távolság gondolatára. Aztán eszébe jutott egy tévéreklám, amit vagy három nappal korábban látott: egy tag teljes lelki nyugalommal csemegézik a svédasztal mellett a repülőgépen, vagy tizenkétezer méter magasságban. Ő is átrepülte a kontinenst az anyjával legalább két tucatszor, és titokban nagyon élvezte, hogy ha az ember New Yorkból Los Angelesbe repül, tizenhat órán keresztül állandóan világos nappal van. Vagyis egyszerűen megelőzi az időt.
– Mehetek repülővel? – érdeklődött.
– Eszedbe ne jusson – förmedt rá Speedy felháborodva. Erős kezével megszorította Jack vállát. – Meg ne tedd, hogy fölszállsz a levegőbe! Meg ne merd tenni, mert ha éppen repülőn ülsz, miközben dobbantasz, akkor odaát jaj neked.
Többet nem mondott, de arra nem is volt szükség. Jack hirtelen maga előtt látta a rémületes képet, amint a derült égből egyszerre csak zuhan alá, amúgy ejtőernyő nélkül, farmernadrágban, piros-fehér csíkos sportingben, kétségbeesetten ordítva.
– Gyalog mész – jelentette ki Speedy. – Stoppolhatsz, ahol lehet, de nagyon vigyázz vele, mert nem tudhatod, kinek a kocsijába szállsz be. Sok az utakon a sötét alak. Homokosok, akik szívesen elkapnának, meg útonállók, akik egyszerűen csak ki akarnak rámolni. Aztán akadnak majd még sokkal sötétebb alakok is. Akik fél lábbal ideát vannak, fél lábbal meg odaát, a fejük pedig mint a mondabeli Janusé, hátul is szemük van, egyik arcuk előre néz, a másik hátra. És attól tartok, hamarosan tudomást szereznek róla, hogy elindultál. És akkor ugyancsak résen lesznek.
– Ezek olyan... ikerlények? – puhatolózott Jack.
– Van, amelyik igen, van, amelyik nem. Egyelőre nem mondhatok többet – válaszolta Speedy. – Elégedj meg annyival, hogy menni fog a dolog, ha igyekszel. Eléred a túlsó óceánt, sose félj. Ha lehet, inkább a Territóriumokban utazz, akkor hamarabb odaérsz. Magaddal viszed a varázsitalt, és...
– Úgy utálom – mondta Jack.
– Akár utálod, akár nem – mondta szigorúan Speedy –, fogod szépen, és megiszod. Kénytelen leszel. Aztán ha odaértél az óceán partjára, találsz ott egy nagy palotát, amely szakasztott mása az Alhambrának. Az az úti célod. Ijesztő, komisz egy építmény. De oda kell menned.
– És hogy fogok odatalálni?
– Hívogatni fog. Hangosan fog szólítani, meghallod majd a saját füleddel, kis barátom.
– De hát minek kell odamennem? – berzenkedett Jack, és megnyalta a szája szélét. – Minek kell odamennem, ha egyszer annyira gonosz hely?
– Csak azért – mondta Speedy –, mert ott van a Talizmán. Ott van valahol abban a túlparti Alhambrában.
– Nem is értem, miről beszél – mondta panaszosan Jack.
– Majd megérted – közölte Speedy, aztán fölállt, és két kezébe fogta Jack kezét. Jack is fölállt. Ott álltak egymással szemközt, a fekete öregember és a tizenéves fehér fiú.
– Ide süss – mondta Speedy, és lassú, ütemes kántálásba kezdett: – Tudom, most még ez is bánt, meg az is bánt. De sose félj, megleled a Talizmánt. S felismered, amint szemed elé gyön ez a se nem kicsi, se nem nagy kristálygömb. Hanem egyet alaposan jegyezz meg: oda lesz az egész ügy, ha elejted.
– Fogalmam sincs róla, hogy miről beszél – nyöszörögte Jack nyűgös makacssággal. – Talán ha velem jönne...
– Az nem megy – mondta Speedy, de nem barátságtalanul. – Nekem ma még rendbe kell hoznom a ringlispílt, mert az nem tűr halasztást. Nem is jártatom itt tovább a számat. Hív a kötelesség engem is, téged is. Egyebet úgysem mondhatok. Gondolom, majd még találkozunk. Vagy itt, vagy odaát.
– De ha egyszer fogalmam sincs róla, hogy mit kell csinálnom – mondta Jack, amint Speedy fölugrott az ócska teherautó vezetőfülkéjébe.
– Éppen eleget tudsz ahhoz, hogy nekiláss – mondta Speedy. – Csak menj mindig a Talizmán irányában, Jack. Meglátod, vonzani fog maga felé.
– De hiszen azt sem tudom, mi az a Talizmán!
Speedy elnevette magát, és ráadta a gyújtást. A teherautó nagy kék füstfelhőt pöfékelve megindult. – Nézd meg magadnak az értelmező szótárban – kiáltotta oda, és rükvercbe kapcsolt.
A kocsi hátrament egy kicsit, aztán megfordult, és zötyögve megindult az Árkádia Vidámvásár felé. Jack csak ült a járdaszélen, és nézett utána. Még soha életében nem érezte magát ennyire egyedül.

ÖTÖDIK FEJEZET
Jack és Lily

1

Amikor a teherautó lekanyarodott az útról, és befordult az Árkádia Vidámvásár kapuján, Jack megindult a szálloda felé. Talizmán, egy ehhez hasonló épületben, a kontinens másik oldalán, a tengerparton... Nagyon nehéz volt a szíve. Most, hogy már nem volt mellette Speedy, irdatlanul nagynak látszott a feladat; és persze rettentően homályosnak. Amíg Speedyt hallgatta, az volt az érzése, hogy szinte érti célzásainak, instrukcióinak és fenyegetéseinek szövevényét. A szövevény most már ismét kibogozhatatlannak tűnt. Annyi bizonyos, hogy a Territóriumok léteznek. Ez a bizonyosság volt számára az egyetlen szilárd pont, és ez részben megnyugtatta, részben azonban félelemmel töltötte el. A Territóriumok világa valóság, és ezt majd újra megtapasztalhatja. Egyelőre ugyan alig ért valamit az egészből, de bármennyire tudatlan is, neki kell vágnia a zarándokútnak. Most már csak az van hátra, hogy elkéredzkedjék anyától. „Talizmán” – mondta magában amúgy kabalából, keresztülment a kihalt Boardwalk Avenue-n, és felnyargalt a sövények között vezető lépcsőn. Amikor becsukódott mögötte a nehéz ajtó, egészen meghökkentette az Alhambra belsejének sötétsége. Az előcsarnok hosszan elnyúló barlangnak tetszett, amelyben tüzet kellett volna gyújtani, hogy eloszoljanak az árnyak. A fakó színű portás a pult mögött feszített, s világos szeméből gonosz pillantást lövellt felé. Világos üzenetet közvetített a tekintete. Jack nagyot nyelt, és elfordult. Gonosz üzenet volt, de Jacket ez megerősítette, határozottabbá tette.
Kihúzta magát, és ráérős léptekkel ment a liftekhez. Niggerekkel lődörgünk, mi? Még össze is ölelkezünk velük, mi? Zúgva leereszkedett a lift, mint egy nagy, nehéz testű madár, kinyílt az ajtaja, Jack pedig belépett rajta, megfordult, és benyomta a kivilágított 4-es gombot. A portás még mindig fagyosan állt a pult mögött, és kitartóan közvetítette az üzenetet: Niggernyaló, niggernyaló, niggernyaló. Nem sül ki a szemed, beste kölke? A liftajtó megkegyelmezett, s végre becsukódott. Egy rándulással emelkedni kezdett a kabin, Jacknek pedig hirtelen alásüllyedt a gyomra.
A gyűlölet megfeneklett odalent, az előcsarnokban; a liftben még a levegő is jobb lett, mihelyt elérték az első emelet szintjét. Hát most már csak az volt hátra, hogy közölje anyával, hogy el kell mennie Kaliforniába, méghozzá egyes-egyedül.
A lényeg az, hogy ne engedj Morgan bácsinak. Ne írj alá neki semmiféle papírt...
Aztán ahogy odafönt kilépett a liftből, életében először beléhasított a gondolat; vajon tudja-e Richard Sloat, hogy valójában miféle ember is az apja?

2

A vaksi falikarokkal s tajtékzó tengeren hánykódó hajókat ábrázoló festményekkel szegett folyosón végre benyitott a 408-as ajtón, s elébe tárult a pasztellszínű padlószőnyeg egy darabja. A nappali ablakán beáradó napfény hosszú téglalapot vetett a szemközti falra. – Hé, anya – kiáltotta Jack, és belépett a lakosztályba. – Nyitva hagytad az ajtót, mi akar ez lenni – de ezt már a bútoroknak mondta. Egyedül volt az egész szobában. – Anya! – kiáltotta még egyszer, és körülnézett. A lakályos kis helyiségben rendetlen gócok éktelenkedtek. Csikkel teli hamutartó, fél pohár víz a dohányzóasztalkán.
Nem, gondolta, azért sem esik pánikba.
Lassan sarkon fordult. Anya hálószobájának az ajtaja nyitva állt, odabent olyan sötétség, mint az előcsarnokban: Lily sose húzta szét a hálószobában az elsötétítőfüggönyt.
– Hé, úgyis tudom, hogy itt vagy – mondta, aztán átment az üres hálószobán, és bekopogott a fürdőszobába. Nem érkezett válasz. Jack benyitott, és egy rózsaszín fogkefét látott a mosdón, az öltözőasztalon pedig egy elárvult hajkefét. A kefe sörtéi között szőke hajszálak kunkorodtak. Laurc DeLoessian, így szólt egy hang Jack agyában, s belenyilallt ez a név, miközben kihátrált a fürdőszobából.
Jaj, ne, mondta magában. Hova mehetett?
És szinte látta maga előtt a jelenetet. Azt látta maga előtt, miközben bement a saját szobájába, szemügyre vette a feldúlt ágyat, az üresen heverő hátizsákját s egy kupacnyi olcsó könyvet meg a gombócba gyömöszölt zoknijait a komód tetején. Azt látta akkor is, amikor benézett a saját fürdőszobájába, ahol perzsavásárt megszégyenítő összevisszaságban borították a törülközők a kád szélét, a padlót és a polcokat.
Azt látta maga előtt, hogy Morgan Sloat beront a szobába, megragadja anya karját, és levonszolja a lépcsőn...
Visszarohant a nappaliba, és a heverő mögé is benézett.
...egy mellékajtón át kilökdösi a szabadba, és betuszkolja a kocsijába, s közben a szeme kezd átmenni sárgába...
Felvette a telefont, és lenyomta a nullát. – Üm, Jack; Sawyer vagyok a négyszáznyolcas szobából. Kérem, nem hagyott nekem üzenetet a mamám? Úgy volt, hogy idefönt találkozunk, aztán valahogy mégis.
– Utánanézek – mondta a telefonközpontos, s Jack kezét szinte égette a telefonkagyló, míg a lány egy szempillantás múlva visszatért. – Sajnálom, nincs üzenet a négyszáznyolcasba.
– És a négyszázhetesbe?
– Az ugyanabban a rekeszben volna – felelte a lány.
– És vajon nem volt látogatója az elmúlt félórában? Senki nem kereste? Mármint hogy látogató?
– Azt a recepció tudná megmondani – felelte a lány. – Én nem tudhatom. Akarja, hogy megérdeklődjem?
– Kérem szépen – mondta Jack.
– Örülök, hogy akad valami tennivalóm ebben a siralomházban – jegyezte meg a lány. – Maradjon a vonalban.
Újabb perzselő pillanat következett. Aztán a lány újra bejelentette: – Nem kereste senki. Talán hagyott valahol egy levelet odafönt.
– Majd körülnézek – mondta Jack elkeseredetten, és letette a kagylót. Vajon igazat mond a portás? Vagy Morgan bácsi kinyújtotta a karját, és mint egy bélyeget, odanyomott egy húszdollárost a pasas párnás tenyerébe. Ezt is látta maga előtt. Ledobta magát a kanapéra, és a legszívesebben benézett volna a párnák alá is. Persze képtelenség az egész, hiszen Morgan bácsi még Kaliforniában van, nem jöhetett ide, nem rabolhatta el anyát. Viszont megbízhatott vele másokat. Az idegeneket, az ikerlényeket, akik egyik lábukkal ebben a világban élnek, a másikkal meg odaát.
Nem bírt megmaradni a szobában. Felugrott a kanapéról, kiment a folyosóra, és bezárta maga mögött az ajtót. Aztán, alig tett néhány lépést, meggondolta magát, visszafordult, és kinyitotta az ajtót a kulcsával. Egy kicsit megnyitotta, majd visszairamodott a lifthez. Előfordulhat, hogy anya lement az előcsarnokba a butikba, vagy az újságoshoz valami képeslapért vagy újságért, és nem vitt magával kulcsot. Hát persze. Hiszen nem látott a kezében újságot már a nyár eleje óta. Ami a híreket illeti, beérte azzal, amit a helyi rádióadásban hallott. Az is lehet, hogy elment sétálni.
Igen. Légzésgyakorlatokat végez, tornázik. Esetleg kocog egyet. De az is lehet, hogy a százméteres vágtát gyakorolja. Vagy éppen a gátfutást: hát persze, Lily Cavanaugh akadályokat rögtönöz odalent a parti homokon, mert a fejébe vette, hogy indul a legközelebbi olimpián...
Amikor az előcsarnokban kiszállt a liftből, bekukkantott a butikba, ahol egy éltes, szőke hajú hölgy állt a pult mögött, és a szemüvege fölött fürkészően nézett rá. A polcokon textiljátékok sorakoztak, egy halom vékony napilap, egy állványon különféle ízesítésű Chap Stick. Egy fali újságtartó zsebeiből a People, az Us és a New Hampshire Magazine kandikált elő.
– Bocsánat – mondta Jack, és elfordította a fejét.
A tekintete egy hatalmas, szomorkodó páfrány szomszédságában a bronz emléktáblára esett: „...sorvadásnak indult, és bizonyára hamarosan el is pusztul”.
A butikos hölgy megköszörülte a torkát. Jack ráébredt, hogy már hosszú percek óta bámulja Daniel Webster szavait. – Tetszik valamit? – érdeklődött mögötte a hölgy.
– Bocsánat – mondta Jack még egyszer, aztán erőt vett magán, és odament az előcsarnok közepén a portás pultjához. Az undok portás kissé megemelte a fél szemöldökét, majd elfordult, és az elhagyatott lépcsőházat szemlélte elmerülten. Jack nagy erőfeszítéssel közelebb ment.
– Uram – mondta, amikor már ott állt a portás előtt, de az úgy tett, mint aki se nem hall, se nem lát, mint aki azon töri a fejét, hogy mi is Észak-Karolina fővárosa vagy Peru legfontosabb kiviteli cikke. – Uram – ismételte meg Jack, de a portás tűnődve elhúzta a száját, úgy tett, mintha ott sem volna.
Jack látta rajta, hogy csak teszi magát. – Uram, nem tudna nekem segíteni? – kérdezte.
A portás végre úgy döntött, hogy tudomást vesz róla. – Attól függ, miről van szó, fiacskám – közölte.
Jack viszont úgy döntött, hogy nem vesz tudomást a lekezelő gunyorosságról. – Nem látta mostanában kimenni az épületből az anyámat? – kérdezte.
– Mit értsek azon, hogy „mostanában”? – A gunyorosság most már az arckifejezésében is ott bujkált.
– Látta kimenni az épületből? Csak ennyit szeretnék tudni.
– Félsz, hogy meglátott a puszipajtásoddal etyepetyélni, mi?
– Úristen, milyen piszok alakok vannak – mondta Jack, és maga is meglepődött. – Nem, nem félek, csak azt szeretném tudni, hogy kiment-e a házból, és ha nem volna olyan piszok alak, ezt már rég megmondta volna. – Lángolt az arca, és azon vette észre magát, hogy a keze ökölbe szorul.
– Ha annyira akarod tudni, hát kiment – mondta a portás, és hátrahúzódott, a levélrekeszek közvetlen közelébe. – De jobb lesz vigyáznod a szádra, fiacskám. Jobban tennéd, ha szépen bocsánatot kérnél, nagyságos fiatalúr. Vigyázz, mert jó a szemem, és tudom, amit tudok.
– Sok beszédnek sok az alja. – Jacknek önként jött a szájára a mondás, amit valamikor az apjától hallott, s jólesett kimondania, és elégedetten látta, hogy a portás nagyot néz.
– Talán kint lesz a kertben, tudom is én – mondta kelletlenül, de Jack már ott sem volt, rohant az ajtó felé.
De a B-kategóriájú filmek királynője, illetve az autósmozik üdvöskéje a kertben sem volt, ezt Jack azonnal látta, és különben is, ha ott van, azt már befelé jövet észrevette volna. Lily Cavanaugh egyébként sem szokott kertekben sétafikálni. Ez éppen olyan kevéssé jellemezte, mint az, hogy a gátfutást gyakorolja a parton.
Néhány kocsi haladt el a Boardwalk Avenue-n. Fönt a magasban sirály rikoltott, és Jacknek összeszorult a szíve.
Ujjaival beletúrt a hajába, és föl s alá végignézett a napfényes utcán. Ki tudja, talán Speedyt akarta megnézni magának anya. Talán fölkeltette az érdeklődését a szokatlan, újdonsült barátja, és lement az angolparkba, hogy megkeresse. De híre-hamva sem volt az Árkádia Vidámvásárban, mint ahogy a díszkertben sem. Elindult tehát a város felé, ami még kilátástalanabbnak látszott.
Az Alhambra parkjának határául szolgáló magas, sűrű sövény után tarkabarka üzletsor következett, s közülük az Árkádia Teaszalon és Házi Nyalánkságok Boltja volt az első. Az egész üzletsoron csak a teaszalon meg az új-angliai füvesbolt tartott nyitva a Munka Napja után is. Jack megtorpant a repedezett járdán: a teázó sem igazán műfaja az autósmozik üdvöskéjének, hát még a teaszalon. De mivel valahol el kellett kezdenie a kutatást, odament a kirakathoz, és bekukucskált.
Feltornyozott frizurájú nő ült a kasszában, és cigarettázott. Rózsaszín nejlonkötényes felszolgálónő támasztotta a szemközti falat. A helyiségnek az Alhambra felőli végében, idős hölgy ült egy asztalnál, és éppen a szájához emelte a kávéscsészét. A három nőn kívül senki nem volt az üzletben. Jack nézte, ahogy az idős hölgy finoman visszateszi a csészét a csészealjra, aztán cigarettát halászik elő a retiküljéből, s szinte beleszédült a felfedezésbe, hogy az idős hölgy az anyja. Egy másodpercbe se telt, s eloszlott ez a benyomás, de rögzült az emlékezetében: mintha egymásra lett volna fényképezve két kép: Lily Cavanaugh és a törékeny idős hölgy.
Jack nagy elővigyázatossággal nyitotta ki az ajtót, de: hiába: az ajtó fölött függő csengő csak megszólalt. A kasszából a szőke nő mosolyogva odabiccentett neki, a felszolgáló kisasszony kiegyenesedett, és lesimította a kötényét. Lily csak nézte, szemlátomást őszinte meglepődéssel a tekintetében, aztán szélesen elmosolyodott.
– Nahát, tudod, Utazó Jack, úgy megnőttél, hogy azt hittem, apádat látom, amikor bejöttél az ajtón – mondta. – Néha egészen megfeledkezem róla, hogy még csak tizenkét éves vagy.

3

– Utazó Jacknek szólítottál – mondta Jack, miközben odahozott magának egy széket, és leroskadt rá.
Lily arca sápadt volt, s a szeme alatt mintha zúzódásokat takart volna a smink.
– Apád szokott így hívni – mondta. – Talán arról jutott eszembe, hogy ma egész reggel csak jössz-mész ide-oda.
– Tényleg Utazó Jacknek hívott apa?
– Valami olyasminek.. – igen. Amikor még egészen pici voltál. Igen, Utazó Jack, azt szokta mondani. Tudod, csak néztük mindig, ahogy le-fel rohangálsz a gyepen. Nagyon mókás voltál. Mellesleg nyitva hagytam az ajtót odafönt. Nem voltam biztos benne, hogy magaddal vitted a kulcsot.
– Észrevettem – mondta Jack, és csak úgy bizsergett benne az információ, amit Lily olyan magától értetődően közölt vele.
– Akarsz reggelizni? Igazán semmi kedvem nem volt az Alhambrában enni.
Jack mellett megjelent a felszolgáló kisasszony, és írásra készen fölemelte a rendelőblokkját. – Mit parancsol a fiatalúr?
– Miből gondoltad, hogy itt megtalállak? – kérdezte Jack.
– Még hová mehettem volna? – érdeklődött Lily, és odaszólt a felszolgálónőnek: – Háromcsillagos reggelit kérünk neki, kisasszony. Naponta legalább két centit nő.
Jack hátradőlt a széken, és azon tűnődött, hogyan is fogjon bele a mondókájába. Lily kíváncsian nézett rá, és Jack hirtelen belevágott:
– Anya, mit szólnál hozzá, ha egy kis időre el kellene mennem?
– Hogyhogy mit szólnék hozzá? És mi az, hogy el kellene menned?
– Arra gondolok, hogy nem gyűlne-e meg a bajod Morgan bácsival.
– Elbírok én az öreg Sloattal – mondta Lily, és keményen elmosolyodott. – Elbírok vele még egyelőre. De mi akar lenni ez az egész, Jacky? Nem mész sehova.
– Muszáj elmennem – mondta Jack. – Becsszóra muszáj. – Aztán ráeszmélt, hogy mindez úgy hangzik, mint mikor egy kisgyerek fagylaltért kunyerál. Szerencsére éppen megérkezett a felszolgálónő egy csomó pirítással és egy jókora pohár paradicsomlével. Egy pillanatra elfordította a tekintetét, és amikor újra az anyjára nézett, Lily már éppen lekvárt kent az egyik üvegből egy háromszögletű pirítós kenyérre.
– El kell mennem – mondta Jack. Lily odanyújtotta neki a pirítóst; beszédes pillantást vetett rá, de nem szólt semmit.
– Lehet, hogy egy ideig nem fogsz látni, anya – mondta Jack. – Megpróbálok segíteni rajtad. Azért kell elmennem.
– Segíteni rajtam? – kérdezte Lily döbbent hitetlenkedéssel, ami Jack számításai szerint hetvenöt százalékig hiteles volt.
– Meg akarom menteni az életedet – közölte.
– Ennyi az egész?
– Igen. És meg is teszem.
– Megmented az életemet. Hát ez nagyon mulatságos, kisfiam. Ez nagy szám lenne. Nem gondoltál még arra, hogy elmehetnél showmannek a televízióba? – Lily lerakta az asztalra a lekvártól piros kést, és tréfásan kidüllesztette szemét. De az értetlenséget kifejező grimasz mögött Jack két dolgot is észrevett: azt, hogy Lily rettenetesen fél; és azt, hogy megcsillan benne a remény, hátha csakugyan tud tenni érte valamit.
– Ha nem engedsz el – mondta Jack –, akkor is elmegyek. Úgyhogy mégiscsak jobb volna, ha beleegyeznél.
– Hát ez igazán méltányos egyezség. Annál is inkább, mivel fogalmam sincs róla, hogy miről van szó.
– Én azt hiszem, hogy sejted, anya. Valamelyest sejteni kell. Apa egész biztosan tudná, hogy miről beszélek.
Lily arca kipirult, a szája elkeskenyedett. – Ez egyszerűen tisztességtelen játék, Jack. Azzal akarsz zsarolni, amit Philip esetleg tudhatott...
– Nem esetleg – mondta Jack. – Apa tudta azt, amiről szó van.
– Hogy mennyi baromságot beszélsz, kisfiam – mondta Lily, mire a felszolgálónő, aki éppen lerakta az asztalra a sült kolbászt, a rántottát és a hasábburgonyát jól hallhatóan felszisszent.
Miután nyársat nyelve távozott, Lily vállat vont: – Úgy látszik, errefelé sehogyan sem tudom megtalálni a személyzetnek megfelelő hangnemet. De hát ha egyszer a baromság, az baromság az baromság és így tovább, hogy Gertrude Steint idézzem.
– Meg fogom menteni az életedet, anya – jelentette ki Jack. – De ehhez előbb messzire kell mennem, hogy elhozzak neked valamit. Mindössze erről van szó.
– Bárcsak tudnám, hogy miről beszélsz – mondta Lily. Ez egy teljesen közönséges beszélgetés, biztatta magát Jack: mintha csak arra kérne engedélyt, hogy egy-két napot hadd töltsön valamelyik barátjánál. Kettévágott egy kolbászkarikát, és az egyik darabot a szájába dugta. Lily figyelmesen nézte. Jack pedig szorgalmasan megrágta a falatot, aztán lenyelte, aztán egy villányi rántottát kapott be. Speedy zöld palackja közben úgy nyomta a veséjét, mint egy nagy kő.
– Bárcsak hallanád tovább azokat az apró-cseprő kijelentéseket – folytatta Lily –, amelyeket hozzád intézek. Bármennyire együgyűek is.
Jack kitartóan nyelte a rántottát, aztán a szájába tömött egy kazalnyi alaposan megsózott hasábburgonyát.
Lily tehetetlenül leeresztette a kezét az ölébe. Jack tudta, minél tovább váratja, annál jobban odafigyel majd arra, amit mondani fog, ha végre megszólal. Egyelőre tehát úgy tett, mintha teljesen igénybe venné a reggelizés, a rántotta, kolbász, krumpli, kolbász, krumpli, rántotta, krumpli, rántotta, kolbász... Aztán érezte, hogy Lilyt már csak egy hajszál választja el attól, hogy ráordítson.
Apa Utazó Jacknek hívott, gondolta magában. Ez pedig eldönti a dolgot. Ha valami, hát ez eldönti.
– Anya – szólalt meg végre –, ugye előfordult veled, hogy apa felhívott, és úgy tűnt, nagyon messziről telefonál, pedig tudtad, hogy csak bent van a városban.
Lily összeráncolta a homlokát.
– És ugye az is előfordult, hogy bementél egy szobába, abban a hiszemben... nem, abban a tudatban, hogy ott van, és nem volt ott.
Jack kitartóan rágott, és várta a választ.
– Nem, nem fordult elő ilyesmi – mondta Lily. Aztán, amikor a határozott tagadómondat elszállt, és Jack nem szólt semmit, hozzátette:
– Szinte soha.
– Anya – mondta Jack –, még velem is előfordultak ilyenek.
– Mindig volt rá magyarázat. Jól tudod, hogy volt.
– Hát magyarázni, azt remekül tudott apa, te is tudod jól. Különösen azt tudta jól megmagyarázni, amire nem volt magyarázat. Ehhez nagyon értett. Valószínűleg azért volt olyan kitűnő ügynök.
Most Lily hallgatott.
– Hát én tudom, hogy olyankor hol volt – közölte Jack. – Sőt már én magam is voltam ott. Ma reggel ott jártam. S ha megint elmegyek, azért teszem, hogy megmentsem az életedet.
– Az életemet nem kell megmentened – sziszegte Lily. – Egyáltalán, senkinek nem kell megmentenie az életemet. – Jack lesütötte a szemét a kiürült tányérjára, és dünnyögött valamit.
– Mit mondasz? – támadt rá Lily.
– Azt, hogy nem hiszem – mondta Jack, és találkozott a tekintetük.
– És ha netán megkérdezném, hogy mégis hogyan szándékozod „megmenteni az életemet”?
– Nem tudnék rá válaszolni. Még én sem értem egészen, anya. De iskolába úgysem járok... igazán elengedhetnél. Lehet, hogy csak egy hétről van szó.
Lily összeráncolta a homlokát. – Esetleg valamivel hosszabb időről.
– Szerintem elment az eszed – mondta Lily. De Jack érezte, hogy közben azért szívesen hinne a dologban, és a következő szavai is ezt bizonyították. – Ha – mondta –, ha egy őrült pillanatomban elengednélek erre a titokzatos útra, afelől biztosnak kellene lennem, hogy semmi veszély nem fenyeget.
– Apa is mindig visszajött.
– Tudod, inkább a saját életemet kockáztatnám, mint a tiédet – mondta Lily, és ez a kijelentés egy hosszú másodpercig rájuk nehezedett.
– Majd telefonálok, ha tudok – mondta Jack. – De nem kell aggódnod, ha egy-két hétig nem hallasz felőlem. Visszajövök, meglátod, ahogy apa is mindig visszajött.
– Nagy hülyeség ez az egész – mondta Lily. – És én is hülye vagyok, ha belemegyek. Különben is, hogy akarsz eljutni erre a helyre, amiről beszélsz? És hol van egyáltalán? És van elég pénzed?
– Mindenem megvan, ami kell – felelte Jack, és erősen remélte, hogy az első két kérdést megkerülheti. Hallgatott egy darabig, aztán azt mondta: – Gondolom, leginkább gyalog megyek majd. De nem nagyon beszélhetek a dologról, anya.
– Utazó Jack – mondta Lily eltűnődve. – Tudod, már-már hajlamos vagyok hinni az egészben.
– Hát persze – bólintott rá Jack. Hát persze, gondolta. Lehetséges, hogy tudsz is valamit, valamit, amit az igazi királynő, Laura DeLoessian tud. Azért engedsz el ilyen könnyen. – Nagyon helyes. Én is hiszek benne. A dolog világos.
– Ha egyszer azt mondod, hogy akkor is elmész, ha nem engedlek...
– Elmegyek, anya, el én.
– ...akkor, azt hiszem, az engedélyem tárgytalan. – Hősiesen szembenézett Jackkel. – Azzal a kikötéssel persze, hogy épségben visszajössz, és olyan gyorsan, ahogyan csak lehet. De ugye nem indulsz el most rögtön?
– De, kénytelen vagyok – felelte Jack, és nagy levegőt vett. – Máris indulok. Amint elbúcsúztunk.
– Tudod, Utazó Jack, erről a szövegről egyből rád ismerek. Le sem tagadhatnád, hogy Phil Sawyer fia vagy. Mondd csak, nem valami lány van a dologban? – Alaposan megnézte magának. – Nem. Nem lányról van szó. Hát jó. Mentsd meg az életem. Indulás. – Megcsóválta a fejét, és Jack úgy látta, hogy még a szokásosnál is jobban csillog a szeme. – Ha menned kell, akkor rajta, tűnés, Jacky. És holnap hívj fel.
– Ha tudlak – mondta Jack, és felállt.
– Ja persze. Ha tudsz. Bocsánat. – Lily maga elé nézett, és Jack látta, hogy a tekintete elhomályosodik. Az arcán vörös foltok virítottak.
Jack lehajolt és megcsókolta, de Lily elhessegette. A felszolgálónő csak nézte őket, mintha színdarabot adnának elő. Ötven százalék – Jack ennyire becsülte anyjában aj jelenlegi hitetlenségi szintet, vagyis fele-fele; most már nem tudja, hogy mit higgyen.
Figyelmesen ránézett, és látta, hogy a szeme újra veszedelmesen ragyog. Dühös, gondolta, vagy sírni készül?
– Szeretlek – mondta.
– Jaj, végszónak ezt soha ne mondd – vágta rá Lily, és már majdnem mosolygott. – És láss hozzá végre az utazáshoz, Jack, még mielőtt meggondolom magam.
– Már itt se vagyok – mondta Jack, sarkon fordult, és kimasírozott a teázóból. Valahogy túlságosan szorosnak érezte a fejét, mintha megnőtt volna a koponyája, és szűk lenne a bőre. A szemét elvakította az éles, sárga napfény. Hallotta, hogy becsapódik mögötte az Árkádia Teaszalon és Házi Nyalánkságok Boltjának ajtaja, alighogy megcsendült az ajtó fölötti kis harang. Pislogott egyet, aztán átszaladt a Boardwalk Avenue-n anélkül, hogy szétnézett volna, nem jön-e autó. Amikor átért a szemközti járdára, eszébe jutott, hogy vissza kell mennie a szállodába a holmijáért. Lily még mindig nem jött ki a teázóból, amikor ő már az Alhambra ajtaját nyitotta.
A portás hátralépett, rosszkedvűen ránézett, és Jack érezte, hogy intenzív indulat sistereg belőle, de egy másodpercig nem értette ezt az erőteljes reakciót. Az anyjával folytatott beszélgetés valójában igen rövid volt, ő azonban úgy érezte, hogy több napig tartott. Aztán rájött, hogy a! teaszalonban töltött időtlen idők szakadékának túloldalán! „piszok alak”-nak nevezte a portást. Most mit csináljon? Kérjen bocsánatot? Tulajdonképpen már nem is emlékezett rá, miért kelt ki magából...
Lily beleegyezett, hogy útra keljen, engedélyezte az! utazást, és most, hogy a portás tekintetének kereszttüzében átment az előcsarnokon, rájött, hogy miért. A Talizmánt tulajdonképpen nem is hozta szóba, de nyilván az sem változtatott volna a dolgon, bármilyen esztelennek is tessék, mint úti cél. Sőt, ha azt mondja, hogy félméteres pillangót kell fognia odaát, majd sütőben meg kell sütnie, Lily akkor is elengedte volna, és hajlandó lett volna megenni a pillangópecsenyét. Bármilyen ironikus, ez is belefért volna az egyezségbe. Lily nagyon fél. Annyira fél, hogy hajlandó belekapaszkodni minden szalmaszálba.
Ámbár ha kapaszkodik, az azért van, mert valahol a lelke mélyén tudja, hogy megbízhatóbb dologról van szó szalmaszálnál. Azért engedte el, mert valahol a lelke mélyén ő is tud a Territóriumokról.
Meglehet, előfordult már vele, hogy éjnek idején arra ébredt, hogy a tudatában a Laura DeLoessian név visszhangzik.
Odafönt a 407-esben Jack vaktában pakolt, beletúrt a fiókokba, és beledobált a hátizsákjába ezt-azt, amit nem talált túlságosan nagy darabnak. Ingeket, zoknikat, alsógatyát, egy pulóvert. Szorosan összetekert egy khakiszínű farmert, azt is belegyömöszölte. Aztán rájött, hogy alig bírja fölemelni a zsákot, és kiszedte belőle az ingek meg a zoknik nagy részét. Kiszedte a pulóvert is. Az utolsó pillanatban eszébe jutott a fogkeféje, azt is elpakolta. Aztán belebújt a kantárba, és kipróbálta, hogy esik a hátának a teher. Ezzel a néhány kilóval a hátán, úgy érezte, naphosszat tud gyalogolni. Végül megállt a lakosztály nappalijának a közepén, és hirtelen nagy erővel tört rá az érzés, hogy senkije és semmije nincsen, akinek búcsút mondhatna. Az anyja úgysem jön vissza addig, amíg ő itt van; vagy ha mégis betoppan, még a végén ráparancsol, hogy maradjon. Ettől a három szobától sem búcsúzhat úgy, ahogy egy meghitt háztól vesz búcsút az ember: a szállodai szobáknak nagy gyakorlatuk van abban, hogy szenvtelenül viseljék az elválást. Odament hát a telefonhoz, s a mellette fekvő blokkra, amelyen az Alhambra képe volt látható, egy tompa hegyi ceruzával odafirkált három sort, a mondani valója lényegét:

Köszönöm .
Szeretlek,
és visszajövök hamar.

4

Jack nekivágott a Boardwalk Avenue-nak a vérszegény északi napsütésben, és azon tűnődött, vajon hol... dobbantson. Ez volt rá a megfelelő kifejezés. S hogy találkozik-e még Speedyvel, mielőtt átdobbantana a Territóriumokba. Úgy érezte, jó volna még egyszer beszélni vele, hiszen olyan keveset tudott arról, hogy hová is kell mennie kikkel találkozik majd, mit is keres... egy se nem kicsi se nem nagy kristály gömb... Ez lenne minden útbaigazítás, amire számíthat? Meg hogy le ne ejtse? Szinte rosszul volt a bizonytalanságtól, a felkészületlenségtől. Mintha vizsgát kellene tennie egy olyan tantárgyból, amit sose tanult.
Ugyanakkor akár dobbanthatott is volna ott helyben azonmód, hiszen már alig várta, hogy mehessen, hogy mozduljon, hogy útnak indulhasson végre. És hirtelen rájött, hogy vágyódik a Territóriumokba; ez érzelmeinek kavargásában is teljesen világos volt. Alig várta, hogy beszippanthassa a Territóriumok levegőjét, hogy meglássa a hívogató síkságot mögötte a hegyvonulattal, a mag füvet és a rétet átszelő folyót. Minden porcikája arra a tájra vágyott. Már azon volt, hogy előveszi a zsebéből a palackot, és iszik egy kortyot a borzalmas löttyből, amikor megpillantotta a palack előző gazdáját egy fa tövében: a sarkán ült, két kezét összefonta a térdén. Barna papírzacskó állt mellette, a tetején hatalmas szendvics, benne – úgy tűnt kenőmájas és hagyma.
– Úgy látom, mehetnéked van – mondta Speedy mosolyogva. – Csak nem indulsz már? Aztán elköszöntél szépen? Anyád tudja, hogy egy darabig nem fog látni?
Jack bólintott, Speedy pedig fogta és feléje nyújtotta a szendvicset: – Nem vagy éhes? Én már úgysem bírom megenni.
– Reggeliztem – mondta Jack. – De örülök, hogy elbúcsúzhatunk egymástól.
– Utazó Jacknek már nagyon utazhatnékja van – jegyezte meg Speedy, és félrebillentette a fejét. – Én nem tartalak vissza, kis barátom. De el ne menj, míg oda nem adtam neked egypár igen fontos dolgot. Itt vannak ebben a zacskóban, ni.
– Speedy – mondta Jack, az öreg néger pedig oldalvást felpillantott rá. – Speedy – kezdte Jack –, tudta, hogy az apám is Utazó Jacknek szólított néha?
– Á – mondta Speedy vigyorogva –, valahol csak úgy hallhattam. Gyere inkább, nézd meg, mit hoztam neked. Aztán meg még azt is el kell mondanom, hogy hova mész először.
Jack megkönnyebbülten odament a fához. Speedy az ölébe vette a szendvicset, és közelebb húzta magához a zacskót.
– Isten éltessen – mondta, és előhúzott egy kopott, szamárfüles könyvet. Jack felismerte benne a Rand McNally-féle autótérkép egyik régebbi kiadását, és átvette Speedy kinyújtott kezéből. – Köszönöm – mondta.
– Odaát nincsenek térképek, úgyhogy amennyire csak lehet, tartsd magad a jó öreg Rand McNallyhez. Meglátod, odatalálsz, ahova menned kell.
– Rendben – mondta Jack, és lecsúsztatta magáról a hátizsákot, hogy beletehesse a terjedelmes térképet.
– Van még valami, de azt nem kell beleraknod abba a flancos hátizsákba – mondta Speedy, azzal lerakta a szendvicset az üres papírzacskóra, és egyetlen ruganyos mozdulattal fölállt. – Ez elfér a zsebedben. – Belenyúlt az inge bal oldali zsebébe, s előhalászott belőle valamit, ami a mutatóujja és a középső ujja között tartva az első pillantásra olyan volt, mint Lily Tarrytoonjai. Aztán Jack jobban megnézte a fehér, háromszögletű valamit, és rájött, hogy egy gitárpengető. – Tedd el, és őrizd meg jól – mondta Speedy. – Meg kell majd mutatnod egy embernek. Aki segíteni fog.
Jack ide-oda forgatta a pengetőt a kezében. Ilyet még sose látott. Elefántcsontból faragták, a szélén aprólékos minta futott végig rézsútos vonalkákból, mint valami földöntúli írás. A maga nemében gyönyörű volt, de túlságosan nehéz ahhoz, hogy pengetőként igazán hasznát lehessen venni.
– Ki az az ember? – kérdezte Jack, és a nadrágzsebébe ejtette a pengetőt.
– Hosszú sebhely van az arcán. Találkozni fogsz vele mihelyt megérkeztél a Territóriumokba. Őrparancsnok az illető. Ő a külső őrség kapitánya, és majd elvezet valahová, ahonnan megnézheted a hölgyet. A hölgyet, akit látnod kell, hogy tudd, ki az, akiért vásárra viszed a bőröd.
– Ez a hölgy... – kezdte Jack bizonytalanul.
– Úgy van – mondta Speedy. – Eltaláltad.
– Szóval ő a királynő.
– Az bizony, és jól nézd meg magadnak, Jack. És majd meglátod, hogy mit látsz, ha megnézted. Tehát vedd szemügyre alaposan, aztán irány nyugat. – Speedy vizsgálódva figyelte Jacket, mintha kezdenének kétségei lenni afelől, hogy, valaha is viszontlátja. Aztán összeszedte magát, s a szokott arckifejezésével folytatta: – És térj ki az öreg Bloat útjából. Légy résen, figyeld, hogy merre jár, ő meg a párja. Ha nem vigyázol, a nyomodra akad, és ott lesz a sarkadban, mint egy véreb. – Speedy zsebre tette a kezét, újra ránézett Jackre, és szemlátomást azon töprengett, hogy mit mondhat még. – Hát akkor hozd el a Talizmánt, kis barátom – mondta végül. – Szerezd meg, és hozd el épségben. Nagy feladat ez, de tudom, hogy nem adod fel.
Jack szinte bandzsított az igyekezettől, hogy mindent megjegyezzen, amit hall. Sebhelyes férfi, a külső őrség kapitánya. A királynő. Morgan Sloat mint véreb. Baljós vidékek a Territóriumok nyugati peremén. Nagy feladat, és így tovább. – Helyes – mondta, és közben az járt a fejében, bárcsak ott ülhetne az anyja mellett az Árkádia Teaszalonban.
Speedy viharverten rámosolygott: – Hát erről ennyit – mondta barátságosan, és még szélesebbre húzódott a szája. – Akkor hát Utazó Jack útnak indulhat. Ideje, hogy meghúzd azt a flaskát, nem gondolod?
– De, ideje – mondta Jack. Elővette a zöld palackot a farzsebéből, és lecsavarta a kupakját. Aztán még egyszer Speedyre emelte a szemét. Speedy rávetette fakó tekintetét, és azt mondta: – Speedy majd segít neked, ha tud.
Jack bólintott, aztán behunyta a szemét, és a szájához emelte az üveget. Már az üvegből kiáradó édeskés szagtól is kis híján öklendeznie kellett. Erőnek erejével megbillentette a palackot, s a szaghoz tartozó íz elárasztotta a száját. Görcsbe szorult a gyomra. Aztán nyelt egyet, és a karcos, égető folyadék megindult lefelé a torkán.
Még ki sem nyitotta a szemét, de a tiszta, zamatos illatokból tudta, hogy már odaát van a Territóriumokban. Lovak szagát érezte, fűét, nyers hús szagát, porét, s a levegő édes, tiszta illatát.

KÖZJÁTÉK
Sloat ideát (I.)

– Tudom, hogy túlságosan sokat dolgozom – mondta Morgan Sloat aznap este a fiának. Telefonon beszéltek. Richard a kollégium földszinti folyosóján a nyilvános telefon mellett állt, apja az íróasztalánál ült a Sawyer & Sloat első és legsikeresebb ingatlanügyletéből származó Beverly Hills-i irodaépület legfelső emeletén. – De, tudod, vannak helyzetek, amikor magunknak kell cselekednünk, ha azt akarjuk, hogy valami rendesen legyen elintézve. Különösen, ha a néhai üzlettársam családjáról van szó. De remélem, rövid kis utazás lesz az egész. Valószínűleg egy hétbe sem telik, hogy mindent tető alá hozzak odaát New Hampshire-ben. Ha végeztem, azonnal felhívlak. Az is lehet, hogy elmegyünk vonatozni Kaliforniába, mint a régi szép időkben. Eljön még a mi időnk. Bízhatsz apádban.
Az a legelső ingatlanügylet azért nőtt annyira Morgan Sloat szívéhez, mert először bontakoztathatta ki a képességeit. Miután Sawyerrel közösen először rövid lejáratú bérletre, majd, miután per pert követett, hosszú lejáratúra megszerezték az épületet, elvégezték a szükséges átalakításokat, megszabták az új négyzetméterenkénti bérleti díjakat, és kitették a táblát, hogy irodahelyiségek kiadók. Egyetlen régi bérlő maradt a házban, a kínai vendéglős a földszinten, aki még a régi bért fizetgette, harmadát annak, amennyit a helyiség ért. Sloat megpróbált szót érteni a kínaiakkal, de amikor azok felfogták, hogy magasabb bért akar kivasalni belőlük, akkor hirtelen elfelejtettek angolul. Sloat még néhány napon keresztül igyekezett beszélni a fejükkel, eredménytelenül. Akkor aztán egyszer véletlenül észrevette, hogy az egyik mindenes a hátsó ajtón cipel ki egy vödör használt zsírt. Sloat máris elemében volt, követte az illetőt egy sötét, keskeny sikátorba, és látta, hogy a zsírt beleönti egy szeméttartályba. Sloatnak több sem kellett. Másnapra drótkerítés választotta el a sikátor bejáratát a vendéglőtől, a rá következő nap pedig megjelent a közegészségügyi ellenőr aki különféle szabálytalanságok miatt följelentést tett a kínaiak ellen. Ettől kezdve a személyzetnek az éttermen keresztül kellett kivinnie a konyhai hulladékot és a használt zsírt, majd végig kellett menniük a drótkerítéssel elkerített kutyakifutón, amit Sloat létesített a vendéglő mellett. A forgalom visszaesett, a vendégek nem szívelték a közeli szeméttartályok felől érkező kellemetlen illatokat. A tulajdonosok ekkor visszanyerték angol nyelvtudásukat, és felajánlották az eredeti bérleti díj kétszeresét. Sloat hosszú beszédben biztosította őket nagyrabecsüléséről, de érdemi választ nem adott. És aznap este, miután felvértezte magát három martinival, kocsiba ült, visszament a vendéglőhöz, a csomagtartóból elővett egy baseballütőt, és beverte vele a vendéglő hosszú kirakatablakát, amelyen át valamikor kellemes kilátás nyílt az utcára, s amely most egy drótkerítéssel elrekesztett térségre nézett, a végében nagy halom szemetesbödönnel.
Igen, csinált ilyeneket... de ilyenkor nem Morgan Sloat volt.
Másnap reggel a kínaiak találkozót kértek tőle, s ezúttal már a bérleti díj négyszeresét is hajlandók voltak kifizetni.
– Ez a beszéd – mondta Sloat a szenvtelen arcú kínaiaknak.
– Tudják mit? Csak hogy megmutassam, egy csapatban játszunk, megfizetem a kirakatüveg felét.
Kilenc hónappal azután, hogy a Sawyer & Sloat birtokba vette az épületet, a bérleti díjak jelentősen megemelkedtek, s a cég eredeti költség- és profitbecslései visszamenőleg nevetségesen pesszimistának bizonyultak. Az irodaház ma már a Sawyer & Sloat szerényebb vállalkozásai közé tartozott, de Sloat éppen annyira büszke volt rá, mint azokra a hatalmas, új épületekre, amelyeket időközben felhúztak a belvárosban. Reggel, munkába jövet, valahányszor elment a hely mellett, ahol annak idején felállíttatta azt a kerítést, mindig eszébe jutott, hogy milyen sokat köszönhet neki a cég, s hogy mennyire megalapozottak az igényei.
S az igényeit alátámasztó méltányosságérzetet csak felszította benne a Richarddal folytatott beszélgetés: végtére is éppen Richard érdekében akarja megkaparintani Phil Sawyer részvényeit. S bizonyos értelemben Richard jelenti számára a halhatatlanságot. A legjobb iskolákba fog járni a gyerek, üzleti irányú képzést kap, megszerzi a jogi diplomát, aztán belép a céghez, s ily módon felvértezve Richard Sloat majd szépen átnavigálja a Sawyer & Sloat bonyolult és érzékeny gépezetét a huszonegyedik századba. Az a nevetséges elképzelése, hogy vegyész lesz, előbb-utóbb csatát veszít majd a határozott apai ellenzéssel szemben. Richard amúgy is elég értelmes, hogy belássa, mennyivel érdekesebb s ráadásul mennyivel jövedelmezőbb az, amit az apja csinál, mint a górcsövek meg a Bunsen-égők között pepecselni. S ha Richard egyszer bepillantást nyer a valóságba, egy csapásra szertefoszlanak ezek a „kutató vegyész” fantáziák. Ha pedig aggályai lennének azzal kapcsolatban, hogy méltányosan járnak-e el Jack Sawyerrel, hát azt is beláthatja, hogy évi ötvenezer dollár és az egyetemi tanulmányainak a biztosítása nemcsak méltányos, hanem nagyvonalú gondoskodás. Főúri bánásmód. Különben is, honnét lehessen azt tudni, hogy Jack akar-e majd aktív szerepet vállalni a cégnél, vagy hogy egyáltalán lesz-e hozzá érzéke?
Arról nem is beszélve, hogy mindenkit érhet baleset. Ki tudja azt előre megmondani, megéri-e Jack Sawyer a huszadik születésnapját?
– Tulajdonképpen már csak a papírmunka van hátra, meg, hogy végérvényesen rendezzük a tulajdonviszonyokat – mondta Sloat a fiának. – Lilynek előbb-utóbb abba kell hagynia a bújócskázást. Lefogadom, hogy az agya már olyan, mint az aludttej. Legföljebb ha egy évig húzza még. Úgyhogy ha nem igyekszem most, amikor végre a markomban van, még képes és addig halogatja a dolgokat, míg hagyatéki eljárás tárgya lesz az egész, vagy átviszi egy alapítványba, és nem hinném, hogy rám bízná a kezelését. De hát nem akarlak untatni a gondjaimmal. Csak azt akartam közölni, hogy egypár napig nem találsz itthon, ha netán telefonálnál. Inkább írj levelet, vagy ilyesmi. És ne felejtsd el a vonatozást. Azt mindenképpen megismételjük egyszer.
Richard megígérte, hogy írni fog, tanul rendesen, és nem izgatja magát sem az apja, sem Lily Cavanaugh, sem Jack Sawyer miatt.
...Aztán, majd amikor ez a szófogadó gyerek utolsó éves lesz a Stanford egyetemen vagy a Yale-en, majd szépen megismerteti a Territóriumokkal. Richard akkor hat-hét évvel fiatalabb lesz, mint ő volt, amikor Phil Sawyer – az első kis észak-hollywoodi irodájukban – marihuánás cigarettán ellazulva vidoran beavatta őt a dologba, ami először csak feldühítette (mivel Sloat biztos volt benne, hogy Phil csak ugratja), aztán komolyan fölkeltette az érdeklődését (mert Phil a narkó hatása alatt annyira le volt bénulva, hogy nem is tudta kitalálni azt a tudományos-fantasztikus halandzsát egy másik valóságról). S ha majd Richard meglátja a Territóriumokat (persze az is lehet, hogy közben magától fölfedezi az egészet), az mindent helyre tesz a fejében. Mert elegendő egyetlen pillantást vetni a Territóriumokra, hogy megrendüljön az ember hite a tudomány mindenhatóságában.
Sloat végigfuttatta a tenyerét fényes, tar koponyáján, aztán élvezettel babrálni kezdte a bajuszát. A fia hangja valahogy rejtélyes módon, maga sem értette, miért, de megnyugtatta: amíg Richard jámboran hallgat rá és követi, addig minden jól vagyon, minden jól vagyon, és mind a világ dolgai jól vagynak. Az illinois-i Springfieldben már este van, s a Thayer Iskola Nelson pavilonjában Richard Sloat végigballag a zöld folyosón, vissza a tanulóasztalához, s talán éppen azokra a szép napokra gondol, amelyeket Morgan kisvasútján töltöttek a kaliforniai partvidéken, s amelyeket majd megismételnek egyszer. S már az igazak álmát alussza, amikor az apja gépe legyőzi a levegő ellen állását fönt, a magasban, s több száz mérfölddel északabbra Morgan Sloat azonban félre fogja tolni a sötétítőfüggönyt az első osztály ablakán, reménykedve, hogy süt a hold és szétnyílnak a felhők, s a lenti világot fürkészi majd.

Legszívesebben nyomban hazament volna – csupán félórányira lakott az irodától –, hogy átöltözzön, harapjon valamit, s esetleg szippantson egy kis kokót, mielőtt kimegy a reptérre. Ehelyett kénytelen volt nekivágni a kikötőbe vezető autópályának, hogy találkozzon egy ügyféllel, aki addig-addig kekeckedett, míg végül fel akarták vele bontani a szerződést, aztán találkoznia kellett egy csapat zöld szarkeverővel is, akik telekürtölték a világot azzal, hogy az egyik Sawyer & Sloat-féle beruházás, éppen a Marina del Rey közelében, szennyezi a tengerpartot; ezek a dolgok pedig nem várhattak. Azt azonban megfogadta, hogy amint elintézi Lily Cavanaugh-t meg a fiát, szép lassan le fogja építeni az ügyfeleket, most, hogy sokkal nagyobb fogásra számíthat. Most, hogy egész világoknak lehet az ügynöke, s a jutaléka nem rongyos tíz százalék lesz, visszagondolva nem is értette, hogy tűrhette el olyan sokáig Phil Sawyert. Phil sohasem játszott nagy pénzben, nem igazán érdekelte a nyereség; komolyan vette az olyan érzelgős szólamokat, mint a lojalitás meg a becsület; az agyára ment az a maszlag, amivel a gyerekeket szokás némi illemtudásra nevelni, míg fel nem világosítjuk őket a helyzet tényleges állásáról. S bármilyen pitiáner tételnek tűnt is fel a közeljövő kilátásaihoz képest, Morgan Sloat nem tudta túltenni magát azon, hogy Sawyerék az adósai, s szívrohamszerű gyomorégés fogta el a gondolatára, hogy mennyire azok. Úgyhogy kénytelen! volt előhalászni a zsebéből egy gyűrött csomag szódabikarbóna-tablettát, miközben a kocsija felé ment az épület melletti parkolóba, amelyet még sütött a nap.
Phil Sawyer alábecsülte őt, és ez még mindig piszkálta. Phil, és nemcsak ő, afféle idomított csörgőkígyót látott benne, akit csak nagy elővigyázatossági intézkedések között eresztenek ki a ketrecéből. A parkolóőr, ócska cowboy-kalapos bunkó, nézte, amint körüljárja a kocsiját, és ellenőrzi, nem húzták-e meg, nincs-e rajta karcolás. A szódabikarbóna nagyjából eloltotta a mellkasában égő tüzet. Sloat érezte, hogy az ingnyaka csupa verejték. A parkolóőr tisztes távolban maradt, tartózkodott minden bizalmaskodástól: néhány hete Sloat alaposan kiosztotta, miután egy kis horpadást fedezett fel a BMW ajtaján. S miközben mondta a magáét, Sloat észrevette, hogy a parkolóőr zöld szeme hirtelen elsötétül a dühtől: vad öröm fogta el, s folytatva a szitkozódást, fenyegető lépést tett a pasas felé, szinte abban a reményben, hogy az kezet emel rá. Az őr harcias kedve azonban időközben alábbhagyott; szinte mentegetőzve kockáztatta meg, hogy talán nem is mostani keletű az a kis horpadás. Talán egy étterem parkolójában történt, mert ahogy azok a fazonok bánnak a kocsikkal... de meg aztán ott, éjnek idején, lámpafénynél nem is lehet észrevenni...
– Pofa be – förmedt rá Sloat. – Az a kis horpadás, ahogy nevezi, nekem többe fog kerülni, mint magának egy heti bére. Megérdemelné, hogy azonnal elcsapjam, és mehessen vissza a tehenek mellé. És kizárólag csak azért nem teszem, mert van rá egy parányi esély, hogy igaza van. Előfordulhat, hogy tegnap este, amikor kijöttem a Chasenből, nem néztem meg elég jól a kocsiajtót. De akár megnéztem, akár nem, annyit megígérhetek, hogy ha még egyszer szövegelni mer nekem, ha nem szorítkozik arra, hogy „Hello, Mr. Sloat”, „Viszontlátásra, Mr. Sloat”, hát én úgy kirúgom, hogy a lába sem éri a földet. – A parkolóőr most tehát csak nézte, amint szemügyre veszi a kocsit, s fel volt készülve rá, hogy ha bármi kifogás merül fel, akkor ő szedheti a sátorfáját, s akár oda se menjen utoljára még elköszönni. A parkolóra néző ablakból Sloat gyakran látta, amint az őr esze nélkül suvickolja a motorházfedelet, nehogy rajta maradjon egy madárszar vagy akár egy porszem. Nagyon helyes, gondolta Sloat, így kell kordában tartani a személyzetet.
Ahogy kihajtott a parkolóból, és belenézett a visszapillantó tükörbe, szinte ugyanolyan kifejezést látott a parkolóőr arcán, amilyen Phil Sawyer arcán jelent meg élete utolsó másodperceiben az isten háta mögött, Utahban, ahol a madár se jár. Elégedetten mosolygott magában, miközben felhajtott az autópályára.

Philip Sawyer alábecsülte őt az első perctől kezdve, amikor elsőévesek voltak a Yale-en. Meglehet, tűnődött Sloat, azért, mert nagyon is könnyű volt alábecsülni egy kis köpcös, suta tizennyolc évest, aki életében először tette ki a lábát az ohiói Akronból, s tele van szorongással és becsvággyal. Miközben hallgatta az évfolyamtársait, akik bennfentesen emlegették a Twenty-One-t meg a Stork Clubot, hogy látták Brubecket a Basin Street Easten és Erről Garnert a Vanguardban, vért izzadt, hogy titkolja a tudatlanságát. – New Yorkban én leginkább a belvárost szeretem – vetette közbe olyan hanyagul, ahogyan csak tellett tőle. A kezét ökölbe szorította, a tenyere csupa víz volt. (Reggelente gyakran felfedezte, hogy a tenyerén maradandó nyomot hagytak a körmei). – Hogyhogy a belvárost, Morgan? – kérdezte Tom Woodbine, a többiek pedig felröhögtek. – Hát a Broadwayt meg a Village-et. Szóval arrafelé. – Mire még élénkebb lett a röhögés. A külseje jelentéktelen volt, rosszul öltözött; az egész ruhatára két öltönyből állt, mindkettő grafitszürke, s vállban mindkettőt mintha kinőtte volna. Már a középiskolában erősen hullott a haja, rövidre nyírt, lenyalt frizurája alól rózsaszín foltok virítottak elő.
Hát jóképűnek nem lehetett mondani, és ez még csak a kisebbik baj volt. A többiek mellett úgy érezte magát, mint egy ökölbe szorított kéz: mintha a lelkéről készült fényképek lettek volna reggelente azok a körömnyomok a tenyerén. A többieknek, akiket szintén a színház érdekelt, akárcsak Sawyert meg őt magát, a többieknek jó vágású arcélük volt, lapos hasuk, fesztelen, könnyed fellépésük. Hanyagul elnyúltak lakosztályaik foteljeiben, miközben ő, szemébe csörgő verítékkel, feszengve állt, hogy ne gyűrje össze a nadrágját, és viselhesse még egypár napig. A többiek olykor ifjú félistenek gyülekezetének látszottak, a vállukra vetett kasmírpulóverek akár az aranygyapjú. Színésznek készültek, drámaírónak, dalszövegírónak. Sloat pedig rendezőnek képzelte el saját magát, aki az egész társaságot az elképzeléseknek és az összefüggéseknek olyan hálójába fogja majd, amit csak ő tud kibogozni.
Sawyer és Tom Woodbine, akik számára mindketten fantasztikusan gazdagnak látszottak, szobatársak voltak. Woodbine-t különösebben nem érdekelte a színház, csakis Phil miatt fordult elő az egyetemi színjátszókör tájékán. Afféle magániskolában nevelkedett pedigrés úrifiú módjára Thomas Woodbine-t a végtelen komolysága és egyenessége is megkülönböztette a többiektől. Ügyvédnek készült és máris felsejlettek benne egy bíró feddhetetlenségének és pártatlanságának a jelei. (A legtöbb ismerőse meg is jósolta, hogy a Legfelsőbb Bíróságon fog kikötni, ami rettentően zavarba tudta hozni.) Sloat véleménye szerint Woodbine-ból hiányzott a becsvágy, amennyiben nem arra törekedett, hogy jól, hanem hogy helyesen éljen. No persze, mert megvolt mindene, és ha nagy véletlenségből mégis nélkülözött volna valamit, azzal mások készségesen ellátták: miért is lett volna becsvágy abban, akit ennyire elkényeztetett a természet és a környezete? Sloat szinte akaratán kívül és ösztönösen gyűlölte őt, és nem vitte rá a lélek, hogy Tommynak szólítsa.
A Yale-en töltött négy év alatt Sloat két darabot rendezett: a No Exit volt az egyik, amit az egyetemi újság „vad zűrzavar”-nak minősített, a Volpone a másik, amiről azt írták, hogy „cinikus, baljóslatú, hajszolt, és szinte hihetetlenül fésületlen”. Mindezekért persze a rendezőt okolták. Talán mégsem a rendezés volt az eleme, talán ehhez túlságosan intenzív és túlzsúfolt a látásmódja. Az ambíciói nem hagytak alább, csak átrendeződtek. Ha nem állhat a kamera mögött, majd azok mögött áll, akik a kamera előtt állnak. Phil Sawyer is így gondolkodott valahogy; neki soha nem voltak határozott elképzelései arról, hogy a színház iránti vonzalmát milyen területen kamatoztassa. Arra gondolt, talán a színészek és írók képviseletéhez van megfelelő tehetsége. – Menjünk Los Angelesbe, és nyissunk színházi ügynökséget – mondta Sloatnak negyedéves korukban. – Lökött egy ötlet, és a szüleink sem lesznek tőle elragadtatva, de hátha mégis visszük valamire. Legfeljebb egy-két évig koplalunk.
Phil Sawyer ugyanis, mint az Sloat számára elsőéves koruk óta kiderült, végül is nem volt gazdag srác. Csak annak látszott.
– És majd ha már lesz rá elég pénzünk, felfogadjuk Tommyt jogtanácsosnak. Addigra megszerzi a jogászdiplomáját.
– Hát persze – vágta rá Sloat, és magában azt gondolta, hogy ezt majd meg tudja akadályozni, ha arra kerül a sor. – Na és mi lesz a cég neve?
– Ami neked tetszik. Sloat és Sawyer? Vagy maradjunk az ábécésorrendnél?
– Sawyer és Sloat, hát persze, ábécésorrendben – mondta Sloat, de belül ette a méreg, mert azt képzelte, hogy Sawyer szándékosan alakítja úgy a dolgokat, hogy belőle mindig csak másodhegedűs legyen.
A szüleik csakugyan nem voltak elragadtatva, ahogy Phil jó előre megmondta, de a szépreményű színházi ügynökök végül is megérkeztek Los Angelesbe az ócska DeSotóval (Morgan DeSotójával, ami ismét csak azt bizonyítja, hogy Sawyer sokszorosan az adósa), megnyitották az ügynökségüket egy észak-hollywoodi irodaházban, ahol vígan élték világukat a patkányok meg a bolhák, s járni kezdték a klubokat, elárasztva a közönséget vadonatúj névjegykártyáikkal. Négy hónapig semmi dolguk nem akadt, teljes csődnek tűnt a vállalkozás. Az első ügyfeleikkel is megjárták: a komikussal, aki úgy ivott, hogy annak már a fele se volt tréfa, az íróval, aki nem tudott írni, és a sztriptíztáncosnővel, aki ragaszkodott hozzá, hogy készpénzben kapja a gázsiját, hogy lecsíphessen az ügynöki jutalékból. Aztán egyszer egy késő délutánon, whiskytől és marihuánától feldobva, Phil Sawyer nagy vidoran szóba hozta a Territóriumokat.
– Ha te tudnád azt, amit én tudok, te, akarnokok gyöngye. Mit tudok? Utazni, pajtás, azt tudok, de még milyen messzire.
Ettől kezdve aztán már ketten utaztak, és nem sokkal később, egy filmes bulin Phil Sawyer megismerkedett egy fiatal színésznővel, akinek éppen emelkedőben volt a csillaga, és egy órán belül meglett az első fontos ügyfelük. És volt a színésznőnek három barátnője, akik szintén nem voltak megelégedve az ügynökükkel. Egyiküknek pedig volt egy fiúja, aki éppen megírt egy egész tisztességes forgatókönyvet, és ügynökre volt szüksége, és ennek a fiúnak is volt egy barátja... Még három éve sem voltak Los Angelesben, amikor már új irodájuk volt, új lakásuk, s egyáltalán, leszelték a maguk szeletét a nagy hollywoodi tortából. A Territóriumok áldást hoztak a cégre, ezt Sloat is elismerte, de hogy mi módon, azt soha nem tudta megérteni.
Sawyer foglalkozott az ügyfelekkel; Sloat a pénzzel, a beruházásokkal, a cég üzleti vállalkozásaival. Sawyer költötte a pénzt – üzleti ebédekre, repülőjegyekre –, Sloat pedig csak halmozta, már ezért is úgy érezte méltányosnak, hogy valamicskét lefölözzön belőle. Sloat szorgalmazta az újfajta vállalkozásokat is, területfejlesztési és ingatlanügyeket, termelési befektetéseket. S mire Tommy Woodbine megérkezett Los Angelesbe, a Sawyer & Sloat cég ötmillió dollárt ért.
Sloat rájött, hogy még mindig ki nem állhatja egykori évfolyamtársát; Tommy időközben fölszedett magára tizenöt kilót, és mellénnyel teljes sötétkék öltönyében úgy festett, és úgy is viselkedett, mint egy bíró, még sokkal inkább, mint annak idején. Az arca mindig pirospozsgás volt (Sloat azon tűnődött, vajon nem italtól-e), a modora nyájas és komoly. Az idő fölötte sem szállt el nyom nélkül, a szeme sarkában megszaporodtak a tapasztalat szarkalábai, s a pillantása is sokkal óvatosabb volt, mint annak idején a Yale-en a pedigrés úrifiúé. Sloat szinte azonnal rájött, hogy Tommy Woodbine-nak óriási titka van, s hogy ezt Phil Sawyer sose venné észre, ha mások nem figyelmeztetik rá, hogy ugyanis bármi lett légyen az egykori úrifiú, Tommy jelenleg homokos. Amit ő nyilván „másság”-nak nevez. Ő pedig jócskán megkönnyítette Sloat dolgát, ilyenformán végén még megszabadulnia is könnyebb volt tőle.
Végtére a homokosokat lépten-nyomon meggyilkolják nem igaz? És ki az, aki ép ésszel rábízná egy tizenéves fiú fölnevelését egy százkilós buzira? Úgy is felfogható a dolog, hogy utólag megkímélte Phil Sawyert annak várható következményeitől, hogy ezúttal komolyan cserbenhagyta az ítélőképessége. Semmi probléma nem lett volna, ha Sawyer őt nevezi ki a fia gyámjának és a hagyatéka kezelőjének. De ha nem, hát nem. Igaz, a territóriumokbeli két gyilkost – ugyanazt a kettőt, akik elszúrták a srác elrablását – kis híján elkapták és letartóztatták, még mielőtt hazatérhettek volna, amikor ész nélkül robogtak át egy piroson.
S mennyivel egyszerűbb lett volna az egész, töprengett Sloat már vagy ezredszer, ha Phil Sawyer meg sem házasodik. Ha nincs Lily, nincs Jack, és ha Jack nincs, akkor semmi gond nincs az égvilágon. Lehet, hogy Phil el sem olvasta azokat a jelentéseket, amelyeket ő gondosan kigyűjtött neki Lily Cavanaugh előéletét illetően: fel volt sorolva azokban, hogy hol, kivel és hányszor; hamarabb véget vethettek volna a nagy szerelemnek, mint ahogy a fekete furgon végzett Tommy Woodbine-nal, Ha pedig elolvasta, akkor meglepően hidegen hagyták az alapos jelentések. Phil feleségül akarta venni Lily Cavanaught-t, és feleségül is vette. Ahogy az átkozott párja feleségül vette Laura királynőt! Ezúttal is alábecsülték. De ezúttal is megfizetett, úgy, ahogy megérdemelték.
Ami azt jelenti, gondolta Sloat elégedetten, hogy még egy-két apró simítás, és minden sínen lesz. Mire visszatér Árkádiából, oly sok év után végre a zsebében lesz az egész Sawyer & Sloat. És pontosan ez a helyzet a Territóriumokban is: ahogy a dolgok állnak, csupán egy kis lökés kell, hogy minden az ölébe hulljon. Amint lehunyja a szemét a királynő, a férje korábbi helyettese fogja kormányozni az országot, és mindenütt bevezeti azokat a kis intézkedéseket, amelyeket vele együtt régóta tervez. Aztán csak úgy dől majd a pénz, gondolta Sloat, miközben az autópályáról lekanyarodott Marina del Reybe. Akkor majd nézhetik, hogy dől majd minden.
Az ügyfele, Asher Dondorf egy új társasház alsó szintjét lakta a Marina egyik keskeny, sikátorszerű utcájában, a tengerpart közvetlen közelében, Dondorf idős karakterszínész volt, aki a hetvenes évek végén feltűnő népszerűségre tett szert egy folytatásos tévéjátékban. A sorozat két főhősének, egy kedves-bumfordi fiatal magánnyomozó házaspárnak volt a háziura, és az első epizódokban nyújtott szórványos felbukkanásai nyomán olyan rengeteg levelet kapott a nézőktől, hogy a szerzők kibővítették a szerepét: előlépett a fiatalok tiszteletbeli apjává, ő maga is megoldott egy-két gyilkossági ügyet, veszélyes helyzetekbe került és a többi. A gázsija megkétszereződött, megháromszorozódott, megnégyszereződött, s amikor a sorozat hat év után kimúlt, visszament a filmhez. És ez volt a baj. Dondorf sztárnak képzelte magát, a stúdiók és a producerek viszont továbbra is jellemszínészként tartották számon, mellékszereplőként, aki népszerű ugyan, de sokat nem lendíthet egyetlen produkción sem. Dondorf pedig elvárta, hogy friss virág legyen az öltözőjében, külön fodrásza és szövegkorrepetítora legyen, több pénzt kívánt, több tiszteletet, több szeretetet, mindenből többet, ami csak létezik. Egyszóval Dondorfnak teljesen elment a józan esze.
Sloat bemanőverezte a kocsit egy parkolóhelyre, szorosan a járda mellé, aztán óvatosan kiszállt, vigyázva, hogy az ajtó szélét ne verje hozzá a járdaszegélyhez, s eközben megvilágosodott benne valami: ha a következő napokban megtudja vagy csak gyanítani fogja, hogy Jack Sawyer felfedezte a Territóriumok létezését, akkor megöli. Vannak kockázatok, amelyeket nem vállalhat az ember.
Elmosolyodott magában, a szájába dugott egy újabb szódabikarbóna-tablettát, és bezörgetett a kapun. Már azt is tudta: Asher Dondorf öngyilkos lesz. Öngyilkos lesz, még hozzá a lakás nappalijában, hogy minél nagyobb legyen a disznóól. Egy olyan hisztérikus fószer, mint ez az ő hamarosan már a néhai névre hallgató – ügyfele, nyilván úgy gondolkodik, hogy egy igazi véres öngyilkosság jó kitolás lesz a bankkal, amelyiknek tartozik. S amikor Dondorf sápadtan és remegve ajtót nyitott, Morgan Sloat szívélyes kézszorításából őszinte melegség áradt.

MÁSODIK RÉSZ
A megpróbáltatások útja

HATODIK FEJEZET
A királynő palotája

1

Közvetlenül Jack szeme előtt olyan magasnak és merevnek tűntek a fűrészfogas fűszálak, mint a szablya. Mintha vágni tudnák a szelet, inkább, mintsem meghajoljanak alatta. Jack nyöszörögve fölemelte a fejét. Őbenne bezzeg megközelítőleg sem volt ilyen tartás. A gyomrát még mindig veszedelmesen bizonytalannak érezte, a homloka és a szeme égett. Feltérdepelt, aztán nagy nehezen feltápászkodott. Hosszú lovas kocsi zörgött feléje a földút porában, s a vörös képű, szakállas kocsis, akinek nagyjából olyan volt a formája, mint a mögötte zötykölődő hordóké, egyenesen ránézett. Jack köszönésképpen biccentett, igyekezett alaposan megnézni magának az embert, s egyúttal azt a benyomást kelteni önmaga felől, hogy csatangolás közben elnyomta az álom a réten. Így, függőleges testhelyzetben már egyáltalán nem érezte magát rosszul; sőt soha ilyen jól nem érezte magát, amióta csak eljött Los Angelesből: nemcsak makkegészségesnek, hanem valahogy kiegyensúlyozottnak, mint aki tökéletes összhangban van a testével. A Territóriumok meleg légfuvallata gyöngéd, illatos érintéssel simogatta az arcát; valami erősebb, nyers húséra emlékeztető szag is szállt a levegőben, de mellette határozottan kivehető volt a finom virágillat. Jack a tenyerével végig simította az arcát, és kíváncsian odapislantott a kocsisra, a Territóriumok lakóinak első képviselőjére, akivel találkozott.
Vajon mit válaszoljon, ha megszólítja a kocsis? Egyáltalán angolul beszélnek errefelé? És azt az angolt beszélik, amit ő? Egy másodpercig fontolgatta, vajon képes lenne-e észrevétlenül járni-kelni egy olyan világban, ahol így szólítják meg egymást az emberek: „Könyörgök, instálom”, meg hogy „Felövezted-i magad karmazsin csetővényeddel, apród, hallod-i?”. No nem, gondolta, s elhatározta, hogy ha így állnak a dolgok, némának teszi magát.
A kocsis végre levette róla a tekintetét, és csettintett a lovainak, valahogy úgy, hogy az nem hasonlított a nyolcvanas évek amerikai nyelvhasználatára. Ámbár lehet, hogy a lovakkal így kell beszélni. Győőa! Győőa! Jack óvatosan hátrább lépett a fűben, és azt kívánta, bárcsak hamarabb sikerült volna feltápászkodnia. A kocsis újra ránézett, és Jack meglepetésére biccentett. Se különösebben barátságos, se barátságtalan nem volt ez a gesztus, csupán afféle elemi kommunikáció egyenlő felek között. Mintha azt akarná mondani: No, ha ezzel végzek, vége a napnak, hála légyen testvér. Jack viszonozta a biccentést, aztán zsebre akarta tenni a kezét, és a hirtelen megdöbbenéstől, úgy látszik, olyan képet vágott, mint akinek megállt az esze, mert a kocsis jókedvűen fölnevetett.
A ruházata megváltozott: a kordbársony farmer helyett bő nadrág volt rajta durva szövésű gyapjúszövetből, fölötte pedig testhezálló zeke valami puha kék anyagból. A zekén – vagy inkább ujjasnak kéne nevezni?, tűnődött – gombok helyett horgas kapcsok voltak. A nadrág és a zeke szemlátomást házilag készült. Eltűnt a Nike edzőcipője is, helyette bőrszandál volt a lábán. A hátizsákjából bőrtarisznya lett, amely keskeny bőrszíjon lógott a vállán. A kocsis majdnem pontosan ugyanilyen öltözéket viselt, csak az ő zekéje bőrből volt, s tele pecséttel, hogy az egymást érő karikák valósággal olyan mintát adtak, mint a fák évgyűrűi.
A szekér nagy zörgéssel elporzott. A hordókból sör élesztős aromája áradt. A hordók mögött három halomban mintha teherautóabroncsok feküdtek volna legalábbis Jacknek ez volt az első benyomása. Aztán az orrába csapott az „abroncsok” illata, éppen, miközben észrevette, hogy tökéletesen simák, fénylően csupaszok ezek a teherautó-külsők, az illatuk meg... valami tejszínsűrű, titkos zamatú, ínycsiklandó illatuk volt, amitől azonnal megéhezett. Sajt volt az, de olyan sajt, amilyet még soha nem evett. A sajtkorongok mögött a kocsi végében nagy halom, szabálytalan alakú nyers húsdarab zötyögött, hosszú, megnyúzott félmarhák jókora bélszínhasábok, tekervényes belsőségek, amelyeket nem ismert föl, s mindezt teljesen beborították a csillogó hátú legyek. A nyers hús átható szagával tele lett az orra, és azonnal elment a sajtok láttán feltámadt étvágya. Kilépett az útra a szekér mögött, és nézte, ahogy felfele kapaszkodik egy kis emelkedőn. Aztán megindult a nyomában, észak felé.
Az emelkedőnek még csak a felénél tartott, amikor újra megpillantotta a nagy sátor tetejét; ott állt mozdulatlanul, egy csapat lobogó zászlótól körülvéve. Ez volna az úti célja, állapította meg magában. Még néhány lépést tett a szederbokrok mellett, ahol legutóbb úgy elidőzött (s felidézve az ízüket, nem állta meg, hogy két jókora szedret a szájába ne dugjon), s egyszerre csak teljes egészében megpillantotta a sátrat. Hatalmas, zegzugos építmény volt, hosszú épületszárnyakkal, kapuval, udvarral. S ez a különös építmény – Jack ösztönösen nyári palotának nevezte magában – az óceán fölött emelkedett, akárcsak az Alhambra Parkszálló. Körülötte, meg a kapuján ki és be, kis csoportok jártak-keltek, láthatatlan, parancsoló erőknek engedelmeskedve, mint a vasreszelék a mágnes körül. A kis csoportok összetalálkoztak, szétváltak, továbbhaladtak...
A járókelők némelyike tarkabarka, gazdag öltözetet viselt, a legtöbben azonban úgy voltak öltözve, ahogy Jack. Néhány nő hosszú, fényes fehér ruhában vagy köpenyben vonult keresztül az udvaron, de olyan határozottan, mint a tábornokok. A kapukon kívül kisebb sátrak és rögtönzött fabódék álltak; itt is ide-oda járkáltak az emberek, de talán hogy fesztelenebbül, szabadabban. Beszélgettek, vásároltak, ettek-ittak. Jack arra gondolt, hogy odalent, a sürgő-forgó sokaságban meg kell találnia a sebhelyes arcú embert.
Előbb azonban még hátrafordult, és végignézett a poros szekérúton, hogy lássa, mi történt az Árkádia Vidámvásárral.
Vagy ötven méterrel odább két, ekét húzó sötét lovat látott, és először azt gondolta, hogy az angolparkból majorság lett, aztán észrevette, hogy a föld végéből egy csapat néző szemléli a szántást, és rájött, hogy ez valamiféle vetélkedő. Valamivel távolabb tagbaszakadt, vörös hajú, derékig meztelen férfit látott, aki úgy pörgött maga körül, mint a búgócsiga. Kinyújtott kezében valami súlyos tárgyat forgatott. Hirtelen megállt, eleresztette a tárgyat, amely messzire repült, aztán földet ért, majd felpattant, és kiderült róla, hogy kalapács. Az angolparkból tehát vásár lett, nem majorság, állapította meg Jack, szemügyre véve a harapnivalókkal megrakott pultokat, az apjuk nyakában lovagló kisgyerekeket.
Eltűnődött, hogy a vásárban van-e valahol egy Speedy Parker, aki felügyel, hogy minden kötélzet, minden heveder biztosan tartson, hogy minden kemence megfelelően be legyen fűtve. Nagyon remélte, hogy Speedy ott van a helyén.
Ki tudja, gondolta, anya talán még mindig ott ül az Árkádia Teaszalonban, és azon tépelődik, hogy miért is engedte el.
Visszafordult a palota felé, és nézte, ahogy a szekér átdöcög a kapun, majd balra fordul, kettéválasztva a sokadalmat, éppen úgy, ahogy az Ötödik sugárútról lekanyarodó autók választják szét a gyalogosokat a keresztutcák sarkán. A következő pillanatban aztán maga is megindult a szekér nyomában.

2

Attól tartott, a palota körül nyüzsgő emberek azonnal megérzik majd, hogy idegen, és kinézik maguk közül. Mindenesetre lesütötte a szemét, és úgy tett, mint aki fontos küldetésben jár; mintha vásárolni küldték volna. Elmélyült arckifejezése is a nagy igyekezetet volt hivatva tükrözni, hogy el ne felejtse valahogy, mi mindenért szalajtották: egy ásó, két csákány, egy gombolyag madzag, egy köcsög libazsír... Aztán lassan rájött, hogy a palota előtt járó-kelő felnőttek rá se hederítenek. Volt közöttük, akinek sietős volt a dolga, volt, aki ráért, nézegették a kis sátrakban árusított portékákat, szőnyegeket, vasfazekakat, ékszereket; fakupákból ittak, meg-megrángatták egymás ruhaujját, ha beszédbe akartak elegyedni az illetővel vagy fel akarták hívni valamire a figyelmét, alkudoztak a kapu mellett álló strázsákkal, mindenki ment a maga dolga után. Jack alakítása nemcsak fölösleges volt, hanem nevetséges is. Kihúzta hát magát, és nem éppen nyílegyenesen, de nagyjából a kapu irányába indult.
Azt azonnal észrevette, hogy nem úgy megy az, hogy egyszerűen csak besétál, hiszen kétoldalt a két strázsa megállít és kikérdez mindenkit, aki be akar menni. Iratokat kellett felmutatniuk, jelvényeket, pecséteket. Jacknél pedig nem volt más, csak Speedy Parker gitárpengetője, és attól tartott, azzal ugyan nem eresztik át. Egy férfi éppen odalépett a kapuhoz, megvillantott egy kerek ezüstjelvényt, mire egy intéssel betessékelték; az utána következőnek azonban útját állták. A férfi először vitatkozott az őrrel, aztán hangot váltott, és Jack látta, hogy könyörög. Az őr azonban megrázta a fejét, és elparancsolta onnan.
– Bezzeg az Ő embereit minden teketória nélkül beengedik – mondta valaki Jack jobb oldalán, és ez végre eldöntötte, hogy milyen nyelvet is beszélnek a Territóriumokban. Jack arra fordította a fejét, hogy lássa, hozzá szóltak-e.
De a mellette elhaladó középkorú férfi a társával beszélgetett, aki szintén a palota környékén járó-kelő férfiak és nők egyszerű öltözékét viselte. – Az Ő embereit már hogyne engednék? – felelte a megszólított. – Hiszen éppen ide tart. Azt hiszem, még ma meg is érkezik.
Jack a nyomukba szegődött, és ment utánuk a kapu felé.
A strázsák a két közeledő férfi felé léptek, s mivel azok mindketten ugyanahhoz fordultak, a másik őr a hozzá közelebb eső kérelmezőkkel kezdett foglalkozni. Jack a háttérben maradt. Eddig még senkit nem vett észre, akinek sebhely lett volna az arcán, sőt még parancsnokot sem látott. Katonát sem a két őrön kívül. Az őrök fiatal falusi legényeknek látszottak, széles vörös képükkel úgy festettek cifra, fodros és gondosan berakott uniformisukban, mint a jelmezbe bújt parasztok. A két férfi, akit Jack követett, úgy látszik, kiállta a próbát, mert az őr egy-két szó után hátralépett, és beengedte őket. Az egyik őrszem most szúrós szemmel ránézett Jackre, aki elfordította a fejét, és eloldalgott.
Ha nem találja meg a sebhelyes arcú kapitányt, soha be nem jut a palotába.
Egy csapat férfi érkezett a kapuhoz, a strázsa elé, aki olyan szúrósan nézett Jackre, és szinte azonnal szóváltás támadt. A jövevények hangoskodni kezdtek, hogy várják őket, életfontosságú, hogy bejussanak, rengeteg pénz múlik ezen, de papírjaik, sajnos, nincsenek. Az őr némán ingatta a fejét, az állát szinte reszelte keményített pliszégallérja. S Jack, miközben egyre azon törte a fejét, hogy fogja megtalálni a kapitányt, látta, hogy a csapat vezére a levegőbe emeli két kezét, majd ökölbe szorítja az egyiket, és belecsap vele a másik tenyerébe. Most már az ő arca is olyan vörös volt, mint az őré, beszéd közben mutatóujjával hevesen az őr felé bökött. Az őrhöz most csatlakozott a társa is. Mindketten szemlátomást unták a dolgot, és hajthatatlanok voltak.
Hirtelen, szinte a semmiből ott termett az őrök mellett egy szálas termetű, magas férfi. Az ő egyenruhája is olyan volt, hogy egy operettben éppúgy hasznát lehetett volna venni, mint a csatatéren, de valamelyest különbözött az őrökétől. Ő nem viselt pliszírozott gallért, és Jack egy másodperccel később azt is észrevette, hogy a süvege nem háromszögletű, hanem egyetlen csúcsban végződik. Mondott valamit az őröknek, aztán a kis csapat vezetőjéhez fordult. A hangoskodásnak és a böködésnek azonnal vége szakadt. A magas férfi csöndesen beszélt hozzájuk, és a felindultság Jack szeme láttára apadt el a jövevényekben. Egyik lábukról a másikra álltak, a válluk megroggyant. Aztán lassan elszállingóztak. A parancsnok nézte, ahogy távoznak, majd visszafordult az őrökhöz, hogy még mondjon nekik valamit.
Az alatt a pillanat alatt, amíg feléje fordulva állt, hogy mintegy a jelenlétével bírja nagyobb sietésre az embereket, Jack észrevette, hogy a jobb szemétől az arccsontjáig kifakult, cikcakkos sebhely húzódik.
A parancsnok most biccentett az őröknek, és fürgén elindult a dolgára. Nem nézett se jobbra, se balra, csak ment, keresztül a tömegen, valahová a palotán kívül. Jack utánaeredt.
– Uram – kiáltotta, de az csak masírozott a lassan mozgó tömegen át.
Jack átfurakodott egy társaságon – férfiak, nők vegyesen –, akik egy malacot cipeltek az egyik kis sátor felé, aztán átrohant a hirtelen megnyíló résen két csoport között, amelyek szintén a kapu felé igyekeztek, s végül utolérte a parancsnokot.
– Kapitány úr – mondta, és megérintette a könyökét.
A férfi olyan lendülettel fordult meg, hogy Jacknek a földbe gyökerezett a lába. Közelről nézve a vastag sebhely mintha külön életet élt volna a kapitány arcán. Ez az arc különben sebhely nélkül is szilaj ingerültséget fejezett volna ki, gondolta Jack. – Mit akarsz, te gyerek? – kérdezte a kapitány.
– Beszélnem kell magával – mondta Jack. – Látnom kell a Ladyt, de nem hiszem, hogy beeresztenek a palotába. És valamit meg kell mutatnom magának. – Ezzel belemélyesztette a kezét a szokatlan nadrág jókora zsebébe, és kitapogatta benne a háromszögletű tárgyat.
Amikor aztán a tenyerén felmutatta, érezte, hogy egész testét átjárja a megdöbbenés. Amit a kezében tartott, az ugyanis nem valami közönséges gitárpengető volt, hanem egy hosszú fog, talán cápának a foga, amit kacskaringós, bonyolult aranyintarzia díszített.
Jack félig-meddig inkább ütlegre számítva a kapitány arcába nézett, és azon is a saját megdöbbenését látta tükröződni. Tökéletesen eltűnt erről az arcról a nagyon is ráillő ingerültség, jelenleg inkább valami bizonytalanság, sőt félelem ülte meg az erős arcvonásokat. A kapitány fölemelte a kezét, s Jack azt hitte, a díszes fogat akarja elvenni tőle: oda is adta volna, de a férfi egyszerűen csak rázárta az ujjait a tenyerében tartott holmira.
– Gyere velem – mondta.
A palota oldalához kerültek, és a kapitány egy nagy, vitorla alakú sátorponyva mögé vezette Jacket. A merev, fakó ponyva mögötti félhomályban olyan volt a férfi arca, mintha rózsaszín rajzkrétával húzták volna meg a vonásait.
– Szóval mi van ezzel a jelvénnyel? – kérdezte meglehetős higgadtsággal. – Hogy jutottál hozzá?
– Speedy Parkertől kaptam – mondta Jack. – Ő mondta, hogy keressem meg magát, és mutassam meg.
– Sose hallottam ezt a nevet – mondta a kapitány a fejét csóválva. – Add csak ide szépen. – Erélyesen megszorította Jack csuklóját. – Azonnal add ide, és meséld el, honnan loptad.
– Igazat beszélek – mondta Jack. – Speedy Parkertól kaptam. Speedytől, aki az angolparkban dolgozik. De amikor ideadta, akkor még nem fog volt, hanem gitárpengető.
– Neked fogalmad sincs róla, hogy mi vár rád, te gyerek.
– Biztos, hogy ismeri – erősködött Jack. – Ő mondta, hogy keressem meg magát. Azt is elmondta, hogy hogy néz ki, meg hogy a külső őrség parancsnoka.
A kapitány megcsóválta a fejét, és még jobban megszorította Jack csuklóját. – Mondd el nekem, hogy fest ez az ember. És ne merj hazudni, mert úgyis rájövök. Úgyhogy erőltesd meg az eszedet, hajót akarsz.
– Speedy öregember – mondta Jack. – Valamikor zenész volt. – Mintha felismerés villant volna a kapitány szemében. – Fekete. Szóval fekete a bőre. A haja fehér. – Az arca barázdás. És elég sovány, de sokkal erősebb, mint amilyennek látszik.
– Fekete? – kérdezte a kapitány. – Úgy érted, hogy sötét a bőre?
– Hát, a feketék nem kifejezetten feketék – mondta Jack. – Ahogy a fehérek sem kifejezetten fehérek.
– Szóval egy Parker nevű, sötét bőrű ember – mondta a kapitány, és lassan eleresztette Jack csuklóját. – Errefelé Parkusnak hívják. Szóval akkor te onnét jöttél a... – valami láthatatlan, távoli pont felé biccentett a látóhatáron.
– Pontosan – mondta Jack.
– És Parkus... vagyis Parker azért küldött, hogy megnézd a királynőt.
– Igen, azt mondta, hogy látnom kell a királynőt. És hogy maga el tud vezetni hozzá.
– Hát akkor gyorsan kell cselekednünk – mondta a kapitány. – Van egy ötletem, hogyan csináljuk, de nem vesztegethetjük az időt. – Rugalmasan s egyúttal katonásan mérlegelte az új helyzetet. – Ide figyelj! Azt fogjuk színlelni, hogy te az én balkézről való fiam vagy. Az ilyesmi itt megszokott dolog. Szóval, azt játsszuk, hogy megbíztalak valami tennivalóval, amit nem végeztél el, és ezért éktelenül dühös vagyok rád. Szerintem szabad utunk lesz, ha eléggé meggyőzően adjuk elő a dolgot. Legalábbis, amíg bejutunk. Odabent már nehezebb lesz a helyzet. Gondolod, hogy menni fog? El tudod hitetni az emberekkel, hogy a fattyam vagy?
– Az anyám színésznő – felelte Jack, és eláradt benne a jól ismert büszkeség.
– No, akkor meglátjuk, ragadt-e rád valami – mondta a kapitány, és Jack nagy meglepetésére rákacsintott.
– Igyekszem kíméletesnek lenni – mondta, és – Jack újabb meglepetésére – vasmarokkal megragadta a felsőkarját. – Mehetünk – közölte, és a karjánál fogva szinte vonszolva Jacket, kimasírozott a sátorlap védelme alól.
– Ha egyszer azt mondom neked, hogy felsúrolod a követ a konyhában – bömbölte, de közben rá se nézett –, akkor felsúrolod. Megértetted? Azt teszed, amit mondok. Ha pedig nem teszed, akkor jaj neked, afelől biztosíthatlak.
– De egy darabon felsúroltam – nyöszörögte Jack.
– Egy darabon? – ripakodott rá a kapitány, és durván maga után ráncigálta. – Majd adok én neked. – Az emberek félreálltak, hogy továbbengedjék őket. Akadt közöttük, aki résztvevően rámosolygott Jackre.
– De fel akartam súrolni a többit is. Isten bizony, már éppen folytatni akartam...
A kapitány a kapu felé vonszolta, s rá se nézett a strázsákra, miközben átbukdácsoltak a kapun.
– Jaj, ne, apa, ez fáj – visította Jack. – Ez nagyon fáj.
– Hát még amit majd odabent kapsz – mondta a kapitány, és átvágott vele az udvaron, amit Jack a dombtetőről láthatott.
Az udvar túlsó oldalán a kapitány fellódította néhány falépcsőn, és már bent is voltak a palotában. – Most aztán szedd össze a tudományod – súgta oda Jacknek, majd megindult vele egy hosszú folyosón, és úgy szorongatta a karját, hogy annak bizonyára nyoma maradt.
– Jó leszek, apa, megígérem – üvöltötte Jack.
Átértek egy keskenyebb folyosóra. Jack megfigyelte, hogy a palota belseje egyáltalán nem hasonlít sátorra. Valóságos labirintust alkottak benne a folyosók és a belőlük nyíló helyiségek. Mindennek füst- és zsírszaga volt.
– Megígéred? – förmedt rá a kapitány.
– Meg én, megígérem.
Előttük, egy újabb folyosón cifrán öltözött urak csoportja várakozott, némelyik a falat támasztotta, mások kereveteken nyúltak el. A zajos jövevényeket többen is szemügyre vették. Egyikük, aki két, összehajtogatott lepedőket cipelő asszonynak osztogatott éppen parancsokat, gyanakodva megnézte magának Jacket meg a kapitányt.
– Én pedig megígérem, hogy kiverem belőled a rosszaságot – rivalt Jackre a kapitány.
A férfiak közül erre néhányan fölnevettek. Prémmel szegett, széles karimájú puha kalap volt a fejükön, a lábukon pedig bársonycsizma. A tekintetük kapzsi volt és üres. Aki a cselédeket egzecírozta, szemlátomást a vezetőjük volt, hórihorgas, szikár ember. Figyelmes, éber tekintete nyomon követte Jacket és a perlekedő kapitányt.
– Jaj, ne, könyörgök – jajveszékelt Jack.
– Csak könyörögj, úgyis szíjat hasítok a hátadból – torkolta le a kapitány. Újabb nevetés fogadta a szavait. Még a hórihorgas is megengedett magának egy fagyos mosolygást, majd újra elővette a cselédeket.
A kapitány belökte Jacket egy helyiségbe, amely tele volt poros bútorokkal. És most végre eleresztette Jack sajgó karját. – Azok odakint az Ő emberei – suttogta. – Mi lesz itt, ha egyszer a... – kezdte mondani, aztán megrázta a fejét, és mintha hirtelen megfeledkezett volna a nagy sietségről. – A Jó Gazda Könyvé-ben az áll – mondta elgondolkodva –, hogy boldogok a szelídek, mert övék lesz a föld, de ezekben a léhűtőkben fikarcnyi szelídség sincsen. Nem érdekli őket más, csak a pénz, a vagyon, meg a... – szünetet tartva fölpillantott, mintha ki sem akarná vagy meg se tudná mondani, hogy még mit is akarnak az odakint várakozók. Aztán pillantása Jackre esett. – No de igyekeznünk kell. Szerencsére van még egy-két titka a palotának, amit nem sikerült kifürkészniük. – Odamutatott oldalvást, egy kopott deszkafalra.
Jack megindult a nyomában, és megértette, miről van szó, amikor a kapitány megnyomott két kiálló szöget egy poros deszka végében, s az megnyílt befelé, és mögötte keskeny, sötét folyosó bukkant elő, amely nem volt magasabb egy fölállított koporsónál.
– Éppen csak megpillanthatod a királynőt, de gondolom, az elég is lesz. Ennél többel amúgy sem szolgálhatok. – Néma mozdulattal előretessékelte Jacket. – Menj egyenesen, amíg nem szólok – súgta, és amikor behúzta maguk mögött a deszkát, Jack megindult előre a koromsötétségben.
A folyosó hol erre kanyarodott, hol arra, csak időnként szűrődött be némi világosság egy-egy deszkarepedésen, ahol ajtó lehetett, vagy ablak, magasan a fejük fölött. Jack időközben teljesen elveszítette a tájékozódóképességét, és vakon követte a kapitány utasításait. Egyik helyen pompás pecsenyeillat csapott az orrába, másutt meg félreismerhetetlen latrinabűz.
Aztán egyszerre csak véget ért a gyaloglás. – Állj mondta a kapitány. – Most majd fölemellek. Emeld a karod!
– És most látni fogom? – kérdezte Jack.
– Egy pillanat és megtudod – mondta a kapitány, aztán Jack hóna alá nyúlt, és fölemelte a feje fölé. – Van ott előtted egy deszka – suttogta –, told el balra.
Jack vakon tapogatott maga előtt, és a keze sima fatáblához ért. A tábla könnyedén elcsúszott balra, és most elegendő fény szűrődött be a folyosóra ahhoz, hogy még megpillanthasson egy csirke nagyságú pókot, amint felkapaszkodik a mennyezet irányába. A tábla helyén megnyílt ablakon Jack lefelé pillantott, s meglátott egy akkora termet, mint egy szálloda hallja, tele fehérbe öltözött asszonyokkal és olyan díszes bútorzattal, hogy rögtön a múzeumok ötlöttek az eszébe, amelyekben a szüleivel járt. A terem közepén, hatalmas ágyon egy hölgy feküdt, nem lehetett tudni, alszik-e vagy eszméletlen, csak a válla és a feje látszott a takaró fölött.
És Jack kis híján felkiáltott a megdöbbenéstől és a rémülettől, mert az ágyon fekvő hölgy az anyja volt. Az anyja volt, és látni lehetett, hogy haldoklik.
– Szóval látod – súgta a kapitány, és még erősebb lett a fogása Jack hóna alatt.
Jack tátott szájjal bámulta az anyját. Haldoklik, gondolta, efelől semmi kétség: még a bőre is fakó volt és szemlátomást beteg, a haja is elveszítette a színét. Körülötte sürögtek-forogtak az ápolónők, megigazgatták a takaróját, rendezgették a könyveket egy asztalkán, de szemlátomást csak a rend kedvéért nyüzsögtek ennyire, mivel fogalmuk sem volt róla, hogy mivel is segíthetnének rajta igazán. Tudták, hogy számára már nincs segítség. Legföljebb csak annyit tehetnek, hogy késleltetik a halált, időt nyernek, még egy hónapot vagy akár csak még egy hetet.
Jack nézte, nézte az ágyon fekvő alak viaszfehér arcát, és végül ráébredt, hogy mégsem az anyját látja. Nem, ennek a hölgynek kerekebb az álla, és az orrának a vonala még nemesebb, mint Lily Cavanaugh-é. A haldokló hölgy az anyja párja: Laura DeLoessian. Látta, amit látott, de a mozdulatlan, fehér arc mögé nem láthatott. Akármi volt is Speedy szándéka, csak a felszínt látta, amely nem sokat mondott el a királynőről.
– Jól van – súgta, visszatolta a helyére a táblát, a kapitány pedig lerakta a földre.
– Mi baja? – kérdezte Jack a sötétben.
– Senki nem tudja – suttogta a kapitány a feje fölött. – A királynő nem lát, nem tud beszélni, és nem tudja mozdítani a tagjait... – Egy pillanatra elhallgatott, aztán megérintette Jack kezét: – Indulnunk kell visszafelé.
A folyosó sötétjéből visszaértek a poros bútorokkal telezsúfolt szobába. A kapitány leseperte egyenruhájáról a pókhálókat, aztán félrehajtotta a fejét, és az arcán nyílt aggodalommal, hosszú pillanatig nézte Jacket. – És most válaszolj egy kérdésemre – mondta. – Azért küldtek, hogy megmentsd? Hogy megmentsd a királynőt?
Jack bólintott. – Azt hiszem. Azt hiszem, az is hozzátartozik a dologhoz. De én is szeretnék tudni valamit – mondta habozva. – Hogyhogy azok a léhűtők odakint nem veszik át a hatalmat csak úgy? Hiszen a királynő nemigen tudná megakadályozni.
A kapitány elmosolyodott, de semmi derű nem volt a mosolygásában. – Mert én nem hagyom – mondta. – Az embereim nem hagyják. Mi meg tudjuk akadályozni. Nem tudom, mit sütöttek ki a messzi végeken, ahol laza az ellenőrzés, de itt mi hűségesek vagyunk a királynőhöz.
Arcának ép felén, a szeme alatt rángani kezdett egy izom. Szorosan összeillesztette a tenyerét. – És milyen parancsot, milyen utasításokat kaptál? – kérdezte. – Gondolom, hogy menj csak nyugati irányba... igaz?
Jack szinte érezte, hogy az egész ember reszket, s csak a hosszú évek során kialakult önfegyelmével tud erőt venni felindultságán. – Igen – mondta Jack. – Állítólag nyugat felé kell mennem. Jó felé megyek? Nyugati irányban jutok el a másik Alhambrához?
– Én nem tudhatom... nem tudhatom – vágta rá a kapitány, és hátrált egy lépést. – Innen azonban el kell tűnnünk. Én nem adhatok neked tanácsot – mondta, és Jack látta hogy nem akar a szemébe nézni. – Itt azonban egy percig sem maradhatsz. Igyekeznünk kell, hogy kint legyél a palotából, és útnak indulj, még mielőtt Morgan ideér.
– Morgan? – kérdezte Jack, és szinte biztos volt abban, hogy rosszul hallott. – Morgan Sloat? Hát idejön?

HETEDIK FEJEZET
Farren

1

A kapitány mintha nem is hallotta volna a kérdést. Csak nézett a bútorraktárnak használt helyiség sarkába, nézte a nagy semmit. De azt még Jack is észrevette, hogy jár az agya, mélyen elgondolkodott. És azt megtanulta Tommy bácsitól, hogy a gondolataiba mélyedt felnőttet megzavarni éppen akkora udvariatlanság, mintha a szavába vágna az ember. Csak hát...
Térj ki az öreg Sloat útjából. Légy résen, figyeld, hogy merre jár, ő meg a párja. Ha nem vigyázol, a nyomodra akad, és ott lesz a sarkadban, mint egy véreb.
Ezt mondta Speedy. Csak hát ő akkor nem nagyon figyelt, mert minden gondolatát lefoglalta a Talizmán. Akkor nem is jutott ez el a tudatáig, de most olyan erővel törtek rá a szavak, mintha váratlanul nyakon vágták volna.
– És miről ismerek rá? – kérdezte végül is izgatottan.
– Morganre? – kérdezte a kapitány, mint aki mély álomból riad fel.
– Kövér? – érdeklődött Jack. – Kövér és kopaszodik? És amikor dühös, akkor ilyen a járása? – A veleszületett utánzókészséggel – amivel mindig megnevettette az apját, még akkor is, ha holtfáradt vagy rosszkedvű volt – Jack előadta Morgan Sloatot. Egyik pillanatról a másikra megöregedett, ahogy összeráncolta a homlokát, mint Morgan Sloat szokta, amikor dühös. Egyúttal beszívta az arcát, leszegte a fejét, hogy tokásabbnak lássék, előrebiggyesztette az ajkát, mint egy hal, a szemöldöke pedig le s fel ugrált. – Valahogy így néz ki? – kérdezte.
– Nem – mondta a kapitány, de valami megcsillant a szemében, akárcsak akkor, amikor Jack arról beszélt, hogy Speedy Parker öreg. – Morgan magas – mondta. – Hosszú a haja – a jobb vállán megmutatta, hogy milyen hosszú –, és sántít. Az egyik lába nyomorék. Magasított talpú cipőt visel, de úgy is látszik, hogy sántít. – Megvonta a vállát.
– Mégiscsak, mintha ráismert volna, amikor utánoztam – mondta Jack.
– Csss – csitította a kapitány. – Ne olyan istenverte hangosan, te gyerek!
– Azt hiszem, ismerem a tagot – mondta Jack, lehalkítva a hangját. Félelem fogta el, de úgy, hogy ezt az érzést értelmezni tudta, fel tudta fogni, ahogyan a környező világot még nem volt képes felfogni. Morgan bácsi itt volna? Uramisten!
– Morgan az Morgan – mondta a kapitány. – És nem olyasvalaki, akivel kukoricázni lehet. Gyere, táguljunk innen. – Vasmarokkal megfogta Jack felsőkarját. Jack felszisszent, de nem mozdult.
Parkerból Parkus lett. Morgan pedig... nem, ez nem lehet véletlen egybeesés.
– Még ne menjünk – mondta. Másvalami is motoszkált a fejében. – Nem volt a királynőnek gyereke? – kérdezte.
– A királynőnek?
– Igen.
– Volt egy fia – felelte kelletlenül a kapitány. – Igen. De nem maradhatunk itt tovább.
– Meséljen róla!
– Nincs sok mesélnivaló – mondta a kapitány. – A gyerek csecsemőkorában meghalt, még hat hete sem volt a világon. Beszélték, hogy Morgan egyik embere, talán Osmond, megfojtotta volna. De az ilyen beszédre nem kell odafigyelni. Én aztán igazán nem szívelem Orrisi Morgant, de azt mindenki tudja, hogy minden tucat csecsemőből egy még a bölcsőben meghal. Senki nem tudja az okát; rejtélyes módon meghalnak, nem tudni, miért. Ahogy mondani szokás, Isten senkitől nem spórolja el a koporsószeget. A nagy Asztalos még a királyi hercegeket sem kíméli. Tudod... Hé, te gyerek! Mi bajod?
Jack úgy érezte, hogy megfordul körülötte a világ. Megtántorodott, úgy kellett elkapnia a kapitánynak, akinek a keze ezúttal olyan puha volt, mint egy tollpárna.
Csecsemőkorában ő is kis híján meghalt.
Anyja számtalanszor elmesélte, hogy úgy talált rá a kiságyában, hogy szinte nem is volt már benne élet, a szája kék volt, az arca pedig mint a ravatalozók viaszgyertyái, miután gyertyakoppantóval kioltották. Felkapta, és sikoltozva rohant vele a nappaliba. Az apja meg Sloat a földön ülve birkózómeccset néztek a tévében, bortól és marihuánától eltompulva. Az apja azonnal felugrott, kitépte Lily karjából, a bal kezével befogta a kicsi orrát (még egy hónap múlva is meglátszott a nyoma, mesélte az anyja nevetgélve), a száját meg rátapasztotta a szájára, miközben Morgan azt kiabálta: Nem hiszem, hogy az segíteni fog, Phil, nem hiszem, hogy segíteni fog rajta.
(Vicces volt Morgan bácsi, nem gondolod, anya? – kérdezte Jack. De, Jacky, nagyon vicces, felelte Lily furcsán elmosolyodva, s a hamutartóban füstölgő csikkről rágyújtott egy újabb Herbert Tarrytoonra.)
– Te gyerek – suttogta a kapitány, és úgy megrázta, hogy Jack lekókadt feje belenyeklett. – Te gyerek, a fenébe is, nehogy itt elájulj nekem.
– Jól vagyok – mondta Jack, de valahonnan nagyon távolról jött a hangja; olyan volt, mint a Dodgers bemondójáé, visszhangos és távoli, mint mikor a Chavez Ravine mellett hajt el az ember este, leeresztett kocsitetővel, vagy mintha baseballmeccs-közvetítést hallgatna jóízű álmában. – Jól van már, szálljon le rólam. Mi lenne, ha békén hagyna?
A kapitány nem rázta tovább, elengedte, de aggódva nézett rá.
– Jól van – mondta Jack újra, és hirtelen teljes erejéből pofon vágta saját magát. Au, gondolta, ez nagy volt; de legalább éles lett a világ képe a szeme előtt.
Igen, kis híján ő is meghalt még a bölcsőben. A régi lakásukban, amire már alig emlékszik, s amelyet az anyja mindig Technicolor Álompalotának emleget, mivel a nappali ablakából különlegesen festői kilátás nyílt a hollywoodi dombokra. Kis híján meghalt, és az apja meg Morgan Sloat borozgatott, és aki sok bort iszik, annak gyakran kell kijárnia a vécére, és annyira még emlékezett a Technicolor Álompalotára, hogy tudja: a nappaliból a gyerekszobán át lehetett eljutni a legközelebbi fürdőszobába.
Szinte látta maga előtt, amint Morgan Sloat fölkel, vigyorogva odaszól Philnek, hogy: Bocs, kimegyek, helyet kell csinálnom a további piának; az apja pedig alig figyel rá, mert Haystack Calhoun éppen két vállra készül fektetni esélytelen ellenfelét; a tévéképernyőtől beragyogott nappaliból Morgan belép a gyerekszoba hamuszürke homályába, ahol ott alszik a kis Jacky Sawyer micimackós rugdalózójában, frissen pelenkázva, melegen és szárazon. Látta maga előtt Morgan bácsit, amint fürkészőn visszapillant a nappali ajtajának fénynégyszögére, miközben ráncba szökken a homloka, s hideg ajka kerekre csücsörödik, mint egy feketesügéré; látta, amint Morgan bácsi elvesz egy közeli székről egy díszpárnát, óvatosan, de határozottan rászorítja az alvó csecsemő fejére, s szorítja, miközben a másik tenyerével megtámasztja a kicsi hátát. S amikor a keze között minden vergődés megszűnik, visszadobja a párnát a székre, amelyen Lily szoptatni szokott, és bemegy a fürdőszobába hugyozni.
Ezer szerencse, hogy az anyja szinte nyomban odament a kiságyhoz, hogy megnézze, mit csinál.
Hideg verejték verte ki Jack egész testét.
Csakugyan így történt volna? Nagyon is meglehet. A szíve azt súgta, hogy pontosan így történt. Túlságosan is tökéletes volt az egybeesés, pontosan egybevágott minden.
Phil és Lily Sawyer fia hathetes korában kis híján megfulladt a kiságyában... és Morgan Sloat éppen náluk volt.
Az anyja derűs hangütéssel szokta befejezni a történetet: amikor Jacky újra elkezdett lélegezni, Phil Sawyer úgy száguldott vele a kórházba, hogy majdnem ráment a Chryslerük, recsegett-ropogott a sebességváltó, égett a gumi.
Tényleg nagyon vicces. De mennyire.

2

– De most már menjünk – mondta a kapitány.
– Helyes – felelte Jack. Még mindig gyengének, kábának érezte magát. – Helyes, menjünk.
– Csss – a kapitány a közeledő hangok zajára hirtelen megfordult. Jobb kéz felől nem deszkafal volt, hanem vastag sátorponyva. Nem ért egészen a földig, egy arasz híja volt, s Jack látta, hogy csizmás lábak haladnak el a túloldalán. Öt pár láb, katonai csizmában.
A hangzavarból kivált egy jól érthető töredék: – ...nem is tudtam, hogy fia van.
– Pedig tudhatnád, Simon – vágta rá egy másik hang –, hogy fattyúnak fattyú a fia. Nagy igazság ez.
Durva röhögés válaszolt, az a fajta léha röhögés, amit Jack a nagyobb fiúktól hallott az iskolában. A politechnikai műhely mögé jártak cigarettázni a nagyok, és a kisebbeket érthetetlen és riasztó gúnynéven emlegették: buziboy, szopcsi-szörcsi meg morfadundus. És valahányszor elhangzottak a furcsán mocskosnak tűnő szavak, ugyanez a durva, harsány röhögés követte.
– Jobban tennéd, ha dugót nyelnél – szólt egy harmadik hang. – Ha ezt meghallja, harmincszor sem nyugszik le a nap, és te már a Határzónában járőrözöl.
Motyogás válaszolt, arra pedig újabb nevetés, ezúttal csöndesebben. Aztán újabb éle, amit már egyáltalán nem lehetett érteni, és arra újabb derültség, távolodóban.
Jack fölnézett a kapitányra, aki fogvicsorítva meredt a ponyvafalra. Egyértelmű volt, hogy kiről beszélnek. És az is, hogy meghallhatja valaki, akinek nem kellene meghallania... S akinek esetleg szöget üt a fejébe az égből pottyant fattyú. Ez még egy gyerek számára is világos volt.
– Eleget hallottál, ugye? – mondta a kapitány. – Most már igazán igyekeznünk kell. – Egy pillanatig úgy tűnt, hogy ismét meg akarja rázni Jacket... aztán mégsem vette magának a bátorságot.
És milyen parancsot, milyen utasításokat kaptál? Gondolom, hogy menj csak nyugati irányban, igaz?
Hangot váltott, gondolta Jack. Kétszer is hangot váltott. Először, amikor megmutatta neki a cápafogat, amely csontból faragott gitárpengető volt a másik világban, ott, ahol lovas kocsik helyett kamionok járnak az utakon. Másodszor pedig, amikor közölte vele, hogy nyugatnak megy. Eleinte fenyegetően lépett fel, aztán megenyhült, s igyekezett a segítségére lenni, végül pedig...
Én nem tudhatom... Én nem adhatok neked tanácsot.
Végül pedig mintha valamiféle vallásos ámulat, vagy inkább vallásos félelem vett volna erőt rajta.
Azért siet annyira, mert nem szeretné, ha rajtakapnának minket, gondolta Jack. De valami másról is szó van. Fél tőlem. Attól fél, hogy...
– Gyere – mondta a kapitány. – Gyere már, Jason szerelmére.
– Kinek a... – kérdezte volna Jack értetlenül, de a kapitány már vonszolta kifelé. Befordult vele balra, aztán félig húzta maga után, félig vezette végig egy folyosón, amelyiknek egyik fala deszkából volt, a másik ponyvából.
– Nem erre jöttünk – suttogta Jack.
– Nem akarom, hogy még egyszer találkozzunk azokkal odakint – súgta vissza a kapitány. – Azok mind Morgan emberei. Láttad azt a hosszú soványat, amelyik olyan, mint egy égimeszelő?
– Igen – mondta Jack, felidézve magában a hideg mosolyt s a mosolytalan szemeket. A többiek puhányoknak látszottak, de ez nem, ez kemény fickó volt. Azonkívül szemlátomást őrült. És még valami: Jack valahogy ismerősnek találta.
– Ő Osmond – közölte a kapitány, és most jobbra fordult, maga után vonszolva Jacket.
A pirosodó pecsenye szaga egyre erősebb lett, már-már teljesen betöltötte a folyosót. Jack még soha életében nem érzett ilyen ínycsiklandó illatot, majd elepedt, hogy kóstolhassa azt a sült húst. Tele volt félelemmel, érzelmi és idegfeszültséggel, talán még a józan esze is kockán forgott, s közben csorgott a nyála a pecsenyéért.
– Osmond Morgan jobbkeze – dörmögte a kapitány. – Úgyis túl sokat lát, nem szeretném, ha kétszer is látna téged.
– Miért, mire gondol? – kérdezte Jack, de a kapitány rápisszegett, és még szorosabban fogta amúgy is sajgó karját. Egy ajtónyílás felé közeledtek, amelyet terebélyes függöny takart. Olyan volt, mint egy zuhanyozófüggöny, csak a szövete durva szövésű, mint a szita, és nem króm hanem csontkarikák tartották.
– Most aztán rázendíthetsz – dörmögte a kapitány barátságosan a fülébe. Ezzel félresöpörte a függönyt, és maga után húzta Jacket egy hatalmas konyhába, ahol aromás illatok úsztak (még mindig a pecsenyeszag dominált), és forró párafelhők. Jack hatalmas, kőből rakott kéménykürtőt pillantott meg, parázstartó vaskosarakat, női arcokat fodros, fehér főkötők alatt, amelyek leginkább apácafityulára emlékeztettek. Néhányan egy vasállványon nyugvó hosszú vasteknő körül álltak, s kivörösödött arcukról csorgott a verejték, miközben fazekakat és mindenféle edényt mosogattak. Mások az egész konyha szélességében végigfutó pult mellett húst csontoztak, szeltek, kockáztak és metéltek. Drótcserényen egy asszony sütéshez előkészített kerek lekváros pitéket cipelt.
Amint a kapitány Jackkel betódult a konyhába, mindenki feléjük fordult.
– Meg ne merd ezt tenni még egyszer – bömbölte a kapitány, és úgy megrázta, mint terrier a patkányt... s közben szaporán menetelt keresztül a konyhán, a távoli szárnyas ajtó irányába. – Meg ne merd tenni, hallod-e? Ha még egyszer azon kaplak, hogy lopod a napot, ahelyett hogy a munkádat végeznéd, elevenen megnyúzlak. Bőgj, a mindenit – tette hozzá a bajusza alatt. – Erre mindenki emlékezni fog, hát hadd emlékezzenek rá, hogy bőgtél, mint a szamár.
S miközben a sebhelyes arcú kapitány a gallérjánál meg a sajgó karjánál fogva vonszolta keresztül a gőzös konyhán a cél érdekében Jack szántszándékkal maga elé képzelte az anyját, amint a ravatalon fekszik. Habos fehér organdicsipke ruhában feküdt a koporsóban, abban a menyasszonyi! ruhában, amelyet egy 1953-as filmjében hordott (Drag Strip Rumble, RKO 1953). Jack képzeletében az arc mind közelebb és közelebb jött, olyan volt, mint egy élethű viaszmaszk s már azt is látta, hogy az a kis aranykereszt fülbevaló van a fülében, amelyet tőle kapott karácsonyra két évvel korábban. Aztán az arc megváltozott. Az álla kerekebb lett, az orra nemesebb. A haj fakóbb és vastagabb szálú. És most már Laura DeLoessian feküdt a koporsóban, és maga a koporsó sem afféle elegánsan jellegtelen temetkezésszakmai szériadarab volt, hanem valami fantasztikus alkotás, mintha egyetlen fatörzsből faragták volna vad szenvedéllyel, viking koporsó volt, ha létezik ilyen; mindenesetre nehéz lett volna elképzelni, hogy ezt a koporsót leeresztik az engedelmes földbe, inkább az illett hozzá, hogy rönkökből emelt, olajjal leöntött máglyán, fáklyával lángra lobbantsák. Egyszóval Laura DeLoessian, a Territóriumok királynője feküdt a koporsóban, de Jack képzeletében a királynő Lily menyasszonyi ruháját viselte, meg azt a kis arany fülbevalót, amelyet Tommy bácsi segítségével vett neki a Beverly Hillsen, Sharpnál. Hirtelen forró könnyek árasztották el a szemét, s ezúttal nem színlelt, hanem valódi, könnyek, s nemcsak az anyja miatt, hanem a királynőért is, mindkettejükért, akiket haldoklásukban világok választanak el, s akiket mégis összefűz valami láthatatlan kötelék, amely soha el nem szakadhat, legalább addig nem, amíg mindketten meg nem halnak.
A könnyein keresztül látta, hogy egy lobogó fehér ruhába öltözött óriás rohan feléjük a helyiségen keresztül. Vörös, bandanát viselt a homlokán, nem a főszakácsok puffos fehér sapkáját, de a rendeltetése ugyanaz volt: hogy jelezze, viselője a konyha mindenható ura. Miközben rohant, egy barátságtalan, háromágú favillával hadonászott.
– Kifelé! – rikácsolta, s a nagy hordómelléből előtörő hang valószínűtlenül vékony volt, mint egy nőies buzié, aki fuvolahangon méltatlankodik a cipőboltban a hanyag kiszolgálás miatt. A kezében a villa azonban nagyon is valóságos volt; kifejezetten életveszélyes.
Az asszonyok szétrebbentek előtte, mint a tyúkok. A cserényről lepottyant a legszélső pite, s a cserényt tartó asszony elkeseredetten felsikoltott, látva, hogy a pite összetörik a padlón, és fröcsköl és folyik belőle az eperlekvár, pirosan, mint a vér.
– Kifelé a konyhámból, nyavalyások – rikácsolta a szakács. – Ez nem átjáróház. Ez nem versenypálya. Ez az én konyhám, és aki nem tartja tiszteletben, azt én miszlikbe aprítom, Isten a tanúm, a nagy Asztalos.
Feléjük bökött a villával, egyúttal azonban félrefordította a fejét, és összehúzta a szemét, mintha a harcias szavak ellenére az igazi vér látványát mégiscsak zsenántnak tartaná. A kapitány fél kezével eleresztette Jack grabancát, és – ahogy Jack látta, csak úgy komótosan – a szakács felé nyúlt. Az pedig egy szempillantással később, teljes hosszában a padlón hevert. A pecsenyevilla ott feküdt mellette az eperlekváros pite romjai között. A főszakács bal kezével a törött jobb csuklóját fogta, és ide-oda hányta-vetette magát, és sivalkodott magas fekvésű hangján. És ahogy az a szavaiból az összes jelenlévő számára kiderült, minden oka megvolt a sivalkodásra: ő meghalt – úgymond –, volt, nincs, a kapitány meggyilkolta, pontosabban mektyilkolta, ahogy az az ő fura, szinte teutonos ejtésében hangzott; a legjobb esetben is nyomorék marad a külső őrség kegyetlen és szívtelen kapitányának rosszvoltából, minekáltal a kenyérkereső jobb keze tönkretévén, koldusbotra jut, és alamizsnán kell élnie, amíg csak meg nem hal; s micsoda fájdalmat mért rá a gonosz kapitány... elképzelhetetlen fájdalmat... elviselhetetlen fájdalmat...
– Kuss – üvöltötte a kapitány, és a főszakács nyomban elhallgatott. Úgy feküdt a földön, mint egy nagy csecsemő, jobb kezét a mellére szorította, vörös bandanája pityókásan félrecsúszott, úgyhogy látni lehetett az egyik fülét s a fül, cimpájában egy apró, fekete gyöngyöt; kövér arcizmai rángatóztak. Elszörnyedve és súgva-búgva nézte a konyha népe, ahogy a kapitány a gőzölgő hodály rettegett kényura fölé hajol. Jack, még mindig a könnyein keresztül, észrevett egy fekete fiút (vagyis barnát, helyesbített gondolatban), aki az egyik legnagyobb parázstartó mellett állt. A fiú olyan komikusan meglepett arcot vágott, mintha egy élőkép megmerevedett figurája volna, még a száját is nyitva felejtette, csak a keze járt, tovább forgatta a nyársat, s az izzó parázs fölött tovább járt körbe a nyársra húzott ürücomb.
– Jól figyelj – mondta a kapitány a szakácsnak –, adok neked egy tanácsot, amit sehol nem találsz meg A Jó Gazda Könyvé-ben. – Lehajolt hozzá, olyan mélyen, hogy az orruk szinte összeért (de közben a legcsekélyebb mértékben sem lazult irgalmatlan szorítása Jack – időközben jótékonyan elzsibbadt – karján). – Soha, de soha ne támadj senkire késsel, lándzsával, villával vagy akár egy darab gyújtóssal se, hacsak meg nem akarod ölni az illetőt. Egy főszakácsnak el lehet nézni némi indulatkitöréseket, az azonban túlmegy minden határon, hogy valaki rátámadjon a külső őrség parancsnokára. Megértetted?
A főszakács dacosan motyogott valamit a könnyei között. A hangja egyre vaskosabb lett, Jack nem is igen értette, amit mond, csak annyit, hogy a kapitány anyjáról meg a szemétdombon csatangoló kóbor ebekről van szó.
– Annyi baj legyen – mondta a kapitány. – Én nem is ismertem a hölgyet. De ez nem válasz a kérdésemre. – Megbökte a szakácsot poros csizmája kopott orrával. Nem volt különösebben komisz ez a mozdulat, a szakács mégis úgy felvisított, mintha teljes erejéből belerúgott volna. Az asszonyok ismét sugdolózni kezdtek.
– Szóval értjük egymást a főszakács, a szúrószerszámok és a kapitányok helyzetét illetően? – kérdezte a kapitány. – Mert ha nem, akkor folytathatjuk a leckéztetést.
– Értjük egymást – nyögte a szakács. – Értjük egymást.
– Helyes. Már úgyis elegem van a leckeadásból. – Megrázta Jacket a gallérjánál fogva. – Nem igaz, te gyerek? – Újra megrázta, mire Jackből kiszakadt egy igazán nem színlelt jajkiáltás. – Értelmesebb beszédre nem telik tőle. Félkegyelmű szegény, akár az anyja.
A kapitány körüljártatta sötét, villogó tekintetét a konyhán.
– Jó napot, hölgyeim, a királynő áldása reátok.
– Reád is, jó uram – mondta bátorságát összeszedve az asszonyok legidősebbike, majd esetlen bókot vágott ki a kapitány előtt, s a többiek követték példáját.
Újra megindult vele a kapitány a konyhán keresztül, s ahogy húzta maga után, Jack kegyetlenül beleverte az oldalát a mosóteknő szélébe. Feljajdult, ahogy ráfröccsent a forró víz, majd gőzölögve a padlóra loccsant. És ezek a nők ebben a forró vízben mosogatnak, gondolta Jack. Hogy bírja ki a kezük? A kapitány már szinte cipelte őt az utolsó lépéseken, majd egy újabb ponyvafüggönyön keresztül kipenderítette a folyosóra.
– Pfüü – jegyezte meg fojtott hangon. – Keserves dolog ez. Mindenképpen kilóg a lóláb.
Balra fordultak, aztán jobbra, majd újból jobbra. Jack rájött, hogy a nyári palota külső falához közelednek, és a hosszú gyaloglásban ismét csak azon tűnődött, hogy lehet, hogy belülről sokkal nagyobb ez a zegzugos épület, mint amilyennek kívülről látszik. Aztán a kapitány föllebbentett egy sátorlapot, kituszkolta őt, és ismét odakint voltak a napvilágon. A palota félhomálya után olyan éles volt a délutáni napfény, hogy szinte fájdalmasan nyilallt bele Jack szemébe.
A kapitány nem vesztegette az időt. Csak úgy cuppogott a sár a csizmája alatt. Jack széna, ló és istállótrágyaszagot érzett. Kinyitotta a szemét, és látta, hogy egy karámon, kifutón vagy egyszerűen csak gazdasági udvaron vágnak át. Egy ponyvával körülvett pajtaféleségből csirkék csipogása szűrődött ki. Egy derékig meztelen, bő gatyás férfi favillával szénát hányt egy nyitott bokszba. A bokszból egy shetlandi póni méretű ló nézett ki mélabúsan. Már elhaladtak az istálló előtt, amikor Jack felfogta, amit látott: a lónak két feje volt.
– Tyű – mondta. – Nem mehetnénk vissza ahhoz az istállóhoz? Annak a...
– Nincs rá időnk.
– De annak a lónak...
– Nincs rá időnk – ismételte a kapitány, és emelt hangon folytatta: – És ha még egyszer rajtakaplak, hogy lazsálsz, olyan verést kapsz, hogy ez semmi nem lesz ahhoz képest.
– Nem fordul elő többé – jajveszékelt Jack (és közben átvillant az agyán, hogy a jelenet kezd túlságosan hosszúra nyúlni). – Esküszöm, hogy nem fordul elő többé. Jó leszek.
Hatalmas deszkakapu magasodott előttük, nyers farönkökből ácsolt cölöpkerítésben; olyan volt, mint az erődök fala a régi westernekben, amelyekben Lily ugyancsak játszott jó párszor. Vaskos reteszpántok voltak a kapuba csavarozva, de a reteszül szolgáló, vasúti talpfa méretű gerenda nem volt a helyén, baloldalt neki volt támasztva a cölöpkerítésnek. A két kapuszárny nyitva állt, köztük vagy egy araszos rés. Jack irányérzéke homályosan azt súgta, hogy a bejárathoz képest a palota hátsó oldalához kerültek.
– Hála istennek – mondta a kapitány, többé-kevésbé a szokott hétköznapi hangján.
– Kapitány – szólalt meg ekkor mögöttük egy hang halkan, de jól hallhatóan, kimódolt keresetlenséggel. A kapitány kővé meredt. Már éppen nyúlt a bal oldali kapuszárny felé, hogy tágabbra nyissa; a hang tulajdonosa mintha csak erre várt volna.
– Talán volna olyan kedves, és bemutatna a... a fiának?
A kapitány megfordult, s magával fordította Jacket is. A karám közepe táján, a helyhez sehogyan sem illő alak állt: az égimeszelő udvaronc, akitől a kapitány annyira tartott. Osmond rájuk függesztette sötétszürke, mélabús szemét. Jack valami zavarót látott a szürke szemek mélyén. Hirtelen szorongatóbb és tudatosabb lett benne a félelem. Ez az ember őrült – hasított belé a felismerés. Veszedelmes őrült.
Osmond két kényelmes lépést tett feléjük. Bal kezében karikás ostort tartott, melynek nyele enyhén elvékonyodva ment át a hajlékony, sötét ostorcsapóba. A vállán háromszor körbe volt fonva a tövénél csörgőkígyó vastagságú ostorcsapó, amely a sudarában vagy tucatnyi fonott szíjra bomlott, a végükön fényes acélgombbal.
Megrántotta az ostornyelet, mire a válláról száraz sziszegéssel letekeredett az ostorszíj, majd egy újabb, körkörös kézmozdulatára az ostor sudarának megvasalt fonatai lassan kígyózni kezdtek a szalmával beszórt sárban.
– A fia? – érdeklődött Osmond, és még egy lépéssel közelebb jött. És Jack hirtelen ráébredt, miért is látta olyan ismerősnek korábban. Lehetséges, hogy azon a délutánon, amikor el akarták rabolni, ez az ember lett volna a fehér öltönyös?
Úgy érezte, könnyen lehet.

3

A kapitány a homlokához érintette ökölbe szorított kezét, és meghajolt. Jack másodpercnyi habozás után maga is így cselekedett.
– Igen, ő a fiam, Lewis – közölte a kapitány hidegen. Jack a szeme sarkából rápillantott, látta, hogy még mindig meggörnyed, ő sem egyenesedett hát fel, de a szíve vadul vert.
– Köszönöm, kapitány, köszönöm, Lewis. A királynő áldása reátok. – Az ostornyéllel enyhén megérintette Jacket, aki majdnem felkiáltott rémületében, aztán fölegyenesedett, és lenyelte a jajkiáltást.
Osmond most már csak kétlépésnyire volt tőlük, és háborodott, mélabús szemét le nem vette Jackről. Bőrzeke volt rajta, s a gombjai alighanem gyémántból lehettek. Gazdagon fodrozott inget viselt. A jobb csuklóján feltűnő arany karkötő csörgött, s abból, ahogyan az ostorral bánt, Jack azt következtette, hogy balkezes. A haja simán hátra volt fésülve, s a tarkóján valamikor valószínűleg fehér szaténszalag, lófarokba kötve. Kétféle szag áradt belőle. Az egyik afféle férfiparfüm, arcszeszek, borotválkozóvíz illata, amire Lily azt szokta mondani, hogy mind egykutya. Sűrű púderszerű illat volt ez, és azokat a régi angol fekete-fehér filmeket juttatta Jack eszébe, amelyekben valamilyen ártatlanul börtönbe vetett szerencsétlen flótás pere zajlik az Old Baileyben, s a bírák meg az ügyvédek mind parókát viselnek. Jack úgy képzelte, azoknak a dobozoknak lehet olyan szaga, mint Osmondnak, amelyekben a parókákat tartják: édeskés porszag, kővé száradt, porladásnak indult sütemény illata. Emögül azonban elemibb és sokkal kellemetlenebb szag csapta meg Jack orrát. A rétegekben egymásra halmozódó verejték és piszok szaga, azé az emberé, aki ritkán mosakszik, ha ugyan mosakszik egyáltalán.
Igen, gondolta Jack, ez volt az egyik a két alak közül, akik el akarták rabolni azon a délutánon.
A gyomra görcsbe rándult.
– Nem is tudtam, hogy van fia, Farren kapitány – mondta Osmond. A kapitányhoz intézte a szavait, de a szemét le nem vette Jackről. Lewis, gondolta Jack, Lewisnak hívnak, el ne felejtsem.
– Bárcsak én se tudnám – felelte a kapitány, és ingerülten rápillantott Jackra. – Az a megtiszteltetés éri, hogy elhozom a nyári palotába, ő pedig elkódorog a dolgáról, mint egy komisz kutya. Ott csibészkedett a...
– Jó, jó, tudom – mondta Osmond, és hűvösen mosolygott. Egy szót sem hisz az egészből, gondolta Jack rémülten, és érezte, hogy egyre jobban elhatalmasodik rajta a pánik. Egy szót sem hisz el. – A fiúgyerekek rosszak. Minden fiú rossz. Ez örök igazság.
Az ostornyéllel könnyedén megérintette Jack csuklóját. Jack felcsigázott idegei pedig erre felmondták a szolgálatot, nagyot kiáltott, de rögtön el is szégyellte magát.
Osmond kuncogva megismételte: – Rosszak bizony, ez örök igazság, minden fiú rossz. Én is rossz voltam, és lefogadom, maga is rossz gyerek volt, Farren kapitány. Nem igaz? Rossz gyerek volt vagy sem?
– De igen, Osmond – felelte a kapitány.
– Nagyon rossz? – kérdezte Osmond, és néhány tánclépést tett a sárban. Jack elképedt, de annyit azonnal látott, hogy nincsen ebben semmi magakelletés, ez nem egy homoszexuálisnak a kihívó viselkedése. Osmond karcsú volt és elegáns, de ha valami ferde hajlam tört a felszínre ebben a rögtönzött táncban, az inkább gonoszság volt... gonoszság és eszelősség. – Nagyon rossz volt? Rettenetesen rossz?
– Igen, Osmond – mondta a kapitány rezzenéstelenül. Csak a sebhely izzott az arcán, s a délutáni napsütésben most már nem rózsaszínűen, hanem pirosan.
Amilyen váratlanul belekezdett, olyan hirtelen hagyta abba Osmond a tánclejtést. Élesen ránézett a kapitányra.
– Senki nem tudta, hogy van fia, Farren – mondta.
– Ez csak egy fattyú – felelte a kapitány. – Hozzá még hibás is. Ráadásul lusta, mint kiderült. – Hirtelen odafordult, és pofon vágta Jacket. Nem volt nagy erő az ütésben, de a keze olyan kemény volt, akár a tégla. Jack felüvöltött, s a füléhez kapva elesett, bele a sárba.
– Nagyon rossz. Rettenetesen rossz – mondta Osmond, és sovány arcán most valami üres, titkolózó kifejezés ült. – Kelj csak föl, rossz gyerek. A rossz gyerekek, akik nem fogadnak szót az apjuknak, büntetést érdemelnek. És a rossz gyerekeknek színt kell vallaniuk. – Oldalvást csapott egyet az ostorral, amely száraz csattanást hallatott. Jack lázasan járó agyában újabb összefüggés világosodott meg, s később rájött, hogy az asszociációi valahogy mindig az otthoni életéhez kapcsolódnak. Osmond ostorának a hangja éppen olyan volt, mint annak a légpuskának a pukkanása, amit nyolcéves korában kapott. Richard Sloatnak is éppen olyan légpuskája volt.
Osmond lehajolt, és fehér, pókszerű kezével megragadta Jack sáros karját. Odahúzta magához, az édeskés púder- és mosdatlanságszagba. Eszelős szürke szemét belemélyesztette Jack kék szemébe. Jack érezte, hogy a hólyagja feszülni kezd, minden erejét össze kellett szednie, hogy össze ne pisilje magát.
– Ki vagy te? – kérdezte Osmond.

4

A kérdés ott lebegett a levegőben hármuk fölött.
Jack magán érezte a kapitány komor tekintetét, amelyből akaratlanul is elkeseredés áradt. Hallotta, hogy a közelben tyúkok kárálnak; hallotta egy kutya ugatását; egy közeledő nagy lovas kocsi zörgését.
Mondd meg szépen az igazat, úgyis tudom, hogy hazudsz – ez sugárzott Osmond tekintetéből. Nagyon hasonlítasz egy bizonyos rossz gyerekre, akivel Kaliforniában találkoztam először. Nem te vagy az véletlenül?
Egy pillanatig már ott is volt a nyelve hegyén:
Jack vagyok, Jack Sawyer, igen, én vagyok az a kaliforniai, gyerek, a királynő volt az anyám, csak meghaltam, és ismerem a főnökét, ismerem Morgant, Morgan bácsit, és mindent elmondok, amit akar, csak ne nézzen rám azzal a tébolyuk szemével, mert én csak egy gyerek vagyok, és mindent elmondok, hiszen egy gyereknek válaszolnia kell, ha kérdezik...
Aztán az anyja határozott, már-már csúfondáros hangját hallotta:
Beadnád a derekad egy ilyen pasasnak, Jacky? Egy ilyennek? Olyan szaga van, mint a pacsuliboltnak végeladáskor, a kinézete meg mint Charles Mansoné középkori jelmezben... Persze azt csinálsz, amit akarsz. Pedig az orránál fogva vezethetnéd, de hát azt csinálsz, amit akarsz.
– Ki vagy te? – kérdezte Osmond újra, még közelebb hajolva, s Jack most már tökéletes magabiztosságot olvasott le az arcából: hozzá volt szokva, hogy válaszoljanak a kérdésére... mindenki, hát még a tizenkét évesek.
Jack mély, rezgő lélegzetet vett (Maximális hangerősséghez, ha azt akarod, hogy a kakasülőn is hallják, a rekeszizmodból kell fölvinned a levegőt, Jacky. Hogy végighaladjon az erősítő berendezésen.) és elüvöltötte magát:
– Én vissza akartam menni a dolgomra. Isten bizony!
Osmond megtört, gyönge suttogásra számítva időközben még előbbre hajolt, és Jack kiáltásától úgy visszariadt, mintha hirtelen pofon vágták volna.
Rálépett az ostorsudár földön kígyózó fonataira, és kis híján hanyatt esett.
– Te átkozott istenverte kis... – kezdte mondani, de Jack tovább üvöltött:
– Én igazán vissza akartam. Ne tessék megverni, én vissza akartam menni. És nem is akartam ide jönni, nem akartam, én nem akartam.
Farren kapitány most előreugrott, és akkorát sózott a hátára, hogy elterült a sárban, de még mindig üvöltözött.
– Mondtam, hogy félkegyelmű – hallotta a kapitány hangját. – Bocsánatot kérek, Osmond. Biztos lehet benne, hogy ezért alaposan meg fogja kapni a magáét.
– Csakhogy elsősorban azt szeretném tudni, mi keresnivalója van itt egyáltalán – rikácsolta Osmond éles hangon, mint egy halaskofa. – Mit keres itt ez a kis taknyos zabigyerek? És nem vagyok kíváncsi az útipasszusára, úgyis tudom, hogy az nincs neki. Azért lett becsempészve a palotába, hogy a királyné konyháján kosztoljon... hogy ellopkodja az ezüst evőeszközt... mit tudom én. Csak azt tudom, hogy rossz kölyök... ránézésre is meg lehet állapítani, hogy nagyon rossz, hogy tűrhetetlenül, hogy minden kétséget kizáróan rossz.
És most lecsapott az ostor, de nem a légpuska diszkrét kis pukkanásával, hanem egy huszonkettes határozott durranásával, és Jacknek még volt annyi ideje, hogy tudatosítsa magában, hová fog lecsapni, de már bele is mart a hátába egy hatalmas, tüzes kéz. A fájdalom belemélyedt a húsába, és ahelyett, hogy enyhült volna, inkább fokozódott. Égető volt és észveszejtő. Jack felsikoltott, és megvonaglott a sárban.
– Rossz! Rettenetesen rossz! Minden kétséget kizáróan rossz!
Újabb ostorcsapás követett minden „rossz”-at, újabb tüzes fájdalom és újabb sikoly. Jacknek égett a háta, egyre égett, és fogalma sem volt róla, hogy mióta tart az egész, mert Osmond minden ütéssel gyilkosabb dühbe lovallta magát, de egyszerre csak felhangzott egy kiáltás: – Osmond! Osmond! Végre megvagy. Hála az égnek! – Szaladó léptek zaja követte.
– Mi az? – mordult fel dühösen s némileg kifulladva Osmond. – Mi a baj?
Egy kéz megfogta Jack csuklóját, és talpra segítette. Amikor Jack megtántorodott, a kézhez tartozó kar a derekára fonódott, és megtámasztotta. Szinte hihetetlen volt, hogy a kapitány, aki annyira kemény és határozott volt a palotán keresztül vezető gyaloglás során, ilyen gyöngéd tud lenni.
Jack ismét megtántorodott. Újra meg újra elhomályosodott előtte a világ. Melegen csörgött le a vér a hátán. Ahogy Osmondra nézett, hirtelen elöntötte a gyűlölet, és ez jól esett. Sokkal jobb érzés volt, mint a félelem és a tétovázás.
Ezt te csináltad, gondolta, véresre vertél, de ne félj, öreg, ha egyszer alkalmam lesz rá, nem maradok adósod...
– Jól vagy? – kérdezte a kapitány.
– Igen.
– Mi van? – förmedt rá Osmond a két érkezőre, akik megzavarták Jack ütlegelésében.
Egyikük udvaronc volt, akit Osmond társaságában látott a palotában. A másik pedig nagyon hasonlított a kocsisra, akivel azt követően találkozott, hogy megérkezett a Territóriumokba. Ez a fickó azonban egészen rémült volt, és szemlátomást meg is sebesült. Patakzott a vér egy sebből a feje bal oldalán, s a bal orcája csupa vér volt. A zekéje elszakadt, a bal karján horzsolás éktelenkedett.
– Mit beszélsz, te vadszamár?
– Felborult a kocsim a kanyarban, Serényfalva túloldalán, uram – mondta a kocsis. Lassan, kábán beszélt, mint akit nagy megrázkódtatás ért. – A fiam oda lett, uram. Halálra zúzták a hordók. Még csak májusban töltötte be a tizenhatot. Szegény anyja mit fog...
– Micsoda? – rikácsolta Osmond. – Hordók? Söröshordók? Csak nem a Kingsland? Csak nem akarod azt mondani, hogy felborítottál egy teljes kocsirakomány Kingsland sört, te nyomorult barom? Csak nem akarod azt mondani...?
Osmond szopránba csapó hangja úgy tartotta ki az utolsó szótagot, mintha operaénekesnőt parodizálna. Rezgett és hullámzott ez a hang. Ugyanakkor pedig újra valamiféle táncot járt a lába, csakhogy ezúttal dühében. Olyan bizarr volt az alakítás, hogy Jack majdnem elnevette magát. Mindkét kezét a szájához emelte, de a mozdulattól az inge hozzáért sebes hátához, s ez kijózanította, még mielőtt a kapitány rápisszegett volna.
A kocsis türelmesen újrakezdte a mondókáját, mint aki abban a hitben van, hogy Osmond figyelmét elkerülte az egyetlen fontos körülmény: – Még csak májusban töltötte be a tizenhatot. Szegény anyja nem is akarta elengedni velem. Nem tudom, most mit...
Osmond fölemelte az ostort, s szemfényvesztő gyorsasággal lesújtott vele. Az egyik pillanatban még lazán fogta bal kezében az ostornyelet, az ostor sudara pedig a sárban kígyózott, a következőben pedig már csattant az ostor, s ezúttal nem úgy, mint a huszonkettes, hanem ismét úgy, mint egy játék puska, de a kocsis sikoltva hátraugrott, s két kezét az arca elé kapta. Friss piros vér szivárgott elő piszkos ujjai közül. Térdre esett, és fojtott, gurgulázó hangon azt nyöszörögte: – Uram! Uram! Uram!
– Menjünk innen, gyorsan! – jajdult fel Jack.
A kapitány azonban rászólt: – Várjunk még egy kicsit! – Az arcán mintha valamelyest enyhült volna a feszültség. A szemében, úgy tűnt, megcsillan egy kis remény.
Osmond most az udvaronchoz fordult, aki hátrálni kezdett, vastag piros szája megrándult.
– A Kingsland borult ki, Stephen? – zihálta Osmond. – Nem kellene így felizgatnod magad – mondta a másik.
Osmond csavart mozdulatot tett a bal csuklójával, s az ostorsudár fonatainak vasalt vége odacsörrent Stephen csizmájához. A csizma gazdája még egy lépést tett hátrafelé.
– Nekem ne szabd meg, hogy mit csináljak és mit ne – förmedt rá Osmond. – Arra felelj, amit kérdeztem. Nagyon ideges vagyok, Stephen. Tűrhetetlenül és minden kétséget kizáróan ideges vagyok. A Kingsland borult ki?
– Az – mondta Stephen. – Rettentően sajnálom, de...
– A Határszéli országúton?
– Osmond...
– Azt kérdeztem: a Határszéli országúton? Idétlen faszkalap.
– Igen – válaszolta csüggedten a másik.
– Na persze – mondta Osmond, és keskeny arcát félelmetes, fehér vicsorgás metszette ketté. – Hol is lenne Serényfalva, ha nem a Határszéli országút mentén? Vagy talán tudnak a falvak repülni? He? Át tudnak repülni egyik országút mellől a másik mellé? Tudnak repülni, Stephen? Tudnak?
– Nem, Osmond, már hogy is tudnának?
– Szóval nem. Akkor tehát hordók hevernek szanaszét a Határszéli országúton, igaz? És ha jól látom a helyzetet, egy felborult kocsi meg hordók torlaszolják el, miközben a Territóriumok legjobb sörét szépen beissza a föld, és végre egyszer a földigiliszták is alaposan leisszák magukat. Jól látom a helyzetet?
– Igen, Osmond. De...
– Morgan éppen a Határszéli országúton jön errefelé – üvöltötte Osmond. – És tudod, hogy hajszolja a lovait. És ha abban a kanyarban váratlanul előttük áll az a torlasz, lehet, hogy nem lesz idejük megállni. Lehet, hogy felborul a kocsija. Lehet, hogy nem éli túl a balesetet!
– Te jó ég! – szakadt ki Stephenből. Az arca fehér lett, mint a fal.
Osmond lassan bólintott. – Hát igen, ha Morgan hintója felborul, mindannyian jobban tesszük, ha azért imádkozunk, hogy ne élje túl.
Stephen hebegni kezdett valamit, de Osmond már elfordult tőle, és odarohant a külső őrség kapitányához, aki ott állt a „fiával”, és nézte, hogy Osmond mögött a szerencsétlen kocsis még mindig a sárban térdel, és egyre hajtogatja, hogy „Uram!”, „Uram!”.
Osmond pillantása súrolta Jacket, aztán átsiklott rajta, mintha ott sem volna. – Farren kapitány – mondta –, figyelemmel kísérte az elmúlt percek eseményeit?
– Igen, Osmond.
– Gondosan figyelemmel kísérte? Elmélyedt bennük? Figyelmesen elmélyedt bennük?
– Igen. Azt hiszem.
– Azt hiszi. Pompás kapitány ön, kapitány. Persze majd még elbeszélgetünk arról, hogy ilyen pompás kapitány hogy is tudott ilyen görény kölyket nemzeni. – A tekintete hidegen súrolta Jacket. – De arra most nincs idő, ugyebár? Ehelyett azt javaslom, hogy szedjen össze vagy egy tucatra valót a legerősebb emberei közül, és futólépésben, nem, dupla futólépésben menjenek ki a Határszéli országútra. Gondolom, ha az orra után megy, odatalál a baleset színhelyére. Igaz, kapitány?
– Igen, Osmond.
Osmond futólag felpillantott az égre. – Morgan érkezése hat órára várható. Talán valamivel hat előtt. Most két óra lehet. Szerintem legalábbis. Maga szerint is kettőre jár, kapitány?
– Igen, Osmond.
– És teszerinted mennyi az idő, kis szarházi? Tizenhárom óra? Huszonhét? Nyolcvanegy?
Jack eltátotta a száját, s amikor Osmond gúnyosan rámosolygott, érezte, hogy újra elönti a gyűlölet.
Megvertél, gondolta, de megállj csak, ha alkalmam nyílik rá...
Osmond ismét a kapitányra emelte a tekintetét. – Az az utasítás, hogy öt óráig igyekezzen menteni, ami menthető, ha volnának még ép hordók. Öt óra után aztán már csak arra legyen gondja, hogy megtisztítsa a terepet. Olyan gyorsan, ahogyan csak bírja. Megértette?
– Igen, Osmond.
– Akkor hordja el magát!
Farren kapitány a homlokához emelte öklét, és meghajolt. Jack is utánacsinálta, ostobán eltátott szájjal, s közben érezte, hogy szinte lüktet az agya a gyűlölettől. Még be sem fejezték a köszöntést, amikor Osmond már faképnél hagyta őket. Ostorát pattogtatva megindult a kocsis felé.
A kocsis, hallva a közeledő ostorcsattogást, jajveszékelni kezdett.
– Gyere – mondta a kapitány, és megfogta Jack karját. – Ezt nem kell látnod.
– Nem is – nyögte Jack. – Isten ments.
Látni nem is látta, de amikor a kapitány kitárta a jobb oldali kapuszárnyat, és végre kiléptek a palota területéről, hallotta. S még álmában is hallotta aznap éjjel, amit hallott: egyik suhogó ostorcsapást a másik után, s az ostorcsapások között a kocsis kétségbeesett üvöltését. És még valamit. Osmond is kiadott valamiféle hangot, de nem lehetett pontosan kivenni, hogy mi az. Zihált is, szaporán szedte a levegőt, Jacknek pedig esze ágában sem volt, hogy odaforduljon, és az arcába nézzen.
De így is sejtette, hogy mi az a hang.
Osmond nevetett.

5

Odakint voltak ismét, a palotát övező közterületen. A járókelők lapos pillantásokat vetettek Farren kapitányra, és nagy ívben kitértek az útjából. Zord és gondterhelt volt az arckifejezése, a léptei pedig olyan szaporák, hogy Jacknek szaladnia kellett a nyomában.
– Szerencsénk volt – mondta váratlanul a kapitány. – Piszok szerencsénk. Még képes lett volna agyonverni.
Jack döbbenetében nyelni is elfelejtett, csak bámult rá.
– Tudod, ez az ember őrült. Megveszekedett őrült.
Jacknek efelől semmi kétsége nem volt.
Időközben visszaértek a kis sátorhoz, ahová előzőleg vitte a kapitány, amikor meglátta a kezében a gitárpengetőt. – El ne mozdulj innen – mondta most –, várj, amíg visszajövök, és ne állj szóba senkivel.
Farren kapitány bement a sátorba, Jack pedig várta, és közben nézelődött. Egy mutatványos ment el mellette vagy fél tucat labdát dobálva a levegőbe egyidejűleg, s egy pillanatra sem zökkent ki a bonyolult pályákat leíró mozgás ritmusából, még akkor sem, amikor megnézte magának Jacket. Nagy csapatban mentek utána a maszatos gyerekek. Egy fiatal nő, mocskos csecsemőt szoptatva nagy, duzzadt mellén, odaszólt neki, hogy némi aprópénzért megtanítaná, pisilésen kívül még mire használhatja a jancsikáját. Jack elvörösödött, és zavartan elfordította a fejét.
A nő rekedten fölnevetett: – No nézd csak, a csinos kis fiatalúr szégyenlős! Gyere velem, szépségem, gyere...
– Takarodj innen, ribanc, mert a tömlöckonyhában végzed – harsant fel a kapitány hangja. Egy másik férfi kíséretében jött elő a sátorból. Idős ember volt a társa és kövér, de abban hasonlított rá, hogy ő is igazi katonának látszott, nem afféle operettvitéznek. Nagy üggyel-bajjal gombolta be a pocakján a zubbonyát, miközben a hóna alatt vadászkürtszerű, görbe fúvós hangszert szorított.
A maszatos csecsemőjét szoptató nő úgy elhordta az irháját, hogy vissza se nézett. A kapitány elvette a kürtöt a kövér embertől, hogy kényelmesebben gombolkozhasson, és közben mondott neki valamit. A kövér rábólintott, végzett az utolsó gombbal is, majd átvette a kürtöt, fújni kezdte, és megindult a dolgára. Nem az a kürtszó volt ez, amit Jack az első alkalommal hallott a Territóriumokban találva magát. Akkor sok kürt szólt egyszerre, s az egésznek volt valami ünnepi, parádés jellege. Ez pedig olyan volt, mint egy gyári sziréna: munkára szólította, akiket illet.
– Gyere velem – mondta a kapitány most Jackhez lépve.
– Hova megyünk? – kérdezte Jack.
– A Határszéli országútra – felelte a kapitány, és tűnődő pillantást vetett Jackre, amiben volt némi megilletődöttség. – A nagyapám idejében még Nyugati országútnak hívták. Merthogy nyugatnak visz, egyre apróbb falvak között, míg végül elér a Határzónába. A Határzónán túl belevész a senki földjébe, vagy tán a pokolba. Ha nyugatnak mész, Isten legyen veled, te gyerek. Ámbár azt beszélik, hogy a Határzónán túlra nem merészkedik el még a Jóisten se. Na gyere.
Ezernyi kérdés rajzott Jack fejében, de a kapitány olyan gyilkos tempót diktált, hogy követni is alig bírta, nemhogy kérdezősködni tudott volna. Fölkaptattak a kis dombra a palotától délre, maguk mögött hagyták azt a helyet, ahol előzőleg dobbantott, s először tért meg a Territóriumokból. Közel jártak a vásárhoz, hallani lehetett a kikiáltót, aki értékes nyereményekkel kecsegtette azokat, akik két percig meg tudnak maradni a Sátán nevű csodaszamár hátán. A tengeri szellő tisztán elhozta a kikiáltó hangját, de forró, ínycsiklandó illatokat is hozott magával: pirított kukorica és frissen sült pecsenye szagát. Jacknek megkordult a gyomra. Most, hogy biztonságos távolságban volt a nagy és rettenetes Osmondtól, ráébredt, hogy éhes, mint a farkas.
De még mielőtt odaértek volna a vásárhoz, befordultak jobb kéz felé egy útra, amely még a nyári palotához vezető útnál is szélesebb volt. Tehát ez a Határszéli országút, állapította meg Jack, aztán némi szorongó várakozással helyesbített: nem... a Nyugati országút. A Talizmánhoz vezető út. S ment szaporán Farren kapitány nyomában.

6

Osmondnak igaza volt. Szükség esetén az orruk után is odataláltak volna. Még egy teljes mérföldnyire volt tőlük a furcsa nevű falu, amikor megcsapta az orrukat a szél szárnyán érkező savanykás sörszag.
Igen nagy volt az országúton a keletnek tartó forgalom, amely nagyrészt lovas fogatokból állt. A lovakat kiverte a verejték, de feje mindnek csak egy volt. Jack úgy vélte, ebben a világban ezek a kocsik a Diamond Reók meg a peterbiltek megfelelői. Zsákok, bálák, batyuk tornyosultak rajtuk, meg nyers hús vagy zötyögő csirkeketrecek. Serényfalva szélén veszedelmes iramban robogó szekér jött szembe velük, rajta jókedvűen sikongató és nevetgélő nőtársaság. Egyikük felállt, megemelte a szoknyáját, hogy kilátszott a pucér ágyékszőre, s tántorogva, afféle csűrdöngölőt kezdett járni. Aztán hirtelen megbotlott, s valószínűleg kiesett volna a kocsiból, és kitörte volna a nyakát, ha a mellette ülő meg nem fogja a szoknyáját, és gorombán vissza nem rántja.
Jack újra elvörösödött. Lelki szemei előtt megjelent a fiatal nő, mellén a cuppogva szopó csecsemővel. No nézd csak, a csinos kisfiatalúr szégyenlős!
– Egek ura – dünnyögte Farren, és még jobban megszaporázta a lépteit. – Ezek mind részegek voltak. Jól teleitták magukat a kiömlött Kingslanddel. A kurvák meg a kocsis egyaránt. Az még majd az árokba fordítja a szekeret, vagy nekihajt a tengerparti szakadéknak. Nem mintha kár lenne a büdös ribancokért.
– De legalább – lihegett Jack –, de legalább nincs úttorlasz, ha ezek a kocsik mind átjutottak. Nem?
Már benn jártak a faluban. Az országutat ezen a szakaszon olajjal öntözték meg, hogy ne legyen olyan nagy a por, Egymást érték a fogatok, lépten-nyomon gyalogosok haladtak át az úton, és mintha mindannyian sokkal hangosabban beszéltek volna a kelleténél. Jack egy kocsmaféle előtt két férfit látott vitatkozni. Egyikük hirtelen ütésre emelte az öklét, és a következő pillanatban már a földön hemperegve püfölték egymást. Nemcsak azok a kurvák részegek, gondolta Jack. Valószínűleg az egész falu belekóstolt a Kingslandbe.
– A nagyobb kocsik mind a torlaszon innen indultak – mondta a kapitány. – A kisebbek talán átférnek a torlasztól, csakhogy Morgan fogata nem tartozik a kocsik közé. De egyelőre felejtsük el Morgant.
Ahogy beértek a falu közepére, s megindultak kifelé a túlvégen, fokozatosan erősödött a sörszag. Jacknek már fájt a lába a nagy igyekezettől, hogy lépést tartson a kapitánnyal. Úgy saccolta, hogy három mérföldet tehettek meg. Vajon mennyi lehet ez odaát, tűnődött, és erről eszébe jutott Speedy varázsitala. Izgatottan tapogatni kezdte a zekéjét, attól tartva, hogy már régen elveszítette a palackot, de ott volt a farzsebe táján, biztosan tartotta a rajtalévő alsónemű, bármi legyen is az.
Amikor kiértek a faluból, a kocsiforgalom erősen megcsappant, viszont tömegesen érkeztek nyugati irányból gyalogosok. Csupa támolygó, nevetgélő ember, mind emelkedett hangulatban, és mindből dőlt a sörszag. Volt, akinek csatakos volt a ruhája, mintha belefeküdt volna a sörbe, úgy vedelte volna, mint a kutyák. Amit Jack nagyon is el tudott róluk képzelni. Látott egy nevető férfit, aki kézen fogva vezetett egy nyolc év körüli nevető kisfiút. A férfi kísértetiesen hasonlított az Alhambra undok portására, és Jacknek szent meggyőződése volt, hogy az illető ikerlény, s a portásnak a párja. Mindketten részegek voltak, és ahogy utánuk nézett, Jack látta, hogy a kisfiú hányni kezd, és nekilendül a gazos ároknak, ahol még sincs annyira szemelőtt, de az apja – legalábbis Jack feltételezte, hogy az apja – erősen megrántotta a kezét, mire a gyerek visszaperdült, mint egy rövid pórázon tartott korcs, s közben végighányt egy idősebb férfit, aki ott horkolt részegen az út szélén.
Farren kapitány arca egyre zordabb kifejezést öltött: – Hogy a Jóisten verje meg mindet – mondta.
Pedig még a legrészegebbek is nagy óvatosan kitértek az útjából. Előzőleg az őrség sátrában felkötött a derekára egy célirányos bőr kardhüvelyt, amelyben – Jack jogos feltételezése szerint – egy célirányos rövid kard rejtőzött. S valahányszor túlságosan közel ment hozzá valamelyik dülöngélő alak, a kapitány csak rátette a kezét a kardhüvelyre, s az illető már tágult is mellőle.
Tíz perc múlva, amikor Jack úgy érezte, hogy egy lépést sem bír már tenni, megérkeztek a baleset színhelyére. A kocsi a kanyar belső szélén haladt, amikor megbillent és felborult, s a rajta lévő hordók szétgurultak az út teljes szélességében. Nagy részük ripityára tört, s a kifolyt sörtől vagy kétszekérnyi hosszúságban egyetlen nagy dágvány volt az országút. Egy döglött ló a kocsi alatt hevert, csak a hátsó fele lógott ki alóla. Egy másik az árokban feküdt, egyik füléből kiállt egy törött hordóabroncsdarab. Nyilván nem véletlenségből. Jack úgy képzelte, a halálosan megsérült lovat valaki ezzel a kéznél lévő eszközzel szabadította meg kínjaitól. A többi ló nem volt sehol. A két döglött ló között ott feküdt az úton hanyatt elterülve a kocsis fia. Arcának egyik fele döbbent megütközéssel nézett föl a Territóriumok ragyogó kék egére. A másik fele véres massza volt, amelyben úgy fehérlettek a csontszilánkok, mintha malterral fröcskölték volna be.
Jack látta, hogy a zsebeit kiforgatták.
A helyszínen vagy egy tucatnyian voltak, lassan bóklásztak ide-oda, le-lehajolva, két tenyérrel merték ki a sört a patanyomokból, vagy zsebkendővel, letépett ingdarabbal itatták fel a pocsolyákból. A legtöbben tántorogtak, nagy hangon nevetgéltek, és ordibáltak egymással. Hosszú nyaggatás után Lily egyszer megengedte, hogy Richarddal elmenjenek egy éjféli dupla előadásra az egyik westwoodi moziba, és megnézzék az Élőholtak éjszakája meg a Holtak hajnala című remekműveket. A két rémfilmbeli zombikra emlékeztették ezek a támolygó részegek.
Farren kapitány kivonta a kardját. A rövid kard éppen olyan célirányos volt, amilyennek Jack képzelte. Cseppet sem hasonlított a hosszú, romantikus szablyákra, inkább sokat használt, ütött-kopott konyhakésnek nézte volna az ember; a markolatát borító régi bőr sötétre színeződött gazdája tenyerétől, a pengéje is megfeketedett, kivéve az élét: az fényesre volt fenve, és olyan élesnek látszott, mint a borotva.
– Táguljatok – bömbölte a kapitány. – Táguljatok innen, istenverte népség. Hagyjátok békében a királynő sörét, és hordjátok el magatokat.
Elégedetlen morgás fogadta a szavait, de azért volt foganatjuk. Egyetlen ember kivételével kezdtek szétszéledni. Aki lecövekelt a sörpocsolyában, valóságos óriás volt. Jack két méterre becsülte magasságát, és vagy százharminc kilóra a súlyát. Kopasz volt, csak egy-egy mérges sörtepamacs nőtt imitt-amott a fején.
– Van kedved kiállni egymagad ennyi ember ellen? – kérdezte a kapitányt, és mocskos kezével a falujabeliek felé intett, akik már kikászálódtak a hordók romjai közül.
– De még mennyire – felelte Farren kapitány vigyorogva. – De még mennyire, hogy van. És mindjárt veled kezdem, részeg szarvirág. – A kapitány, látva, hogy szavaira az óriás megtorpan, még szélesebben elvigyorodott. – Gyere csak, ha annyira akarod. Legalább valami jó is történik velem ma, ha felapríthatlak.
Az óriás dünnyögött valamit a bajsza alatt, és szépen el somfordált.
– Tehát takarodjon innen mindenki – kiáltotta a kapitány. – Takarodjatok. Tizenkét emberem van útban idefelé a palotából. Egyáltalán nincsenek elragadtatva a feladatuktól, amin cseppet sem csodálkozom, és nem vállalhatok értük felelősséget. Azt hiszem, még van annyi időtök, hogy visszamenjetek a faluba, és elbújjatok a pincében, mielőtt ideérnének. Nem ajánlanám, hogy találkozzatok velük. Mozgás!
Nem mondatták maguknak többször, igyekeztek az emberek a falu felé. A kötözködő óriás is utánuk kullogott. A kapitány visszafordult a felborult lovas kocsi felé. Levette a zekéjét, és ráterítette a halott fiú arcára.
– Szeretném tudni, ki az a csirkefogó, aki képes volt kiforgatni egy halott zsebeit – mondta eltűnődve. – Ha tudnám, estére már a bitófán lógna.
Jack csak hallgatott.
A kapitány hosszú ideig nézte a halott fiút, s közben fél kezével a rücskös szélű, fényes sebhelyet babrálta az arcán. Mikor végre Jackre pillantott, mintha csak álmából ébredt volna.
– Most már aztán indulnod kell, te gyerek. De nyomban. Még mielőtt Osmond elhatározná, hogy tovább nyomoz az én félkegyelmű fiam ügyében.
– És magának nem lesz baja belőle? – kérdezte Jack.
A kapitány elmosolyodott. – Ha te eltűnsz, akkor már semmi baj nem lehet. Mondhatom, hogy visszaküldtelek az anyádhoz, vagy hogy mérgemben agyonvágtalak egy furkósbottal. Osmond mindent elhisz. Nem ott jár az esze. Egyiküknek sem. Mindannyian arra várnak, hogy a királynő meghaljon. Ami már nem késik soká. Hacsak...
Nem fejezte be a mondatot.
– Indulj – mondta aztán. – Ne késlekedj. És majd amikor hallod Morgan kocsijának a robaját, térj le az útról, és húzódj be mélyen az erdőbe. De jó mélyen ám! Különben szimatot fog, kiszimatol, mint macska az egeret. Rögtön tudja, ha valami nincs rendjén. Mármint az ő elképzelései szerint. Morgan maga az ördög.
– És meg fogom hallani? Honnan fogom tudni, hogy az ő kocsija? – kérdezte Jack szorongva. A hordóroncsok között végignézett az országúton. Enyhén emelkedett, egy fenyőerdő irányában. Az erdőben sötét lesz, gondolta... és szembejön majd vele Morgan. Tele volt félelemmel, és elhagyatottságában olyan erővel tört rá a boldogtalanság, mint még soha. Speedy, gondolta, nem tudom én ezt végigcsinálni. Én még gyerek vagyok, igazán tudhatnád.
– Morgan kocsiját tizenkét ló húzza, és tizenharmadiknak ott egy nyerges – mondta a kapitány. – S ahogy a lovak vágtatnak, az az átkozott halottaskocsi olyan zajt csap, mint a mennydörgés robaja. Meg fogod hallani, ha jön, ne félj. Messziről meghallod, úgyhogy bőven lesz időd, hogy elbújj az erdőben. Csak aztán jól elbújjál!
Jack motyogott magában valamit.
– Mit mondasz? – kérdezte élesen Farren kapitány.
– Azt mondtam, hogy nem akarok továbbmenni – mondta Jack valamivel hangosabban. Könnyek fojtogatták, és tudta, hogyha elsírja magát, akkor mindennek vége, akkor teljesen összeroppan, Farren kapitány nyakába veti magát, hogy fújja le az egészet, védje meg, csináljon valamit.
– Azt hiszem, ahhoz már késő van, hogy számításba jöhessen, hogy te mit akarsz – mondta a kapitány. – Én nem ismerem a helyzetet, és nem is akarom megismerni. Még a nevedet sem akarom tudni.
Jack leforrázva állt előtte, beroskadt mellel, égő szemmel és remegő szájjal.
– Húzd ki magad! – üvöltött rá hirtelen megdühödve a kapitány. – Kit akarsz te így megmenteni? Hová akarsz menni? Így még a következő fáig sem jutsz el. Ahhoz még gyerek vagy, hogy férfi legyél, de azért egy kicsit megemberelhetnéd magad. Úgy nézel ki, mint egy megvert kutya.
Ez talált. Jack kiegyenesedett, és lenyelte a könnyeit. A tekintete ráesett a kocsis fiának földi maradványaira, és átfutott az agyán, hogy ő legalább még nem tart itt. Egyelőre nem. Igaza van a kapitánynak, az önsajnálat olyan fényűzés, amit nem engedhet meg magának. Ettől függetlenül persze dühös volt rá, amiért így belelátott s az elevenjére tapintott.
– Így már valamivel jobb – mondta szárazon a kapitány.
– Köszönöm – húzta el a száját Jack.
– Most már nem léphetsz vissza. Osmond a sarkadban van, és nemsokára a sarkadban lesz Morgan is. És ki tudja, talán ott is bajok vannak, ahonnan jössz, bárhol is legyen az. Mindenesetre fogd ezt. Ha Parkus küldött, nyilván az a kívánsága, hogy ezt odaadjam neked. Tehát fogd, és indulj.
A kapitány egy pénzérmét tartott a kezében. Jack némi habozás után elvette tőle. Akkora volt, mint egy Kennedy-féldolláros, csak nehezebb, olyan nehéz, mintha aranyból volna – legalábbis ő így képzelte –, de a színe fakó ezüst. S az érmén Laura DeLoessian arcéle volt látható, s ismét megdöbbentette, hogy mennyire hasonlít az anyjára. Csupán hasonlít? A dombormű az egyenesebb orr, a kerekebb áll, a különbségek ellenére is az anyját ábrázolta. Ebben biztos volt. Megfordította az érmét, és a másik oldalán oroszlán testű állatot látott, sasfejjel és sasszárnyakkal. Mintha egyenesen ránézett volna. Ez kissé nyugtalanító volt. Betette a zsebébe, a Speedytől kapott cápafog mellé.
– Mit kell tennem vele? – kérdezte a kapitányt.
– Majd meglátod, ha eljön az ideje – mondta Farren. – Ámbár ki tudja. Én mindenesetre megtettem a kötelességemet. Mondd meg Parkusnak, ha találkozol vele.
Jack érezte, hogy ismét átsöpör rajta az ügy vad valószerűtlensége.
– Indulj, fiam – mondta a kapitány. A hangja ezúttal mélyebb volt, és talán gyöngédebb is. – Menj a dolgodra, és tedd meg, ami tőled telik.
Végül is elindult, de főként csak ettől a valószerűtlenség-érzettől hajtva, mintha csupán másvalaki hallucinációjának a részese lenne. Gépiesen rakta a lábait, bal, jobb, bal, jobb. Félrerúgott egy söröshordószilánkot. Átlépett egy törött kocsikeréken. Megkerülte a felborult kocsi farát. A rászáradt vér meg a fölötte döngő legyek láttán teljesen közömbös maradt. Miért is izgatná a vér meg a döglegyek, hiszen mindez csak álom.
Amikor aztán kiért a hordóroncsok közül meg a sördágványból, visszanézett... de Farren kapitány addigra hátat fordított neki. Talán már az embereit leste, talán nem akart őutána nézni. A hátán mindenesetre nem sok látnivaló akadt.
Jack belenyúlt a zsebébe, és a tenyerébe szorította a kapitánytól kapott ezüstpénzt. Ettől valahogy jobban érezte magát. Olyan volt, mint mikor kiskorában kapott egy negyeddollárost, hogy vegyen rajta annyi fagylaltot, amennyi belefér.
Nekivágott az emelkedőnek.

7

Talán csak két óra telt el, talán négy is, amikor meghallotta a kocsizörgést, amelyről Farren kapitány azt mondta, olyan, mint a mennydörgés robaja. Miután a nap lement az erdő nyugati peremén (ami nem sokkal azután bekövetkezett, hogy beért az erdőbe), nehéz volt megítélni, hogy mennyi az idő.
Több nyugatról jövő kocsival is találkozott útközben, amelyek valószínűleg a nyári palotába tartottak. Amint kocsizörgést hallott (s az már messziről odahallatszott a tiszta levegőben, s erről eszébe jutott, amit Speedy mondott, hogy a földből kihúzott retek illatát fél mérfölddel távolabb is érezni lehet), mindig Morganre számított, s az árkon keresztülvágva behúzódott az erdőbe. Egyáltalán nem volt ínyére a sötét erdő, még a széle sem, ahonnan egy-egy fatörzs mögül még kileshetett, és láthatta az utat; nem volt szívet vidító élmény, de Morgan bácsival találkozni (mert így gondolt Osmond fölöttesére, bármit mondott is Farren kapitány) még kevésbé lett volna az.
Tehát valahányszor kocsi vagy szekér közeledett, félrehúzódott, és amint tiszta volt a levegő, visszament az útra. Egyik alkalommal, amint átvágott az árkon, a nedves és gazos árokaljában valami átszaladt vagy csúszott a lábán. Akaratlanul is felkiáltott.
Az állandó forgalom rettegésben tartotta, és az előrehaladásban is akadályozta, de azért volt valami vigasztaló is abban, hogy időnként elhaladt mellette egy szekér: így legalább tudta, hogy nincs teljesen egyedül.
Tulajdonképpen a pokolba kívánta már az összes Territóriumot.
Speedy varázsitala rosszabb volt a legrosszabb orvosságnál is, amit valaha kóstolt, de boldogan meghúzta volna az üveget, vállalta volna, hogy felfordul a gyomra, ha megjelenik előtte valaki, például maga Speedy, és biztosítja afelől, hogy ha újra kinyitja a szemét, akkor elsőnek McDonald's arany kettős ívét pillantja meg, amit Lily Amerika nagy csöcsének szokott nevezni. Nyomasztó veszélyérzet hatalmasodott el rajta, úgy érezte, veszedelmes az erdő, vannak benne valamik, amik útközben figyelik; talán maga az erdő is figyeli. Mintha a fák közelebb nyomultak volna az úthoz. Korábban az erdő véget ért az árok túloldalán. Most mintha az árkot is benőtte volna. Korábban csak fenyőfélékből állt, most másfajta fák is felbukkantak benne, fekete, göcsörtös törzsű fák, amelyek úgy tekeredtek össze egymással, mint foszlásnak indult kötélgubancok, meg egy másikféle, amely mintha fenyő és páfrány kereszteződése lett volna, s szürke gyökereivel úgy kapaszkodott a földbe, mintha puffadt ujjai lennének. Ez a gyerek a miénk? – suttogták ezek a fák Jack képzeletében. Ez a gyerek a miénk?
Ez mind csak a képzeletedben történik, Jack. Ki vagy borulva, ennyi az egész.
Csakhogy ezt nem tudta elhinni.
A fák tényleg megváltoztak. És nagyon is valóságos volt az a nyomasztó érzés, hogy figyelik. Az a benyomása támadt, hogy a fejében kavargó rémes gondolatokat valahogy az erdő közvetíti feléje... mintha a fák valami rettenetes rövidhullámú adást sugároznának.
De a Speedy-féle palack csak félig volt a varázsitallal, és annak ki kell tartania Amerika túlsó széléig. Márpedig Új-Anglia határáig sem lenne elég, ha mindig meghúzná, valahányszor megijed a saját árnyékától.
Az is állandóan az eszében járt, hogy az első gyaloglása a Territóriumokban milyen nagy távolságot tett ki odaát: ötven méter egy fél mérföldet. Ezek szerint – hacsak nem változik a lépték, márpedig itt minden lehetséges – eddig már akár tíz mérföldet is gyalogolhatott, és meglehet, elhagyta New Hampshire határát. Mintha csak hétmérföldes csizmában járna.
Csak ezek a fák ne lennének... a szürke, puffadt gyökereikkel...
Amikor igazán besötétedik, mikor az ég kékje átmegy lilába, akkor dobbantok, odaát megyek tovább, és kész. Sötétben nem gyalogolok ebben az erdőben. És ha Indianában vagy valahol kifogy a varázsital, akkor a jó öreg Speedy majd küld postán, vagy kitalál valamit.
S miközben a feje tele volt ezekkel a gondolatokkal, meg azzal, hogy mennyivel jobban érzi magát, mihelyt van valami terve (még akkor is, ha ez a terv csak a következő néhány órára szól), hirtelen rájött, hogy újra kocsizörgést hall, és rengeteg ló dobogását.
A fejét félrehajtva megállt az út közepén. A szeme kitágult, és hirtelen gyorsasággal két filmet forgatott le a képzelete: a nagy kocsiról, amely végül is nem Mercedes volt, s amelyben két férfi ült, aztán a VADÓC feliratú furgonról, amely felgyorsítva elszáguld Tommy bácsi holtteste mellől, s törött hűtőrácsáról csöpög a vér; a furgon kormányán látta a vezető kezét is... amely nem emberi kéz volt, hanem fura, tagolt körmök.
Ahogy a lovak vágtatnak, az az átkozott halottaskocsi olyan zajt csap, mint a mennydörgés robaja.
Most, hogy hallotta, távolról ugyan, de mégis élesen a tiszta levegőben, el sem tudta képzelni, hogyan téveszthette össze a korábbi kocsikat Morgan gyorskocsijával. Ezt a hibát nem követi el még egyszer. Valami egészen félelmetes hang volt ez, s valahogy baljóslatú, egy halottaskocsi zörgése, igen, halottaskocsié, amelynek a bakján az ördög ül. Jack dermedten s szinte hipnotizáltan állt az út közepén, ahogy a nyulat tartja bűvkörében a reflektorfény. A zaj egyre közelebbről hallatszott; kerekek zörgése, patadobogás, kocsialkatrészek nyikorgása. Sőt már a kocsis kiáltásait is lehetett hallani: – Gyííí, netenee, gyííí!
Csak állt az úton, állt, és dobolt a fejében a rémület. Nem tudok mozdulni, ó, édes Istenem, nem tudok megmozdulni. Anyukám! Anyukám!
Állt az úton, és lelki szemei előtt megjelent egy hatalmas fekete delizsánsz, amelyet fekete lovak röpítenek vágtában, de nem is lovak, inkább pumák, és röpköd a fekete függöny a kocsiablakból, és áll a kocsis a bakon, haját hátrafelé fújja a szél, vad szeme őrült fényben ég.
Lelki szemei előtt a kocsi vágtatva közeledett, és nem lassított. Nem lassított, és átgázolt rajta.
Ez végre megtörte a varázst. Nekivágott a jobb oldali ároknak, lecsúszott az aljába, a lába beleakadt egy göcsörtös fagyökérbe, megbotlott, elesett. Az elmúlt órákban meg is feledkezett a sebes hátáról, most aztán újra rátört a heves fájdalom. Összeszorította a fogát, talpra állt, és meggörnyedve beljebb botorkált az erdőbe.
Először egy fekete törzsű fa mögé bújt, de a göcsörtös fakéreg érintése olajos volt és undorító, s egy kicsit azokra a fügefélékre emlékeztette, amelyeket az előző nyáron Hawaiin látott. Továbbment, egy fenyő mögé.
A kocsi meg a lovas kíséret robaja egyre hangosabb lett. Most már minden pillanatban felbukkanhattak. Jack ujjai biztonságot keresve szorongatták a fenyő pikkelyes törzsét. A fogát belemélyesztette az alsó ajkába, és várt.
A fenyőlomb, a páfrány levelek meg a fenyőtűvel borított altalaj alkotta alagútban, merőlegesen jól rálátott az országútra. És éppen amikor már azt hitte, sosem érnek oda, vágtában elviharzott előtte vagy egy tucat lovas katona. Az élen járó zászlót tartott a kezében, de Jacknek nem volt rá ideje, hogy megállapítsa, mit ábrázol a zászló, és talán nem is volt kíváncsi rá. Aztán a gyorskocsi is elrobogott a szeme előtt.
Egy pillanat volt az egész, tán még annyi se, de Jack utólag mindent fel tudott idézni, a legapróbb részletekig. Hatalmas nagy jármű volt ez a gyorskocsi, lehetett három méter magas is, és a tetejére pakolt utazóládák és batyuk még egy métert hozzátehettek a magasságához. A lovak fejét fekete tollbokréta díszítette, amelyet a sebes vágta szele laposan elfektetett. Jack később eltűnődött azon, hogy Morgannek valószínűleg minden utazásához új lovak kellenek, mert ezek már szemlátomást az erejük végén jártak. Zablát harapó szájukból véres tajték fröcskölt, vadul forgott a szemük, villogott a fehérje.
A beüvegezetlen ablakokból – éppen úgy, ahogyan elképzelte – fekete selyemfüggöny lobogott. Az egyik ablak fekete oválisában hirtelen fehér arc bukkant fel: fehér arc, cirkalmasan faragott ovális keretben. A váratlan jelenés éppen olyan megdöbbentő volt, mintha egy kísértetjárta ház romos ablakában megjelenne a szellem arca. Nem Morgan Sloat arca volt ez... és mégis az volt.
S az arc tulajdonosa szemlátomást tudta, hogy Jack – vagy valami más, éppen annyira gyűlölt és személyes veszedelem – ott lapul az erdőben. Jack abból látta ezt, hogy nagyra nyílik a szeme, és hirtelen indulattal lefelé görbül a szája.
Megmondta Farren kapitány: Kiszimatol, mint macska az egeret, gondolta Jack keserűen. Hát ki is szimatolt. Tudja, hogy itt vagyok. És most mi lesz? Lefogadom, hogy megállítja az egész társaságot, és átfésülteti az erdőt a katonákkal.
Újabb lovascsapat száguldott el az úton: a gyorskocsi hátvédje. Jack rémülten szorította a fenyőfa törzsét, várt, biztos volt benne, hogy Morgan megállítja a csapatot. De semmi nem történt; a gyorskocsi meg a lovas kísérők zaja egyre távolabbról hallatszott.
A szeme. Az Morgan Sloaté. Azok a fekete szemek a fehér arcban.
Ez a gyerek a miénk? Igennn!
Úgy érezte, hogy valami rásiklik a lábára... majd a bokájára. Sikoltva hátraugrott, abban a hitben, hogy kígyó. Aztán lepillantott, és látta, hogy az egyik szürke gyökér kúszott fel a lábára, és körülfonta a lábszárát.
Ez képtelenség, gondolta bambán. A gyökerek nem változtatják a helyüket.
Teljes erejéből hátralendült, és kirántotta a lábát az érdes, szürke hurokból. Égető fájdalmat érzett a lába szárában, mintha kötél dörzsölte volna ki. Fölpillantott, és érezte, hogy csüggedt félelem fogja el a szívét. Attól tartott, már tudja, miért van az, hogy Morgan megérezte a jelenlétét, mégis nyugodtan továbbment: Morgan tudja, hogy aki bemegy abba az erdőbe, élve nem kerül ki onnan; mintha egy piranhákkal teli folyóba lépne. De Farren kapitány vajon miért nem figyelmeztette a veszélyre? Jack csak azzal magyarázhatta ezt, hogy a sebhelyes kapitány nem is tud az egészről; még soha nem járt ilyen messze, nyugatra.
A páfrányszerű fenyők szürke gyökerei időközben mind megmozdultak, s hullámzó, tekergő mozgással kúsztak Jack felé. Egy rendkívül vastag gyökér fölemelkedett, és a föld nedvességétől még sötét, arasznyi hajtáscsúcsával az arca előtt imbolygott, mint a fakír kosarából kiemelkedő kobra. Ez a gyerek a miénk! Igennn!
Hirtelen felévágott, s Jack, ahogy elhátrált előle, rájött, hogy a gyökerek eleven szövevénye most már akadályt emel közé és a biztonságos országút közé. Egy fatörzsnek vetette a hátát, aztán sikoltva elugrott mellőle, mert a fa kérge lüktetni és rángani kezdett a háta mögött, mint egy görcsösen rángatózó izom. Jack hátranézett, és látta, hogy az egyik fekete, göcsörtös törzsű fa áll mögötte, s a törzs tekeregve életre kel. A kéreg rücskös felülete valami rettenetes, ráncos arccá alakul, fél szemét sötéten rányitja, míg a másik szemhéját förtelmes kacsintásban ereszti le.
A törzs alján átható recsegéssel megnyílt a fakéreg, és sárgásfehér lé csordult elő. A miénk! Ó, igennn!
Hirtelen fölemelkedett egy gyökér, s mintha ujjai lennének, Jack hóna alá nyúlt, és csiklandozni kezdte.
Jack kitépte magát a gyökér keze közül, s összeszedve maradék józanságát és akaraterejét, Speedy palackja után tapogatózott. Közben hatalmas recsegés-ropogás támadt, mintha a fák ki akarnák tépni gyökereiket a földből. Tolkien semmi ehhez képest, futott át Jack agyán.
Megtalálta a palackot, a nyakánál fogva előhúzta, és már a kupakjával bajlódott, amikor egy kinyúló gyökér könnyedén a nyaka köré fonódott, aztán egyre szorosabbra húzta a nyakán a hurkot.
Jack alig kapott levegőt. A palack kicsúszott a kezéből, miközben ujjaival megpróbálta lefeszíteni a torkáról a fojtogató gyökeret. Nem volt hideg és merev ez a gyökér, hajlékony volt, s meleg, mint egy emberi kar. Jack minden erejét megfeszítve tépte a nyakáról, miközben a torkából hörgés tört föl, s nyál csörgött le az állán.
Egy végső erőfeszítéssel sikerült letépnie a gyökeret a nyakáról, mire az a csuklójára tekeredett. Jack nagyot kiáltva kiszakította karját a szorításból. Aztán lenézett a földre, és látta, hogy egy szürke gyökér Speedy palackjának a nyakára fonódott, s tekeregve, döcögve viszi magával.
Utánaugrott. Most a lábát kapták el a gyökerek, s lerántották a földre. Elterült a fekete erdei talajon, aztán kinyújtózott, és az ujjaival keresni kezdte az üveget... A fényes zöld oldala akadt a kezébe. Megmarkolta, teljes erejéből húzni kezdte maga felé, s közben érezte, hogy a gyökerek rátekerednek a lábára, és szorosan lefogják. Lecsavarta az üveg kupakját. Egy pókhálóvékony gyökér ereszkedett most alá, s megpróbálta kitekerni a kezéből az üveget. Jack félretolta a gyökeret, és a szájához emelte a palackot. Hirtelen mindent betöltött az émelyítő, erjedt gyümölcsszag.
Speedy, segíts!
Újabb gyökerek bújtak elő, átfogták a derekát, ide-oda rángatták, miközben ivott, és csörgött az arcán az olcsó bor. Nyöszörögve nyelt, és magában fohászkodott, de hiába, úgy érezte, nem történik semmi, Speedy varázsitala nem segít rajta. A szeme le volt hunyva, de érezte, hogy kezét, lábát lefogják a gyökerek, érezte,

8

hogy csuromvíz a farmerja meg az inge, orrába csapott
Víz?
az iszap szaga.
Farmer? Ing?
békák rekedt brekegését hallotta, aztán kinyitotta a szemét, és széles folyót látott maga előtt, amelyen visszaverődött a lemenő nap fénye. A folyó keleti partján összefüggő erdő húzódott; a nyugati partján széles szántóföld ereszkedett le a víz felé, de részben már árnyékba borították az esti párák. Vizenyős és iszapos volt a part, ahol Jack feküdt a vízhez közel, a legnagyobb sárban. Sűrűn nőtt itt a gaz, a kemény fagyok, amelyek majd letarolják őket, még vagy egy hónappal odébb voltak, s Jack alaposan beléjük gabalyodott, ahogyan a rossz álomból ébredőember bele tud gabalyodni az ágyneműbe.
Összeszedte magát és föltápászkodott, vizesen, sárosan és iszapszagúan, hátán a hátizsákjával, amelynek szíja belehasított a hónaljába. Undorral szedegette le a rátapadt gazt a karjáról meg az arcáról. Megindult fölfelé a parton, aztán visszanézett, és észrevette, hogy Speedy palackja ott fekszik a sárban, mellette a kupakja. A „varázsital” erősen megcsappant. Talán a gonosz fákkal való küzdelemben ömlött ki odaát, mert csak harmadáig volt.
Egy pillanatra megállt a sárban, összekent edzőcipőjében, és nézte a folyót. Hát igen, ez az ő világa, a jó öreg Amerikai Egyesült Államok. Éppenséggel nem a kettős aranyív fogadta, nem is felhőkarcoló, vagy a földről fellőtt, pislogó műhold a sötétedő égen, de azért tudta, hol van, ahogy azt is tudta, hogy hogy hívják. Inkább az a kérdés foglalkoztatta, hogy abban a másik világban csakugyan járt-e valaha.
Szemügyre vette az ismeretlen folyót, az ugyancsak ismeretlen tájat, hallgatta a távolból odahallatszó békés tehénbőgést. Eléggé viharvert vagy, Jacky, gondolta, aztán meg ez minden, csak nem az Árkádia part.
Az biztos, hogy ez nem az Árkádia part volt, de hát végtére nem ismerte annyira a környéket, hogy határozottan meg tudta volna állapítani, mennyit haladt a szárazföld belseje felé. Lehet, hogy nem gyalogolt többet négyöt mérföldnél, éppen csak annyit, hogy már nem érezni az óceán illatát. Úgy ébredt, mint aki lidérces álomból tér magához: nem lehetséges hát, hogy csupán erről van szó? Hogy lidérces álom volt az egész, a barátságos kocsistól, a légylepett húsrakománytól kezdve az eleven erdőig? Alvajárással kombinált lidérces álom... Nagyon is érthető lenne. Az anyja haldoklik, és most már belátta, hogy tud ő erről jó ideje, hiszen a nyilvánvaló tünetekből a tudattalanja már régen levonta a helyes következtetéseket, amikor tudatosan még tagadta a dolgot. Mindez megfelelő légkört teremtett ahhoz, hogy létrejöhessen egyfajta önszuggesztió, amire a vén iszákos Speedy Parker még rá is tett egy lapáttal. Hát persze. Igazán minden egybevág.
Morgan bácsi tudná értékelni ezt a történetet.
Jack megborzongott, nagyot nyelt, és ez fájt. Nem úgy, ahogy az ember torka fáj, hanem ahogy egy zúzódás éget.
Bal tenyerével – jobb kezében az üveget tartotta – végigsimította a torkát, azzal a rá nem jellemző mozdulattal, ahogy egy nő ellenőrizné magán a ráncokat és a szarkalábakat. Az ádámcsutkája alatt rábukkant egy csúnya horzsolásra. Alig vérzett, de érintésre elviselhetetlenül fájt. Ez annak a gyökérnek a műve, amelyik a torkára hurkolódott. Tehát valóság volt, suttogta Jack, és nézte a narancsvörös vizet, hallgatta a kecskebékák brekegését és a távoli tehénbőgést. Valóság volt minden.

9

Hátat fordított keletnek, és megindult a szántóföldön fölfelé, maga mögött hagyva a folyót. Már vagy egy mérföldet gyalogolhatott, miközben a hátizsák kitartóan zötyögött sajgó hátán, és arra emlékeztette, hogy Osmond ostorcsapásának a nyomait még mindig viseli, illetve fölébresztett benne egy másik emléket is. Speedy megkínálta egy kenőmájas szendviccsel, és akkor nem kért belőle; de hátha belerakta a zsákba, amíg ő a gitárpengetőt tanulmányozta.
Önkéntelenül is nagyot nyelt a gondolatra.
Ott, azonmód, az esthajnalcsillag alatt és a kavargó esti ködben levette a válláról a hátizsákot, találomra kikapcsolta az egyik zsebfedő szíját, és újságpapírba csomagolva csakugyan ott volt a májas-hagymás szendvics. Megtelt a szeme könnyel, és azt kívánta, bárcsak ott lenne Speedy, és megölelhetné.
Pedig még csak alig tíz perce, hogy vén iszákosnak nevezte.
Elvörösödött a gondolatra, de közben zavartalanul nekilátott a falatozásnak, és néhány nagy harapással végzett is a szendviccsel. Aztán visszacsatolta, s újra a vállára vette a hátizsákot. Egészen másképp érezte magát most, hogy egy időre elverte az éhségét. Újult erővel indult útnak.
Nem sokkal később lámpafényre lett figyelmes az egyre növekvő sötétségben. Farmhoz közeledett. Aztán egy pillanatra megdermedt: ugatni kezdett egy kutya, öblös ugatása alapján jókora házőrző.
Remélem, a kerítésen belül van, gondolta Jack. Vagy meg van láncolva.
Jobbra kanyarodott, s a farmépület fényeit figyelve, nagy kitérőt tett. A kutya hamarosan elhallgatott. Jack kisvártatva kiért egy aszfaltútra. Megállt a szélén, jobbra nézett, balra nézett, de fogalma sem volt róla, merre menjen.
Hé, emberek, itt áll Jack Sawyer, csuromvizesen, sártól cuppogó edzőcipőben, fel is út, le is út, melyiken hova jut?
Az egyedüllét és a honvágy már-már ismét elhatalmasodott rajta, de erőt vett magán. Ráköpött a bal mutatóujjára, majd rácsapott a jobbal: a nyál nagyobbik fele jobb kéz felé röpült (ő legalábbis így látta), és ez eldöntötte a dolgot. Jobbra fordult az aszfaltúton, és nekiindult. Negyven perccel később, amikor már majdnem összeesett a fáradtságtól (és az éhségtől, ami még rosszabb volt), lánccal lezárt bekötőúthoz ért, mögötte sóderbánya meg valami fészerféle.
Átbújt a lánc alatt, és odament a fészerhez. Az ajtó le volt lakatolva, de Jack észrevette, hogy a bódé egyik oldalán mély gödör van a deszkák tövében. Egy szempillantás alatt levette a hátizsákját, bemászott a deszkafal alatti résen, aztán behúzta maga után a hátizsákot is. A lakatra zárt ajtó mögött biztonságban érezte magát.
Körülnézett, és ősrégi szerszámokat látott, amelyeket nagyon régen nem használhatott senki. Ezt is biztatónak találta. Meztelenre vetkőzött, hogy végre megszabaduljon sáros, tapadós gönceitől. A nadrágzsebében kitapintotta a Farren kapitánytól kapott ezüstpénzt, amely szinte óriásnak tűnt a többi, köznapi aprópénz között. Elővette, és látta, hogy a kapitánytól kapott érme, egyik oldalán a királynő arcképével, a másikon egy szárnyas oroszlánnal, átváltozott 1921-es ezüstdollárrá. Egy darabig elgondolkodva nézte a Szabadságszobor profilját a kocsikeréken, aztán visszacsúsztatta a farmerja zsebébe.
Tiszta ruhát szedett elő, és eltervezte, hogy a piszkos reggelre majd megszárad, akkor elpakolja, s útközben kimossa egy mosóautomatában vagy éppenséggel folyóban.
Miközben zokni után kutatott a hátizsákjában, vékony, kemény dolog akadt a kezébe. Előhúzta, és látta, hogy a fogkeféje. Hirtelen elsöprő erővel támadt föl benne az otthon, a biztonság és a normális lét látomása, mindaz, amit a fogkefe jelképez. S ezúttal hiába is próbálta, képtelen volt elhessegetni az elkeseredését. A fogkefének fényes fürdőszobában a helye, tiszta pamutpizsama és meleg papucs társaságában, nem a hátizsák alján, egy hideg, sötét szerszámkamrában, sóderbánya szélén, elhagyott kisváros határában, amelyiknek még a nevét sem tudja.
Az egyedüllét teljesen a hatalmába kerítette; csak most ébredt igazán tudatára elhagyatottságának. Sírva fakadt. Nem hisztérikusan sírt, nem zokogva, mint amikor a dühöt sírja ki magából az ember, hanem csöndesen, annak a szűnni nem akaró sírásával, aki rájött, hogy mennyire egyedül van, s hogy valószínűleg még igen sokáig egyedül is marad. Sírt, mert a biztonság és az ésszerűség mintha teljesen elpártolt volna tőle. Csak a magány maradt vele; és még valami: az az egyáltalán nem elképzelhetetlen eshetőség, hogy a józan eszét is elveszíti.
Sírt még akkor is, amikor már elaludt. Tiszta alsónadrág volt rajta meg tiszta zokni, átölelte a hátizsákját, a könnyek csíkokat mostak piszkos arcára, és egyik kezében a fogkeféjét szorongatta.

NYOLCADIK FEJEZET
Az oatleyi alagút

1

Egy hét sem múlt még el, s már szinte nyoma sem volt az elkeseredésének. Egy-két nap elteltével úgy érezte, hogy gyerekből, a serdülőkor átugrásával, egyenesen felnőtté vált, s meg tud birkózni a feladatával. Igaz, amióta ott, a folyó nyugati partján fölébredt, a Territóriumokba nem tért vissza, de ezt, meg hogy ezáltal lassabban halad, könnyen meg tudta indokolni azzal, hogy akkorra tartogatja Speedy varázsitalát, amikor majd igazán szükség lesz rá.
Különben is, éppen Speedy mondta, hogy lehetőleg ideát utazzon, az ismerős utakon, úgyhogy valójában csak az utasításnak tesz eleget. Naná.
Amikor sütött a nap, és a lestoppolt autó harminc-negyven mérfölddel közelebb vitte a céljához, s még a hasa is tele volt, akkor a Territóriumok világa hihetetlenül távolinak és valószerűtlennek tűnt: olyannak, mint egy film, amelyet már kezd az ember elfelejteni; mint egy futó fantáziakép. S néha, amikor kényelmesen hátradőlt az utasülésben, mondjuk, egy tanár kocsijában, és a szokásos kérdésekre előadta a maga történetét, akkor valóban meg is feledkezett róla. A Territóriumok magára hagyták, ő pedig újra az a srác volt – majdnem az –, aki a nyár elején.
Alighogy az egyik kocsi letette az autópálya kijáratánál, különösen a nagy forgalmú országos autópályákon, s hüvelykujjával a levegőbe bökve újra stoppolt, tíz-tizenöt perc elteltével máris fékezett a következő. Valamerre Batavia táján járhatott, mélyen bent New York állam nyugati részében, visszafelé gyalogolt az I-90-es leállósávján, hüvelykujját ismét a levegőbe bökve; Buffalo felé igyekezett, ahonnan majd délnek veszi az útját. A lényeg a jó terv, gondolta Jack; aztán azt már csak meg kell valósítani. Idáig már eljutott a Rand McNally meg a Mese jóvoltából; most már csak egy kis szerencse kell, egy autós, aki elviszi Chicagoig vagy Denverig (vagy egyenesen Los Angelesig, álom, álom, édes álom, Jacky, és a kezed a biliben), aztán már fordulhat is vissza, és még október közepe előtt meg is érkezhet New Hampshire-be.
Lebarnította a nap, az auburni Golden Spoon Dinerben mosogatással tizenöt dollárt keresett, az izmai megedződtek, megkeményedtek. Néha ugyan sírhatnékja támadt, de az első boldogtalan este óta nem engedett a könnyeknek. A különbség az volt, hogy most már ura volt a helyzetnek. Most már tudta, hogy mi a teendő, s olyan pontosan kigondolta, hogy hogyan is kell elvégeznie, hogy nyeregben érezhette magát; bármennyire is messze volt még az utazás vége, szinte már látta maga előtt. Ha főként ideát közlekedik, úgy, ahogy Speedy tanácsolta, akkor megfelelő sebességgel halad, és időben visszaér a Talizmánnal New Hampshire-be. Menni fog ez, és korántsem lesz annyi gondja, mint előzőleg képzelte.
Legalábbis ezt remélte, amikor egy poros, kék Ford Fairlane nagy ívben az út széléhez húzott, s megvárta, amíg a nappal szemben hunyorogva odaszalad. Ez is jelent vagy harminc-negyven mérföldet, gondolta Jack. Felidézte a Rand McNally aznap reggel áttanulmányozott oldalát, és úgy döntött, hogy a cél Oatley. Ez a helység megfelelően unalmasnak, kicsinek és biztonságosnak tűnt: most már sínen van, semmi nem állhatja útját.

2

Lehajolt, és benézett a Fairlane ablakán, mielőtt kinyitotta volna az ajtaját. A hátsó ülésen vastag katalógusok és nyomtatott reklámcédulák hevertek nagy összevisszaságban; az első utasülésen két degeszre tömött aktatáska. Az enyhén pocakosodó, fekete hajú férfi, aki a kormánykerék fölé hajolva, a nyitott ablakon át alulról fölfelé sandított rá, mintegy az ő mozdulatát utánozva, kétségkívül kereskedelmi ügynök volt. Sötétkék öltönyének zakója vállfán, egy kampón lógott hátul, a nyakkendője meglazítva, ingujja feltűrve. Harmincöt körüli kereskedelmi ügynök, aki kényelmesen járja a maga területét, és – mint minden ügynök – rettentően szeretne beszélgetni. A férfi rámosolygott, aztán fölemelte és hátradobta előbb az egyik, aztán a másik tömött aktatáskát. – Csinálok neked egy kis helyet – mondta.
Jack előre tudta, az lesz az első kérdése, hogy miért nincs iskolában.
– Helló, köszönöm – mondta kinyitva az ajtót, és beszállt.
– Messzire mész? – érdeklődött az ügynök, miközben belenézett a visszapillantó tükörbe, felkapcsolt, és visszalendült a haladósávba.
– Oatleyba – mondta Jack. – Gondolom, van vagy harminc mérföld.
– Földrajzból elégtelen – felelte az autós. – Megvan az negyvenöt is. – Oldalra fordította a fejét, és Jack meglepetésére rákacsintott. – Nem azért mondom, de ki nem állhatom, ha fiatal srácok stoppolnak. Azért is veszem fel őket, valahányszor látok egyet. Mellettem legalább biztonságban vannak. Nincs tapizás meg ilyenek, ugye értesz? Rengeteg őrült száguldozik az utakon. Olvasol újságot? Csak úgy nyüzsögnek mindenfelé a ragadozók. Egykettőre veszélyeztetett állatfaj lesz belőled.
– Biztos igaza van – mondta Jack –, de én vigyázok magamra.
– Valahol keletebbre laksz, igaz?
A pasas még mindig nézte, közbe-közbe apró pislantásokat vetve az útra, mint egy madár, ő pedig lázasan törte a fejét, hogy eszébe jusson valamelyik városnak a neve, amin átjött. – Palmyrában – mondta végül. – Palmyrában lakunk.
– Szép kis régi város – biccentett az autós, és előrefordította a fejét. Jack kényelmesen hátradőlt a süppedős ülésben. Aztán a pasas kibökte: – Remélem, nem lógsz az iskolából – és Jack újra előadhatta a Mesét. Menet közben, ahogy haladt előre, már annyiszor elmondta, épp csak a városneveken változtatva, hogy ment, mint a vízfolyás.
– Nem, uram – mondta –, a nagynénémhez megyek Oatleyba, nála fogok lakni egy darabig. Helen néni, Helen Vaughan a mamám nővére, tanítónő. Tetszik tudni, a papám meghalt a télen, és azóta minden összejött, és most a mamám is megbetegedett, és csúnyán köhög, és alig bír fölmenni a lépcsőn, és azt mondta az orvos, ki se keljen az ágyból, amíg rendbe nem jön, és megkérte a nővérét, hogy hadd legyek nála egy darabig. Az oatleyi iskolába fogok járni, és mivel Helen néni is ott tanít, ott nem lesz lógás, az biztos.
– Azt akarod mondani, hogy a mamád megengedte, hogy stoppal menj Palmyrától Oatleyig? – kérdezte az autós.
– Jaj, nem, egyáltalán nem, azt soha. Nem, kaptam pénzt buszra, de elhatároztam, hogy megspórolom. Egy ideig nemigen kapok pénzt hazulról, és attól tartok, Helen néni sem áll valami jól. A mamám kitérne a hitéből, ha megtudná, hogy stoppolok. De tiszta pénzpocsékolásnak tartottam, hogy öt dollárt csak úgy odaadjak egy buszvezetőnek. Öt dolcsi az mégiscsak öt dolcsi.
A férfi ismét rápillantott: – És mit gondolsz, mennyi ideig maradsz Oatleyban? – kérdezte.
– Hát, azt nem lehet tudni. Nagyon remélem, hogy a mamám hamar meggyógyul.
– De visszafelé aztán ne stoppal menj. Megígéred? Jack szinte már élvezte a dolgot, és tovább színezte a Mesét: – Már autónk sincs. Tessék elképzelni, éjnek éjszakáján érte jöttek és visszavették. Csak úgy egyszerűen elvitték a garázsból. Én foggal-körömmel harcoltam volna azért a kocsiért. És akkor nem kellene most stoppal mennem a nagynénémhez. A mamám, amikor elmegy az orvoshoz, úgy kutyagol le a dombról, és öt sarkot kell mennie a buszmegállóig. Hogy csinálhatnak ilyet ezek a disznók! Újra fizettük volna a részleteket, mihelyt egy kicsit jobban állunk. Hát tessék mondani, ez nem egyszerűen lopás?
– Én is amondó volnék, ha velem történne ilyesmi – mondta a férfi. – Mindenesetre remélem, a mamád hamarosan felépül.
– Én is nagyon remélem – mondta Jack tiszta szívből. Erre aztán hallgattak egy nagyot, míg föl nem tünedeztek az oatleyi kijáratot jelző táblák. Az autós közvetlenül a kijárat után lehúzódott a leállósávba, és rámosolygott Jackre: – Sok szerencsét, fiacskám – mondta.
Jack bólintott, és kinyitotta a kocsiajtót.
– Mindenesetre remélem, hogy nem kell sokáig itt maradnod Oatleyban.
Jack kérdően nézett rá.
– Jártál már itt, nem? – kérdezte a férfi.
– De, persze – vágta rá Jack. – De nem sokszor.
– Sötét hely ez – mondta a férfi. – Ezek itt hazaviszik az elgázolt dögöt az országútról, és megeszik. Sőt. Miután megitták a sört, megeszik hozzá a poharat. Úgyhogy vigyázz magadra.
– Köszönöm a figyelmeztetést – mondta Jack, és kiszállt. Az ügynök intett neki, és direktbe kapcsolt. A Fairlane néhány másodperc múlva már csak apró fekete pont volt a lenyugvó, narancsvörös nap felé tartó országúton.

3

Az út vagy egy mérföldön keresztül lapos, egyhangú vidéken vezetett. Távolabb, a földek végében egyemeletes faházakat lehetett látni. A földek barnák voltak, kopárak, a házak pedig szemlátomást nem farmok. A kietlen földekre néző, elszórtan épült házak szürke, moccanatlan csöndben álltak, amit csak az I-90-esen haladó autók vinnyogása tört meg. Nem lehetett tehénbőgést, lónyerítést hallani, mezőgazdasági gépek sem voltak semerre. Az egyik ház körül féltucatnyi kibelezett, rozsdásodó kocsironcs hevert. Nyilván embergyűlölők laktak ezekben a házakban, akiknek még Oatley is túlságosan zsúfoltnak tűnt. A sivár földek megfelelő védőárkot képeztek hámladozó faváraik körül.
Egyszerre csak útkereszteződéshez ért. Olyan volt, mint a rajzfilmeken látható útkereszteződések: két keskeny, néptelen út metszi egymást a nagy semmiben, aztán halad tovább, ugyancsak a nagy semmibe. Kezdett elbizonytalanodni, nem tudta, jó irányba halad-e. Lehet, hogy a kijáratnál nem jobbra kellett volna fordulnia, hanem balra. Rántott egyet a vállával a hátizsákon, aztán odament a rozsdás útjelző táblákat tartó rozsdás vasoszlopokhoz. A keresztút, amely párhuzamosan haladt az országúttal, a KUTYAVÁROSI ÚT nevet viselte. Kutyaváros? – tűnődött Jack, de ahogy végignézett az úton, nem látott egyebet, csak elgazosodott földeket, végtelen síkságot meg az aszfaltút fekete csíkját. A tábla szerint annak az aszfaltútnak a neve, amelyiken ő haladt, MALOM ÚT volt. Egy mérfölddel távolabb belefutott egy alagútba, amelynek a száját szinte benőtték a lehajló fák meg a furamód ágyékszőrzetnek ható borostyán. Fehér tábla függött a borostyán szövevényében, vagy inkább rátámaszkodott, de az apró betűs feliratot Jack nem bírta elolvasni. Jobb kezét a zsebébe süllyesztette, és a tenyerébe szorította Farren kapitány érméjét.
Megkordult a gyomra. Hamarosan követelni fogja a vacsorát, gondolta Jack, jobb lesz hát továbbállni, és betérni a városba, ahol megkeresheti a vacsoráravalót. Tehát Malom út, gondolta. Hát akkor rajta, lássuk csak, mi van az alagút másik oldalán. Elindult az alagút nyílása felé, amely a fákkal benőtt töltésben minden lépéssel nagyobbnak látszott.
Az alagút hűvös volt és nyirkos, téglapor- és frissen megmozgatott földszaga volt, s mintha szorosan körülfogta volna. Jack egy másodpercig attól tartott, hogy lefelé vezet, mivel nem látta világítani az alagút túlsó végét, aztán rájött, hogy nem, az aszfaltút vízszintes. Odakint, a fehér táblán ez állt: LÁMPÁKAT BEKAPCSOLNI. Lámpa, mondta magában, amint nekiment a téglafalnak, és érezte a tenyerén a leomló téglatörmeléket, bárcsak volna lámpám, hogy bekapcsolhatnám. Rájött, hogy az alagút valahol nyilván kanyarodik. Lassan, óvatosan, előrenyújtott kézzel, mint a vakok, odament a falhoz, és tapogatózni kezdett előre a fal mentén. A prérifarkas a Gyalogkakukk rajzfilmekben ilyen esetekben mindig egy teherautó hűtőjén köt ki, laposra vasalva.
Valami fürgén elsurrant mellette a földön. Jack megdermedt. Patkány, gondolta. Vagy tán üregi nyúl rövidíti le az útját az alagúton keresztül. Nem, nyúlnál nagyobb állat lehet.
Újra hallotta a neszt, távolabbról a sötétben. Vaktában lépett egyet előre, és hirtelen mély lélegzetvétel sóhajtását hallotta. Megtorpant. Létezik, hogy ez állat? – tűnődött, miközben ujjaival a nyirkos falnak támaszkodott, és várta a kilégzést. Igazán nem olyannak hallatszott, mintha állat lenne, legkevésbé pedig patkány vagy üregi nyúl. Óvatosan továbbaraszolt, de nem szívesen vallotta be magának, hogy bármi legyen is az, megijesztette.
A koromsötétből újabb nesz hallatszott, rekedt kis kuncogásféle. Dermedten megállt újra. A következő pillanatban erős, dohos, vaskos szag csapott az orrába az alagút mélyéből: ismerős, de meghatározhatatlan.
Hátranézett, de a bejáratot már csak félig-meddig látta, mert részben eltakarta a kanyar, és mert olyan kicsinek látszott, mint egy ürgelyuk.
– Ki van ott? – kiáltott bele a sötétbe. – Hé! Van itt valaki rajtam kívül? Hé, valaki!
Mintha sustorgást hallott volna az alagútból.
Nem a Territóriumokban van, biztatta magát: a legrosszabb esetben is egy kerge kutyát riasztott fel, amely bejött a hűvösre szunyókálni. Annak pedig az életét menti meg ezzel, még mielőtt keresztülmenne rajta egy autó.
– Hé, kutya! – kurjantotta el magát. – Kutya!
Nagy megkönnyebbülésére szőrös tappancsok trappolását hallotta az alagútban. Csak azt nem tudta megállapítani, hogy az állat közeledik vagy távolodik. Tap, tap, tap, hangzott a sötétből, de nem lehetett tudni, hogy jönnek-e a léptek vagy mennek. Aztán hirtelen eszébe ötlött, hogy talán a háta mögül közeledik az állat. Hátrafordította a fejét, visszanézett, és látta, olyan mélyen benn jár az alagútban, hogy a szája már nem is látszik.
– Hol vagy, kutya? – kérdezte.
Kaparászást hallott a földről, alig fél méterre a lábától, ő pedig ijedtében előreugrott, és teljes erejéből beverte a vállát a falba.
A sötétben mintha érzékelt volna egy – talán kutyaforma – alakot. Lépett egyet, és hirtelen olyan bizonytalanság vett rajta erőt, hogy azt képzelte, talán mégis a Territóriumokban van. Az egész alagutat betöltötte az a dohos, csípős szag, és tudta, hogy ami közeledik feléje, minden, csak nem kutya.
Zsír- és alkoholszagú hűvös levegő csapta meg. Érezte, hogy az a valami egyre közelebb ér hozzá.
Aztán egy arcot pillantott meg a sötétben, egy hosszú, keserű arcot, amely akár fiatal is lehetett volna, de nem volt az, s csak a saját gyönge, kihunyó belső fénye tette egy másodpercre láthatóvá. Zsíros verejtékszag áradt felőle, meg alkohol a leheletéből. Jack a falnak támasztotta a hátát, s védekezőn maga elé emelte az öklét, bár az arc már visszaenyészett a sötétségbe.
Fogva tartotta még a rémület, de hallotta közben, hogy csöndes lépések haladnak az alagút bejárata felé. Végre elfordította a tekintetét arról a zsebkendőnyi sötétségről, amely figyelmeztette, hogy forduljon hátra. Sötét volt, csönd volt. Az alagútban most már rajta kívül nem járt senki. A hóna alá szorította a kezét, és megkönnyebbülten eleresztette magát. A kitömött hátizsák fogta fel az ütközést a téglafallal. Egy másodperccel később aztán folytatta az araszolást előre.
Amint kiért az alagútból, megfordult, hogy szembenézzen vele. Hang nem hallatszott, semmiféle baljós lény nem settenkedett feléje. Három lépést tett az alagút szája felé, bekukucskált rajta. Aztán kis híján megállt a szívverése, mert hatalmas narancssárga szempárt látott közeledni. Néhány másodperc, és már csak feleakkora távolságra volt tőle. De Jack mozdulni sem bírt, mintha bokáig beleragadt volna az aszfaltba. Végül nagy nehezen maga elé emelte kifordított tenyerét, a védekezés ösztönös, elhárító mozdulatával. A szempár pedig egyre közeledett, és felüvöltött egy kürt. Jack csak egy szempillantással azelőtt ugrott félre az útból, hogy előbukkant egy autó, benne öklét rázó, vörös képű emberrel.
– Szarhááázi – ezt lehetett leolvasni eltorzult szájáról.
Jack még azonmód, kábán utánafordult, és nézte, amint az autó robog a lejtőn egy falu felé, amely minden bizonnyal Oatley.

4

Oatley hosszú horpadásban helyezkedett el, s két főutcából nőtt ki, igencsak gyéren. Egyik a Malom út folytatása volt, s nagy bukkanóval elhúzott egy hatalmas, kietlen épület – nyilván gyár – mellett, körülötte tágas parkoló, amelyet használt kocsikat forgalmazó telep követett (petyhüdten lógó zászlócskákkal), majd gyorsétkeztetőláncok szemei (úgymint Amerika nagy csöcsei, például), majd tekepálya irdatlan neonreklámmal (TEKE-TÓRIA), élelmiszerüzletek és benzinkutak. Ezek után a Malom út öt-hat keresztutca erejéig átment elővárosba, öreg, kétemeletes téglaházakkal egy sorban, előttük az úttestnek farral leparkolt autók. A másik utcában szemlátomást Oatley legelőkelőbb lakóházai székeltek, nagy faépületek tornáccal és hosszú, lejtős gyeppel. A két főutca kereszteződésénél forgalmi lámpa vörös szeme villogott a késő délutánban. Vagy nyolc sarokkal odébb egy másik forgalmi lámpa éppen zöldre váltott egy magas, sokablakos, elhanyagolt épület előtt, amely annyira elmegyógyintézetnek látszott, hogy bizonyára a helyi középiskolát képezte. A két utcából kiágazó mellékutcákban kis házak álltak nagy összevisszaságban, meg magas drótkerítéssel körülvett egyéb, jellegtelen épületek.
A gyár legtöbb ablaka be volt törve, a kétemeletes lakóházak ablakai pedig itt-ott be voltak deszkázva. A körülkerített betonudvarok teli szeméttel és szélfútta papírhulladékkal. De elhanyagoltnak látszottak még az előkelő házak is, rogyadozó tornácaikkal, hámló deszkáikkal. Lakóik föltehetően jól ellátták a használtkocsitelepet eladhatatlan autókkal.
Jack egy másodpercig mérlegelte, hogy sarkon fordul, és elgyalogol inkább Kutyavárosba, bárhol is legyen az. Ehhez azonban még egyszer át kellett volna mennie az alagúton. Odalent, a bevásárlóutca közepe táján megszólalt egy autóduda, és keserves hangja valami kifejezhetetlen magányt és szomorúságot árasztott.
Meg sem állt, amíg messze maga mögött nem hagyta a Malom út alagútját, és el nem ért a gyár kapujáig. A piszkos téglahomlokzaton az ablakok egyharmada be volt törve, sokat pedig barna kartontáblákkal ragasztottak be. Jack még kint az utcán is érezte az olaj, a gépzsír, a felforrósodó ékszíjak és a csattogó hajtóművek szagát. Zsebre vágta a kezét, és olyan szaporán szedte a lábát lefelé a lejtőn, ahogyan csak bírta.

5

Közelről még csüggedtebbnek bizonyult Oatley, mint amilyennek a dombról látszott. A használtkocsi-telepen az eladók odabent támasztották az irodájuk ablakát, még kijönni is restek voltak. A telep zászlódísze csapzottan és örömtelenül csüngött, s a kocsisorok mellett a repedezett járdához támasztott, valamikor optimizmust sugárzó feliratok – ELSŐ KÉZBŐL! SOHA VISSZA NEM TÉRŐ ALKALOM! A HÉT SZENZÁCIÓJA! – is megfakultak. Némelyik táblán szétfutott és lecsorgott a festék, mintha kint hagyták volna az esőn. Az utcán alig jártak. Jack a város közepe felé igyekezve beesett arcú, szürke bőrű öregembert látott, aki üres bevásárlókocsit igyekezett nagy üggyel-bajjal feltolni a járdára. Amikor a közelébe ért, az öregember megriadva és ellenségesen ráripakodott, és kivicsorította az ínyét, amely fekete volt, mint a borzé. Attól tartott nyilván, hogy meg akarja kaparintani a kocsiját. – Bocsánat – mondta Jack, és vadul kalapált a szíve. Az öreg azonban nagy igyekezettel magához ölelte az ormótlan kocsit, s miközben elszántan védelmezte, egyre vicsorgott megfeketedett ínyével az ellenségre. – Bocsánat – mondta Jack –, én csak...
– Pifok tolvaj! Pifok tolvaj! – rikácsolta az öreg, és könnyek csorogtak végig arca barázdáin.
Jack sietve ment tovább.

Húsz évvel korábban, a hatvanas években Oatley valószínűleg virágzó városka volt: A Malom útnak a városból kivezető szakasza, viszonylagos tarkaságával annak a korszaknak a terméke volt, amelyben az értékpapírok ára ész nélkül emelkedett, amikor még olcsó volt a benzin, és amikor még senki se hallotta ezt a kifejezést, hogy diszkrecionális jövedelem, mert mindenkinek volt mit aprítania a tejbe. Az emberek koncessziós vállalkozásokba meg kis üzletekbe fektették a pénzüket, és ha dúsgazdagok éppenséggel nem is lettek, legalább sikerült a felszínen maradniuk. Az útnak ez a rövid szakasza még mindig őrzött valamit ebből a felületes derűlátásból, de a koncessziós éttermekben már csak egypár unott tizenéves üldögélt kis kóla társaságában, az üzletek kirakatában pedig itt is, ott is megfakult plakátok árválkodtak, akár a használtkocsi-telepen, ilyen feliratokkal: KÉSZLETKIÁRUSÍTÁS! VÉGELADÁS! Jack olyan hirdetést sehol nem látott, amely alkalmi munkát kínált volna, így hát ment tovább.
Oatley elővárosában aztán a hatvanas évek optimizmusának foszladozó tarka rongyai alól előbukkant a pőre valóság. Ahogy gyalogolt a kiégettnek tetsző téglaépületek mentén, Jack mind nehezebbnek érezte a hátizsákját, és a lába is megfájdult. Pedig, ha nem fáj a lába, és nem kell keresztülmennie az alagúton, még most is visszafordult volna, hogy elkutyagoljon Kutyavárosba. Azt persze időközben tisztázta magában, hogy az alagút sötétjében nem lesnek rá fog vicsorító farkasemberek, és hogy senki nem sustorgott hozzá odabent. A Territóriumok kissé megviselték, ennyi az egész. Először a királynő látványa, aztán az a halott fiú a szekér alatt, a szétroncsolt arcával. Utána meg Morgan, és a küzdelem a fákkal. De hát ilyesmi csak odaát fordulhat elő, s ott talán mindennapos dolognak számít. Ideát azonban, a józan valóságban ilyen dolgok nem történnek.
Hosszú, piszkos kirakat mellett haladt, amely fölött alig lehetett kiolvasni a hámló feliratot a téglafalon: BÚTORLERAKAT. Jack tenyerét a homlokához emelve bekukucskált. A parkettával borított, tágas helyiségben egy kanapé meg egy szék állt egymástól vagy öt méterre, lepedővel letakarva. Továbbment, és már azon tűnődött, hogy talán kénytelen lesz kéregetni, ha enni akar.
Valamivel távolabb, egy bedeszkázott üzlethelyiség előtt egy kocsiban négy férfi ült. Régi, fekete DeSoto volt, olyan, amilyenből Broderick Crawford szokott kipattanni, és időbe telt, amíg Jack észrevette, hogy nincs gumiabroncs a kerekein. A szélvédőre ragasztott sárga papírlapon ez állt: SZABADIDŐ KLUB. A négy férfi, kettő az első ülésen, kettő a hátsón, kártyázott. Jack odalépett az első utasülés ablakához.
– Bocsánat – mondta –, nem tudná megmondani...
A megszólított férfi ráemelte szürke halszemét. – Menj a francba – mondta, de olyan hurutos, elfulladó hangon, mintha teljesen el lenne szokva a beszédtől. Félig Jack felé fordított arca tele volt pattanások nyomán keletkezett ragyákkal, és olyan furcsán lapos volt, mintha kiskorában beleléptek volna.
– Csak azt szerettem volna megkérdezni, nem tudja-e, hol találnék néhány napi munkát.
– Próbáld meg Texasban – felelte a férfi a vezetőülésben, mire a hátul ülők úgy felröhögtek, hogy kifröccsent a szájukból a sör, rá a kezükben tartott kártyákra.
– Megmondtam, kölyök, hogy menj a francba – mondta Jack mellett a lapos képű, szürke szemű férfi. – Vagy kitaposom a beled.
Jack rájött, hogy jobb lesz, ha továbbáll, mert még egy perc, és ez az ember úgy dühbe gurul, hogy kiszáll a kocsiból, és félholtra veri. Aztán visszaül a kocsiba, és kibont egy újabb sört. A kocsi alját Rolling Rock-os dobozok bontották, az üresek összevissza hevertek, a bontatlanok glédában, fóliával összefogva. Hátrálni kezdett, mire a halszemű elfordult tőle. – Lehet, hogy megpróbálkozom Texasszal – mondta, s közben fülelt, hátha nyikorgást hall, amint nyílik a DeSoto ajtaja, de csak egy Rolling Rock-os doboz nyílt ki éles reccsenéssel és szisszenéssel.
Gyalogolt tovább, egészen a következő sarokig, ahol megpillantotta Oatley másik főutcáját. Haldokló pázsit mellett állt, amelyen sárga gyomnövények közül műanyag Bambi figurák kandikáltak elő. A tornácon, hintaágyból, formátlan öregasszony nézte szúrós szemmel, légycsapót szorongatva.
Jack elfordult, hogy ne érezze magán a gyanakvó pillantást, és látta, hogy a Malom út utolsó, élettelen téglaépülete előtt áll. Kitámasztott ajtajához három betonlépcső vezetett föl. A hosszú, sötét kirakatban egy Budweiser neonreklám világított, valamivel jobbra pedig festett cégtábla volt olvasható: UPDIKE SÖRBÁR. Alatta egy arasszal, ugyanolyan sárga papírlapon, amilyet a DeSoto szélvédőjén látott, kézírással ez állt: KISEGÍTŐT FELVESZÜNK. Jack kibújt a hátizsák hevederjéből, a hóna alá fogta a zsákot, és fölment a lépcsőn. Amint a gyengülő napsütésből belépett a sötét bárba, egy röpke pillanatra úgy érezte magát, mint amikor a borostyán sűrű szövedéke alatt belépett a Malom út alagútjának bejáratán.

KILENCEDIK FEJEZET
Jack a sörbárban

1

Alig hatvan órával később az a Jack Sawyer, aki a sörbár hideg raktárhelyiségének legeldugottabb sarkában, egy óriás tekebábuihoz hasonló söröshordók mögé rejtette a hátizsákját, egészen más hangulatban volt, mint az a Jack Sawyer, aki szerdán bemerészkedett az oatleyi alagútba. Az volt a terve, hogy két óra múlva, amikor a sörbár bezár, fogja magát és megszökik. Nem odébbáll, nem lelécel, hanem megszökik: ez a megfogalmazás már önmagában is jelezte, hogy milyen reménytelennek látja a helyzetét.
Hatéves voltam. Hat. John B. Sawyer hatéves volt. Jack hatéves volt. Hat.
Még az este merült fel valahogy benne ez a gondolatfoszlány, és képtelen volt szabadulni tőle. Úgy érezte, ez is azt mutatja, mennyire hatalmába kerítette a félelem, s mennyire készülnek összecsapni a feje fölött a hullámok. Fogalma sem volt róla, mit akar jelenteni a gondolattöredék, de egyre ott keringett a fejében, mint a ringlispílen a falovak. Hat. Hatéves voltam. Jacky Sawyer hatéves volt.
És ez így ment egyre, körbe-karikába.
A raktárhelyiséget fal választotta el a söntéstől, és ma este ez a fal szinte rezgett a kinti zajtól; úgy remegett, mint a dobbőr. Húsz perccel múlt péntek, és az Oatleyi Textilművekben meg a Kutyavárosi Gumigyárban pénteken adnak fizetést. Updike söntése teljesen megtelt, sőt még annál is jobban. A bártól balra, nagy plakáton ez állt: „A helyiség befogadóképessége 220 személy, több személy jelenléte Genesee megye tűzrendészeti szabályzatának 331.-ik paragrafusába ütközik.” Hétvégére szemlátomást felfüggesztették a 331.-ik paragrafust, mert Jack számítása szerint háromszáznál is többen lehettek odakint, és vadul bugiztak egy Genny Valley Boys nevű western countryegyüttes zenéjére.
Pocsék együttes volt, viszont volt egy fantasztikus steel-gitárjuk.

– Néhány pasi ölni tudna ezért a gitárért, Jack! – mondta korábban Smokey.
– Jack! – kiáltott át Lori a falon keresztül.
Lori Smokey nője volt. Jack még mindig nem tudta a vezetéknevét. A hangját alig lehetett hallani a zenegéptől, mely teljes hangerőn üvöltött, míg a zenekar szünetet tartott. Jack biztos volt benne, hogy mind az öten ott sorakoznak a bárpult túlsó végénél, hogy féláron betankoljanak Black Russian koktélból. Lori bedugta a fejét a raktárajtón. Gyerekes fehér hajpánttal hátrafogott fakószőke haja csillogott a beszűrődő fényben.
– Jack, szerintem Smokey megropogtatja a mogyoróid, ha nem hozod ki azonnal azt a hordót!
– Oké – válaszolt Jack. – Mondd meg neki, hogy mindjárt viszem!
Érezte, hogy libabőrös lett a karja, de nem csak a raktár nyirkos hidege miatt. Smokey Updike, aki állandóan papírcsákót hordott a fején, aki csomagküldő szolgálattól rendelte ijesztő, halálosan egyenletes protézisét, és erőszakos, barna szemének fehérje koszossárgán villogott, egyáltalán nem olyan ember volt, aki érti a tréfát. És ez a Smokey Updike valamilyen megmagyarázhatatlan, ennélfogva még rémisztőbb módon fogságba ejtette őt.
A zenegép elhallgatott egy kis időre, de a tömeg egyenletes moraja egy fokkal hangosabb lett, szinte helyettesítette a zenegépet. Egy részeg Lake Ontario-beli cowboy öblös „Jíííí-haaaa!” kurjantása hasított bele a levegőbe. Egy nő sikoltott. Eltört egy pohár. Aztán a zenegép újra rákezdte olyan hangerővel, mintha egy Szaturnusz űrhajó épp elérte volna a szökési sebességet.
Ezek itt hazaviszik az elgázolt dögöt az országútról, és megeszik.
Nyersen.
Jack ráhajolt az egyik alumíniumhordóra, és száját fájdalmasan összeszorítva, homlokán a légkondicionáló hűvössége ellenére gyöngyöző verítékkel odébb vonszolta egy méterrel, akármennyire is tiltakozott a háta a megerőltetés ellen. A hordó csikorgott a durva cementpadlón. Megállt, kapkodva szedte a levegőt, csöngött a füle.
Odagurította a kézikocsit a hordó Busch mellé, felállította, és újra odament a hordóhoz. Sikerült a peremére állítania, és a kézikocsi felé gurigatta. Ahogy le akarta engedni, a hordó, amely csak néhány kilóval lehetett könnyebb nála, kicsúszott a kezéből, és ráesett a kézikocsi aljára, mely pont az ilyen ejtések miatt volt szőnyegmaradékkal leragasztva. Jack egyszerre próbálta forgatni és a kezét is kirántani mögüle, de túl lassan mozgott. A hordó odanyomta az ujjait a kocsi hátuljához. Fájdalmasan felkiáltott, majd sikerült kirántania hasogatva lüktető kezét a hordó mögül. Begyömöszölte ujjait a szájába, és szemébe égő könnyek gyűltek.
A borzasztó fájdalomnál is nagyobb aggodalommal töltötte el a szivárgó gáz hangja, ahogy az a hordó tetején lévő dugó mellett sziszegve menekült. Ha Smokey látja, hogy habosan jön ki a sör... vagy, ami még ennél is rosszabb, ha a sör az arcába spriccelne...
Még elgondolni is szörnyű!
Tegnap, csütörtök este, mikor megpróbált „kigurítani” Smokeynak egy hordót, az az oldalára esett, a dugó átszelte a raktár légterét, és a sör aranyfehéren spriccelt mindenfelé, majd patakokban utat tört magának a lefolyó felé. Jack csak állt, lába a földbe gyökerezett, ijedtségében még Smokey üvöltözését sem hallotta. Az a hordó nem Busch volt, hanem Kingsland. Nem hétköznapi sör, hanem igazi különlegesség – a Királynő Itala.
Smokey akkor ütötte meg először. Egyetlen gyors, ívelt ütés volt, de elég ahhoz, hogy Jacket a raktár falához kenje.
– Ez volt a mai béred – mondta Smokey. – És nem tanácsolom, hogy ez még egyszer megtörténjen, Jack.
Jacket az rémítette meg legjobban, amit a nem tanácsolom, hogy ez még egyszer megtörténjen kijelentés burkoltan feltételezett, vagyis hogy rengeteg alkalma lesz még megismételni a történteket, mintha Smokey Updike hosszú-hosszú időre szeretné itt tartani.
– Jack, csipkedd magad!
– Hozom már! – mordult fel Jack. Keresztülhúzta a kézikocsit a raktáron, hátranyúlt a kilincsért, lenyomta, és kilökte az ajtót. Az valami nagy, puha és rugalmas dolognak ütközött.
– Vigyázz, az istenit!
– Hoppá, bocsánat! – mondta Jack.
– Majd mindjárt meghoppázlak, te barom! – válaszolt a hang.
Jack megvárta, míg a nehéz léptek kicsit eltávolodnak a folyosón, és újra kilökte az ajtót.
A folyosó szűk volt, és undorító zöldre festették a falait. Húgyszagtól, szarszagtól és vécétisztítótól bűzlött. Lyukak tátongtak a falon és a padlón, az egész folyosót telefirkálták a részegek, amíg arra vártak, hogy használhassák a KÖCSÖG-öt vagy a BILI-t. A legnagyobb felirat, melyet fekete filccel véstek a falra, Oatley összes sötét és értelmetlen dühét kifejezte. KÜLDJÜNK MINDEN AMERIKAI NÉGERT ÉS ZSIDÓT IRÁNBA.
A raktárban is hangosnak tűnt a kocsmából beszűrődő zaj, de itt a folyosón valósággal szaggatta a dobhártyáját. Jack gyorsan visszapillantott a raktárba a kézikocsin billegő hordó fölött, hogy megbizonyosodjon, nem látszik-e a hátizsákja.
El kell innen tűnnie. Muszáj. A halott telefon, amely végül csak megszólalt, szinte jégtömbbé fagyasztva őt a félelemtől... hát az rossz volt. Randolph Scott még annál is rosszabb. A pasi nem volt igazából Randolph Scott, csak úgy nézett ki, mint Scott az ötvenes évekbeli filmjeiben. Smokey Updike viszont még nála is rosszabb volt... bár Jack már ebben sem volt olyan biztos, mióta látta (vagy legalábbis úgy hitte, hogy látta), hogy a Randolph Scott külsejű férfi szeme színt váltott.
De maga Oatley volt a legeslegrosszabb... ebben viszont biztos volt.
Itt volt, New York államban, Genny megye legközepén, s úgy érezte, belesétált egy jól előkészített csapdába. Ahogy a légy belerepül a kancsóka levelébe. A természet igazi remeke. Könnyű bejutni. Menekülni szinte lehetetlen.

2

Magas, hatalmas pocakú férfi állt előtte, arra várt, hogy bejusson a vécére. Műanyag fogpiszkálót görgetett a szájában egyik oldalról a másikra, és mereven bámult Jackre. Jack azonnal rájött, hogy ennek a sörhasnak lökhette neki az ajtót.
– Barom! – ismételte meg a kövér, majd kicsapódott a vécé ajtaja. Egy férfi lépett ki rajta. Egyetlen lélegzetelállító pillanatra összenéztek Jackkel. Az a férfi volt, aki hasonlított Randolph Scottra. De ez nem a filmcsillag volt, csak egy bennszülött bunkó, aki épp elissza a heti fizetését. Később majd elhajt a félig kifizetett, lerobbant Mustangján, vagy a kétharmadáig kifizetett motorján, ami valószínűleg egy nagy, öreg Harley Davidson lehet, hátulján VÁSÁROLJ AMERIKAI ÁRUT! matricával.
A szeme elsárgult.
Nem, csak képzelődsz, Jack! Csak képzelődsz. Ez csak egy...
...egy bunkó, aki azért bámul rá, mert új. Valószínűleg itt járt gimibe, rögbizett, lenyomott egy katolikus jó kislányt, aztán elvette feleségül, s azóta a nő elhízott a rengeteg csokoládétól és félkész kajától; csak egy egyszerű oatleyi paraszt, csak...
De a szeme elsárgult.
Hagyd abba! Nem sárgult el!
De valami mégis arra emlékeztette Jacket, ami a város felé jövet történt vele... az alagútban.
A kövér, aki lebunkózta Jacket, hátralépett a Levi's farmert és tiszta, fehér pólót viselő férfi láttán. Randolph Scott elindult Jack felé. Hatalmas, eres karjai lazán himbálóztak. Szeme jegeskéken felcsillant... majd elkezdett színt váltani, egyre világosabb lett.
– Kölyök – szólalt meg, mire Jack őrült sietséggel kilökte fenekével a lengőajtót, egyáltalán nem törődve vele, kit talál el. A zaj mellbe vágta. Kenny Rogers lelkes hálaéneket zengett egy Reuben James nevű paraszthoz. „Te idefordítottad az arcod hozzánk”, hirdette Kenny az ivó felpüffedt arcú, részeg közönségének, „és megmondtad, hogy egy jobb világ vár a jámborokra!” Jack senkit sem látott, aki különösebben jámbornak nézett volna ki. A Genny Valley Boys tagjai lassan visszaszállingóztak a színpadra, és elkezdték felszedegetni hangszereiket. A steel-gitáros kivételével mind merevrészegnek látszott, s mintha fogalmuk sem lett volna, hol is vannak. A gitáros arcán csak méla unalom ült.
Jack bal oldalán egy nő komoly beszélgetést folytatott a telefonnal – azzal a telefonnal, melyet, ha egyetlen mód van rá, Jack soha többet, semmi pénzért sem érintett volna meg. Ahogy a nő beszélt, félrészeg partnere egyre mélyebbre nyúlkált a blúzában. A nagy táncparketten körülbelül hetven pár kavargott és fogdosódott, oda se bagózva a zene szilaj ritmusára, mély csókokat váltva markolászták egymás fenekét, miközben a veríték széles patakokban szaladt le az arcukon, és hatalmas foltokat rajzolt a hónuk alá.
– Na, hál' istennek! – mondta Lori, és felemelte a bár nyitható pultját a fiú előtt. Smokey a bárpult közepénél állt, Gloria tálcáját pakolta meg gin-tonikkal, vodkával és Black Russian koktéllal, ami szemmel láthatóan a sör után a második legnépszerűbb ital volt Oatleyban.
Jack látta, amint Randolph Scott kijön a lengőajtón. Jack felé pillantott, kék szeme megint elkapta a fiú tekintetét. Alig észrevehetően bólintott, mintha azt mondta volna: Beszélünk majd. Bizony ám! Lehet, hogy arról beszélünk, ami abban az alagútban van, vagy legalábbis lehet. Vagy ostorokról. Vagy beteg anyákról. Vagy lehet, hogy megbeszéljük, milyen sokáig maradsz még Genny megyében... a végén talán egy bevásárlókocsi fölött szűkölő öregember lesz belőled. Na, mit gondolsz, Jack?!
Jack megborzongott.
Randolph Scott elmosolyodott, mintha látta volna a borzongását... vagy érezte volna. Aztán odébb lépett, és eltűnt a tömegben.
Egy pillanattal később Smokey vékony, de iszonyú erős ujjai belemartak Jack vállába, a legérzékenyebb pontot keresve, és mint mindig, azonnal meg is találták. Gyakorlott idegkereső ujjak voltak.
– Jack, gyorsabban kell mozognod – mondta szinte együttérző hangon, miközben ujjai egyre mélyebbre ástak. Lehelete Kanada Mentői szagú volt, az állandóan szopogatott rózsaszínű cukorkáktól. Postán rendelt protézise csattogott és kattogott. Néha undorító szörcsentéssel visszaszívta a helyére, mikor már túl előrecsúszott.
– Gyorsabban kell mozognod, vagy kénytelen leszek tüzet gyújtani a segged alatt. Érted, amit mondok?
– A-aha – válaszolt Jack, nagyon igyekezve, hogy fel ne nyögjön.
– Akkor jó. – Egy elviselhetetlen másodpercre még mélyebbre ástak Smokey ujjai, könyörtelen mohósággal a legközelebbi ideggócot keresve. Jack felnyögött. Ez elég volt Smokeynak. Elengedte a fiút.
– Segíts berakni ezt a hordót, Jack! Mégpedig gyorsan. Péntek este van, az emberek inni akarnak.
– Szombat reggel van – jegyezte meg bután Jack.
– Akkor is. Na, gyerünk!
Jack valahogy segített Smokeynak felemelni a hordót a bárpult alatti emelvényre. Smokey vékony, szálkás izmai megfeszültek az Oatley Sörbár feliratú pólója alatt. A papírcsákó nem esett le vékony menyétfejéről, bár hegye szinte a bal szemöldökét érte, de fittyet hányt a gravitációnak. Jack lélegzetvisszafojtva figyelte, ahogy Smokey lepattintja a hordó kupakját. A hordó nagyobbat szisszent, mint kellett volna... de nem buggyant ki hab. Jack csendes sóhajjal kiengedte a levegőt. Smokey feléje gördítette az üres hordót.
– Vidd ezt vissza a raktárba! Aztán takarítsd ki a vécét! Emlékezz, mit mondtam neked ma délután!
Jack emlékezett. Három órakor sziréna erejű füttyszó hasított bele a levegőbe, amitől Jack úgy megijedt, hogy majdnem bepisilt. Lori felnevetett, és azt mondta:
– Nézz bele Jack gályájába, Smokey! Szerintem becsinált a kölyök!
Smokey a szokásos keskeny, mosolytalan pillantásával nézett a nőre, majd magához intette Jacket. Elmondta neki, hogy ez a fizetésnapi füttyszó az Oatleyi Textilművekben. Azt is mondta, hogy a Kutyavárosi Gumigyárban is ehhez hasonló fütty jelzi a fizetést, és hogy a gumigyárban mindenféle vízparti játékokat, felfújható gumibabákat meg a Gyönyör Oldalbordája és más ehhez hasonló nevű óvszereket gyártanak. Nemsoká, mondta, meg fog telni az Oatley Sörbár.
– És te meg én meg Lori meg Gloria olyan fürgén fogunk mozogni, mint a villám – tette hozzá –, mert mikor pénteken megszólal a füttyszó, akkor kell mindent behoznunk, amit ez a söröző nem keres meg vasárnap, hétfőn, kedden, szerdán és csütörtökön. Ha azt mondom neked, hogy azonnal hozz be egy hordót, te már itt leszel vele, mire én befejezem a mondatot! És minden félórában feltörlöd a férfivécét! Péntek esténként minimum negyedóránként kitaccsolja valaki a vacsoráját.
– Én csinálom a nőit – szólt közbe Lori. Vékony szálú haja aranyszínben hullámzott, fehér arcával a rajzfilmek vámpírjaira emlékeztetett. Vagy meg volt fázva, vagy pedig keményen narkózott, mert állandóan szipogott. Jack megfázásra tippelt. Nem valószínű, hogy Oatleyban bárki is megengedhetné magának, hogy narkózzon.
– Persze a nők nem olyan mocskosak, mint a férfiak. Bár majdnem.
– Kuss, Lori!
– Kapd be! – csattant fel a nő, mire Smokey keze villámgyorsan elsült. Csattanás hallatszott, és Smokey keze piros nyomot hagyott Lori sápadt arcán, mintha egy lemosható tetoválást ragasztott volna fel. Lori szipogni kezdett... de Jack álmélkodva látta, hogy a nő szeme szinte felragyog a boldogságtól. A tekintetén látszott, hogy szerinte egy ilyen pofon a szeretet legbiztosabb jele.
– Te csak mozogj gyorsan, és akkor nem lesz semmi baj – jelentette ki Smokey. – Rohanj azonnal, ha azt kiáltom, hogy hozz egy új hordót, és ne felejtsd el félóránként feltörölni a hányást a férfi vécében!
Ekkor újra megemlítette Smokeynak, hogy ő inkább elmegy, aki erre megint homályosan utalt a vasárnap délutánra... de mi értelme van ezen gondolkodni!?
A sikítás most felerősödött, és ugató röhögés hallatszott. Széttörő szék roppanása, majd fájdalomkiáltás. Verekedés – az est folyamán a harmadik – tört ki a táncparketten. Smokey hangosan káromkodott, és félresöpörte Jacket.
– Tüntesd el azt a hordót! – szólt rá.
Jack felgördítette az üres hordót a kézikocsira, majd elindult hátra a lengőajtó felé, s közben tekintetével feszengve Randolph Scottot kereste. Fellélegzett egy kicsit, amikor meglátta a férfit a verekedés körül tolongó tömegben.
A raktárban a bejárat közelében lerakta az üres hordót a többi mellé – Smokey Updike sörözőjében már hét hordót ürítettek ki ma este. Ahogy elkészült, újra ellenőrizte a hátizsákját. Egy röpke pillanatra azt hitte, hogy eltűnt, és szíve azonnal kalapálni kezdett mellkasában – abban volt a varázsital és a Territóriumokban kapott érméje, ami ezüstdollárrá változott ebben a világban! Jobbra lépett, az izzadság most már patakokban folyt a hátán, és benyúlt a következő két hordó közé. Ott volt! Ki tudta tapintani Speedy üvegének formáját a zsák durva zöld szövetén keresztül is. A szívdobogása csillapodott ugyan egy kicsit, de szédült, és úgy érezte, lábai mindjárt felmondják a szolgálatot – ahogy az ember általában érezni szokott egy hajszálon múló menekülés után.
A férfi vécé maga volt a pokol. Korábban az est folyamán néhányszor majdnem maga is odarondított, de úgy tűnt, mostanra már hozzászokott a szaghoz, amitől csak még borzasztóbb lett az egész. Forró vizet engedett a vödörbe, belenyomott egy csomó hypót, és módszeresen takarítani kezdte a padló leírhatatlan mocskát. Agya visszasiklott az elmúlt napok történéseihez, és megint elfogta az a rettegés, amit a tehetetlenül vonagló állat érezhet, amelynek a lábát szétroncsolták a csapda fogai.

3

Az Oatley Sörbár lepusztult, sötét és egyértelműen kihalt volt, amikor Jack először besétált. A zenegép és a játékautomaták ki voltak húzva a konnektorból. A helyiség egyetlen fényforrásaként a bár fölötti Busch felirat szolgált, mely egy digitális óra számlapja volt két hegycsúcs közé beszorulva. A legfurább ufónak látszott, amit valaha is kitaláltak. Magában elmosolyodott, ahogy a bárpulthoz sétált. Már majdnem odaért, mikor a háta mögött megszólalt egy unott hang.
– Ez egy bár. Kiskorúaknak tilos a belépés. Mi van, kölyök, hülye vagy? Tűnj el!
Jack majdnem kiugrott a bőréből. A zsebében lévő pénzt szorongatta, és remélte, hogy itt is olyan egyszerű lesz minden, mint az Arany Kanálban volt: felül egy bárszékre, rendel valamit, és aztán megkérdezi, nincs-e valami munkájuk a számára. Persze törvényellenes ilyen fiatal gyerekeket alkalmazni – legalábbis a szülő vagy a gyám által aláírt munkavállalási engedély nélkül –, de így megkaphatták őt a minimálbérért vagy még annál is kevesebbért.
Sokkal kevesebbért. Tehát az egyezkedés általában Jack 2. számú történetével kezdődik – Jack és a Gonosz Mostoha.
Megpördült, és az egyik bokszban egyedül ülő férfi jeges, megvető tekintetébe ütközött. A férfi sovány volt, de izomkötegek rajzolódtak ki fehér pólója alatt. Fehér, bő szárú szakácsnadrágot viselt, bal szemöldökére fehér papírcsákó bukott. Vékony menyétarcát rövidre vágott, enyhén őszülő haj keretezte. Hatalmas kezei között számlákat és egy zsebszámológépet tartott.
– Láttam, hogy kisegítőt keresnek – szólalt meg Jack kevés reménnyel a hangjában. Ez a férfi nem fogja alkalmazni, és Jack maga sem tudta, hogy vajon akarna-e neki dolgozni. Ez a pasi gonosz.
– Szóval láttad? – kérdezett vissza a bokszban ülő férfi. – Biztos pont az olvasásórákat látogattad a nagy iskolakerülés mellett. – Előtte az asztalon egy csomag Phillies Cheroots hevert. Kirázott egyet.
– Hát, igazság szerint nem tudtam, hogy ez egy bár – mondta Jack, egyet lépve a kijárat felé. A napsugár átküzdötte magát a mocskos ablakon, hogy aztán döglötten a földre zuhanjon, mintha az Oatley Sörbár egy másik dimenzióban lenne.
– Szóval azt hittem, hogy... ez egy bár és büfé egyben. Vagy valami ilyesmi. Már megyek is.
– Gyere ide! – A férfi barna tekintete keményen rászegeződött.
– Áá, nem, tényleg nem baj! – mondta Jack idegesen. – Már...
– Gyere ide, és ülj le! – A férfi meggyújtott egy gyufát a körmén, és a szivarhoz tartotta. A papírcsákóján kushadó légy halk zümmögéssel eltűnt a sötétben. Nem vette le a szemét Jackről. – Nem kaplak be!
Jack lassan a bokszhoz ment, majd egy pillanatnyi habozás után becsúszott a másik oldalra, kezét összekulcsolta maga előtt az asztalon. Hatvan órával később, éjjel fél egykor, amikor szemébe lógó csatakos hajjal a férfivécét takarította Jack úgy gondolta – nem, tudta –, hogy csak a saját ostoba naivitásának köszönheti, hogy a csapda rácsukódott (és az abban a pillanatban történt, amikor leült Smokey Updike-kal szemben az asztalhoz, bár ezt akkor ő még nem tudta). A Vénusz légycsapója képes rácsukódni szerencsétlen, gyanútlan áldozataira; a kancsóka pedig finom illatával és halálos, üvegsima oldalaival csak valami repülő hülye bogárra vár, hogy az leszálljon... ahol megfullad a kancsóka mélyén összegyűlt esővízben. Oatleyban a kancsóka esővíz helyett sörrel volt tele, de minden más egyezett...
Ha akkor elszaladt volna...
De nem szaladt el. Hiszen, gondolta Jack, miközben minden igyekezetével állta a barna szemek pillantását, ez mégiscsak munka. Minette Banberry, az Arany Kanál tulajdonosa és vezetője, elég kedves volt Jackhez, megölelte és arcon puszilta, mikor eljött tőle, és még három szendvicset is adott az útra, de Jack átlátott a szitán. A kedvesség nem zárja ki a haszon iránti hideg éhséget, sőt még a nyílt mohóságot sem.
New York államban a minimálbér három dollár negyven cent volt óránként – ezt az információt a törvénynek megfelelően az Arany Kanál konyhájának falán is olvashatta, a rózsaszín papír majdnem poszternyi nagyságú volt. De a haiti származású, angolul alig beszéld szakács, aki a frissen sülteket készítette, Jack szerint egész biztosan illegálisan tartózkodott az országban. A pasi úgy dolgozott, mint egy zsonglőr, sosem történt meg vele, hogy egy sült a kelleténél akár egy pillanattal is tovább maradt volna a sütőben. A lány, aki segített felszolgálni Mrs. Banberrynek, csinos volt, de gyagyás, és egy elmebetegeknek fenntartott intézet adta ki munkára. Ezekben az esetekben a minimálbér nem számított, és a selypítő, bolond lány őszinte büszkeséggel mesélte el Jacknek, hogy ő egy dollár huszonötöt kap minden óráért, és az mind az övé.
Jack egy dollár ötvenet kapott. Keményen megküzdött ezért a bérért, és tudta, ha Mrs. Banberry nem került volna szorult helyzetbe – az addigi mosogató pont aznap reggel lépett le, egyszerűen nem jött vissza kávészünetről –, akkor sosem egyezkedett volna vele; egyszerűen közölte volna, hogy egy dollár huszonötöt kapsz, kölyök, vagy keress máshol munkát! Ez egy szabad ország.
Nos, gondolta eddig számára ismeretlen cinizmussal, mely új személyiségének része volt, most egy újabb Mrs. Banberry akadt az utamba. Nő helyett férfi, kövér és nagymamáskodó helyett cérnavékony, mosolygós helyett morgós, de egyébként egészen biztosan ez is csak egy Mrs. Banberry.
– Szóval munkát keresel, mi?! – A fehér nadrágos, papírcsákós férfi letette a szivarját egy kopott, CAMEL feliratú hamutálra. A légy befejezte a tisztálkodást, és elrepült.
– Igen, uram, de ahogy mondja, ez egy bár, és én...
A kényelmetlen érzés újra beléhasított. Azok a piszkossárgában úszó barna szemek aggasztották. Egy öreg, vadászó macska szemei voltak, melyek már rengeteg hozzá hasonló kóbor egeret láttak.
– Na ja, ez az én sörözőm – mondta a férfi. – Smokey Updike – nyújtotta ki kezét Jack felé. A fiú meglepődött, és megrázta a felé nyújtott kezet. Jó kemény kézfogás volt, szinte fájt. Aztán Smokey lazított a szorításon, de nem engedte el Jack kezét.
– Nos? – kérdezte.
– Háát – mondta Jack, teljes tudatában, hogy ostobának és kissé rémültnek hangzik, de úgy is érezte magát. És nagyon szerette volna, ha Updike elengedi a kezét.
– Nem tanítottak meg az őseid bemutatkozni?
Ez olyan hirtelen jött, hogy Jack meglepetésében majdnem a saját nevét nyögte ki az Arany Kanálban használt helyett, amit a stoppolás közben megismert embereknek is mondott. Az a név – amit most már kezdett az „úti nevének” tekinteni – Lewis Farren volt.
– Jack Saw-öö-Sawtelle – nyögte ki.
Updike még egy pillanatig fogva tartotta a kezét, barna szemét egy pillanatra sem véve le róla. Aztán elengedte.
– Jack Saw-öö-Sawtelle – ismételte meg. – Ez lehet a leghosszabb hülye név a telefonkönyvben!
Jack elpirult, de nem mondott semmit.
– Nem vagy valami nagy – jegyezte meg Updike. – Mit gondolsz, fel tudsz rakni egy negyvenkilós söröshordót a kézikocsira?
– Azt hiszem, igen – mondta Jack, miközben fogalma sem volt, hogy bírja-e majd. Egyébként sem úgy tűnik, gondolta, hogy sok baja lesz a hordókkal, egy ilyen halott helyen csak akkor kell kicserélni a söröshordót, ha a csapon lévőből már elillant a szénsav.
Mintha az agyában olvasott volna, Updike megjegyezte:
– Hát igen, most nincs itt senki, de úgy négy-öt óra körül elég sok dolgunk lesz majd. És hétvégeken teli a ház mindig. Akkor fogod megkeresni a béredet, Jack.
– Hát, nem is tudom – habozott Jack. – Mennyit fizetne?
– Óránként egy dollárt – mondta Updike. – Szívesen fizetnék többet, de... – Megrántotta a vállát, és a számlákat kocogtatta. Még egy halvány mosoly is kiült az arcára, mintha azt mondta volna: Tudod, hogy van ez, kölyök, Oatleyban minden lepusztult, mint egy olcsó zsebóra, amit valaki elfelejtett felhúzni – úgy 1971 óta pusztul minden. De a szeme nem mosolyogott. A szeme keményen koncentrálva mélyedt Jack tekintetébe.
– Háát, az nem valami sok – mondta Jack. Szándékosan lassan beszélt, de közben az agya gyorsan pörgött.
Ez az Oatley Sörbár egy kripta – még egy lerobbant alkoholista sem állt a pultnál a korsó sörét dédelgetve, miközben valami századszor futó ismétlést bámul a tévén. Oatleyban biztos a kocsijukban isznak az emberek, és azt hívják klubnak. Kemény munkáért egy dollár ötven járna, de ebben a halottasházban lehet, hogy elég lesz egy dollár is.
– Hát nem – értett egyet Updike, visszafordulva számológépéhez. – Nem bizony. – A hangja azt sugallta Jacknek, hogy nem érdekli különösebben, elfogadja-e a fiú az állást, és egész biztosan nem lehet vele alkudozni.
– Lehet, hogy elég lesz – szólalt meg Jack.
– Az jó – felelte Updike. – Egyvalamit azonban tisztáznunk kell. Ki elől futsz, és ki keres? – A barna szempár ismét foglyul ejtette, és mélyen a tekintetébe fúródott. – Ha valaki keres téged, fiú, nem szeretném, ha szart kavarna nekem!
Ez nem rendítette meg Jack magabiztosságát, mert ugyan lehet, hogy nem ő volt a legokosabb fiú a világon, de annyit azért tudott, hogy többféle, potenciális munkaadóknak szóló, előre kigondolt történet nélkül néhány napig sem maradna meg az úton. Most a 2. számú történet következett – a Gonosz Mostoháról.
– Egy kisvárosból jöttem, Vermont államból – kezdte –, a neve Fenderville. A szüleim két évvel ezelőtt váltak el. Az apám megpróbálta elintézni, hogy nála helyezzenek el, de a bíró az anyámnak ítélt. Majdnem mindig az anyának ítélik a gyereket.
– Hát az biztos, a kurva életbe – hajolt vissza a számlák fölé Updike, az orra szinte a számológépet érte, de Jack tudta, hogy ennek ellenére nagyon is figyel.
– Szóval, az apám elköltözött Chicagóba, és egy gyárban kapott állást – folytatta Jack. – Majdnem minden héten ír, de azóta, hogy Aubrey tavaly megverte, nem mer meglátogatni. Aubrey az én...
– Mostohaapád – fejezte be Updike a mondatot, és Jack tekintetébe egy pillanatra visszaköltözött az eredeti bizalmatlanság. Semmi együttérzés nem volt Updike hangjában, sőt mintha egyenesen nevetett volna rajta, mint aki pontosan tudja, hogy az egész történet légből kapott, és semmi köze a valósághoz.
– Aha – bólintott Jack. – Másfél éve ment hozzá az anyám. Engem is állandóan ver.
– Szomorú, Jack, nagyon szomorú. – Most fölnézett a fiúra, szeme gúnyosan, hitetlenkedve meredt rá. – Szóval akkor te most Chicagoba tartasz, ahol te és az apád boldogan éltek majd, amíg meg nem haltok.
– Pontosan. Legalábbis remélem – felelte Jack, majd hirtelen ötlettől vezérelve hozzátette: – Egy biztos, az igazi apám sosem akasztott be a nyakamnál fogva a ruhásszekrénybe! – Lejjebb húzta a pólója nyakát, láthatóvá téve a foltot. Már kezdett halványulni, de az Arany Kanálban töltött idő alatt még ronda, élénk vöröseslila színben játszott, olyan volt, mint egy nyakörv. Persze az Arany Kanálban igyekezett nem mutogatni. Természetesen a gyökér nyoma volt, mely majdnem kiszorította belőle a szuflát ott, abban a másik világban.
Elégedettség töltötte el, ahogy Smokey szeme, szinte rémülten kikerekedett a meglepetéstől. Előrehajolt, pár rózsaszín és sárga lap a földre hullott.
– Jézusom, kölyök! – kiáltott fel. – A mostohaapád tette ezt veled?
– Akkor döntöttem el, hogy lelépek.
– Nem fogja idetolni a képét ez az állat, hogy a motorját, vagy a pénztárcáját, vagy a kibaszott kábítószerét követelje?
Jack megrázta a fejét.
Smokey még egy másodpercig mereven nézte Jacket, majd kikapcsolta a számológépet.
– Gyere be velem a raktárba, kölyök. – Azzal felállt az asztaltól.
– Minek?
– Meg akarom nézni, hogy tényleg képes vagy-e elgörgetni egy hordót. Ha ki tudsz nekem hozni egy hordót, mikor szükségem van rá, akkor tiéd az állás.

4

Smokey Updike teljes megelégedésére Jack bebizonyította, hogy képes a nagy alumíniumhordót a peremére fordítani és a kézikocsiig görgetni. Még arra is volt energiája, hogy ne mutassa ki az erőlködését – a hordó elejtése és a jobbegyenes majd csak egy nappal később jönnek.
– Hé, ez nem is olyan rossz – bólintott Updike. – Elég mazsola vagy erre a munkára, és baromira meg fogod magad erőltetni, de az a te bajod.
Közölte Jackkel, hogy délben kezdhet, éjjel egy óráig fog dolgozni („vagy legalábbis, amíg bírod”), és minden este zárás után kapja meg a bérét készpénzben.
Visszamentek a bárba, és ott találták Lorit. A nőn rövid sort feszült, kilátszott alóla harisnyájának a széle, és ujjatlan blúza szinte semmit sem takart. Vékony szálú szőke haját műanyag csatok fogták hátra, nyálas és rúzsos végű Pall Mallt szívott, és óriási ezüstkereszt lógott a két melle között.
– Ez Jack – mondta Smokey. – Beveheted a Kisegítőt felveszünk feliratot az ablakból.
– Szaladj, kölyök – mondta Lori. – Még nem késő.
– Fogd be a büdös pofád!
– Fogd be te!
Updike rácsapott a fenekére, de nem pajkosan, hanem úgy, hogy a nő a bárpultnál landolt. Jacknek eszébe villant Osmond korbácsának a hangja.
– Micsoda bika! – mondta gúnyosan Lori. Szemében könnyek csillogtak, de ugyanakkor elégedettnek tűnt, mintha ez lenne a dolgok természetes rendje.
Jack korábbi feszengése tisztábban, élesebben jött vissza... szinte félelmet érzett.
– Ne vegyél minket komolyan, kölyök – szólt Jackhez Lori, miközben az ablak felé tartott. – Minden rendben lesz.
– Jacknek hívják, nem kölyöknek – mondta Smokey, aki visszament a bokszba, ahol Jack bejövetelekor is ült, és összeszedte a számláit. – A fiatal kecskét hívják kölyöknek, nem tanították meg neked az iskolában?! Csinálj a kölyöknek néhány hamburgert, négytől dolgoznia kell!
Lori olyan unott mozdulatokkal vette be a feliratot az ablakból és rakta a zenegép mögé, mint aki ezt már milliószor csinálta. Azután rákacsintott a fiúra.
Megszólalt a telefon.
Mind a hárman odapillantottak, teljesen meglepődtek a váratlan csöngéstől. Jacknek úgy tűnt, mintha egy fekete ágyúcső lenne a falon. Furcsa pillanat volt, szinte időtlen. Volt elég ideje, hogy megfigyelje, mennyire elsápadt Lori – a pofon rózsaszínű nyoma volt az egyetlen színfolt az arcán. Arra is volt elég ideje, hogy tanulmányozza a Smokey Updike arcán futó kegyetlen, titokzatos ráncokat és a karján dudorodó erek hálózatát. Sőt még a telefon fölött kiragasztott, elsárgult feliratot is befogta a szeme: KÉRJÜK, NE BESZÉLJEN HÁROM PERCNÉL TOVÁBB!
A telefon csak csöngött a csöndben.
Jack agyába hirtelen halálfélelemmel bevillant: Ez nekem szól. Távolsági... távoli, NAGYON távoli.
– Vedd már fel, Lori! – csattant fel Updike. – Leragadtál?
Lori odament a telefonhoz.
– Oatley Sörbár – szólt bele halvány, remegő hangon. Aztán figyelt. – Halló! Halló!... Dögölj meg!
Lecsapta a kagylót.
– Nem szólt bele senki. Biztos gyerekek voltak. Néha megkérdezik, hogy Albert herceg itt van-e. Hogy szereted a hamburgeredet, kölyök?
– Jack! – üvöltött rá Updike.
– Oké, oké! Jack! Hogy szereted a hamburgeredet, Jack?
Jack megmondta, és néhány perc múlva előtte gőzölögtek, közepesen átsütve, sok mustárral és hagymával, pont ahogy szereti. Pillanatok alatt behabzsolta őket, majd ledöntött egy nagy pohár tejet. A kényelmetlen érzése némileg tompult éhsége elmúltával. Gyerekek. Lori azt mondta, hogy gyerekek voltak. Ennek ellenére feszengő pillantásokat lövellt a telefon felé, és aggódott.

5

Eljött a négy óra, és mintha a söröző korábbi üressége csak az ő megtévesztésére szolgált volna – mint a kancsóka a maga ártatlan külsejével és kellemes illatával –, kicsapódott az ajtó, és közel egy tucat munkaruhás férfi sétált be. Lori bedugta a zenegépet és a játékokat. Az emberek közül néhányan hangosan odaköszöntek Smokeynak, aki alig láthatóan elvigyorodott, pont csak annyira, hogy kilátsszon a protézise. A legtöbben sört rendeltek, ketten-hárman meg Black Russiant. Egyikük – Jack szerint a pasi egész biztosan a Szabadidő Klub tagja volt – bedobált egy rakás negyeddollárost a zenegépbe, mely egymás után játszotta Mickey Gilley, Eddie Rabbit, Waylon Jennings meg a hozzájuk hasonlók dalait. Smokey rászólt, hogy szedje elő a felmosófát és a vödröt a raktárból, és törölje fel a táncparkettet a pódium előtt, mely kihaltan várta a péntek estét és a Genny Valley Boys együttest. És amint megszáradt, azonnal kezdje el fényesíteni.
– Akkor tudod, hogy kész van, amikor a képed visszanéz rád a padlóról – tette hozzá.

6

Tehát így kezdődött Jack munkája az Oatley Sörbárban.
Úgy négy-öt óra körül elég sok dolgunk lesz majd.
Hát azt nem állíthatta, hogy Smokey hazudott neki. Addig a pillanatig, míg Jack el nem tolta maga elől az üres tányért, a hely teljesen kihalt volt. De hat órára már körülbelül ötvenen lehettek a sörözőben, és hangos kiáltások, hurrázások mellett megérkezett Gloria, a testes pincérnő is. A két nő együtt szolgált fel, kivittek néhány palack bort, rengeteg Black Russian koktélt és lélegzetelállító mennyiségű sört.
A Busch hordókon kívül Jack egymás után hordta ki a ládányi palackozott söröket, természetesen Budweisert, és néhány helyi kedvencet, Genessee-t, Unica Klubot és Rolling Rockot. Kezén vízhólyagok nőttek, a háta máris sajgott. A folyamatos raktárbajárás mellett, ahonnan hol egy láda sört kellett kihoznia, hol Smokey szólt rá, hogy „guríts ki nekem egy hordót, Jack!”, folytatta a táncparkett takarítását, mosta, fényezte, amíg nem ragyogott tökéletesen. Egyszer egy üres sörösüveg húzott el a feje mellett, alig néhány centire. Lebukott, szíve őrülten kalapált, ahogy az üveg szilánkokra tört a falon. Smokey, arcán félelmetes műaligátorvigyorral, kidobta a részeg rendzavarót. Jack az ablakon keresztül látta, hogy a férfi úgy nekiesett a parkolóórának, hogy azon felvillant a SZABÁLYTALANSÁG lámpa.
– Mi van, Jack? – kiáltott rá türelmetlenül Smokey a bárpulttól. – Nem talált el, szóval mozogj! Takarítsd fel a koszt!
Fél órával később Smokey beküldte a férfivécébe. Egy Joe Pyne-frizurás középkorú férfi állt imbolyogva a két piszoár között, egyik kezével a falnak támaszkodva, másikkal a sliccét gombolgatva. Szétterpesztett csizmái között friss hányás gőzölgött.
– Takarítsd fel, kölyök – szólt Jackhez, és tántorogva elindult az ajtó felé. Jó erősen hátba vágta Jacket, hogy majdnem elesett.
– Helyet kő csináni a többinek is, ugyi?!
Jack visszafogta magát, míg be nem csukódott az ajtó a férfi mögött, de aztán nem bírta tovább.
Berontott az Oatley Sörbár egyetlen ülős vécéjébe, ahol orrba vágta az előző vendég le nem öblített, undorító szaga. Jack kihányt mindent, amit vacsorára evett, vett néhány mély lélegzetet, majd újra hányt. Reszkető kézzel nyúlt a lehúzó felé, és gyorsan megrántotta. Tompán behallatszott Waylon és Willie Texasról szóló éneke.
Hirtelen az anyja arca villant fel előtte, még sokkal szebb volt, mint bármelyik: filmjében, nagy, sötét szeme szomorúságot árasztott. Jack látta, amint az Alhambra szállóbeli szobájukban ül egyedül, mögötte elfelejtett cigaretta füstölög az asztalon. Sírt. Érte sírt. Jack szíve annyira belesajdult a fájdalomba, hogy azt hitte, belehal az anyja iránt érzett szeretetébe, a vágyba, hogy vele lehessen – egy olyan életben, ahol nincsenek ijesztő dolgok az alagutakban, ahol a nők nem kívánják a verést, hogy utána boldogan sírhassanak, ahol a férfiak nem hánynak a saját lábuk közé pisilés közben. Az anyjával akart lenni, és most fekete gyűlölettel gondolt Speedy Parkerre, amiért elindította őt ezen a borzasztó úton nyugat felé.
Ebben a pillanatban a maradék önbizalma is eltűnt, nem maradt belőle fikarcnyi se. Már gondolkodni sem tudott, csak mély jajgató, gyerekes sírás tört föl belőle: Az anyámat akarom! Istenem, segíts, az anyámat AKAROM...
Reszkető lábakkal kilépett a vécéből, és azt gondolta: Oké, ennyi volt, kapd be, Speedy, Jacky fiú hazamegy. Abban a pillanatban nem érdekelte, hogy az anyja esetleg haldoklik. Abban az elviselhetetlenül fájdalmas pillanatban csak magára gondolt, mint egy kis állat, őz, nyúl vagy mókus, amelyre bármikor lecsaphat egy ragadozó. Abban a pillanatban tökéletesen kész volt átengedni az anyját a tüdejét marcangoló ráknak, ha közben magához szorítaná, jóéjtpuszit adna neki, és rászólna, hogy ne bömböltesse a nyavalyás rádióját az ágyban, és ne olvasson fél éjszaka zseblámpa fényénél a paplan alatt.
A falnak dőlt, és szép lassan összeszedte magát. Ez az összeszedés nem annyira tudatos, mint inkább agyának ösztönös kijózanodása volt, mely tulajdonságát egyértelműen a szüleitől örökölte. Hibázott, nagyot hibázott, de hogy visszaforduljon, azt már nem! A Territóriumok létezik (most már egyes számban gondolt rá, mint az Egyesült Államokra), tehát lehet, hogy a Talizmán is létezik; nem fogja gyávaságból megölni az anyját.
Jack megtöltötte a vödröt forró vízzel, és elkezdte fölmosni a mocskot.
Mikor újra előjött, már fél tizenegy volt, és a sörözőben kezdett lanyhulni a forgalom. Oatley dolgozó emberek városa volt, és a dolgozó iszákosok hét közben korán mennek haza.
– Olyan fehér vagy, mint a fal, Jack! Jól vagy? – szólt hozzá Lori.
– Kaphatnék egy gyömbért? – kérdezte Jack.
Lori hozott neki egyet, és Jack a táncparkett súrolása közben megitta az üdítőt. Háromnegyed tizenkettőkor Smokey beküldte a raktárba, hogy „gurítson ki egy hordót”. Jack kihozta a hordót, de már alig bírta el. Lori a bágyadt tiltakozó kiáltások ellenére kihúzta a zenegépet – Dick Curless hosszú, nyúlós morgással elhallgatott. Gloria kihúzta a játékautomatákat, és felvette a pulóverét, mely pont olyan élénk rózsaszínű volt, mint a Smokey által állandóan szopogatott mentolos cukorkák, és mint Smokey protézisének műínye. Smokey elkezdte lekapcsolni a lámpákat, és az utolsó négy-öt embert noszogatta kifelé.
– Oké, Jack. Jól dolgoztál – fordult hozzá, mikor mindenki elment. – Lehetnél ügyesebb is, de kezdésnek nem volt rossz. Lefekhetsz aludni a raktárban.
Jack anélkül, hogy a fizetségét kérte volna – igaz Smokey sem tette szóvá – bevánszorgott a raktárba. Olyan hullafáradt volt, hogy maga is pont úgy nézett ki, mint a sörözőből korábban kidobott részeg.
A raktárban Lori a sarokban guggolt, sortja teljesen felcsúszott a fenekén, és Jack egy pillanatra azt hitte, hogy az ő holmijában turkál. De aztán látta, hogy a nő plédeket terít egypár zsákra. Lori odatett egy selyem kispárnát is, melynek egyik oldalán NEW YORK-I VILÁGKIÁLLÍTÁS felirat ékeskedett.
– Gondoltam, csinálok neked egy kis fészket, kölyök – fordult hozzá Lori.
– Köszönöm – válaszolt Jack. És bár tudta, hogy ez nem valami nagy szívesség, majdnem elbőgte magát. Sikerült kipréselnie egy mosolyt. – Köszönöm, Lori!
– Nincs mit. Nem lesz itt semmi baj, Jack. Smokey nem olyan rossz. Ha megismered egy kicsit, rájössz, hogy nem is olyan rossz ő – tette hozzá szinte sóvárogva, mintha szeretné maga is elhinni, amit mond.
– Persze, elhiszem – felelte Jack, majd hirtelen hozzátette de én holnap továbbállok. Oatley nem az én városom.
– Lehet, hogy elmész – mondta Lori –, de lehet, hogy úgy döntesz, maradsz egy kicsit. Miért nem alszol rá egyet?
Valahogy erőltetetten, természetellenesen csengett a hangja, semmi nem volt benne abból a mosolyból, mely a „Gondoltam, csinálok neked egy kis fészket, kölyök” mondatát kísérte. Jack észrevette ugyan, de túl fáradt volt, hogy elgondolkodjon rajta.
– Oké, majd meglátjuk – mondta.
– Persze. Majd meglátjuk – egyezett bele Lori, miközben az ajtó felé indult. Puszit nyomott piszkos tenyerébe, és Jack felé fújta. – Jó éjszakát, Jack!
– Jó éjszakát!
Elkezdte lehúzni a pólóját, de meggondolta magát, és úgy döntött, hogy csak a tornacipőjét veti le. Hideg volt a raktárban. Leült a zsákokra, kioldotta a cipőfűzőjét, és lerúgta először az egyik, majd a másik cipőt. Már éppen hátradőlt volna Lori New York-i Világkiállítására – és alighanem álomba zuhan még azelőtt, hogy a feje a párnát érinti –, mikor a bárban hangosan megcsörrent a telefon. Szinte az agyába fúródott a csörgés, kapkodó, piszkosszürke gyökereket és korbácsokat és kétfejű pónilovakat juttatva az eszébe.
Csörög, csörög, csörög a síri csöndben.
Csörög, csörög, csörög, pedig az Albert herceg után érdeklődő kölyköknek ilyenkorra már rég ágyban a helyük. Csörög, csörög, csörög. Halló, Jack, itt Morgan beszél, megéreztem ám, hogy ott vagy az erdőmben, te. kis szarházi. Éreztem a szagodat az erdőmben, és egyáltalán hogy jutott eszedbe, hogy a te világodban biztonságban vagy?! Az erdőm ott is él. Utolsó esély, Jack. Takarodj haza, vagy utánad küldjük a csapatainkat, és akkor nem lesz semmi esélyed! Nem lesz...
Jack felugrott, és zokniban végigrohant a raktáron. Vékony, fagyott izzadságréteg vonta be egész testét.
Résnyire kinyitotta az ajtót.
Csörög, csörög, csörög.
És aztán végre: – Halló, Oatley Sörbár. Remélem, fontos lesz! – hallatszott Smokey hangja. Szünet. – Halló!! – Újabb szünet. – Kapd be! – csapta le a kagylót Smokey, és Jack hallotta, hogy elindul vissza a lépcső felé, mely a söröző fölötti kis lakásba vezetett.

7

Jack hitetlenkedve emelte fel a tekintetét a bal kezében lévő zöld cetliről meg a jobb kezében lévő egydollárosokról és apróról. Másnap délelőtt tizenegy óra volt. Csütörtök délelőtt, és ő a fizetését kérte.
– Mi ez? – kérdezte. Még mindig képtelen volt elhinni a dolgot.
– Tudsz olvasni – mondta Smokey –, és tudsz számolni. Bár nem mozogsz olyan gyorsan, mint ahogy én szeretném – legalábbis még nem –, de nem vagy hülyegyerek.
Jack leült, egyik kezében a zöld cetlit, másikban a pénzt szorította. Vak düh lüktetett a homlokában. RENDELÉS, ez állt a cetli tetején. Pontosan ugyanolyan volt, mint amit Mrs. Banberry is használt az Arany Kanálban. Ez állt rajta:

1 hamb.  $ 1.35
1 hamb.  $ 1.35
1 nagy tej  $ 0.55
1 gyömbér  $ 0.55
ÁFA  $ 0.30

A számla alján $ 4.10 szerepelt, nagy számokkal és bekarikázva. Jack kilenc dollárt keresett négytől egyig, és Smokey majdnem a felét levonta. Mindössze négy dollár kilencven centet adott neki.
Jack felemelte a tekintetét, először Lorira nézett, aki zavartan félrefordult, majd Smokeyra, aki nyugodtan nézett vissza rá.
– Becsapott – nyögte ki vékony hangon Jack.
– Ugyan, Jack! Ez egyszerűen nem igaz. Nézd csak meg az étlapot...
– Nem erre gondoltam, tudja azt maga jól!
Lori összerezzent, mintha azt várná, hogy Smokey most leken egyet a fiúnak... de Smokey továbbra is hátborzongató nyugalommal nézett Jackre.
– Nem számoltam fel semmit az ágyért!
– Ágyért?! – üvöltött fel Jack. Érezte, hogy vére vadul lüktet az arcában. – Még hogy ágy! Összehajtott zsákok a betonpadlón! Még hogy ágy! Azt szeretném látni, hogy azért felszámol valamit, maga piszkos csaló!
Lori ijedt sikolyt hallatott, és Smokeyra pillantott... de a férfi nyugodtan üldögélt, kékes füstöt fújva maga és Jack közé. Újonnan hajtogatott papírcsákó bukott előre vékony fején.
– Megbeszéltük, hogy megalhatsz ott hátul. Azt kérdezted, hogy ez az állással jár-e, és én azt mondtam, igen. De egyetlen szóval sem beszéltünk a kajádról. Ha felhoztad volna, lehet, hogy kötünk valami egyezséget. Persze az is lehet, hogy nem. A lényeg az, hogy nem hoztad szóba, tehát nincs min alkudoznunk.
Jack remegve ült, szeme sarkába könnyek gyűltek a haragtól. Megpróbált mondani valamit, de nem jött ki értelmes szó a torkán; a düh a szó szoros értelmében megnémította.
– Persze ha egyezkedni akarsz az alkalmazottak kedvezményes étkeztetéséről...
– Menjen a pokolba! – szakadt ki végre Jack száján az első hangos mondat. Zsebre vágta a négy dollárt és az aprót.
– Oktassa ki a következő palimadarat, aki lesz olyan hülye, hogy bejön ide! Én elmentem!
Átvágott a sörözőn az ajtó felé, és dühe ellenére tudta – nem egyszerűen csak érezte, hanem szilárdan tudta –, hogy nem fog kijutni a járdáig.
– Jack.
A kilincsért nyúlt, és már majdnem le is nyomta – de a fenyegető hang megállította mozdulat közben. Leejtette a karját és megfordult. Dühe elszállt. Hirtelen kicsinek és öregnek érezte magát. Lori a bárpult mögé lépett, és dúdolva takarítani kezdett. Most már látta, hogy Smokey nem az öklével fogja rábeszélni a fiút a maradásra, és mivel semmi más nem számított, nem is volt miért aggódni.
– Ugye nem akarsz szarban hagyni a hétvégi forgalommal?
– El akarok menni. Maga becsapott.
– Ez nem igaz – mondott ellent Smokey. – Hadd magyarázzam el! Ha valaki elszarta a béredet, az te vagy. Most viszont megegyezünk, hogy a kaja felét kell csak kifizetned, és az üdítőket ingyen kapod. Még sosem adtam ekkora kedvezményt egyetlen fiatal segítőmnek sem, de ez a hétvége triplán melós lesz, mert a megyéből mindenki idejön majd almát szedni. Ráadásul tetszel is nekem, Jack. Ezért nem vágtalak szájon, amikor felemelted a hangod, pedig lehet, hogy azt kellett volna tennem. De szükségem van rád a hétvégén.
Jack mérge újra fellángolt, majd megint elhalt.
– Mi van, ha én akkor is elmegyek? – kérdezte. – Kerestem így is öt dollárt, és kijutni ebből a szemét városból maga felér egy jutalommal.
Smokey mélyen Jack szemébe nézett, és halványan elmosolyodott.
– Emlékszel tegnap este arra a fickóra a budiban, aki lehányta saját magát? Jack bólintott.
– Emlékszel, hogy nézett ki?
– Kefe haj. Barna ing. Na és?!
– Ő Ásós Atwell. Igazából Carltonnak hívják, de mindenki Ásósnak szólítja, mert tíz évig ő tartotta rendben a város temetőjét. Ennek már... húsz-harminc éve. Kábé akkor ment át a városi rendőrséghez, mikor Nixont megválasztották elnöknek. Most ő a seriff.
Smokey felemelte a szivarját, nagyot szívott rajta, és Jackre nézett.
– Ásós meg én régi haverok vagyunk – folytatta. – És ha te most csak úgy kisétálsz innen, Jack, hát én nem tudom garantálni, hogy ne keveredj bajba Ásóssal. Lehet, hogy hazavisznek. Lehet, hogy almát fogsz szedni a város mellett – olyan húszhektárnyi almása van a városnak. Lehet, hogy összevernek. Vagy... ahogy hallottam, Ásós nagyon kedveli a szökésben lévő kölyköket. Főleg a fiúkat.
Jack maga elé idézte a tegnapi férfit. Kirázta a hideg, és hányinger fogta el.
– Itt bent a szárnyaim alatt vagy, de ha kimész az utcára, mit lehet tudni?! Ásós állandóan az autójában ül. Lehet, hogy minden gond nélkül kijutsz a városból, de az is lehet, hogy megáll majd melletted egy nagy Plymouth. Ásós nem valami nagy ész, de néha egész jó a szimata... főleg, ha tippet ad neki valaki.
A bárpultnál Lori befejezte a takarítást, megtörölte a kezét, bekapcsolta a rádiót, és hangosan dúdolta a megszólaló dalt.
– Mondok én valamit, Jack – folytatta Smokey, – Maradj még itt egy kicsit. Végigdolgozod a hétvégét, és aztán én magam viszlek el kocsival a város határáig. Na, mit szólsz hozzá? Vasárnap délben harminc-valahány dollárral gazdagabban mész el innen. Biztos vagyok benne, hogy akkor már nem is leszel olyan rossz véleménnyel Oatleyról. Na, mit szólsz?
Jack belenézett azokba a sárgásbarna szemekbe; magában megjegyezte, hogy ez a hú-de-őszinte vigyor nem igazán illik a protkójához; és ahogy látta, hogy a légy kényelmesen visszaereszkedik a papírcsákóra, hirtelen déjá vu érzése támadt.
Gyanította, hogy Smokey tudja, hogy ő tudja, hogy minden, amit mondott, hazugság, és hogy ez nem is igazán érdekli. Miután szombaton is és vasárnap is hajnalig fog dolgozni, egészen biztosan nem ébred majd fel délután kettő előtt. Akkor Smokey majd azt fogja mondani, hogy mivel túl későn ébredt fel, most már nem tudja elvinni; ő ugyan nem hagyja ott a tévét, mikor a kedvenc csapata játszik! És Jack nemcsak hullafáradt lenne a gyalogláshoz, hanem félne is, hogy Smokey mégiscsak otthagyja a tévét egy pillanatra, pont annyi időre, hogy felhívja Ásós barátját. „Hé, Ásós, öregfiú! Most indult el tőlem a srác, nincs kedved felszedni? Aztán gyere át a második félidőre, én állom a sört. De még egyszer össze nem hányod nekem a vécét, ha nem hozod vissza a srácot!”
Ez volt az egyik variáció. Több is eszébe jutott, de nagyjából mindnek ugyanaz lenne a vége.
Smokey Updike még szélesebbre húzta vigyorát.

TIZEDIK FEJEZET
Elroy

1

Mikor hatéves voltam ...
Az előző két éjszaka ilyenkorra már lecsendesedett a söröző, de most akkora zsivaj volt még mindig, mintha hajnalig abba sem akarnák hagyni a mulatozást. Észrevette, hogy két asztal eltűnt – azok a fickók ültek ott, akik pont az utolsó „vécékörútja” előtt összeverekedtek. Táncolók foglalták el az asztalok helyét.
– Épp ideje – mordult rá Smokey, miközben Jack végigcipelte a láda sört a bárpult egész hosszán, majd lepakolta a hűtő mellé. – Rakd be azokat, aztán húzzál hátra azért a rohadt Budweiserért! Különben is, azt kellett volna hoznod előbb!
– De Lori nem mondta...
Forró, elviselhetetlen fájdalom robbant a lábfejében, ahogy Smokey belevágta csizmája sarkát a tornacipőjébe. Jack tompán felkiáltott, és érezte, hogy könnyek futják be a szemét.
– Kuss! Lori azt se tudja, mi a különbség a pöcs meg a fröccs között, de erre már rájöhettél magad is! Tűnj be a raktárba és hozd azt a rekesz Budweisert!
Jack visszasántikált a raktárba, s azon járt az agya, nem törhetett-e el valamelyik lábujja. A fájdalom erősségéből ítélve elég valószínűnek látszott, hogy igen. Feje zúgott a füsttől és a Genny Valley Boys zenéjétől. Az együttes két tagja mostanra szemmel láthatóan tántorgott. Döntött. Nem szabad zárásig várnia! Valószínűleg ki sem bírná addig. Ha Oatley a börtöne, az Oatley Sörbár meg a cellája, akkor a kimerültség legalább annyira a börtönőre, mint maga Smokey Updike. De lehet, hogy még inkább.
A Territóriumoktól való félelme ellenére egyre inkább a varázsitalban látta az egyetlen menekülési lehetőséget. Ha inna egy kicsit és dobbantana... és ha képes lenne egy-két mérföldet gyalogolni, akkor újra inna egy kicsit, és visszajönne Amerikába, Oatley határától jó messzire. Mikor hatéves voltam, mikor Jack hatéves volt, mikor... Megfogta a hordót, és keservesen húzta-vonta az ajtó felé, kilépett... és a magas, lapátkezű, Randolph Scott külsejű férfi ott állt, mintha csak rá várt volna.
– Helló, Jack – köszönt, és Jack gyomra összeugrott a félelemtől a férfi szemének sárga írisze láttán. – Hát nem megmondták neked, hogy indulnod kéne?! A füleden ültél, te fiú?!
Jack ijedten markolta a hordó peremét, és ahogy jobban belenézett azokba a sárga szemekbe, hirtelen rájött, hogy ez a valami támadt rá az alagútban – ez az emberkülsejű, halott sárga szemű valami!
– Hagyjon engem békén! – mondta, illetve akarta mondani, de a szavak gyenge sóhajként hagyták el ajkát.
A férfi közelebb hajolt.
– Már el kellett volna indulnod.
Jack megpróbált hátralépni... de a háta a falnak ütközött, és ahogy a Randolph Scott külsejű férfi egyre közelebb hajolt hozzá, megcsapta a férfi döghús szagú lehelete.

2

A KÉRJÜK, NE BESZÉLJEN HÁROM PERCNÉL TOVÁBB! felirat alatt lévő telefon kétszer szólalt meg csütörtök déli tizenkettő és délután négy óra között.
Az első csörgésnél Jack nem érzett semmi félelmet, és kiderült, hogy csak a United Fund egyik ügyvédje volt.
Két órával később, amikor Jack éppen az előző estéről maradt üvegeket rakta el, újra megszólalt a telefon. Ezúttal úgy felkapta a fejét a hang hallatára, mint egy állat az erdőben, aki megérzi az erdőtűz közeledtét... csakhogy ő nem tüzet, hanem jeget érzett. A tőle alig másfél méterre lévő telefon felé fordult, nyaka ropogott a mozdulattól. Azt hitte, azt fogja látni, hogy a telefont jégkéreg borítja, és a kagyló lyukaiból tűhegyes, gyilkos jégcsapok kígyóznak elő.
De csak a telefont látta, a hideg és a halál a vonalban várakozott.
Megbűvölten bámult a készülékre.
– Jack! – kiáltott Smokey. – Vedd fel azt a rohadt telefont! Mi az istenért kapod a fizetésed?
Jack csapdába esett állatként nézett Smokeyra, de az türelmetlen, ütés előtti agresszív tekintetével nézett vissza. Jack elindult a telefon felé, szinte nem is volt tudatában, hogy mozognak a lábai; és egyre mélyebbre és mélyebbre lépett a hidegbe, egész teste libabőrös lett, orra folyni kezdett.
Kinyújtotta a kezét, és megfogta a kagylót. Elzsibbadt a keze.
A füléhez tette. Elzsibbadt a füle.
– Oatley Sörbár – mondta a halálos feketeségbe, és elzsibbadt a szája.
Egy réges-régen halott valami reszelős, durva károgása tört elő, olyan teremtményé, melyet élő ember sohasem láthat; ha valaki mégis megpillantaná, az azonnal megőrülne, vagy üveges tekintettel, elkékült szájjal szörnyethalna.
– Jack – suttogta a kagylón keresztül a recsegő hang, és Jack arca is elzsibbadt, pont úgy, mint mikor a fogorvos túladagolja a Novocaint egy fájdalmasnak ígérkező fúrás előtt. – Takarodj haza, Jack!
– Oatley Sörbár. Van ott valaki? Halló?... – hallotta saját hangját több fényévnyi távolságból.
Hideg, nagyon hideg.
Elzsibbadt a torka. Levegőt vett, és mintha megfagyott volna a tüdeje. Rövid időn belül megfagynak a szívkamrái, és holtan terül el.
– Rossz dolgok történhetnek a magányos fiúkkal az úton, Jack. Kérdezz csak meg bárkit! – suttogta a jeges hang.
Ügyetlen mozdulattal lecsapta a kagylót. Visszarántotta a kezét, hátralépett, de nem vette le a szemét a telefonról.
– A barom volt, Jack? – kérdezte Lori távoli hangon... de mintha kicsit közelebb lett volna, mint ahonnan az előbb a saját hangját hallotta. A telefonkagylón ott maradt a kezének a lenyomata... csillogó jégréteg rajzolta körbe. Aztán fényes mintát rajzolva a fekete készülékre, olvadni kezdett a jég.

3

Az volt az a nap, csütörtök, amikor Jack először látta Randolph Scott hasonmását, Valamivel kevesebben voltak, mint szerdán – amolyan fizetéselőtti este volt –, de így is elfoglaltak minden bárszéket, asztalt és bokszot.
Városi emberek voltak, egy mezőgazdasági vidék kellős közepén, s talán szerettek volna földet művelni, de már elfelejtették, hogyan kell. Sok John Deere feliratú sapkát lehetett látni, de Jack nagyon kevés férfiból nézte ki, hogy valaha is ült már traktoron. Olyan emberek voltak, akiknek csak barna, zöld és szürke ruháik vannak, az ünneplőjük zsebén arany betűkkel díszeleg a monogramjuk, és kizárólag lapos elejű Dingo csizmában vagy surranóban járnak. Ezek a férfiak az övükön hordják a kulcsaikat. Ráncosak, de nincs nevetőráncuk, szájuk egyenes, mosolytalan. Cowboykalapot hordanak, és ahogy Jack körülnézett, legalább nyolcat látott, aki pont úgy nézett ki, mint Charlie Daniels a bagóreklámban. De ezek nem rágnak bagót, ezek cigarettáznak. Sokat.
Jack a zenegép műanyag fedelét tisztította, mikor Ásós Atwell bejött. Nem volt szükség a zenegépre, mert Yankee-meccs ment a tévében, és minden tekintet a képernyőre tapadt. Előző este Ásós a helyi ízlésnek megfelelő sportos cuccban volt (khakiing, egyik nagy zsebe teletűzve tollakkal, fémorrú csizma). Ma este viszont kék rendőri egyenruhát viselt. Nagy, famarkolatú pisztoly lógott a szíjáról.
Jackre pillantott, akinek azonnal agyába villant, amit Smokey mondott korábban Ásósról: Ahogy hallottam, Ásós nagyon kedveli a szökésben lévő kölyköket. Főleg a fiúkat, és olyan ijedten nézett vissza a férfira, mintha valami rosszat tett volna. Ásós Atwell szélesen elvigyorodott.
– Na mi van, mégis maradsz egy darabig, fiú?
– Igen, uram – motyogta Jack, és még nyomott egy nagy adag tisztítószert a már amúgy is csillogóan tiszta műanyag felületre. Arra várt, hogy Atwell elmenjen mellőle, ami pár másodpercen belül meg is történt. Jack megfordult, hogy a bár felé lépkedő nagydarab zsaru után nézzen... és ekkor fordult hátra és nézett rá a bár másik végében ülő férfi.
Randolph Scott, gondolta azonnal Jack, pont úgy néz ki.
De hosszúkás és ráncos arca ellenére az igazi Randolph Scottban volt valami hősies; és ha kissé durvák voltak is a vonásai, azért jóképűnek lehetett mondani, és mindenesetre tudott mosolyogni. Ez a férfi viszont egyértelműen unatkozott, és egy kicsit őrültnek látszott.
Jackbe jeges rémülettel hasított a felismerés, hogy a férfi őt, Jacket nézi. És hogy nem véletlenül fordult meg, vagy hogy a reklám alatt felmérje, ki jött be éppen a sörözőbe, hanem azért fordult meg, hogy Jackre nézzen. Ebben biztos volt.
A telefon. A csöngő telefon.
Jack minden erejét összeszedve elfordította a tekintetét. Visszafordult a zenegéphez, és a benti fekete lemezekben meglátta saját falfehér, riadt tekintetű szellemarcát.
Megcsördült a telefon.
A bár másik végénél ülő férfi a készülékre pillantott, majd visszafordította tekintetét Jackre, aki dermedten állt a zenegép mellett, egyik kezében a tisztítószerrel, másikban a törlőruhával, és érezte, hogy fejbőre bizseregni kezd, és egészen jéggé fagy.
– Ha megint az az állat telefonál, hát én belefütyülök a kagylóba! – mondta Lori a telefon felé lépkedve. – Esküszöm, megteszem!
Mintha egy rossz színdarab főszereplője lett volna, körülvéve napi harmincöt dolláros statisztákkal. Mindössze két valódi ember volt a világon: ő, Jack és az a félelmetes lapátkezű férfi, akinek nem lehetett jól látni a szemeit...
Hirtelen, sokkolóan, a férfi a következő szavakat mondta ki hangtalanul: Takarodj haza! Majd rákacsintott.
A telefon csörgése félbeszakadt, mikor Lori a kagylóért nyúlt.
Randolph Scott megfordult, egy húzásra ledöntötte a maradék sörét, és hangosan újat rendelt.
– Kérek még egy küblivel!
– Az istenit! – motyogta Lori. – Kísértetek vannak a telefonban!

4

Később, a raktárban Jack megkérdezte Loritól, hogy ki az a férfi, aki olyan, mint Randolph Scott.
– Aki olyan, mint ki? – kérdezte Lori.
– Egy színész, aki régen mindig cowboyokat játszott. Ott ült a bár végében.
Lori megrántotta a vállát.
– Nekem mind egyforma, Jack. Egy nagy rakás iszákos tökösjankó. Csütörtökönként az asszony lottópénzét verik el.
– Küblinek hívja a korsót. A nő szeme felcsillant.
– Ja, az! Aha. Gonosznak látszik – tette hozzá mintegy elismerően, mintha csak a szép vonalú orrát vagy vakító mosolyát dicsérte volna meg.
– Ki az a férfi?
– Nem tudom a nevét – felelt Lori –, csak úgy egy hete láttam először. Gondolom, megint vettek föl új embereket a malomba. Szerin...
– Az isten verje meg! Jack, nem megmondtam, hogy azonnal guríts ki egy hordót?!
Jack pont félúton volt a hordóval a kézikocsi felé, és mivel a hordó majdnem ugyanannyit nyomott, mint ő maga, nagyon óvatosan kellett egyensúlyoznia. Mikor Smokey elüvöltötte magát a raktár ajtajában, Lori felsikoltott, Jack pedig felugrott ijedtében. Elengedte a hordót, az az oldalára esett, a dugó üstökösként szelte át a raktárt, nyomában fehéren habzó sörcsíkkal. Smokey folyamatosan üvöltött rá, de Jack földbe gyökerezett lábbal az előtörő sört bámulta... míg Smokey pofon nem vágta.
Mire jó húsz perc múlva, feldagadt orrához jeget szorítva kijött a raktárból, Randolph Scott már nem volt a sörözőben.

5

Hatéves vagyok .
John Benjamin Sawyer hat éves.
Hat...
Jack megrázta a fejét, hogy kiverje agyából ezt az állandóan ismétlődő gondolatfoszlányt, miközben a hatalmas férfi, aki nem a malom miatt jött a városba, egyre közelebb és közelebb hajolt. A szemei... sárgák és félelmetesek. A férfi – a valami – pislogott, gyors, zavaros, remegő volt a pislogása, és Jack észrevette, hogy fura membrán van a szemgolyóján – attól a pislogás.
– Már el kellett volna indulnod – suttogta újra, és Jack felé nyúlt, hatalmas mancsai elkezdtek csavarodni, lapossá és keménnyé válni.
Kicsapódott az ajtó, szabad utat engedve az Oak Ridge Boys ricsajának.
– Nagyon meg fogod bánni, Jack, ha nem csipkeded magad gyorsabban! – hallatszott Smokey hangja Randolph Scott mögül. Scott hátralépett. Sehol semmi formálódó, keményedő pata; kezei újra kezek voltak, hátuljukon összevissza futó erekkel. Újabb zavaros, remegő pislantás, a szemhéjak most sem mozdultak... és a férfi szeme már nem sárga volt, hanem piszkoskékes. Vetett egy utolsó jelentőségteljes pillantást Jackre, majd elindult a férfivécé felé.
Smokey közelebb lépett, papírcsákója a szokásosnál is jobban lógott menyétfején, szájából kilátszott aligátorprotkója.
– Ne kelljen még egyszer elmondanom! – mondta fenyegetőn. – Ez volt az utolsó figyelmeztetés, és ne hidd, hogy viccelek!
Mint az Osmonddal való találkozáskor, most is fellobbant Jack haragja – az a fajta reménytelen, igazságért küzdő harag, amely valószínűleg tizenkét éves korban a legerősebb, bár néhány egyetemista azt hiszi néha, hogy ezt a haragot érzi, de az alig több, mint egy gyenge intellektuális visszhang. De Jack haragja most igazi lángra lobbant. – Nem vagyok a kutyája, szóval ne beszéljen így velem! – kiáltotta, és az ijedtségtől még mindig reszketve tett egy lépést Smokey felé.
Legnagyobb meglepetésére Smokey – mivel felkészületlenül érte a fiú dühe – hátralépett. – Ide figyelj, Jack...
– Nem, Smokey, maga figyeljen ide! – hallotta Jack a saját hangját. – Én nem vagyok Lori. Én nem akarom, hogy megüssön. És ha megüt, vissza fogok ütni, vagy valami!
Smokey Updike zavara csak egy pillanatig tartott. Nem az a fajta fickó volt, aki bármitől is megijed, főleg nem egy ilyen taknyos kölyöktől. Megragadta Jack nyakát.
– Ne okoskodj itt nekem, Jack! Amíg itt vagy Oatleyban, igenis az én kutyám vagy. Amíg itt vagy Oatleyban, akkor simogatlak meg, amikor akarlak, és akkor ütlek meg, amikor akarlak.
Egy gyors pofonnal adott nyomatékot a szavainak. Jack ráharapott a nyelvére és felkiáltott. Égővörös foltok jelentek meg Smokey fehér arcán a benne lángoló dühtől.
– Lehet, hogy nem tartod helyesnek a dolgot, de nem tehetsz semmit ellene. Amíg itt vagy Oatleyban, igenis az én kutyám vagy, és addig leszel itt Oatleyban, amíg el nem engedlek. És most megkapod az első igazi leckédet.
Hátrahúzta a karját. A plafonról lógó három meztelen, hatvanwattos égő őrült táncot lejtve megcsillant a Smokey kisujján lévő, patkó alakú gyűrű gyémántkövein. Aztán ökle előrelendült, és tiszta erőből Jack arcába zuhant. A fiú nekiesett az összefirkált falnak, arca tüzelt, majd elzsibbadt. Szájában sós patakokban csurgott a vére.
Smokey úgy nézett rá, mintha épp vásárlás előtt állna, és a kezében lévő áru hibáit keresné. Valószínűleg nem azt a kifejezést látta Jack szemében, amit várt, mert újra megragadta a kábult fiút, hogy második ütése biztosan a kívánt eredményt érje el.
Ebben a pillanatban női sikoly hallatszott a sörözőből.
– Ne! Glen, ne!
Férfihangok kiáltoztak, mind borzasztó ijedtnek tűnt. Még egy női sikoly – magas, csengő hang. Aztán lövés dörrent.
– A kurva életbe! – mondta Smokey, szinte színészien artikulálva minden szót. A falhoz lökte Jacket, megpördült, és kirohant a lengőajtón. Újabb lövés, majd fájdalmas sikoly.
Jack csak egyet tudott – most kell eltűnnie. Nem a mai műszak után, nem vasárnap reggel. Hanem most.
A kiabálás alábbhagyott. Nem hallott szirénázást, tehát lehet, hogy nem is sérült meg senki... de, jutott eszébe jeges félelemmel, a Randolph Scott-külsejű férfi még nem jött ki a vécéből.
Jack besietett a hűvös, sörszagtól bűzlőraktárba, letérdelt a hordók mellé, és benyúlt a hátizsákjáért. Ahogy ujjai a levegőt és a mocskos padlót érintették, ismét megcsapta az a fojtogató bizonyosság, hogy valamelyikük – Smokey vagy Lori – meglátta, amikor iderejtette a hátizsákját, és ő már csak a hűlt helyét találja. Így már biztos nem lépsz le, kedvesem! Aztán ugyanolyan fojtogató megkönnyebbülés öntötte el, mikor ujjai megérintették a műszálas anyagot.
Jack kirántotta a hátizsákot, és sóvárogva a raktár utcára nyíló ajtajára nézett. Sokkal jobb volna azon kimenni, nem a folyosó végén lévő ajtón, mert az túl közel van a férfivécéhez. De ha kinyitja ezt az ajtót, a bárban felvillan a piros lámpa. És hiába, hogy Smokey talán még mindig a balhézókkal van elfoglalva, Lori akkor is észrevenné a lámpát, és azonnal szólna neki. Tehát...
A folyosóra nyíló ajtóhoz ment. Résnyire kinyitotta és kilesett. Senki. Oké, eddig minden rendben. Randolph Scott könnyített magán, és visszament a sörözőbe, míg ő a hátizsákját szedte elő. Nagyszerű.
Aha, de mi van, ha még mindig bent van?! Össze akarsz vele futni a folyosón, Jack? Meg akarod nézni megint, hogy sárgul el a szeme? Várj még, csak biztosra menj!
De képtelen volt rá. Mert Smokey előbb-utóbb észreveszi, hogy nincs kint a bárban Lori és Gloria mellett, és akkor visszajön, hogy folytassa az előbb elkezdett majd-megmutatom-én-hol-a-helyed leckét. Tehát...
Tehát mi?! Indulj már!
Lehet, hogy ott bent vár rád, Jack... Lehet, hogy azt várja, hogy rád ugorhasson a vécéből...
Melyik jobb? Smokey vagy Randolph Scott? Jack még egy másodpercig habozott, képtelen volt dönteni. Az, hogy a sárga szemű férfi még mindig a vécében van, csak feltevés, de hogy Smokey vissza fog jönni, az biztos.
Jack kinyitotta az ajtót, és kilépett a keskeny folyosóra. A hátizsákja mintha elnehezült volna – ha valaki ezzel látja meg, azonnal tudni fogja, hogy szökni készül. A dübörgő zene és hangzavar ellenére lábujjhegyen indult el a folyosón, szíve vadul zakatolt mellkasában.
Hatéves voltam, Jack hatéves volt.
Mi van vele? Miért jut ez állandóan az eszébe?
Hat.
A folyosó egyre hosszabbnak tűnt. Mintha taposómalomban lépkedne. A másik végében lévő ajtó csak agonizáló centiméterekkel került közelebb. Izzadságréteg vonta be szemöldökét és felső ajkát. Szeme állandóan visszatért a jobb oldalon lévő vécéajtóra. A folyosó végén ott a kopott piros ajtó – CSAK VÉSZ ESETÉN HASZNÁLHATÓ! RIASZTÓVAL ELLÁTVA! felirat állt rajta. Valójában a riasztó két éve elromlott. Ezt Lori mondta neki, mikor nem merte ott kivinni a szemetet.
Végre, majdnem ott van. Pont szemben a vécéajtóval.
Ott van bent, tudom, hogy ott van... de ha kiugrik, akkorát fogok sikítani, de akkorát...
Jack kinyújtotta remegő jobb kezét a kilincs felé, megfogta, és érezte kellemes hidegét. Egy pillanatra tényleg elhitte, hogy egyszerűen csak kirepülhet a sörözőből, bele az éjszakába... szabadon.
Ekkor a mögötte lévő ajtó kicsapódott, és egy kéz ragadta meg a hátizsákját. Jack csapdába esett vad kétségbeesett sikolyával vetette rá magát az ajtóra, nem törődve a hátizsákkal és a benne lévő varázsitallal. Ha a zsák szíja elszakadt volna, egyszerűen kirohan a söröző mögötti gazos udvarra, és nem törődve semmivel, eltűnik a sötét éjszakában.
De a szíjak erős műszálas anyagból készültek, nem szakadtak el. Az ajtó pár centire kinyílt, feltárva az éj egy sötét szeletét, majd újra becsapódott. Jacket berántották a női vécébe. Megfordították, majd hátralökték. Ha a falnak zuhant volna, akkor a varázsital menthetetlenül szétfolyik a hátizsákban, mindent átitatva a rothadó szőlő szagával. De nem a falnak, hanem a mosdónak zuhant neki. A hátába hasító fájdalom pokoli volt.
A Randolph Scott-külsejű férfi lassan közeledett feléje, csavarodó és vastagodó kezeivel az ingujját gyűrte fel.
– Már el kellett volna indulnod, kölyök – mondta fokozatosan durvuló hangon, mely minden szónál egyre inkább valami vadállat morgásához hasonlított.
Jack balra húzódott, szemét a férfi arcára szögezve. A szemei most már szinte átlátszóak voltak, nem egyszerűen sárgák, hanem mintha belülről világítanának... mint egy tokból készített gyertyatartó.
– De öreg Elroyban megbízhatsz – mondta az emberszerű valami, és széles vigyora hatalmas, vastag fogak sorát tárta fel, volt közte csorba, törött és fekete, szuvas is. Jack felsikoltott.
– Ó, öreg Elroyban megbízhatsz – mondta, s szavait már alig lehetett megkülönböztetni egy nagy állat morgásától. – Nem fog nagyon bántani. Nem lesz semmi bajod – morogta Jack felé haladva –, nem lesz semmi bajod, á nem, tényleg semmi... – Jack most már nem tudta kivenni, mit mond. Most már csak morgott.
Jack lába nekiütközött a magas szemetesnek az ajtó mellett. Ahogy az emberszerű valami feléje nyúlt patáival, Jack megragadta a szemetest, és odavágta hozzá. A szemetes – lepattant „Elroy” melléről. Jack feltépte a vécé ajtaját, és a kijárati ajtó felé rohant. Azt is feltépte, érezve, hogy „Elroy” közvetlenül a nyomában van. Kirohant az Oatley Sörbár mögötti sötétbe.
Az ajtó jobb oldalán több csordultig teli kuka állt. Jack vakon ellökött hármat maga mögött, hallotta csörömpölő zuhanásukat, majd „Elroy” mérges morgását, ahogy beléjük botlott.
Megfordult egy pillanatra, és pont látta, ahogy a valami elesik. Egy századmásodperce volt, hogy észrevegye – Ó, Jézus Úristen, egy farok, farka van –, hogy a valami most már teljesen állattá változott. Arany fényt sugárzott a szeme furcsa szögben, mint mikor éles napfény szűrődik át a kulcslyukon.
Jack hátrébb húzódott tőle, lerángatta a hátizsákot a hátáról, és megpróbálta kibogozni a zsinórt, de ujjait élettelen fadaraboknak érezte, agya zavartan száguldozott...
Jack hatéves volt, Istenem segíts Speedy Jack HATéves volt Istenem segíts...
...összefüggéstelen gondolatok és könyörgések között. A valami felhorkantott, és vadul kapálózott a kukák közt. Jack látta, hogy az egyik pata felemelkedik, lecsap a kukára, és félméteres darabon felhasítja az oldalát. Újra felkelt, botladozott, majdnem elesett, majd Jack felé lódult, hosszúkás, ráncos arca már majdnem mellmagasságban volt. És az ugató morgáson keresztül Jack most megértette, mit mond: – Most aztán darabokra téplek, te gyáva nyúl! Most megöllek...
A fülével hallotta? Vagy a fejében?
Nem számított. Az itteni és az ottani világ közti távolság vékony hártyává zsugorodott.
„Elroy” morgott, és hátsó lábain bizonytalanul imbolyogva mászott Jack felé, ruhája darabokra szakadt rajta, nyelve kilógott ragadozó szájából. Smokey Updike Oatley Sörbárja mögött üres telek húzódott, és igen itt van, végre megvan a gazzal benőtt, rozsdás ágyrugó, ami nem is igazán ágyrugó, mert egy 1975-ös Ford hátsó ülése volt valamikor, és a hold kísérteties sarlója, mint valami görbe csont világít az égen, minden törött üvegszilánkot halott, bámuló szemmé változtatva, és ez az egész nem New Hampshire-ben kezdődött, ugye? Nem. Ez nem akkor kezdődött, mikor az anyja megbetegedett, vagy mikor megismerkedett Lester Parkerrel. Akkor kezdődött, amikor...
Jack hatéves volt. Amikor mindannyian Kaliforniában éltünk, és senki sem lakott máshol, és Jack...
Ügyetlenül rángatta a hátizsák zsinórját. Megint jött, szinte táncolva, és egy pillanatra egy Disney rajzfilmfigura jutott róla az eszébe a reszkető holdfényben. Jack őrülten nevetni kezdett. A valami felhördült, és felé ugrott. A súlyos paták ismét csak egy centiméterrel tévesztették el, ahogy hátrébb ugrott a szemétben. „Elroy” az ágyrugóra zuhant, és valahogy belegabalyodott. Habzó szájjal, torkaszakadtából bömbölt, forgott, ugrált, rángatta magát, de az egyik lába mélyen beszorult a rozsdás rugók közé.
Jack benyúlt a zsákba az üvegért. Zoknik, koszos alsónadrágok akadtak a kezébe, majd végre megérintette az üveget. Megragadta a nyakát, és kirántotta.
„Elroy” éktelen dühvel újra a levegőbe vetette magát, és ezúttal sikerült kiszabadítania a lábát a rugók közül.
Jack ledobta magát a nedves, gazos, mocskos földre, és odébb gurult, bal kezében a hátizsákot szorongatta, jobb kezével az üveget fogta. Két ujjával igyekezett kihúzni a dugót. Sikerült!
Vajon tud-e követni? futott át az agyán, miközben ajkához emelte az üveget. Amikor dobbantok, nem csinálok-e egy lyukat, amin ő is át tud jönni, hogy végezzen velem a másik oldalon?
Jack szája megtelt a rothadtszőlő-ízzel. Öklendezni kezdett, torka összeszorult, mintha képtelen lenne lenyelni a szörnyű folyadékot. Aztán a bűzös lé mégis utat tört a gyomrába, és Jack arc- és homlokürege is megtelt az undorító szaggal. Mély lélegzetet vett. Hallotta „Elroy” üvöltözését, de olyan messziről, mintha az az oatleyi alagút egyik végénél lenne, és ő, Jack az alagút másik vége felé zuhanna. És tényleg úgy érezte, hogy zuhan: Úristen, mi van akkor, ha voltam olyan hülye, hogy pont egy hegytetőre vagy szakadék szélére jöttem át ide?, gondolta rémülten.
Szorosan magához fogta a hátizsákot és az üveget, szemeit kétségbeesetten összeszorította, és riadtan várta, hogy mi fog vele történni – ott lesz „Elroy” vagy nem, a Territóriumokba jut vagy a másvilágba –, és a gondolat, mely egész éjjel kísértette, úgy forgott az agyában, mint valami körhintaló – Ezüst Lady vagy Fürge Ella. Elkapta, és a varázsital szörnyű szagának felhőjében felült rá, várta, hogy mi fog vele történni most, és érezte, hogy a ruhái megváltoznak a testén.
Hatévesek igen mikor mindannyian hatévesek voltunk ott Kaliforniában kifújja azt a szaxit apu Dexter Gordon fújja vagy vagy mire gondol anyu mikor azt mondja hogy a bűn határán élünk és hova hova óó hova mész apu te meg Morgan bácsi ó apu néha úgy néz rád mintha a fejében lenne a bűn határa és földrengés van a szeme mögött és te meghalsz benne ó apu!
Zuhan, csavarodik, forog az űrben, a lila szagú felhő közepében, Jack Sawyer, John Benjamin Sawyer, Jacky, Jacky...
...hatéves volt, amikor az egész elkezdődött, és kifújja azt a szaxit, apu? Kifújta, mikor hatéves voltam, amikor Jack hatéves volt, amikor Jack...

TIZENEGYEDIK FEJEZET
Jerry Bledsoe halála

1

hatéves volt ... amikor az egész elkezdődött, amikor elindult a mozdony, mely végül Oatleyba vitte és tovább. Hangos szaxofonzene szólt. Hat, Jack hatéves volt. Először minden figyelmét az apjától kapott játékra, egy londoni taxi kicsinyített mására fordította – a játék autó nehéz volt, és az új iroda sima parkettáján egy erős lökéssel át lehetett küldeni az iroda másik felébe. Késő délután volt, kellemes augusztus végi nap, szép új autó, mely csodásan fut, kényelmes nyugalom a légkondicionált irodában... vége a munkának, nincs több sürgős telefon, ami nem várhat holnapig. Jack a parketta mintája mentén lódította meg a nehéz játék taxit, s alig hallotta a gumikerekek hangját a szólózó szaxofontól. A fekete autó nekiütközött a fotel egyik lábának, megpördült és megállt. Jack odamászott hozzá. Apja feltette a lábát az asztalra, Morgan bácsi pedig az egyik karosszékben ült. Mindkettőjük kezében egy pohár ital volt, amit nemsoká leraknak, kikapcsolják a lemezjátszót és a hangszórót, és lemennek az autójukhoz.
mikor mindannyian hatévesek voltunk ott Kaliforniában
– Ki játszik azon a szaxin?– kérdezte Morgan bácsi, és Jack álmodozásának ködfelhőjén keresztül is hallotta az ismerős hang újfajta csengését: valami suttogós és titkolózó felhangot vett ki Morgan bácsi beszédéből. Megfogta a játék taxi tetejét, és ujjai jéghideget tapintottak, nem pedig az angol acél hűvösét.
– Dexter Gordon – válaszolt az apja. Hangja ugyanolyan lusta és barátságos volt, mint mindig, és Jack ráfonta ujjait a nehéz taxira.
– Jó lemez.
– Apu kürtön játszik. Jó kis régi lemez, mi?!
– Majd meg kell keresnem.– És ekkor Jack azt hitte, rájött, mi olyan fura Morgan bácsi hangjában – hiszen Morgan bácsi egyáltalán nem szerette a jazzt, csak mímelte, hogy igen, Jack apja előtt. Jack szinte egész gyerekkorában tudta ezt a tényt, és elég furának tartotta, hogy az apja nem lát át rajta. Morgan bácsi sosem fogja megkeresni az Apu kürtön játszik lemezt, csak hízelegni akar Phil Sawyernek, és lehet, hogy Phil Sawyer azért nem lát át rajta, mert, mint igazából senki, soha nem figyelt igazán oda Morgan Sloatra. Morgan bácsi, az okos és ambiciózus (Lily szerint „ravasz, mint egy anyafarkas, és szolgalelkű, mint egy törvényszéki ügyvéd”), jó öreg Morgan bácsira egyszerűen nem is lehetett odafigyelni, az ember szeme továbbsiklott rajta. Jack fogadni mert volna, hogy gyerekkorában a tanárai még a nevére sem emlékeztek.
– Gondold csak el, milyen lenne ez a pasi odaát – mondta Morgan bácsi, most már teljesen lekötve Jack figyelmét. A hamisság még mindig kiütközött a hangjában, de nem Sloat képmutatása miatt kapta fel Jack a fejét és szorította össze ujjait a nehéz játék körül, hanem az odaát vitorlázott be egyenesen az agyába, és kongatta meg a harangokat. Mert az odaát Jack Álomországa volt. Ezt azonnal tudta. Az apja és Morgan bácsi elfelejtették, hogy ő ott van a fotel mögött, és most az Álmok Országáról fognak beszélni.
Az apja tudott az Álomországról. Jack sosem említette az Álomországot sem az apjának, sem az anyjának, de az apja tudott róla – egyszerűen kellett, hogy tudjon. És Jack azt is tudta, vagy inkább csak érezte, hogy az apja gondoskodik róla, hogy ne történhessék semmi baj Álomországban.
De valami oknál fogva, amit ugyanolyan nehéz volt szavakban kifejeznie, Morgan Sloat és az Álomország kapcsolata kényelmetlen érzéssel töltötte el a fiút.
– Na! – mondta Morgan bácsi. – Ez a pasi biztos felrázná őket, ugye?! Kineveznék Istentudja Ország Hercegének vagy ilyesmi.
– Valószínűleg annak azért nem – felelte Phil Sawyer. Legalábbis ha nekik is annyira tetszene, mint nekünk.
De Morgan bácsinak nem tetszik, apu, gondolta Jack hirtelen megérezve a dolog fontosságát. Egyáltalán nem tetszik neki, azt gondolja, hogy ez a zene túl hangos, hogy elvesz tőle valamit...
– Ó, te annyival többet tudsz az egészről, mint én – mondta lusta, kényelmes hangon Morgan bácsi.
– Hát, én már többször jártam ott. De nagyon hamar utol fogsz érni! – Jack érezte, hogy apja mosolyog.
– Persze már megtanultam egypár dolgot, Phil, de tudod, sosem lehetek elég hálás neked, hogy megmutattad mindezt nekem. – A hálás két szótagja köddel és üvegcsörömpöléssel volt tele.
De az összes kis figyelmeztető jel alig volt képes áthatolni Jack intenzív, szinte üdvözült elégedettségén. Az Álmok Országáról beszéltek. Varázslatos érzés volt, hogy ez egyáltalán lehetséges. Persze nem értette, hogy pontosan mit mondtak, a szavak és kifejezések túl felnőttesek voltak, de a hatéves Jack újra megtapasztalta az Álomország varázsát és örömét, és annyi esze már volt, hogy a párbeszéd lényegét felfogja. Álomország létezik, és Jack valami módon az apjával osztozik rajta. Ettől csak még örömtelibb lett az egész.

2

– Hadd tisztázzak néhány kérdést! – mondta Morgan bácsi, és Jack látta, amint a szó, tisztázzak, két összefonódott kígyóként tekereg. – A varázslat náluk úgy működik, mint nálunk a fizika törvényei, igaz? Egy feudális monarchia, ahol a tudomány ismeretlen, varázslat működtet mindent.
– Aha – felelte Phil Sawyer.
– És ez feltehetőleg már évszázadok óta így folyik. Az életük nem változott azóta szinte semmit.
– Néhány politikai változástól eltekintve nem.
Ekkor Morgan bácsi hangja fojtottá vált, és az izgatottságtól mássalhangzói apró korbácsként csattogtak.
– Oké, felejtsük el a politikát. Mi van, ha mi úgy döntünk, hogy eljött a változások ideje? Azt fogod mondani – és én teljesen egyetértek veled, Phil –, hogy már így is szépen kerestünk a Territóriumokkal, és hogy nagyon kell vigyáznunk, hogyan vezetünk be új dolgokat odaát. Ezzel én tökéletesen egyetértek. Én is ugyanígy érzek.
Jack érezte apja csendjét.
– Oké – folytatta Sloat. – Tehát a lényeg az, hogy egy olyan szituációban, mely számunkra csak nyereséges lehet, bárkinek tudjuk képviselni az érdekeit a mi oldalunkon. Nem osztogatjuk el ezt a lehetőséget, de fukarok sem leszünk a jutalmazásnál. Tartozunk ezeknek az embereknek, Phil! Gondolj csak bele, mi mindent köszönhetünk nekik! Azt hiszem, nagyon jó esélyünk van, hogy egy tökéletesen működő, kölcsönhatásos rendszert építsünk ki magunknak odaát. A mi energiánk megsokszorozná az ő energiájukat, és olyan dolgok sülhetnének ki belőle, amiről most még álmodni sem merünk! És mi leszünk a bőkezűek, amik ugye tényleg vagyunk, de ráadásul még hasznot is húzunk belőle! – Morgan előrehajolt, két tenyerét összeszorította. – Természetesen én nem látom át az egészet, ezt te is jól tudod, de szerintem csak ezzel a kölcsönhatással is rengeteget kereshetnénk. De Phil, van fogalmad arról, milyen állati sokat szedhetnénk össze, ha megismertetnénk őket az elektromossággal?! Ha modern fegyvereket adnánk a jó oldalnak odaát? Van róla fogalmad? Szerintem szenzációs lenne. Szenzációs. – Puha tenyerével tapsolt. – Nem akarlak letámadni, de azt hiszem, itt az ideje, hogy ilyen irányban gondolkozzunk; hogy megfontoljuk, hogyan növelhetnénk a befolyásunkat a Territóriumokban.
Phil Sawyer még mindig hallgatott. Morgan bácsi megint tapsolt egyet. Aztán Phil Sawyer teljesen diplomatikus hangon megszólalt.
– Tehát te azt akarod, hogy növeljük a befolyásunkat odaát.
– Szerintem ezt kell tennünk, És most rengeteg érvet és ellenérvet sorolhatnék fel, Phil, de azt hiszem, nem szükséges. Valószínűleg te is emlékszel, milyen volt, mielőtt elkezdtünk együtt átjárni. Na jó, lehet, hogy magunktól kellett volna megcsinálni a szerencsénket, és lehet, hogy sikerült volna, de én a magam részéről nagyon hálás vagyok, hogy nem kell többé lerobbant lotyókkal és hibbant szteptáncosokkal vacakolnom!
– Állj le! – szólt közbe Jack apja.
– Repülőgépek – folytatta Morgan bácsi –, gondolj a repülőgépekre!
– Hé, állj már le, Morgan! Úgy veszem észre, hogy nagyon sok minden elkerülte a figyelmedet!
– Mindig kész vagyok új ötletek megbeszélésére – felelte Morgan megint ködös hangon.
– Rendben. Tehát tényleg nagyon óvatosnak kell lennünk, ha bármit is csinálunk odaát, partner. Azt hiszem, hogy bármilyen nagyszabású változás, amit mi okoznánk odaát, könnyen visszaüthetne ránk ideát. Mindennek vannak következményei, és némelyik következmény ugyancsak kényelmetlen lehet.
– Például? – kérdezte Morgan bácsi.
– Például egy háború.
– Ugyan már, Phil. Még sosem láttunk semmit... hacsak nem Bledsoe-ra gondolsz...
– Bledsoe-ra gondolok. Szerinted az véletlen egybeesés volt?
Bledsoe? – gondolkodott Jack. Hallotta már ezt a nevet, de nem emlékezett, mikor.
– Hát az azért messze volt a háborútól, és különben sem látok semmiféle összefüggést!
– Hát jó. Emlékszel arra, amit odaát meséltek, hogy egy Idegen megölte az öreg Királyt – egyszer régen? Hallottál már róla, ugye?!
– Igen, azt hiszem – felelte Morgan, és Jack már megint hallotta a hamisságot a hangjában.
Felnyikorgott a szék az apja alatt – levette a lábát az asztalról, és előrehajolt.
– A gyilkosság kisebbfajta háborút eredményezett odaát. Az öreg Király követőinek le kellett verniük néhány elégedetlen nemes lázadását. Azok a fickók úgy ítélték meg, hogy itt a lehetőség a hatalom megragadására, a földek birtokba vételére, a tulajdonok elkobzására, ellenségeik bebörtönzésére és a meggazdagodásra.
– Hé, azért légy igazságos! – vágott közbe Morgan. – Én is hallottam erről. Azok a pasik egy jól működő politikai rendszert akartak felállítani a meglévő zűrzavar helyett – és az elején néha keménynek kell lenni, ezt teljesen érthető.
– Egyetértek azzal, hogy nincs jogunk véleményt nyilvánítani a politikai rendszerükről. De figyelj rám! Az a kis háborúskodás körülbelül három hétig tartott odaát. Alig száz ember halt meg alatta. Elmondta már neked valaki, mikor tört ki az a háború? Melyik évben? Melyik nap?
– Nem – motyogta Morgan vállvonogatva.
– 1939. szeptember elsején. Itt nálunk aznap támadta meg Németország Lengyelországot. – Apja elhallgatott, és Jack szorosan markolva játék taxiját, némán ásított egy hatalmasat.
– Ugyan már, ez nevetséges – válaszolta Morgan bácsi némi szünet után. – Az ő háborújuk okozta volna a mienket? Te ezt tényleg elhiszed?
– Igen, én tényleg elhiszem, Morgan. Elhiszem, hogy az odaát mindössze három hétig tartó dulakodás valamilyen módon háborút indított el nálunk, ami aztán hat éven keresztül folyt, és több millió ember halálát okozta. Igen.
– Nos... – mondta Morgan bácsi, és Jack látta rajta, hogy kezdi felhúzni magát.
– Van még más is. Sok emberrel beszéltem a dologról odaát, és az az érzésem, hogy az Idegen, aki megölte a Királyt, az tényleg Idegen volt. Akik látták, azt mondják, hogy kényelmetlenül feszengett a Territóriumok ruháiban, úgy viselkedett, mint aki nincs tisztában a helyi szokásokkal – még a pénzt sem értette meg előszörre.
– Ó.
– Igen. És ha nem szaggatták volna rögtön darabokra, miután a Királyba döfte a kését, most biztosak lehetnénk benne, bár őszintén szólva én így is biztosan tudom, hogy ő is olyan volt...
– Mint mi.
– ...mint mi. Pontosan. Egy látogató. Morgan, szerintem nem szabad túlzottan megbolygatnunk őket odaát. Egyszerűen azért, mert nem tudhatjuk, mi lesz a hatása. Hogy őszinte legyek hozzád, szerintem így is állandóan hatnak ránk a Territóriumokban folyó események. És mondjak még valami őrültséget?
– Miért ne? – felelte Morgan.
– Ez nem az egyetlen másik világ!

3

– Baromság! – mondta Sloat.
– Komolyan beszélek. Egyszer-kétszer volt olyan érzésem odaát, hogy közel vagyok valami máshoz – a Territóriumok Territóriumaihoz!
Igen, gondolta Jack, pontosan, így kell, hogy legyen, az Álomország Álomországa, ahol még gyönyörűbb minden, és annak a másik oldalán az Álomország Álomországának az Álomországa, és annak a másik oldalán egy újabb világ, ami még sokkal, de sokkal szebb... Most érezte csak, mennyire elálmosodott.
Az Álomország Álomországa.
És szinte azonnal álomba zuhant, a nehéz kis taxival az ölében, egész teste egyszerre elnehezült az alvástól, és némán összegömbölyödött a parkettán.
A beszélgetés bizonyára folytatódott, Jack biztosan sokat kihagyott. Szállt és zuhant, nehéz volt és könnyű, míg az Apu kürtön játszik második oldala forgott, és mialatt Morgan Sloat – óvatosan, de összeszorított ököllel és lüktető homlokkal – érvelt a saját terve mellett, majd meggyőzhetőnek és a végén teljesen legyőzöttnek mutatta magát partnere érvei által. A párbeszéd végén, mely a tizenkét éves Jack Sawyernek a New York állambeli Oatley és a territóriumokbeli névtelen falu közötti veszélyes határon jutott eszébe, Morgan Sloat nem egyszerűen hagyta magát meggyőzni, hanem még hálásnak is mutatkozott a leckéért. Mikor Jack felébredt, először az apja hangját hallotta.
– Mi történt Jackkel, eltűnt?
Majd Morgan bácsiét.
– Az istenit, azt hiszem, igazad van, Phil. Te annyira értesz hozzá, hogy meglásd a dolgok lényegét! Tényleg nagy vagy!
– Hol a francban van Jack? – kérdezte az apja, és Jack most már tényleg felébredt. A taxi nagyot koppant a parkettán.
– Aha – mondta Morgan bácsi –, hallgatózott a kisöreg! Ejnye-bejnye!
– Ott vagy, kicsim? – kérdezte az apja. Hátratolt székek hangja, majd a két férfi felállt.
– Áááá – mondta Jack, és lassan visszaemelte a taxit az ölébe. Lábai elzsibbadtak, ha feláll, biztosan elesik.
Apja felnevetett. Léptek közeledtek felé. Morgan Sloat vörös arca bukkant elő a fotel mögül. Jack ásított egyet, és nekinyomta térdét a fotel hátuljának. Apja arca is megjelent Sloaté mellett. Az apja mosolygott. Egy pillanatra úgy tűnt Jacknek, mintha mindkét fej a fotel fölött úszna.
– Gyerünk, indulás, álomszuszék! – mondta az apja. Mikor a fiú Morgan Sloat arcába nézett, látta, hogy a ravaszság mélyen az arcbőre alá húzódik; mint mérges kígyó a kő mögött, úgy tűnik el hájas fejében a gonoszság. Most megint úgy nézett ki, mint Richard Sloat apja, a jó öreg Morgan bácsi, aki állandóan pazar karácsonyi és szülinapi ajándékokat adott neki, a jó öreg izzadós Morgan, akit olyan könnyű nem észrevenni. De hogy nézett ki korábban? Mint egy emberi földrengés, mint egy ember, aki a szemei mögött éppen szétesik a bűn határán, vagy ha nyugalomban van is, csak a robbanásra vár...
– Mit szólnál egy kis fagyihoz hazafelé, Jack? – kérdezte tőle Morgan bácsi. – Van kedved hozzá?
– Aha – felelte Jack.
– Oké, majd megállunk ott a bejáratnál – mondta az apja.
– Nyam-nyam-nyam – mondta Morgan bácsi –, most aztán tényleg kölcsönhatásról beszélünk! – és még egyszer Jackre mosolygott.

Mindez akkor történt, amikor hatéves volt, és most, a zuhanás súlytalan örvényében, újra átélte a történteket – Speedy italának szörnyű lila íze, mely nem állt meg a szájában, hanem beszivárgott az orrába, és az egész belsejébe, visszarepítette a hat évvel ezelőtti eseményekhez. Olyan élethű volt az egész, mintha a varázsital időutazásra vitte volna, és ugyanolyan gyorsan, mint ahogy pár másodperc alatt végigélte a hat évvel ezelőtti délutánt, arra is rájött, hogy ezúttal tényleg hányni fog a varázsitaltól.
Morgan bácsi szemei füstölögtek, és Jack belsejében is ott füstölgött a kérdés, követelve, követelőzve, hogy végre a felszínre törhessen...
Ki okozza
Milyen változások milyen változások
Ki okozza azokat a változásokat, apu?
Ki
ölte meg Jerry Bledsoe-t? A varázsital utat tört magának a fiú szájában, gőzölgő csápjaival az orrát facsarva, és abban a pillanatban, ahogy Jack talajt érzett a keze alatt, feladta, és inkább hányt, mint hogy visszanyelje az italt. Mi ölte meg Jerry Bledsoe-t? Bűzös lila ocsmányság ömlött ki Jack száján, majdnem megfulladt tőle, és vakon hátratolta magát, lába magas, kemény gazba ütközött. Négykézláb állt, és kába nyugalommal várta a következő támadást. Gyomra nagyot nyilallt, és még nyögni se volt ideje, máris újabb adag undorító folyadék égette végig a nyelőcsövét és a torkát, hogy spriccelve szabaduljon ki a száján. Rózsaszínű nyálcsíkok lógtak a szájából, és Jack undorodva lesöpörte őket. Kezét a nadrágjába törölte. Jerry Bledsoe. Igen. Jerry – aki mindig Jerry feliratú pólókban járt. Jerry, aki akkor halt meg, amikor... A fiú megrázta a fejét, és még egyszer végighúzta kezét a száján. Köpött egyet a barna földből rendezetlenül meredező vadnövények kupacára. Valamilyen érthetetlen, ködös állati ösztön késztetésére földet kapart a hányás rózsaszínű tócsájára. Egy másik reflex hatására újból beletörölte tenyerét a nadrágjába. Végre felnézett.
Az est utolsó világos percében egy poros ösvény mellett térdelt. Semmiféle Elroy-rém nem követte, ezt azonnal tudta. Ketrecfélébe zárt kutyák ugattak felé, orrukat dühösen dugdosták ki börtönük rácsai között. A kutyaketrec másik oldalán rozoga fatákolmány állt, onnan is kutyaugatásszerű üvöltözés hallatszott ki. Ez félreismerhetetlenül hasonlított a Jack által a másik oldalon hagyott Oatley Sörbár zajaihoz: részeg férfiak kiáltoztak egymással. Egy bár – illetve itt biztosan fogadó vagy községi ivó, gondolta Jack. Most, hogy már nem érezte Speedy varázsitalának orrfacsaró bűzét, penészes maláta és komló erős szaga csapta meg az orrát. Nem engedheti, hogy a bent lévő férfiak észrevegyék.
Egy pillanatra elképzelte, amint az összes kutya csattogó fogakkal a nyomába ered, majd felállt. Az ég szinte a fejét súrolta, egyre sötétebb lett. Vajon mi történik otthon, az ő világában? Egy szép kis katasztrófa Oatley közepén? Esetleg egy kis árvíz vagy épp tűzvész? Jack halkan ellépett a fogadó falától, és oldalazva elindult a magas fűben. Úgy húsz méterre tőle vastag gyertyák égtek az ivón kívüli egyetlen látható ház ablakában. Valahonnan a jobb oldalról disznók félreismerhetetlen szagát hozta a szél. Mikor Jack félúton volt az ivó és a ház között, a kutyák abbahagyták az ugatást, és ő lassan elindult a Nyugati út felé az éj holdtalan sötétje alatt.
Jerry Bledsoe.

4

Volt több ház is, de Jack csak akkor vette észre őket, mikor a közvetlen közelükbe ért. A háta mögötti hangos italozóktól eltekintve a Territóriumok országában az emberek a nappal együtt mentek lefeküdni. Egyetlen gyertya sem égett az apró, négyzet alakú ablakokban. Maguk a házak – szögletesen és sötéten – valamiféle furcsa magányban álltak a Nyugati út mindkét oldalán, valami hibás volt az egészben, mint a magazinok vizuális játékaiban, de Jack nem tudta megmondani, mi az. Semmi sem lógott fejjel lefelé, semmi sem égett, és semmi sem ütött el különösebben az összképtől. A házak legtöbbjének vastag, torzonborz teteje volt, mely fazonra vágott szalmakazalra emlékeztette Jacket, de aztán rájött, hogy ezek zsúptetők lehetnek – még sosem látott zsúptetős házat. Morgan, hasított belé az ijesztő gondolat, Orrisi Morgan, és látta kettőjüket, a hosszú hajú férfit és apja izzadós, munkamániás partnerét, ahogy összeolvadnak egy pillanatra – Morgan Sloat kalózhajjal és bicegve. De nem Morgan, az e világbeli Morgan volt, ami Nem Stimmelt a Képen.
Jack éppen egy alacsony, egyszintes ház mellett haladt el, mely felfújt nyúlketrechez hasonlított, őrült módon csak félig letakarva széles, fából készült X-ekkel. Ezt az épületet is kefefrizurás zsúptető fedte. Ha éppen Oatleyból sétálna – illetve az igazsághoz hűen, rohanna – kifelé, mit látna az óriási nyúlketrec egyetlen fekete ablakában? Rájött: egy tévéképernyő táncoló fényeit. De természetesen a Territóriumok házaiban nem volt tévékészülék, és nem a táncoló árnykép hiányzott neki. Valami más, valami, ami annyira szerves része minden házcsoportnak az út mentén, hogy hiánya lyukat hagyott a tájban. A lyukat akkor is észrevette az ember, ha nem is tudta pontosan, mi ütötte azt.
Tévé, tévékészülék... Jack elhaladt a félig fedett kis épület előtt, és egy másik gnóm, kicsi épület került a szeme elé, melynek ajtaja alig pár lépésre volt az út szélétől. Ennek gyep volt a tetején, nem zsúp, és Jack elmosolyodott magában, mert az aprócska falu a kábelezőket juttatta az eszébe. Lehet, hogy mindjárt előugrik egy kábelező, és azt mondja a... kunyhó?... kutyaól?... gazdasszonyának: „Asszonyom, most vezetjük be a televíziót az önök falujába, nagyon kevés havidíjat kell majd fizetni, és ötven csatornát tudnak majd nézni a házban, fogják majd az Éjféli Kék-et, az összes sport- és időjáráscsatornát...”
És akkor hirtelen felfogta, hogy mi hiányzik. Nem voltak villanyoszlopok a házak előtt. Nem voltak égbeszökő antennák a házak tetején, nem kísérte magas oszlopok sora a Nyugati utat nyugat felé, mert a Territóriumokban nem volt áram. És Jerry Bledsoe volt, legalábbis egy ideig, a Sawyer & Sloat villanyszerelője és ezermestere.

5

Amikor apja és Morgan Bledsoe-t emlegették, azt hitte, még sosem hallotta ezt a nevet, bár most, hogy visszagondol rá, egyszer-kétszer biztosan kellett hallania. De Jerry Bledsoe addig egyszerűen csak Jerry volt, ahogy az minden pólóján szerepelt. „Nem tudná Jerry megnézni a légkondit?”, „Kérd meg Jerryt, hogy olajozza meg azt az ajtót, oké? Megőrülök a nyikorgásától!”, és Jerry megjelenik, munkaruhája tiszta és élére vasalt, vékony szálú, rozsdavörös haja frissen fésült, szemüvege kerek és komoly, és csendben megjavít mindent, ami elromlott. Volt felesége is, aki tisztán tartotta a munkaruhát, a szerszámokat és a jó néhány kis Jerryt, akikről a Sawyer & Sloat cég minden karácsonykor bőkezűen megemlékezett. Jack még olyan kicsi volt, hogy a Jerry nevet Tom állandó ellenfelével azonosította, és ennek megfelelően úgy képzelte, hogy az ezermester, a felesége és a kis Jerryk egy hatalmas, kupolás bejáratú egérlyukban élnek.
De ki ölte meg Jerry Bledsoe-t? Az apja és Morgan Sloat, akik mindig olyan kedvesek voltak a Bledsoe gyerekekhez karácsonykor?
Jack tovább ballagott a Nyugati út sötétjében, és azt kívánta, bárcsak ne is emlékezne a Sawyer & Sloat ezermesterére, bárcsak álomba merült volna rögtön, amikor bekucorodott a fotel mögé. Aludni, ezt akart most – sokkal inkább, mint ezeken a kényelmetlen gondolatokon rágódni, melyeket a hat éve hallott párbeszéd ébresztett benne. Jack elhatározta, hogy néhány mérfölddel az utolsó ház után keres egy helyet, ahol alhat. A mező is megteszi, vagy egy gödör. A lábai nem akartak már mozogni, minden izmát, sőt még a csontjait is kétszer olyan nehéznek érezte.
Egyszer Jack bekószált valamelyik helyiségbe, ahova az apja pont bement, és észrevette, hogy Phil Sawyer valahogy eltűnt a szobából. Később az apja képes volt eltűnni a nappaliból az étkezőből, az irodai tárgyalójukból. Ezen a bizonyos napon pedig Rodeo Drive-on álló házuk melletti garázsban mutatta be az eltűnési trükköt:
Jack felügyelet nélkül üldögélt egy aprócska kiemelkedésen, mely Beverly Hills egyetlen kimagasló pontja volt, és látta, ahogy az apja kijön a házból, zsebében kulcs vagy pénz után turkálva átvág a gyepen, és bemegy a garázsba az oldalajtón keresztül. A jobb oldalon lévő fehér ajtónak másodpercekre rá fel kellett volna emelkednie, de az nem mozdult. Aztán Jack rájött, hogy az apja kocsija ott áll, ahol egész szombat reggel állt, a kocsifeljáró kanyarjában, közvetlenül a ház előtt. Lily autója nem volt a garázsban, mert anyja korábban cigit dugott a szájába, és kijelentette, hogy elmegy megnézni a Halál Kedvese rendezőjének legújabb filmjét, a Mocskos Csapás című szuperprodukciót, aminek most lesz az ősbemutatója, és isten látja lelkét, senki nem fogja megakadályozni benne. Tehát a garázs üres volt. Jack percekig várta, hogy történjen valami, de sem az oldalajtó, sem a nagy első ajtó nem nyílt ki. Aztán lemászott a kis dombról, a garázshoz ment, és belépett az oldalajtón. Az ismerős tér teljesen üres volt. Sötét olajfoltok a cementpadlón. Szerszámok lógtak ezüstös tartójukból a falon. Jack csodálkozva felkiáltott.
– Apu? – Mindent újra megnézett, biztos, ami biztos. Ezúttal meglátott egy tücsköt a fal biztonságos árnyéka felé ugrani, és egy fél másodpercre majdnem elhitte, hogy a varázslat lehetséges, és valami haragos varázsló járt erre, és... a tücsök odaért a falhoz, és elbújt egy láthatatlan repedésben. Nem, az apja nem változott tücsökké!
– Hé – mondta a fiú, tulajdonképpen magának.
Visszament az oldalajtóhoz, és kisétált a garázsból. Éles napfény esett a Rodeo Drive vastag fűtakarójára. Felhívjon valakit? De kit? A rendőrséget? Az apám bement a garázsba, de most nincs ott bent, és én úgy félek...
Két órával később Phil Sawyer az utca Beverly Wilshire felőli vége felől sétált hazafelé. Zakóját a vállára vetette, nyakkendője szabadon lógott a nyakában – olyan volt, mint aki világkörüli útról tér haza.
Jack felugrott a dombról, és az apja felé rohant.
– Hát te tényleg mindenhol ott vagy – mondta az apja mosolyogva, és Jack szorosan hozzásimult a lábához. – Azt hittem, alszol, Utazó Jack.
Hallották, hogy csörög a telefon, ahogy közeledtek a bejárat felé, és Jack valamilyen megérzésnél fogva – lehet, hogy csak az apja mellett akart maradni – imádkozni kezdett, hogy a hívó, akárki legyen is az, tegye le, mielőtt odaérnek az ajtóhoz. Apja hátrasimította a haját, meleg, nagy tenyerét a tarkójára helyezte, kinyitotta az ajtót, és öt nagy lépéssel ott volt a telefonnál.
– Igen, Morgan – hallotta Jack. – Ó, rossz hír? Persze, jobb, ha megmondod!
Majd egy hosszú percnyi csend, melyben Jack hallotta Morgan bácsi gyorsan hadaró hangját a vonal másik végéről.
– Ó, Jerry. Édes istenem. Szegény Jerry! Azonnal ott leszek. – Apja egyenesen ránézett, nem mosolygott, nem kacsintott, csak egyszerűen nézett rá. – Átjövök, Morgan. Jacket magammal kell vinnem, de majd a kocsiban megvár.
Jack érezte, hogy apja izmai ellazulnak, mert Jack nem kérdezte meg, miért kell a kocsiban maradnia, mint ahogy azt minden más alkalommal tette volna.
Phil a Rodeo Drive-on ment a Beverly Hills Szállodáig, ott ráfordult a Sunset sugárútra, a kocsi orra az iroda felé mutatott. Nem szólt egy szót sem.
Apja végigszlalomozott a rengeteg kocsi között, és csikorgó kerekekkel beállt az irodaépület mögötti parkolóba. A parkolóban már állt két rendőrségi kocsi, egy tűzoltóautó, Morgan bácsi apró sport Mercije és az ezermester rozsdás, öreg Plymouthja. Közvetlenül a bejárat mellett Morgan bácsi egy rendőrrel beszélgetett, aki lassan ingatta a fejét, lassan, lassan, ezzel fejezve ki együttérzését. Morgan jobb karjával egy vékony, nálánál sokkal nagyobb számú ruhába öltözött fiatal nő vállát fogta, aki a mellére hajtotta a fejét. Mrs. Jerry – Jack rögtön megismerte – arcának nagy részét egy hatalmas fehér zsebkendő mögé rejtette, azzal törölgette a szemét. Egy sapkás, esőkabátos tűzoltó rendezett kupacba söpörte mögöttük a mindenfelé szétszóródott olvadt fém- és műanyag darabokat, hamut és üvegcserepeket.
– Várj itt egypár percet, oké, Jack?! – szólt hozzá Phil, és a bejárat felé sietett. Egy fiatal kínai nő ült a parkoló járdáján, és egy rendőrrel beszélgetett. Az előtte fekvő összegyűrődött valami egy bicikli volt, de Jacknek eltartott egy kis ideig, mire beazonosította. Mikor levegőt vett, keserű füsttel telt meg a tüdeje.
Húsz perccel később, apja és Morgan bácsi elhagyták az épületet. Morgan még mindig átkarolta Mrs. Jerryt, úgy köszönt el Sawyeréktől, és kocsija jobb oldalához vezette a nőt. Jack apja hátratolatott a parkolóban, és bevetette magát a Sunset sugárút forgatagába.
– Jerry megsérült? – kérdezte Jack.
– Valami elektromos kisülés – válaszolt az apja. – Az egész épület leéghetett volna.
– Jerry megsérült? – ismételte meg a kérdést Jack.
– A szerencsétlen nyomorult annyira megsérült, hogy meg is halt – kapta meg a választ.
Jack és Richard Sloat körülbelül két hónap alatt rakták össze az egész történetet, azokból a párbeszédekből, melyeket sikerült elkapniuk. Jack anyja és Richardék házvezetőnője mesélte el a többi részletet – a házvezetőnő a legvéresebbeket.
Jerry Bledsoe bement szombaton, hogy rendbe hozzon valamit az épület riasztórendszerében. Azért szombaton, mert ha hét közben kísérletezik az érzékeny rendszerrel, egészen biztos az agyára megy az épületben dolgozóknak a vijjogó riasztóval. A biztonsági rendszer rá volt kapcsolva az épület főáramhálózatára, és két hatalmas, levehető diófa ajtó mögé volt beszerelve a földszinten. Jerry lerakta a szerszámait, és levette az ajtókat, miután megbizonyosodott róla, hogy senki sincs az épületben, aki szívinfarktust kap, ha beindul a sziréna. Aztán lement az alagsori szobájába telefonálni, hogy szóljon a kerületi rendőrségnek, hogy ne aggódjanak, ha a Sawyer & Sloat címéről riasztás érkezik, mert éppen javítja a rendszert, és majd odaszól, ha végzett. Amikor újra felment, hogy kezelésbe vegye a riasztóberendezésbe minden emeletről futó huzalokat, egy Lorette Chang nevű, huszonhárom éves nő érkezett kerékpáron az épület elé, hogy az utca végében két héten belül nyíló éttermet hirdető cédulákat helyezzen el az épületben.
Miss Chang később elmondta a rendőrségnek, hogy benézett az üvegajtón, és látta, hogy egy munkás jön fel az előtérbe az alagsorból. Pont mielőtt a munkás felvette volna a csavarhúzóját, hogy belenyúljon az elektromos szekrénybe, érezte, hogy a parkoló talaja megremeg a lába alatt. Úgy gondolta, kisebbfajta földrengés történt: Lorette Changot, mint született Los Angeles-i lakost, nem zavarta egy aprócska földrengés, mivel semmi sem omlott össze, vagy tört el. Látta, amint Jerry Bledsoe megvetette a lábát (tehát ő is érezte a rázkódást, bár senki más), megrázta a fejét, és óvatosan bedugta csavarhúzóját a huzal rengetegbe.
És akkor a Sawyer & Sloat bejárata és földszinti folyosója pokollá változott.
Abban a pillanatban az egész elektromos szekrény egyetlen tűzgombolyaggá vált; kékessárga villámszerűségek törtek elő és csaptak bele a munkásba. A riasztó üvölteni kezdett: VIÚÚÚ! – VIIIIÚÚÚ! Két méter magasságból egy tűzgolyó ugrott ki a falból, félresöpörte a már halott Jerry Bledsoe-t, és elgurult a folyosón a hall felé. Az átlátszó bejárati ajtó repülő üvegdarabokká és olvadó fémkeretté robbant szét. Lorette Chang eldobta a biciklijét, és az utca másik felén lévő nyilvános telefon felé rohant. Miközben gyorsan elhadarta a tűzoltóknak a tűz pontos helyét, és látta, hogy biciklijét szinte félbehajtotta az ajtón kiszabaduló erő, Jerry Bledsoe sült teteme még mindig a szétrobbant szekrény előtt hintázott. A teste ritmikusan rángott, ahogy voltok ezrei vágtattak keresztül rajta. Haja, szőre és ruhái leégtek már róla, bőre gennyesszürkévé vált. Műanyag szemüvege megolvadt, és beborította az orrát.

Jerry Bledsoe. Ki okozza a változtatásokat, apu? Jack kényszerítette magát, hogy továbbmenjen, míg legalább félórányira volt az utoljára látott apró kunyhótól is. Ismeretlen csillagok formáltak ismeretlen csillagképeket az égen – üzenetek egy számára érthetetlen nyelven.

TIZENKETTEDIK FEJEZET
Jack a piacon

1

Aznap éjjel egy kellemesen illatozó szénakazalban aludt a Territóriumokban, először mélyen beásta magát a kazalba, majd megfordult, hogy az általa fúrt alagúton keresztül friss levegőhöz jusson. Figyelmesen hallgatózott apró cincogások után – azt hallotta valahol, hogy a mezei egerek kedvenc búvóhelye a szénakazal. Ha voltak is ebben a szénakazalban, egy Jack Sawyer nevű nagy egér jelenléte megijesztette őket. Apránként elengedte magát, bal keze Speedy üvegének nyakát szorongatta – egy darab nedves mohával dugta be az üveg száját egy kis pataknál, ahol megállt inni. Teljesen valószínűnek tartotta, hogy a moha egy része bele fog potyogni, vagy már bele is potyogott az üvegbe. Kár érte, még elrontja azt a pikáns ízét és felejthetetlen illatát!
Ahogy ott feküdt a szénakazalban, és végre felmelegedhetett, szeme egyre jobban elnehezült, és az érzés, mely legjobban áthatotta, a megkönnyebbülés volt... mintha tízkilós súlyokat cipelt volna a hátán, és most egy jótét lélek leoldotta volna őket. Itt volt megint a Territóriumokban, olyan kedves fickók földjén, mint Orrisi Morgan, Korbácsos Osmond és Elroy a Rémséges Kecske-Ember a Territóriumokban, ahol minden lehetséges.
De a Territóriumok jó is lehet. Erre még apró gyermekkorából emlékezett, mikor még Kaliforniában élt, és senki sem élt máshol. A Territóriumok jó is lehet, és úgy tűnt, most is érzi a jót maga körül, ahogy átöleli a szénakazal nyugodt, édes illata, mely olyan tiszta, mint a Territóriumok levegője.
Vajon érez-e a légy vagy a katicabogár megkönnyebbülést, mikor egy hirtelen jött fuvallat lehetővé teszi a fuldokló rovarnak, hogy kiszabaduljon a ragadós folyadékból? Jacknek fogalma sem volt, de azt tudta, hogy messze van már Oatleyról és a lopott bevásárlókocsijuk fölött síró öregemberektől és a sör és hányásszagtól és ami legfontosabb, messze Smokey Updike-tól és az Oatley Sörbártól.
Arra gondolt, hogy most talán mégis a Territóriumokban utazik tovább egy darabig.
És ezt gondolva elaludt.

2

Másnap reggel két-három mérföldet sétálhatott lefelé a Nyugati úton, élvezve a napsütést, a nyár végi, aratásra kész gabona kellemes illatát, amikor egy kocsi állt meg mellette, és a tógaszerűséget és durva posztónadrágot viselő, pofaszakállas farmer odakiáltott neki:
– A vásárba mégy, fiú?
Jack riadtan pillantott fel rá, mert a férfi nem angolul beszélt.
A pofaszakállas farmer mellett egy terebélyes ruhát viselő nő ült, ölében hároméves forma kisfiúval. Kedvesen Jackre mosolygott, majd a férjére emelte tekintetét.
– Együgyű szegény.
Nem angolul beszélnek... de bármilyen nyelven beszélnek is, értem. Én is azon a nyelven gondolkodom... és ez nem minden, azon a nyelven látok vagy érzek vagy mi a csuda...
Jack rájött, hogy mikor legutóbb itt volt a Territóriumokban, akkor is ezt a nyelvet használta, csak akkor annyira zavart volt, hogy észre sem vette, minden olyan gyorsan történt, és minden annyira furcsa volt.
A farmer előrehajolt, és katasztrofális állapotban lévő fogait kivillantva rámosolygott.
– Együgyű vagy, fiú? – kérdezte kedvesen.
– Nem – felelte Jack szintén széles mosollyal, teljes tudatában annak, hogy nem nemet mondott, hanem valamilyen territóriumokbeli szót, ami nemet jelent. Amikor átjött, megváltozott a beszéde és a gondolkodása, mint ahogy a ruhái is megváltoztak.
– Nem vagyok együgyű, csak az anyám figyelmeztetett, hogy legyek óvatos az idegenekkel, akikkel az úton találkozom.
Most a farmer felesége is elmosolyodott.
– Az anyádnak igaza volt – mondta. – A vásárba mégy?
– Igen – felelte Jack. – Azaz, nyugatnak tartok.
– Mássz fel a kocsi hátuljába – szólt neki a farmer. – Ne fecséreljük a napot. El akarom adni, amim van, és még haza akarok érni naplemente előtt. Rossz a kukoricám, de hát ez az utolja. Még jó, hogy egyáltalán maradt mostanra. Valaki csak megveszi.
– Köszönöm – mondta Jack, felkapaszkodva a kocsi hátuljába. Kukoricák tucatjai voltak vastag zsineggel összekötve és egymásra halmozva. Ha ez rossz kukorica volt, Jack el sem tudta képzelni, milyen lehet a jó – életében nem látott még nagyobb csöveket! A kocsin volt néhány kupac tök is, meg valami piros színű. Jacknek fogalma sem volt, mi az, de biztos volt benne, hogy nagyon jóízű lehet. Gyomra keservesen korgott. Mióta nekiindult a nagy útnak, megtudta, mi az az éhség – nem az a fajta átutazó ismerős, amit iskolából hazafelé érez az ember, és néhány keksz meg egy nagy pohár tej eloltja, hanem az a bensőséges barát, aki bár néha eltávolodik egy kicsit, igazából sosem hagyja az embert magára.
Háttal ült a kocsi elejének, himbálózó lába majdnem a Nyugati út porát érte. Nagy volt a forgalom, Jack feltételezte, hogy a vásár miatt. Henry, a férj, néha oda-odaköszönt valakinek.
Jacknek még mindig azon járt az esze, milyen íze lehet azoknak az ismeretlen valamiknek – meg hogy egyáltalán mit és mikor fog legközelebb enni, amikor kis kezek nyúltak a feje felé, és jól megmarkoltak egy nagy hajcsomót – hogy Jack szeme könnybe lábadt a fájdalomtól.
Megfordult, és látta, hogy a hároméves fiúcska áll mezítláb mögötte, hatalmas vigyorral az arcán, és mindkét markából az ő hajszálai lógnak.
– Jason! – kiáltott rá az anyja, de igazából egy büszke anya kiáltása volt ez. (Láttad, hogy meghúzta a haját? Milyen erős ez a gyerek!) – Jason! Nem szabad!
Jason szégyentelenül elvigyorodott. Széles, napsütéses vigyor volt, olyan édes, mint a szénakazal illata, melyben Jack az éjszaka aludt. Muszáj volt visszamosolyognia... és bár semmi számítás nem volt a gesztusában, fél szemmel látta, hogy ezzel belopta magát Jason anyjának a szívébe.
– Ü – mondta Jason, egy veterán tengerész magabiztosságával imbolyogva előre-hátra lábacskáin. Még mindig Jackre vigyorgott.
– Mi?
– Öe.
– Nem értelek, Jason.
– Ül öl.
– Nem ér...
És akkor Jason, aki hároméves kora ellenére jó húsban volt, még mindig széles mosollyal az arcán lehuppant Jack ölébe.
Ü-öe, aha, értem már, hasított Jackbe a felismerés, és a fájdalom a váratlan súlytól.
– Jason, rossz fiú! – szidta meg megint az anyja korábbi, hát-nem-imádnivaló hangján... és Jason, aki egyértelműen a főnök volt kettejük közül, rá is rávillantotta hódító mosolyát.
Jack észrevette, hogy Jason bepisilt, és ő is egy pillanat alatt csupa pisi lett tőle.
Légy üdvözölve újra a Territóriumokban, Jack!
És a kocsi hátuljában rázkódva, ölében a gyermekkel, miközben a nedvesség lassan szétterjedt a ruháján, Jack elkezdett nevetni. Fejét hátravetette a nagy nevetésben, és arcát a kék, hihetetlenül kék ég felé fordította.

3

Pár perccel később az asszony hátramászott Jackhez, és az ölébe vette Jasont.
– Óó, pisis, rossz fiú – mondta elnéző hangon. Hát nem nagyszerű, ahogy az én Jasonom pisil?, gondolta Jack, és újra felnevetett. Erre Jason, majd Mrs. Henry is nevetni kezdett.
Ahogy tisztába tette Jasont, az asszony mindenféle kérdéseket tett fel Jacknek, olyanokat, melyeket a saját világában már rengetegszer hallott. De itt óvatosnak kell lennie. Idegen volt, és lehetnek rejtett csapdák. Hallotta, amit apja mondott Morgannak... az Idegen, aki megölte a Királyt, az tényleg Idegen volt...
Jack érezte, hogy a nő férje figyeli a párbeszédüket. A Mese óvatos változatával válaszolgatott a kérdésekre, nem azzal, amit álláskereséskor használt, hanem amit stoppoláskor.
Azt mondta, hogy Serényfalvából jött, és Jason anyjának rémlett, mintha hallott volna már róla. Tényleg olyan messziről jöttél?, kérdezte. Igen, olyan messziről, mondta Jack. És hova mész? Jack megmondta neki (és a szótlan hallgató Henrynek), hogy egy kaliforniai faluba igyekszik. Erről a helyről még sosem hallott a nő. Jack nem volt igazán meglepve, de nagyon hálás volt, hogy egyikük sem kérdezett vissza: „Kalifornia? Ki hallott már olyan faluról, hogy Kalifornia? Kit akarsz átrázni, fiú?” A Territóriumokban rengeteg olyan helynek kellett lennie – falvaknak és akár egész vidékeknek –, melyekről ezek a zárt közösségben élő emberek még csak nem is hallottak. Nincs áram. Nincsenek filmek. Nincs kábeltévé, hogy elmesélje nekik, milyen csodálatos hely Malibu vagy Sarasota. A Territóriumokban nincsenek hirdetések, nincsenek ügynökségek, amelyek széthordanák a híreket az egész országban. Varázslatban élnek, gondolta. Ha pedig valaki varázslatban él, nem fog egy falu nevén értetlenkedni, csak mert sosem hallott még róla. Kalifornia különben sem vadabb név, mint Serényfalva.
És nem is értetlenkedtek. Azt mondta nekik, hogy az apja egy évvel ezelőtt halt meg, az anyja pedig meglehetősen beteg (majdnem hozzátette, hogy a Királynő emberei beállítottak az éjszaka kellős közepén, és elvitték a szamarukat, de aztán meggondolta magát). Az anyja odaadta neki az összes pénzét (illetve ezen a fura nyelven nem pénzt mondott, hanem valami olyasmit, hogy pálcika), és útnak indította őt abba a kaliforniai faluba, Helen nénikéjéhez.
– Bizony, nehéz idők járnak – mondta Mrs. Henry, magához szorítva a tisztába tett Jasont.
– Serényfalva a nyári palota mellett van, ugye, fiú? – Ez volt Henry első kérdése, mióta Jack felszállt a kocsijára.
– Igen – felelte Jack. – Azaz, a közelében. Pontosabban...
– Nem mondtad, miben halt meg az apád.
Henry most hátrafordult. Tekintete keskeny volt és támadó, a korábbi kedvesség teljesen eltűnt belőle, ahogy a szél fújja el a gyertyalángot. Igen, vannak csapdák.
– Beteg volt? – kérdezte Mrs. Henry. – Manapság annyi a járvány – himlő, pestis –, bizony rossz idők járnak ránk.
Egyetlen vad pillanatra Jack majdnem belekezdett, hogy Nem, nem volt beteg, Mrs. Henry. Tudja, szombat reggel elment dolgozni, és otthon hagyta Mrs. Jerryt és a kis Jerryket – köztük engem is. Ez akkor volt, mikor egy lyukban laktunk az alagsorban, és senki sem lakott máshol. És tudja, mi történt? Bedugta a csavarhúzóját egy csomó huzal közé, és Mrs. Feeny, aki Richard Sloat házában dolgozik, hallotta, amikor Morgan bácsi azt mondta a telefonban, hogy kijött az áram, az összes áram kijött, és megsütötte őt, úgy megsütötte, hogy a szemüveg ráolvadt az orrára, csakhogy maga nem tudja, mi az a szemüveg, mert az nincs maguknak ideát. Nincs szemüveg... nincs elektromos áram... nincs Éjféli Kék... nincs repülő. Ne járjon úgy, Mrs. Henry, mint Mrs. Jerry. Ne...
– Nem érdekel, hogy beteg volt-e – mondta a pofaszakállas farmer. – Politikai volt?
Jack szája mozgott, de hang nem jött ki rajta. Fogalma sem volt, mit mondjon. Túl sok volt a csapda.
Henry bólintott, mintha választ kapott volna.
– Ugorj le, fiú! A vásár ott van a következő emelkedő után. Gondolom, innen már gyalog is odatalálsz?!
– Igen – felelte Jack. – Biztosan.
Mrs. Henry zavartan nézett, de mindenesetre elhúzta Jasont Jacktől, mintha az valamiféle ragályos betegségben szenvedne.
A farmer, még mindig hátrafelé nézve, bánatosan rámosolygott.
– Sajnálom. Kedves fiúnak látszol, de mi egyszerű emberek vagyunk – akármi is történik ott a tenger mellett, az a nagyurak ügye. A Királynő lehet, hogy meghal, lehet, hogy nem... de persze egy nap mindenképp meghal majd. Isten mindenkit magához szólít előbb vagy utóbb. És ha az egyszerű emberek beleavatkoznak a nagyok ügyeibe, könnyen bajuk eshet.
– Az apám...
– Nem akarok hallani az apádról! – mondta élesen Henry. Felesége távolabb mászott Jacktől, még mindig magához szorítva Jasont. – Lehet, hogy jó ember volt, lehet, hogy rossz, nem tudom, de nem is akarom tudni – csak annyit tudok, hogy halott, mert nem hiszem, hogy ez csak hazugság lett volna, és hogy a fia a mezőn aludt, és olyan szaga van, mint egy kutyának. A fia nem úgy beszél, mintha a környékről való lenne, szóval mássz le. Nekem is van egy fiam, tudod.
Jack lemászott, és sajnálta a fiatal nőt, aki most riadtan nézett, s a riadalmának ő volt az oka. A farmernak igaza van – egyszerű ember ne ártsa magát a nagyok ügyeibe. Legalábbis, ha van magához való esze.

TIZENHARMADIK FEJEZET
A repülő emberek

1

Sokkoló volt felfedezni, hogy a pénz, amiért olyan keményen megdolgozott, a szó szoros értelmében pálcikává változott – a papírpénzek úgy néztek ki, mint egy elmebeteg játékkészítő apró játékkígyói. A sokk mindössze egy másodpercig tartott, majd jót nevetett saját magán. A pálcika a pénz, hát persze! Minden átváltozott, amikor átjött. Az ezüstdolláros egyszerű érmévé, a póló ujjassá. Az angol territóriumokbeli beszéddé, és a jó öreg amerikai pénz – hát az göcsörtös pálcikává! Körülbelül húsz dollárral jött át, és feltételezte, hogy ugyanennyije van territóriumokbeli pénzben is, bár az egyik pálcikán tizennégy göcsörtöt, a másikon több mint húszat számolt meg.
Nem is annyira a pénz értéke aggasztotta – fogalma sem volt, mennyi az olcsó, és mennyi a drága – csak az, hogy ha valamit elront, nem vigaszdíjat és biztató hátbaveregetést kap, mint a Potom pénzért tévéműsorban, hanem.... hát, nem is tudja pontosan, mit csinálnak vele. Kidobják, az biztos. Megverik? Lehet. Megölik? Valószínűleg nem, de nem tudhatja biztosra. Ezek kis emberek. Ezek nem politikaiak. És ő itt idegen.
Jack lassan sétált a zajos vásár egyik végéből a másikba, nem tudott dűlőre jutni a problémáját illetően. Mostanra ez már elsősorban a gyomrát jelentette – halálosan éhes volt. Egyszer megpillantotta Henryt, amint egy kecskét áruló férfival egyezkedett. Mrs. Henry ott állt a közelében, pár lépésnyi távolságra, hogy teret hagyjon a tárgyaló férfiaknak. Háttal állt Jacknek, és a karjában tartotta a gyereket – Jason, a kis Henryk egyike, gondolta Jack –, és Jason észrevette őt. A gyerek pufi kis kezével integetni kezdett, mire Jack gyorsan megfordult, és nekilódult a tömegben, hogy minél távolabb jusson tőlük.
Sülő hús szaga töltötte be a levegőt. Látta, ahogy az árusok kisebb és nagyobb darab húsokat forgatnak izzó faszén fölött, mellettük vastag sertéshússzeletek gőzölögtek friss kenyéren, és ezeket hordták ki a vásárlóknak. Úgy viselkedtek, mint az aukciók vezetői. A legtöbb ember Henryhez hasonló farmer volt, és ők is úgy rendelték az ételt, mintha egy aukción licitálnának, csak felnyújtották a kezüket, ujjaikkal mutatva az emelés mértékét. Jack megfigyelt néhány tranzakciót, és látta, hogy minden esetben göcsörtös pálcika adta a hús ellenértékét... de hány göcsört kell a vásárláshoz? Nem mintha számított volna, mindenképpen ennie kellett valamit, még akkor is, ha a vásárlás elárulja, hogy idegen itt.
Elhaladt egy pantomimes pódium mellett, alig szentelve figyelmet a műsornak, bár a pódium előtt összegyűlt népes közönség – többnyire nők és gyerekek – hangos nevetéssel és tapssal díjazták az előadást. Egy sátorponyvával takart stand felé tartott, ahol tetovált bicepszű, nagydarab férfi forgatta éppen a faszenet a földön. Körülbelül két és fél méter hosszú nyárs futott a faszén fölött, mindkét végében egy-egy szurtos képű, izzadt fiú állt. Öt nagy sült sorakozott a nyárson, és a fiúk összehangoltan forgatták a nyársat.
– Finom húsok! – kiáltozta az árus. – Finom húsok! Fiiiinom húsok! Vegyék a finom húsokat! Itt kaphatók a finom húsok! Nálam vegyenek finom húst! – Majd rászólt a hozzá közelebb álló fiúra: – Ne lazsálj, az isten verjen meg! – És aztán kezdte elölről elnyújtott kínálgatását.
Egy serdülő lányával lévő farmer felemelte a kezét, és balról a második húsra mutatott. A fiúk épp csak annyi időre hagyták abba a forgatást, míg főnökük levágott egy jókora szeletet a sültből, és egy karéj kenyérre rakta. Egyikük a farmerhez szaladt vele, aki elővett egy göcsörtös pálcikát. Jack látta, hogy az letör két göcsörtnyit, és odaadja a fiúnak. Ahogy a fiú visszaszaladt a standhoz, a vásárló azzal a hanyag, mégis figyelmes mozdulattal vágta zsebre a fadarabot, mint amivel az ember a visszajáró aprót szokta eltenni, majd óriásit harapott a szendvicséből, hogy aztán odaadja a lányának, aki nem kisebb lelkesedéssel vetette rá magát.
Jack gyomra észvesztően korgott. Látta, amit látnia kellett... legalábbis remélhetőleg.
– Finom húsok! Finom húsok! Finom... – A nagydarab férfi abbahagyta a kiabálást és lenézett Jackre, vastag szemöldökét felhúzta apró, de nem ostoba szeme fölött. – Hallom, énekel a gyomrod, barátom. Ha van pénzed, üzletet köthetünk, és megáldalak az esti imámban. Ha nincs, tüntesd el innen a hülye képedet, és menj a pokolba!
A fiúk felnevettek, bár lerítt róluk, hogy teljesen kimerültek – úgy nevettek, mint aki nem tud uralkodni a torkából feltörő hangok fölött.
De Jacket szinte odacövekelte a lassan sülő hús őrjítő illata. Kinyújtotta a rövidebb pálcikáját, és a balról második darab sültre mutatott vele. Nem szólalt meg. Biztonságosabb volt így. Az árus morgott, előhúzta kését az övéből, és lehasított egy szeletet a sültből, jóval kisebb volt, mint amit az előbb a farmernek vágott, de Jack őrülten korgó gyomra nem engedte, hogy szóvá tegye.
Az árus rácsapta a húst egy karéj kenyérre, és maga hozta oda Jackhez. Elvette a pénzpálcikát. Kettő helyett hármat tört le belőle.
Anyja kesernyésen derűs hangja szólalt meg az agyában: Gratulálok, Jack... épp át lettél vágva!
Az árus mereven nézett rá, széles vigyorában felvillantva fekete, rothadó fogsorát, várva, hogy mer-e tiltakozni. Hálásnak kéne lenned, hogy csak három bütyköt vettem el, nem pedig mind a tizennégyet! Megtehettem volna, te is tudod. Ennyi erővel a nyakadban lóghatna egy tábla: IDEGEN VAGYOK ITT, ÉS SENKIM SINCS. Szóval mi lesz, Birkaképű? Akarsz, cirkuszolni?
Akart vagy nem akart, úgyse tudott volna. De érezte, hogy a tehetetlen düh megint kezdi elönteni az agyát.
– Menj már – ripakodott rá az árus, akinek már elege volt belőle. Hatalmas tenyerével meglegyintette Jack arcát. Ujjai érdesek voltak, körmei alá vér száradt. – Kaptál enni, most már tűnj innen!
Mutathatnék neked egy zseblámpát, és te úgy rohannál, mintha a pokol minden ördöge a nyomodban lihegne. Ha repülőt mutatnék neked, valószínűleg megbolondulnál! Lehet, hogy nem is vagy te olyan kemény fickó, mint hiszed, haver!
Jack elmosolyodott erre a gondolatra, és lehetett valami a mosolyában, ami nem tetszett az árusnak, mert az ellépett tőle, és zavart kifejezés ült ki az arcára. Aztán újra összehúzta a szemöldökét.
– Azt mondtam, tűnj el! – mordult rá. – Takarodj, az isten verjen meg! – És ezúttal Jack el is ment.

2

A hús szenzációs volt. Jack pillanatok alatt behabzsolta a kenyérrel együtt, majd ösztönösen végignyalta a kezét, ahol lefolyt a pecsenyéje. Tényleg disznóhús íze volt... de ugyanakkor mégsem! Valahogy gazdagabb, testesebb volt, mint a disznóhús. Akármi is volt, hatalommal töltötte meg Jack egész belsejét. Jack azt gondolta, hogy akár évezredekig is képes lenne ilyet vinni ebédre az uzsonnás zacskójában!
Most, hogy elhallgattatta a gyomrát – legalábbis egy kis időre –, képes volt több érdeklődéssel körülnézni... és önkéntelenül sokkal jobban elvegyült a tömegben, mint korábban. Most már csak egy átlagos srác volt, aki vidékről jött ide a vásárba, lassan sétálgatott a sorok között, a lehető legtöbbet befogva kíváncsian röpködő tekintetével. A kofák felismerték, de csak mint egy potenciális vásárlót a sok közül. Kiabáltak neki, és hívogatták, s amikor továbbment, ugyanúgy hívogatták az utána jövőt, legyen az nő, férfi vagy gyerek. Jack őszinte érdeklődéssel nézegette a felkínált árukat, mert mind olyan varázslatos és furcsa volt számára, és a tekintetek pergőtüzében egyszerre megszűnt idegennek lenni – valószínűleg azért, mert abbahagyta az erőlködést, hogy unottnak látsszon egy olyan tömegben, ahol senki nem játszotta az unottat rajta kívül. Az emberek nevettek, vitatkoztak, alkudoztak... de senki sem unatkozott.
A vásárváros a Királynő palotájára emlékeztette Jacket, persze a vibráló feszültség és ideges rohangálás nélkül, de szinte ugyanolyan gazdag illatskála fogadta itt is, mint ott (itt elsősorban sülő hús és állatok szaga dominált), az emberek ugyanolyan tarka ruhákban pompáztak (bár azt látta Jack, hogy az itt legszebben felöltözött ember sem vehetné fel a versenyt a Királynőpalotájában hemzsegő piperkőcökkel), és ugyanúgy itt is voltak köztük tökéletesen normálisak éppúgy, mint abszolút különcök.
Megállt egy standnál, ahol a Királynőarcképével díszített szőnyegeket árultak. Jacknek hirtelen eszébe jutott Hank Scoffler mamája, és elmosolyodott. Hank az egyik srác volt, akivel Jack és Richard Sloat sokat voltak együtt Los Angelesben. Mrs. Scofflernek jó érzéke volt a lehető legrikítóbb, legízléstelenebb dekoráció kiválasztásához. Istenem, hogy imádná ezeket a szőnyegeket Laura DeLoessian magasra felstócolt, göndör fürtöcskés, szőtt képmásával! Jobban tetszene neki, mint az alaszkai szőnyege, vagy mint a nappaliban ékeskedő, az Utolsó vacsorát ábrázoló kerámiamozaikja...
Aztán a szőnyegbe szőtt arc a szeme előtt kezdett változni. A királynő arca eltűnt, helyette az anyja arca jelent meg minden szőnyegen, a szeme túl sötéten csillog, a bőre elképesztően fehér!
Honvágy lepte meg Jacket újra. Keresztül száguldott agyán, mint egy nagy hullám, és az anyjáért sírt a szíve – Anyu! Hé, anyu! Jézusom, mi a francot keresek én itt?! Anyu!! –, egy szerető kíváncsiságával firtatva, vajon mit csinálhat éppen most. Az ablaknál ül, cigizik, az óceánt nézi egy nyitott könyvvel maga mellett vagy tévét néz? Valami filmet? Alszik? Haldoklik?
Halott? – folytatta egy ördögi hang, még mielőtt leállíthatta volna. Halott, Jack? Már meg is halt?
Hagyd abba.
Égő könnyek futottak végig arcán.
– Miért vagyunk ilyen szomorúak, kicsi fiam?
Meglepve felpillantott, és látta, hogy a szőnyegárus férfi őt nézi. Ugyanolyan tagbaszakadt ember volt, mint a húsárus, és neki is tetovált volt a karja, de nyíltan és kedvesen mosolygott rá. Semmi gonoszság. És ez nagy különbség.
– Á, semmi! – mondta Jack.
– Hát ha a semmitől így nézel ki, akkor gondolnod kéne valamire, fiam!
– Ennyire anyátlannak látszottam?! – kérdezte Jack elmosolyodva. Ösztönösen ráérzett az itteni beszédre – legalábbis egy pillanatra –, valószínűleg ezért nem vett észre semmi furcsát benne a szőnyegárus.
– Fiam, úgy néztél ki, mint akinek csak egy barátja volt a holdnak ezen a felén, és épp most láttad volna, amint a Nagy Fehér Farkas bekebelezte egy ezüstkanállal.
Jack halványan mosolygott. A szőnyegárus elfordult, és előhúzott valamit a legszélső szőnyeg mellől – a valami ovális volt és nyeles. Ahogy megfordította, megcsillant benne a nap. Egy tükör volt. Jack kicsinek és ócskának látta; ilyet kap az ember a céllövöldében három találat után.
– Tessék, fiú – mondta a szőnyegárus. – Nézd meg magad, hogy nem lódítok.
Jack belenézett a tükörbe, és elállt a lélegzete, egy pillanatra még a szíve is elfelejtett dobogni a meglepetéstől. Ő volt ugyan, de úgy nézett ki, mintha a Disney-féle Pinokkió-ból lépett volna elő, ahol az öröm szigetén a sok szivarozás és biliárdozás szamarakká változtatta a fiúkat. Azelőtt oly kék és kerek angolszász szemei most barnán és mandula alakúan néztek vissza rá. Homlokába lógó, durva szálú haja határozottan sörényre emlékeztette. Felemelte az egyik kezét, hogy hátrafésülje, de keze csupasz bőrt ért – ujjai a tükörben egyszerűen átsiklottak a haján. Hallotta az árus elégedett nevetését. De amin a legjobban meglepődött, hosszú szamárfülek lógtak az álla alá. Az egyik megrándult, ahogy nézte.
Hirtelen eszébe jutott: NEKEM VOLT ilyenem!
És aztán: Az Álomországban volt ilyenem. És a hagyományos világban ez... ez...
Nem lehetett több négyévesnél. A hagyományos világban (észre sem vette, hogy nem valódiként gondol már rá) ez egy rózsaszín közepű nagy márványdarab volt. Egyik nap, mikor a házuk előtt játszott vele, kicsúszott a kezéből, legurult a kocsifeljárón, és mielőtt még elkaphatta volna, beleesett a csatornába. Eltűnt – örökre, gondolta akkor, és arcát koszos kis kezébe temetve sírni kezdett. De nem tűnt el örökre! – hiszen most itt tartotta a kezében a régi játékot, mely ugyanolyan csodás volt, mint akkor, három-négy éves korában. Vidáman elmosolyodott. A tükörképe szamárból macskává változott, arca kerek és titkokkal teli. Szeme szamárbarnáról macskazöldre vált. Ahol korábban lógó szamárfülek éktelenkedtek, most helyes, szőrös kis cicafülek hegyeződtek.
– Így már jobb – mondta az árus –, sokkal jobb, fiam. Szeretek boldog fiúkat látni. A boldog fiú egészséges fiú, és az egészséges fiú könnyebben boldogul az életben. A Jó Gazda Könyvé-ben van ez leírva, vagy ha mégsem, hát be kellene írni oda. Lehet, hogy be is írom az enyémbe, már ha összekaparok annyit a perselyből, hogy vegyek egyet magamnak. Akarod a tükröt?
– Igen! – kiáltotta Jack. – Igen, persze! – A pálcikái után nyúlt, nem is gondolva a spórolásra. – Mennyi?
Az árus figyelmesen körülnézett, hogy figyeli-e őket valaki.
– Tedd el, fiam. Dugd el jó mélyre, majd a tenger fenekére! Nyúlkálók ki ne szagolják!
– Mi?
– Semmi, semmi. Ingyen van. Tedd el! Fele úgyis mindig eltörik, mikor visszaviszem őket a raktárba. Anyák idehozzák a kicsi fiaikat, hogy vegyenek nekik, de azok csak megnézik, de nem kell nekik.
– Hát, legalább maga beismeri – mondta Jack.
Az árus meglepve nézett rá, majd mindketten hangosan nevetni kezdtek.
– Egy boldog fiú, csípős nyelvvel – mondta az árus. – Gyere vissza, látogass meg újra, mikor válladat a kor már lehúzza! Elindulunk ketten délnek, amiről az öregek annyit regélnek.
Jack kuncogott. Ez a pasi jobb, mint a Sugarhill Gang rapegyüttes legutolsó lemeze.
– Köszönöm – mondta (a tükörben valószerűtlenül nagy vigyor húzódott a macskabajusza alatt). – Nagyon köszönöm.
– Ugyan már, semmiség – mondta az árus, majd pillanatnyi gondolkodás után hozzátette –, és vigyázz, amerre mégy!
Jack továbbment, a tükröt óvatosan berakta hátizsákjába, közvetlenül Speedy üvege mellé.
És kétpercenként ellenőrizte, hogy megvannak-e még a pálcikái.
Sejtette, mik azok a nyúlkálók.

3

Két standdal a rigmusokban beszélő szőnyegárustól lejjebb egy italszagú férfi, akinek fél szemét fekete kendő takarta, kakast kínálgatott egy farmernak. Azt mondta neki, hogy ha megveszi ezt a kakast, és berakja a tyúkjai közé, akkor azok az elkövetkező tizenkét hónapban csak kétszikű tojásokat fognak tojni.
Jack azonban nem figyelt sem az árus beszédére, sem a kakasra, az ő figyelmét is, mint körülötte sok más gyerekét, a félszemű fő attrakciója vonta magára: egy hatalmas fűzfaketrecben lévő papagáj. A papagáj majdnem olyan magas volt, mint a legkisebb gyerek a csoportban, és olyan szép zöld színben pompázott, mint egy Heineken doboz. Szemei aranyosan csillogtak... mind a négy szeme. Mint a palota istállójában látott pónilónak, ennek is két feje volt. Nagy, sárga lábaival az ülőrúdba kapaszkodott, és egyszerre két irányba tekingetett.
A papagáj, a gyerekek legnagyobb gyönyörűségére, magában beszélt – de Jack észrevette, hogy bár nagyon odafigyelnek a papagájra, igazából egyikük sincs különösebben meglepve. Nem úgy viselkedtek, mint aki először megy moziba, sokkal inkább úgy, mintha a szokásos szombat esti filmet néznék. Csoda volt, de nem teljesen új. És kik szoknának hozzá leggyorsabban a csodákhoz, ha nem a legkisebbek?
– Búúúú! Milyen magas a magas? – kérdezte a keleti fej.
– Olyan kicsi, amilyen kicsi – felelte a nyugati fej.
– Aaa! Mi a nemesember igaza? – kérdezte most a keleti fej.
– Hogy a király egész életében király lesz, míg a lovag sok mással felér! – felelte a nyugati fej hetykén. Jack elmosolyodott, a legtöbb gyerek hangosan nevetett, csak a legkisebb nézett értetlenül.
– És mi van Mrs. Spratt szekrényében? – faggatózott tovább a keleti fej.
– Olyan, amit szem nem láthat! – válaszolta a nyugati fej, és bár Jack nem értette a dolgot, a többi gyerek hangosan kacagott.
– És mi rémisztette halálra Alan Destryt azon az éjszakán?
– Meglátta, amint a felesége – brrrrr – kiszállt a fürdőkádból!
A farmer elsétált, és a félszeműnél még mindig ott volt a kakas. Mérgesen a gyerekekre förmedt.
– Takarodjatok innen! Takarodjatok innen, mielőtt jól elverem a seggeteket!
A gyerekek szétrebbentek. Jack is elhúzódott onnan, és válla fölött visszanézett a csodálatos papagájra.

4

Egy másik standnál odaadott két göcsörtöt egy almáért és egy merőkanál tejért – a legédesebb, legfinomabb tejért, amit valaha is kóstolt. Jack arra gondolt, hogyha otthon ilyen tej lenne, a Nestlé és a Hershey egy hét alatt tönkremennének.
Épp megitta az utolsó csepp tejet is, mikor megpillantotta a Henry családot. Éppen feléje sétáltak. Visszaadta a merőkanalat az asszonynak, aki egyszerűen visszatette a tejesedénybe. Jack elsietett, kézfejével fehér bajszát törölgette, és azon gondolkodott, hogy remélhetőleg senki nem ivott előtte a tejből, akinek leprája vagy herpesze vagy valami más ragályos betegsége van. De valami azt súgta neki, hogy ideát ezek a szörnyűségek nem is léteznek.
Elindult felfelé a vásárváros főutcáján, elhaladt a pantomimesek előtt, két, edényeket áruló kövér nő előtt (a Territóriumok Vasedénye, gondolta Jack mosolyogva), amellett a csodálatos papagáj mellett (félszemű gazdája most már teljesen nyíltan ivott egy agyagkulacsból, vadul tántorgott a standja mögött, egyik kezében a kábult kakast tartotta, durvaságokat kiabált a járókelők felé, és Jack látta, hogy a kakast tartó karja csupa madárszar), és a nyílt tér mellett, ahol a farmerek beszélgetni összegyűltek. Kíváncsian megállt a téren egy pillanatra. Sok farmer agyagpipát szívott, és ugyanolyan agyagkulacsok jártak kézről kézre, mint a madárárusé. Egy hosszú, füves területen egy csapat férfi állt – köveket ütögettek bozontos, nagy termetű, lehajtott fejű és nagyon buta tekintetű lovaik mögött.
Jack elhaladt a szőnyeges előtt. Az árus meglátta, és intett neki. Jack visszaintett, és majdnem odakiáltotta, hogy Mi van haver, hogy ityeg a fityeg? De aztán meggondolta magát. Hirtelen szomorú lett – újból rátört az az érzés, hogy ő itt csak egy idegen, egy kívülálló.
Elért az útkereszteződéshez. A délnek, illetve északnak tartó út alig volt szélesebb, mint egy kocsi. A Nyugati út sokkal szélesebb volt.
Öreg Utazó Jack, gondolta, és megpróbált mosolyogni. Kihúzta magát és hallotta, ahogy Speedy üvege nekikoccant a tükörnek. Hát ez volna a 90-es főút a Territóriumokban. Lábaim, most ne hagyjatok cserben!
Nekiindult, és a nagy, álmodó föld nemsoká elnyelte.

5

Körülbelül négy órával később, a délután kellős közepén Jack leült az út melletti magas fűbe, és figyelte, ahogy több férfi – ilyen távolról hangyányiak voltak – egy magas, rozoga kinézetű torony tetejére mászik fel. Ezt a helyet választotta ki, hogy pihenjen egyet és megegye az almáját, mert a Nyugati út itt kanyarodott a legközelebb a toronyhoz. Még így is legalább három mérföldre lehetett tőle (persze az is lehet, hogy sokkal többre, hiszen a levegő hihetetlen tisztasága miatt szinte lehetetlen volt helyesen megbecsülni a távolságokat), pedig már legalább egy órája látta.
Jack megette az almáját, pihentette fáradt lábait, és azon gondolkodott, vajon mi lehet az a magányos torony a füves pusztaságban. És persze arra is kíváncsi volt, hogy miért másznak fel rá azok a férfiak. A szél erősen fújt, mióta elhagyta a vásárvárost, és ráadásul felőle fújt a torony felé, de minden alkalommal, amikor egy pillanatra alábbhagyott, Jack hallotta, ahogy a férfiak kiabálnak egymásnak... és nevetnek. Rengeteg nevetést hallott.
A vásártól úgy öt mérföldre nyugat felé Jack egy kis falun haladt át – már ha falunak nevezhetünk öt apró házból és egy szemmel láthatóan rég bezárt boltból álló házcsoportot. Ez volt az első emberi lakhely a vásárváros óta, és épp mielőtt megpillantotta a tornyot, már azon tűnődött, nem jutott-e el a Határzónába anélkül, hogy észrevette volna.
Emlékezett, mit mondott Farren kapitány a Nyugati országútról: A Határzónán túl aztán belevész a senkiföldjébe, vagy tán a pokolba. Ámbár azt beszélik, hogy a Határzónán túlra nem merészkedik el még a Jóisten sem...
Jacket kirázta a hideg.
De nemigen hitte, hogy már olyan nagy utat megtehetett. Mindenesetre nem volt semmi veszélyérzete, mint amit például akkor érzett, amikor Morgan hintója elől bemenekült az élő fák erdejébe... az az erdő most az Oatleyban töltött napok borzasztó bevezetőjének tűnt számára.
Helyette, újra előtörtek benne azok a jó érzések, melyek a meleg, illatos szénakazalban való felébredéskor elöntötték, és vele voltak akkor is, mikor Henry, a farmer megállt mellette a kocsijával: az az érzés, hogy a Territóriumok világa – akármennyi gonoszságot is rejteget még számára, – alapvetően jó, és hogy neki csak akarnia kell, és máris része ennek az egésznek.... és hogy ő itt nem is idegen.
Rájött, hogy ő már régóta része a Territóriumoknak. Egy furcsa gondolat ötlött fel benne, ahogy továbbhaladt a Nyugati úton, egy gondolat, mely félig angolul, félig a Territóriumok nyelvén fogalmazódott meg agyában: Amikor álmodok, csak akkor TUDOM meg, hogy álom volt, amikor elkezdek felébredni. Ha álmodok és hirtelen ébredek fel – ha mondjuk megszólal az ébresztőóra –, akkor én vagyok a legmeglepődöttebb fickó a világon. És első pillanatban, a felébredés tűnik álomnak. És én nem vagyok itt idegen, mikor az álmok igazán mélyek – erről van szó? Nem, de közel járok az igazsághoz – fogadni mernék, hogy apu sokat álmodott mélyen. És fogadok, hogy Morgan bácsi sosem szokott.
Úgy döntött, amint bármi veszélyt érez, húz egyet Speedy üvegéből, még akkor is, ha csak valami megijeszti. Egyébként pedig itt megy majd egész nap, mielőtt visszatérne New York államba. Igazság szerint még kísértést is érzett, hogy itt töltse az éjszakát a Territóriumokban, ha lett volna mit ennie az almán kívül. De nem volt, és a Nyugati út mentén bizony nem állt egyetlen kisbolt sem.
Az öreg fák, melyek az útkereszteződésnél és a vásárvárosban álltak, az út mindkét oldalán átadták a terepet a füves pusztaságnak, miután Jack elhagyta az utolsó települést is. Kezdett olyan érzése lenni, mintha egy végtelen óceán közepén futó töltésen sétálna. Egyedül baktatott a napsütéses, de hűvös ég alatt (szeptember vége van, hát persze hogy hűvösre fordult az idő, gondolta, pontosabban a szeptember helyett egy Territóriumokbeli szó jutott eszébe, amelyet leginkább kilenc hónapnak lehetne fordítani). Sem gyalogosok, sem pedig kocsik nem mentek el mellette. A szél állandó susogása az őszről és a magányról szólt, s a magas fű hullámzott, mint a tenger.
Ha valaki megkérdezi tőle: „Hogy érzed magad, Jack?”, a fiú ezt válaszolta volna: „Köszönöm, jól. Vidáman.” Vidáman, ez a szó jött volna a szájára, miközben magányosan haladt a magas fűtengerben; a mámor szó számára még csak a Blondie együttes ilyen című slágerét jelentette. És ugyancsak meglepődött volna, ha valaki azt mondja neki, hogy többször könnyezett is, amikor meg-megállt, hogy a játékosan kergetőző hullámokat csodálja, és szemével beitta a látványt, amely nagyon kevés vele egykorú amerikai kisgyereknek adatott meg – a végtelenbe nyúló érintetlen föld látványát a kék ég alatt. Semmi nem zavarta meg a harmóniát; repülőgépek nem hagytak csíkot az ég kékjén, és egyetlen kémény füstje sem szürkítette a látóhatárt.
Jacknek felejthetetlen élményben voltrésze, olyan dolgokat látott, hallott, szagolt, melyek vadonatújak voltak számára. Sok téren nagyon tapasztalt gyerek volt – hiszen Los Angelesben nőtt fel, apja ügynök volt, anyja mozisztár, tehát nem is lehetett volna túlságosan naiv –, de akkor is csak egy gyerek volt, ami most egyértelműen a javára szolgált. A végeláthatatlan fűtengerben töltött magányos nap sok felnőttnek megzavarta volna az érzékeit, vagy akár egy kis hallucinációt is okozott volna. Egy felnőtt már a vásárváros elhagyása után fél órával Speedy üvege után kezdett volna kotorászni hátizsákjában.
Jack esetében az élmény keresztülhaladt a tudatos énjén, be egyenesen a tudatalattijába. És amikor révületében megindultak a könnyei, észre sem vette, hogy sír (kivéve egy pillanatnyi látászavart, de azt az izzadásnak tudta be), és csak azt gondolta: Jézus, de jól érzem magam... kísértetiesnek kellene lennie, hogy nincs egy teremtett lélek a környéken, de nem az.
Ezért hát Jack számára a mámor nem volt más, mint nagy adag boldogság és belső béke, és folytatta útját a Nyugati úton, miközben árnyéka fokozatosan nőtt mögötte. Fel sem merült benne, hogy ez a nagy érzelmi nyugalom részben onnan származik, hogy alig tizenkét órája még Smokey Updike sörözőjében raboskodott (az ujjain még mindig frissen virított a sérülés, amit az utolsó hordó okozott); hogy alig tizenkét órája szabadult meg onnan, hátában valami gyilkos fenevaddal (amire egyre inkább kecskeként gondolt vissza); hogy életében először van egyedül egy ilyen széles, hosszú úton; hogy sehol nem lát Coca-Cola- vagy éppen Budweiser-reklámtáblát; hogy sem az út mentén, sem keresztbe rajta nem futnak az elmaradhatatlan huzalok, melyek eddig minden úton ott voltak, amin Jack Sawyer valaha is utazott; hogy nem hallotta egyetlen repülő távoli hangját sem, nem is beszélve a 747-esek mennydörgésszerű morajáról, ahogy leszállásra készülnek a LAX-en, vagy az F-111-esekéről, ahogy kilőnek a Portsmouth Tengerészeti Támaszpontról, megkavarják a levegőt az Alhambra körül, mint Osmond ostora, és eltűnnek az Atlanti-óceán fölött; hogy csak a lábainak és saját lélegzetvételének a zaját hallja az úton.
Jézus, de jól érzem magam, gondolta Jack, ösztönösen megtörölve a szemét, és megint csak nem jutott eszébe más szó, mint a „vidáman”.

6

És erre most itt ez a torony!
Hát az biztos, hogy én semmi pénzért nem másznék fel rá!, gondolta Jack. Lerágta az almát egészen a csumáig, és ösztönösen, szemét le nem véve a toronyról, ujjaival kis lyukat kapart a puha földbe, és beletemette az almacsutkát. A torony mintha egyszerű deszkából készült volna, és Jack olyan harminc méter magasnak saccolta. Négyszögletes, üres építménynek látszott, deszkák emelkedtek minden oldalán, egyik hatalmas X a másik után. Lapos volt a teteje, és Jack szemét hunyorítva látta, hogy az emberek oda másznak fel.
Enyhe szélfuvallat csapta meg, miközben ott ült az út mellett, és felhúzott térdeit szorosan átkarolta. Újabb hullám futott a fűben a torony irányába. Jack belegondolt, hogy a rozoga tákolmány mennyire inoghat a szélben, és a gondolattól felfordult a gyomra.
Sosem mennék fel oda, gondolta, még egymillió dollárért sem.
És amitől félt attól a pillanattól kezdve, hogy meglátta a tornyot, most bekövetkezett: az egyik ember leesett.
Jack felugrott. Arcán az a hitetlenkedő, rémült kifejezés jelent meg, amit a cirkuszban figyelhetünk meg a nézők arcán, amikor valami veszélyes trükk nem sikerül, az artista nem tudja elkapni a szembejövő trapézt, vagy az ugróakrobata túl magasra ugrik fel, és nem a hálóra esik vissza.
Ó, szentséges Isten...
Jack szeme hirtelen kikerekedett, de az első rémület elmúltával széles, hitetlenkedő vigyor jelent meg az arcán. A férfi nem esett le a toronyból, és nem is a szél fújta le, A torony tetején nyelvszerű kiszögellések voltak, mint az uszodai ugródeszkák, és a férfi egyszerűen kilépett az egyikre, és leugrott. Félúton a föld felé valami elkezdett kinyílni – ejtőernyő, gondolta Jack, de nem lesz ideje kinyílni. Csakhogy nem ejtőernyő volt.
Szárnyak voltak.
A férfi esése lelassult, majd teljesen megállt, mikor alig húsz méterre volt a földtől. Aztán emelkedni kezdett. Most már felfelé repült, szárnyai olyan magasra emelkedtek, hogy majdnem érintették egymást a feje fölött, majd újra lefelé húzta őket, olyan mozdulattal, mint az úszók a táv utolsó tíz méterének megtételekor.
Azt a mindenit, gondolta Jack teljesen elképedve. Ez mindennek a teteje, ez eszméletlen, hihetetlen! Azt a mindenit, oda nézz, a mindenit!
Most a második férfi is leugrott a toronyból, majd a harmadik és a negyedik is. Kevesebb mint öt perc alatt legalább ötven röpködő ember töltötte meg a levegőt. Bonyolult, de kivehető alakzatokat formáztak; el a toronytól, nyolcas alakzat, vissza a toronyhoz, újabb nyolcas a másik oldalon, majd megint vissza a toronyhoz és leszállás. Aztán kezdték elölről.
Pörögtek, táncoltak, összevissza röpködtek a levegőben. Jack vidám nevetésben tört ki. Olyanok voltak, mint a vízibalett-táncosok a régi Esther Williams-filmekben. Azok az úszók, és maga Esther Williams is, úgy csinálták az egészet, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, mintha bárki képes lenne rá a barátaival, hogy időzített koreográfiával tökéletes szökőkutat formázzon meg.
De volt egy kis különbség. Ezeken az embereken nagyon is látszott, hogy a repülés erőfeszítést igényel; szemmel láthatóan hatalmas energiákat használtak fel a levegőben maradáshoz, és Jack hirtelen bizonyossággal érezte, hogy fáj is nekik, mint, mondjuk, mikor rengeteg felülést vagy lebegőülést kell csinálni – nagyon fáj. Szenvedés nélkül nincs eredmény! – förmedne rájuk az edző, ha bármelyik panaszkodni merne.
És erről eszébe jutott még valami – amikor az anyja vitte magával, hogy találkozzon a barátnőjével, Myrnával, aki igazi balett-táncos volt, és a Wilshire sugárút egyik tetőterében berendezett táncstúdióban gyakorolt. Myrna egy tánckar tagja volt, és Jack már több előadásukat látta, mert az anyja egy csomószor magával cipelte – mind olyan haláli unalmas volt, mint a vasárnapi mise. De még sosem látta Myrnát gyakorlás közben... ennyire közelről. Lenyűgözte és egy kicsit meg is ijesztette a különbség a színpadon látottak – a légies, erőlködés nélküli lebegés – és a tőle alig két méterre izzadó, a nappal kegyetlen, vakító fényében, zene nélkül erőlködő táncosok között. A koreográfus ütemesen tapsolt, és elégedetlenül kiabált a táncosokkal. Nem dicsért, csak kritizált. Az arcukon folyt a veríték. A dresszük átizzadt. A szoba, bármilyen nagy és levegős volt is, megtelt izzadságszaggal. Inas izmok remegtek a kimerülés határán. Lüktető vénák domborodtak ki a homlokokon és a nyakakon. A koreográfus tapsa és mérges kiáltásai mellett csak a balettcipők zaját és a táncosok kapkodó légzését lehetett hallani. Jack hirtelen megértette: ezek a táncosok nem egyszerűen a kenyerüket keresik így, ezek lassú öngyilkosságot követnek el. De a legjobban arra emlékezett, hogy az arcukon látott gyötrődés és fájdalom ellenére valami földönkívüli öröm ragyogott belőlük. Jack ezt nem értette, amitől még jobban megrémült, hiszen milyen ember az, aki a végkimerülésig kínozza magát, és ez még örömet is okoz neki?
És itt is látta a fájdalmat. Ezek vajon tényleg szárnyas emberek, mint a Flash Gordon-sorozat madáremberei, vagy pedig Ikarosz követői, és ezek csak felcsatolt szárnyak? Aztán rájött, hogy a válasz nem is fontos... legalábbis neki nem.
Öröm.
Varázslatban élnek, ezek az emberek varázslatban élnek.
Az öröm tartja fenn őket.
Csak ez fontos. Az öröm az, ami fenntartja őket, lényegtelen, hogy a szárnyak a hátukból nőttek ki vagy kapcsokkal erősítették őket magukhoz. Mert amit itt lát, azt egész nap látta Wilshire-ben. Ilyen erőn felüli energiabefektetés a természeti törvények egyetlen röpke pillanatra való legyőzéséért. Borzasztó volt belegondolni, hogy ez a hatalmas energiát igénylő diadal annyira rövid ideig tart; s hogy az emberek ennek ellenére is vállalják, azt egyszerre ijesztőnek és csodálatosnak érezte.
És ez csak egy játék, gondolta, majd hirtelen bizonyossá vált benne. Egy játék, vagy lehet, hogy még az sem – lehet, hogy csak gyakorolnak egy játékhoz, mint ahogy az egész napos fájdalom és izzadás is csak gyakorlás volt ott Wilshire-ben. Gyakorlás egy előadásra, melyre alig néhányan fognak elmenni.
Öröm, gondolta még egyszer, és a távolban repkedő emberek felé fordította az arcát, haját homlokára fújta a szél. Ártatlanságának kora a végéhez közeledett (és ezt, bár vonakodva, Jack is elismerte volna, mert ugyan melyik gyerek tudna sokáig úton lenni és olyan élményeken keresztülmenni, mint például Oatley, anélkül, hogy ne vesztené el az ártatlanságát), de ezekben a percekben, ahogy szemét az égre függesztette, ártatlanság lengte körül, mint Elizabeth Bishop versében a fiatal halászt az isteni kinyilatkoztatás pillanatában, és minden szivárvány, szivárvány, szivárvány volt.
Öröm – a mindenit, milyen vidám kis szó!
Jobban érezte magát, mint bármikor, mióta ez az egész elkezdődött – és csak a Jóisten tudja, hogy az mikor volt –, és könnyű léptekkel újra nekiindult a Nyugati útnak, arcán széles, jókedvű mosollyal. Néha vissza-visszanézett a válla fölött, és még nagyon sokáig látta a repülő embereket. A Territóriumok levegője olyan tiszta volt, hogy szinte nagyított. És mikor már nem látta őket, az öröm érzése akkor is vele maradt, mint egy kis szivárvány a fejében.

7

Mikor a nap már vízszintesen járt, Jack rájött, hogy egyre halogatja a visszatérését a másik világba, és nem csupán a varázsital borzasztó íze miatt. Azért halogatta, mert nem volt kedve elmenni innen.
Egy csermely eredt a fűben (ott, ahol kis facsoportok kezdtek megjelenni – lapos tetejű fák, mint az eukaliptusz), majd az út mellé kanyarodott. A messzeségben hatalmas víztömeg vált láthatóvá. Annyira nagy volt, hogy az elmúlt egy órában Jack végig azt hitte, hogy az égnek egy darabja ott egy kicsit kékebb, mint máshol. De nem az ég volt az, hanem egy tó. Nagy tó. Úgy gondolta, hogy a másik világban ez az Ontario-tó lehet.
Jól érezte magát. Tudta, hogy a jó irányba halad, talán egy kicsit túl északnak jött, de nem volt kétsége afelől, hogy a Nyugati út hamarosan visszakanyarodik nyugat felé. Korábbi, szinte őrült öröme – amit magában vidámságnak nevezett – kellemes, nyugodt boldogsággá csillapodott, mely olyan tisztán töltötte el, mint a Territóriumok levegője. Egyetlen dolog zavarta meg felhőtlen boldogságát, és az
(hat, hatéves, Jack hatéves)
Jerry Bledsoe emléke volt. Miért olyan nehéz sokáig az agyának előásni ezt az egy emléket?
Nem – nem egy emléket... két emléket. Először Richard és én hallottuk, ahogy Mrs. Feeny a nővérének meséli, hogy kijött az áram, és megsütötte őt, úgy, hogy a szemüvege ráolvadt az orrára, és ezt onnan tudj a, hogy hallotta, amikor Sloat úr valakivel erről beszélt telefonon... és aztán a fotel mögött, nem szándékosan hallgatózva, de mégis kihallgatva a párbeszédet, hallottam, mikor apu azt mondta, hogy „Mindennek vannak következményei, és némelyik következmény ugyancsak kényelmetlen lehet”. És valami ugyancsak kényelmetlen lett Jerry Bledsoe számára, nem igaz? Ha a szemüveged ráolvad az orrodra, akkor szerintem mondhatjuk azt, hogy valami kényelmetlen történt veled, nem igaz?
Jack megdermedt. Jéggé dermedt.
Mit akarsz ezzel mondani?
Tudod te jól, Jack, hogy mit akarok mondani! Apád eltűnt aznap – ő is és Morgan is. Ideát voltak. Hol, ideát? Szerintem pont ott voltak a Territóriumokban, ahol amott Kaliforniában az irodaépületük állt. És csináltak valamit, vagy az egyikük csinált valamit. Lehet, hogy valami nagyot, de az is lehet, hogy nem mást, mint hogy az egyikük meglökött egy követ... vagy elásott egy almacsutkát a földbe. És az valahogy... visszhangzott odaát. Visszhangzott odaát, és megölte Jerry Bledsoe-t.
Jacket kirázta a hideg. Már értette, miért tartott olyan sokáig, hogy az agya előássa ezt az emléket – a játék taxi, a férfiak hangjának moraja, Dexter Gordon játéka. Nem akarta előásni. Mert
(ki okozza azokat a változásokat, apu)
ez azt jelenti, hogy a puszta jelenlétével valami szörnyűségeset idézhet elő odaát a másik világban. Lehet, hogy elindítja a harmadik világháborút? Nem, azt azért nem. Nem gyilkolt meg egyetlen királyt sem, se fiatalt, se öreget. De mekkora eseménynek kellett történnie ahhoz, hogy a „visszhangja” megsütötte Jerry Bledsoe-t?! Vajon Morgan bácsi lelőtte Jerry ikrét (már ha egyáltalán volt neki)? Vagy megpróbálta eladni az elektromosságot valamelyik territóriumokbeli fontos embernek? Vagy valami teljesen egyszerű dolog volt... valami olyan apróság, mint sülthúst vásárolni egy vidéki vásárban? Ki okozta azokat a változásokat? Mi okozta azokat a változásokat?
Egy szép árvíz, egy édes tűz.
Jack szája hirtelen kiszáradt, mintha port nyelt volna.
Átment az úton a kis patak mellé, térdre rogyott, és lenyúlt egy maréknyi vízért. A puhán futó patakocska egyszerre a naplemente színeiben kezdett pompázni... majd a színek hirtelen elvörösödtek, mintha nem is víz folyna a patakban, hanem vér. Aztán elfeketedett. Egy másodpercre rá átlátszóvá vált, és Jack látta...
Vékony sikoly hagyta el a torkát, amikor megpillantotta Morgan hintóját és az elé fogott tizenkét habzó szájú fekete lovat a Nyugati úton száguldani. Jack szinte megbénult a félelemtől, mikor meglátta, hogy a magas támlájú vezetőülésen nem más csattogtatja megállás nélkül az ostort, mint Elroy. De nem kéz fogta azt az ostort, hanem valami más. Valami pataféle. Elroy vezette a rémisztőhintót, Elroy, aki széles vigyorra húzta száját, láthatóvá téve rothadó fogait, Elroy, aki alig várta, hogy újra rátaláljon Jack Sawyerra, hogy darabokra marcangolja, és kitépje a beleit.
Jack mozdulatlanul térdelt a patak előtt, szeme kidülledt, szája reszketett a döbbenettől és a rémülettől. És leginkább egy kis részlet ragadta meg a figyelmét, amely mégis a legiszonyúbbnak tűnt: a lovak szemei szinte ragyogtak. Szinte ragyogtak, mert tele voltak fénnyel – tele naplementével.
A hintó nyugat felé tart ugyanezen az úton... őt követi.
Jack reszketve hátratolatott négykézláb, mert nem bízott benne, hogy a lábai meg tudják tartani, és az útra vetette magát. Kiterült a porban, Speedy üvege és a szőnyegárus tükre a hasát nyomta. Oldalra fordította a fejét, hogy arcának jobb felét és a fülét szorosan a földre szoríthassa.
A kemény, száraz földön ki tudta venni a hintó okozta morajlást. Egyenlőre még távoli volt... de egyre közeledett. Elroy fönt... és Morgan bent. Morgan Sloat? Vagy Orrisi Morgan? Nem számít. Ugyanaz mind a kettő.
Nagy erőfeszítéssel elszakította magát a dübörgő föld hipnotikus vonzásától. Megfogta Speedy üvegét – ez az egy ugyanolyan volt itt a Territóriumokban is, mint az Egyesült Államokban –, kivette a mellényéből, egy pillanatra sem foglalkozva azzal, hogy már alig pár ujjnyi folyadék lötyög az alján. Idegesen balra nézett, mintha azt várta volna, hogy a fekete hintó megjelenik a látóhatáron, a lovak szemei bizarr lámpásokként tükrözik a naplementét. Persze nem látott semmit. A horizont közelebb volt itt a Territóriumokban, erre már korábban rájött, és a hang messzebbre elhallatszott. Morgan hintója még legalább tíz, de az is lehet, hogy húsz mérföldre volt tőle.
Akkor is nagyon közel van, gondolta Jack, és ajkához emelte az üveget. Egy századmásodperccel azelőtt, hogy meghúzta volna, az agya felkiáltott: Hé, várj egy kicsit! Várj egy kicsit, te tökfej, hát meg akarsz halni?! Hát ez szép lenne! Itt áll a Nyugati út kellős közepén, és lehet, hogy odaát is pont egy út középre csöppen, tökéletes céltáblaként egy száguldó kocsinak vagy éppen egy kamionnak.
Jack az út széléhez vonszolta magát... majd vagy öt-tíz méterrel beljebb ment a magas fűbe. Nagy lélegzetet vett, mélyen beszippantva a mézédes levegőt, és azt kívánta, bárcsak ne múlt volna el az a boldogság... az a szivárvány a fejében.
Emlékeznem kell, milyen érzés volt, gondolta. Lehet, hogy szükségem lesz rá... és lehet, hogy nagyon sokáig nem jövök ide vissza.
Utolsó pillantást vetett a tájra, amely sötétedni kezdett a keletről lopakodó estében. A szél felerősödött, most már hűvös volt, de még mindig jószagú, és összeborzolta amúgy is egyre hosszabb és kócosabb haját, ahogy összeborzolta a füvet is.
Kész vagy, Jack?
Jack becsukta a szemét és megacélozta lelkét, hogy el tudja viselni a borzasztó ízt és az elkerülhetetlen hányást.
– Hajrá – suttogta, és meghúzta az üveget.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET
Buddy Parkins

1

Vékony lila csíkot hányt fel, arca alig néhány centire volt a fű fölött, mely a négysávos autópálya melletti hosszú lejtőt fedte; megrázta a fejét, hátragurult, térdre ereszkedett, így csak a háta látszott a nehéz, szürke ég alatt. A világ – ez a világ, – bűzlött. Jack hátratolta magát, el a fűszálakon folyó hányástól, és a kellemetlen szag csökkent, de nem tűnt el teljesen. Benzin és más névtelen mérgek keringtek a levegőben; amely amúgy is fáradtnak, kimerültnek tűnt, és mintha még az autópálya zajai is a haldokló levegőt büntették volna. Feje fölött egy hatalmas útjelző táblahátulja látszott. Jack nehézkesen felállt. Az autópálya másik oldalától nem messze végtelen nagyságú vízfelületet pillantott meg, mely alig volt világosabb szürke, mint maga az ég. Vészterhes hullámzás borzolta végig a felszínt. Abból az irányból is fémhulladék fáradt bűzét hozta a szél. Az Ontario-tó; és az az apró város biztosan Olcott vagy Kendall. Alaposan eltért a jó iránytól – legalább száz mérföldet és vagy négy és fél napot vesztett. Jack a tábla elé lépett, reménykedve, hogy nem ment még messzebbre. Felnézett a fekete betűkre. Megtörölte a száját. ANGOLA. Angola? Az hol van? Szeme kíváncsian fúrta át a szinte elviselhetetlenül szennyezett levegőt a kisváros irányába.

És Randy McNally, felbecsülhetetlen értékű társa, elárulta neki, hogy az a hatalmas víztömeg az Erie-tó, szóval ahelyett, hogy napokat vesztett volna, valójában több napot nyert.
De mielőtt el tudta volna határozni, hogy mégiscsak okosabb lenne visszaugrani a Territóriumokba, amikor már biztonságos, mármint amikor Morgan hintója már eldübörgött a Nyugati úton amellett a hely mellett, ahol ő állt, mielőtt még ez egyáltalán az eszébe juthatott volna, el kellett indulnia az Angola nevű füstös kisváros felé, hogy megnézze, ezúttal Jack Sawyer okozott-e bármiféle változásokat. Elindult hát lefelé a lejtőn egy korához képest magas, tizenkét éves fiú farmerban és kockás pólóban, egy kicsit már elhanyagoltan, és agyában túl sok aggódnivalóval.
A lejtő felénél észrevette, hogy megint angolul gondolkodik.

2

Sok nappal később egy Buddy Parkins nevű férfi, aki éppen az Ohio állambeli Cambridge-ből jött, a 40-es autópályán felvett egy magas fiút, aki Lewis Farrenként mutatkozott be. Ez a gyerek úgy néz ki, gondolta Parkins, mintha az aggodalom örökre az arcára íródott volna. Szedd össze magad, fiú, már csak a magad kedvéért is! – akarta mondani neki, de aztán nem szólt semmit, hiszen a fiúnak volt így is elég baja, abból kiindulva, amit elmesélt. Beteg az anyja, az apja meghalt, és elküldték valami tanárnő nagynénihez Buckeye Lake-be... Lewis Farrennek aztán volt miért aggódnia. Úgy nézett ki, mint aki múlt karácsony óta csak hírből tudja, mi az a dollár. Ennek ellenére... Buddynak az volt az érzése, hogy ez a srác valahogy palira veszi őt.
Először is, falusi szaga volt, nem városi. Buddy Parkins-nak volt a bátyjával egy százötven hektáros farmja Amanda mellett, olyan tizenöt mérföldre Columbustól, és Buddy tudta, hogy nem téved a szaggal kapcsolatban. Ennek a fiúnak olyan szaga volt, mint Cambridge-nek, és az bizony vidéki szag! Buddy földek és istállók szagában, kukorica és borsóföldek mellett nőtt fel, és ennek a fiúnak a mosatlan holmijai ezeket az ismerős szagokat árasztották.
És azok a ruhák! Mrs. Farren biztos nagyon beteg lehet, ha elengedte a fiút ilyen szakadt, mocskos farmerban, melyet be lehetne állítani a sarokba, ha egyszer leveszi végre a fiú. És a cipői! Lewis Farren cipője már szinte lemállott a lábáról, a fűzőn rengeteg csomó, az anyag több helyen lyukas.
– Szóval gyüttek, oszt evitték az apád kocsiját, mi, Lewis? – kérdezte Buddy.
– Ahogy mondtam, azok a szemét patkányok éjfél után jöttek, és kilopták a garázsból. Szerintem nem lett volna szabad megtenniük! Mármint olyan emberekkel nem, akik világéletükben keményen dolgoztak, és tényleg elkezdték volna fizetni a részleteket, amint lett volna rá pénzük. Ugye maga sem ért egyet velük? Ugye nem?
A fiú őszinte, napsütötte arca úgy fordult felé, mintha ez lenne a legfontosabb kérdés a Watergate-ügy vagy akár a disznó-öböli partraszállás óta, egyetértett vele – ahogy alighanem mindennel egyetértett volna, amit egy ilyen kellemes farmszagot árasztó fiú mondhat.
– Asszem, minden dolognak két ódala van, ha jó belegondó az ember – mondta Buddy Parkins nem túl boldogan.
A fiú pislogott, majd újra előrefordította az arcát. Buddy megint megérezte az aggodalmat, a gond felhőként vette körül a fiút, és szinte sajnálta, hogy nem értett vele egyet, mikor pedig annyira szüksége lett volna rá.
– A nénéd a Buckeye Lake-i átalános iskolába taníthat, ugye? – kérdezte Buddy, reménykedve, hogy legalább egy kicsit kimozdíthatja a fiút a nyomorúságából. A jövőbe nézzen, ne a múltba.
– Igen, uram. Ott tanít. Helen Vaughannak hívják – felelte a fiú ugyanolyan arckifejezéssel.
De Buddy már megint gyanakodni kezdett – nem tartotta magát Henry Higgins professzornak, akit abban a filmben látott, de egészen biztosan tudta, hogy ez a fiatal Lewis Farren nem úgy beszél, mint bárki, aki Ohióban nevelkedett. A kölyök hangja teljesen más volt, túl zártan beszélt, és rossz helyre tette a hangsúlyokat. Egyáltalán nem ohiói hangja volt. Különösen nem falusi ohióbeli. Akcentusa volt.
Vagy lehetséges, hogy egy cambridge-i fiú megtanuljon így beszélni? De milyen őrült oka lehetne rá? Azért nem lehetetlen, gondolta.
Másfelől, az újság, amit Lewis Farren nem vett ki egy pillanatra sem a hóna alól, Buddy Parkins gyanúját támasztotta alá, mégpedig azt, hogy ez a szagos kis útitárs egy szökevény, és egyetlen szó sem igaz abból, amit mondott. Mert hogy az Angolai Hírmondó volt a hóna alatt. Na most, ugye van egy Angola Afrikában, ahová az a rengeteg angol zsoldosnak szegődött, meg egy másik Angola New York államban, az Erie-tó partján. Nemrégen látta a várost a tévében, de már nem emlékezett, miért mutatták.
– Kérdeznék én tűled valamit, Lewis – mondta, és megköszörülte a torkát.
– Igen?
– Hogy lehet az, hogy a 40-es út menti kisvárosbó származó gyerökné egy angolai újság van, ami pedig New York államba van? Az meg ölég messze van innét. Csak kíváncsi vagyok, fiam.
A fiú lepillantott az újságra, és még jobban magához szorította, mintha attól félne, hogy elveszíti.
– Ó – mondta –, ezt találtam.
– Találtad a fenét – mondta Buddy.
– De igen, uram. Még otthon találtam a buszpályaudvaron a padon.
– Ma reggel vótá a buszpályaudvaron?
– Aha, mielőtt eldöntöttem, hogy inkább stoppolok, és megspórolom a pénzt. Mr. Parkins, ha elvisz a Zanesville felé vezető elágazásig, akkor már csak egy rövid utat kell megtennem. Lehet, hogy még vacsora előtt odaérek a nagynénémhez.
– Lehet – felelte Buddy, majd több kilométeren keresztül kényelmetlen hallgatásba burkolózott. Végül nem bírta tovább, és halkan, szemét mereven az útra szegezve megkérdezte:
– Fiam, te ugye elszökté otthonrú?
Lewis Farren, rámosolygott. Nem vigyorgott, és nem is mímelte a mosolyt, hanem tényleg mosolygott. Nagyon tetszett neki ez a szökési história, szinte csiklandozta a belsejét. A fiú egy másodpercre ránézett, mikor Buddy felé fordította a fejét, és tekintetük egymásba fúródott.
Egy pillanatra, két pillanatra, három.... akármilyen hosszú volt az a másodperc, Buddy Parkins látta, hogy milyen szép ez a mellette ülő koszos kisfiú. Nem gondolta volna magáról, hogy valaha kilenc hónaposnál idősebb férfinépre ezt a szót fogja használni, de az út pora alatt Lewis Farren igenis gyönyörű volt. A csibészes mosoly most eltüntette arcáról a gondokat, és Buddy – aki ötvenéves volt, és három tizenéves fiút nevelt – olyan tiszta jóságot látott rajta, amelyre valamiféle fura élmények árnyéka vetült. Ez a saját bevallása szerint tizenkét éves Lewis Farren valahogy több mindent élt meg és többet látott már, mint Buddy Parkins, és amit látott és megélt, azok tették őt gyönyörűvé.
– Nem, nem vagyok szökevény, Mr. Parkins – mondta a fiú.
Aztán pislogott, majd szeme újra elvesztette ragyogását és a fiú visszasüppedt a kocsi ülésébe. Felhúzta az egyik lábát, átkarolta, és az újságot bedugta a bicepsze alá.
– Nem, asszem, nem vagy – bólintott Buddy Parkins, majd visszafordította tekintetét az útra. Megkönnyebbülést érzett, bár nem tudta pontosan, miért. – Asszem, nem vagy szökevény, Lewis. De valami azér vagy.
A fiú nem reagált.
– Farmon dógoztá, ugye?
Lewis meglepetten nézett fel rá.
– Aha, tényleg farmon dolgoztam az utóbbi három napban. Óránként két dollárt kaptam.
És az anyád nem szette össze magát annyira, hogy kimossa a ruháidat, mielöt ekűdött a testvéréhö?, gondolta Buddy. De helyette azt mondta:
– Lewis, gondókozzá el rajt, hogy akarsz-é hazagyünni velem. Nem mondom, hogy szökevény vagy, vagy valami, de megeszöm ezt a lerobbant kocsit kerekestű, mindenestű, ha te Cambridge környékérő gyütté, és nekem is van három fiam, és Billy, a legfiatalabb olya három évve lehet nálad idősebb, és mink tuggyuk, hogyan kő fiúkat etetni. Addig maradhacc, amíg akarsz, attó függően, hány kérdésre akarsz válaszolni. Mer én kérdözni fogok, úgy bizony, az első meleg étel után, amit nálunk eszöl.
Erőteljesen végig simította tenyerét a haján, és a másik ülés felé pillantott. Lewis Farren most nagyon fiatalnak látszott.
– Szívesen látlak, fiam.
– Igazán nagyon kedves, Mr. Parkins – felelt mosolyogva a fiú –, de nem lehet. Az, ööö... a nagynéném vár rám ööö...
– Buckeye Lake-ben – segítette ki Buddy.
A fiú nagyot nyelt, és mereven maga elé bámult.
– Segítek neked, ha az kő – folytatta Buddy. Lewis hálásan nézett rá.
– Sokat segít azzal, hogy elvisz valameddig. Tényleg.
Tízpercnyi néma csönd után Buddy Parkins végignézte, ahogy a nyurga fiú fáradtan vánszorog a zanesville-i lejáró melletti úton. Emmi valószínűleg jól leszidta volna, ha hazaállít egy furcsa, idegen fiúval, hogy megetesse, de aztán ha jobban megnézi magának, és vált vele pár szót, biztosan előhozta volna a szép poharakat és az anyja tányérjait. Buddy Parkins nem hitte el, hogy élt egy Helen Vaughan nevű nő Buckeye Lake-ben, és abban sem volt biztos, hogy ennek a titokzatos Lewis Farrennek van egyáltalán anyja – annyira olyan volt, mint egy árva gyerek. Buddy addig követte a szemével, amíg a fiút elnyelte a kanyar és már csak az út melletti bevásárlóközpont óriási sárga-lila neonlámpáját bámulta.
Egy pillanatra eszébe jutott, hogy kipattan a kocsiból, a fiú után szalad, és megpróbálja visszahívni... de aztán beugrott egy nagy tömeget mutató, füstös kép, amit a hatórás hírekben látott. Angola, New York állam. Valami kis katasztrófa történt, olyan, amit csak egyszer mondanak be a tévében, ez az, ez történt ott! Egyike azoknak az apró tragédiáknak, melyeket a világ besöpör a nyomtatott betűk hegyei alá. Buddy emlékezetébe csak egyetlen kép ugrott be, hatalmas betongerendák hevertek marokkópálcikákként szétlapított autókon, A katasztrófa közepén egy füstölgő lyuk tátongott, valószínűleg onnan röpültek szét a betongerendák, és a lyuk olyan volt, mintha magába a pokolba vezetett volna. Buddy Parkins még egy pillantást vetett az üres autópályára, ahol a fiú eltűnt a szeme elől, majd rálépett a kuplungra, és lassan elindult.

3

Buddy Parkins memóriája pontosabb volt, mint hitte volna. Ha láthatta volna az egy hónappal korábbi Angolai Hírmondó címlapját, melyet „Lewis Farren”, a titokzatos fiú annyira védelmezőn szorított magához, ezeket a szavakat olvashatta volna:

ÖT ÁLDOZATOT KÖVETELT A REJTÉLYES FÖLDRENGÉS
Joseph Gargan, a Herald riportere jelenti

A Rainbird Tornyokon folyó munkálatokat tragikus szünetre kényszerítette egy váratlan földmozgás, melynek eredményeképp az épület szerkezete összeomlott, maga alá temetve az ott dolgozó építőmunkásokat. Mint tudjuk, a Rainbird Tornyok Angola legmagasabb és legdrágább épületegyüttesének készül, melyben csak magánlakások lesznek, és még hat hónapnyi munka volt hátra az átadásig. Öt munkás holttestét találták meg, két másik társuk eltűnt az épület romjai alatt, feltehetőleg ők is halottak. Mind a hét lakatos, illetve hegesztőmunkás a Speiser Építkezési Vállalat alkalmazottja volt, és az épület legfelső két emeletének vázszerkezetén dolgoztak a baleset időpontjában.
A tegnapi földmozgás volt Angola történetében az első. Armin Van Pelt, a New York-i Egyetem geológia tanszékének tanára, akivel telefonon vették fel tegnap a kapcsolatot, „szeizmikus buboréknak” nevezte a végzetes katasztrófát. Az Állami Biztonsági Bizottság képviselői folytatják a vizsgálatot a helyszínen, szakértőik...

A halottak: Robert Heidel, huszonhárom; Thomas Thielke, harmincnégy; Jerome Wild, negyvennyolc; Michael Hagen, huszonkilenc és Bruce Davey, harminckilenc éves. Az eltűnt két férfi Arnold Schulkamp, ötvennégy és Theodore Rasmussen, negyvenhárom éves. Jack már kívülről tudta az összes nevet. Az első földrengés a New York állambeli Angola történetében pont aznapra esett, amikor ő átjött a Nyugati útról, és a város határába érkezett. Jack Sawyer egyik fele azt kívánta, bárcsak hazamehetett volna a nagydarab, kedves Buddy Parkinsszal, és megvacsorázhatott volna a családdal a hatalmas konyhaasztalnál, amelyen főtt marhahús és vastag almás lepény illatozik, majd bebújhatott volna a Parkinsék vendégágyába, és a fejére húzhatta volna a házi készítésű paplanjukat. És négy-öt napig meg sem mozdulna, maximum az asztalig menne el. De a baj az volt, hogy látta, a fenyőfa asztal puha sajttal van megterítve, és az asztal túloldala mögött egy hatalmas egérlyuk kijárata emelkedett, és a Parkins fiúk farmerjén vágott kis lyukon hosszú, vékony egérfarkak lógnak ki. Ki okozza ezeket a változásokat, apu? Heidel, Thielke, Wild, Hagen, Davey; Schulkamp és Rasmussen. Tudta már, ki okozta a halálukat.

4

Az óriási, sárga-lila BUCKEYE BEVÁSÁRLÓKÖZPONT neonfelirat Jack feje fölött úszott, miközben leért a kijáró végébe, majd eltűnt a válla fölött, és megjelent a másik oldalon, ahonnan végre ki tudta venni, hogy a felirat három magas, sárga póznán állt a bevásárlóközpont parkolójában.
Maga a bevásárlóközpont abszolút modern, ablaktalan, okkersárga épületek együttese volt. A zsebébe nyúlt, ujjaival jólesőn szorította meg a huszonhárom darab egydollárost, ami az összes vagyonát jelentette.
A kora őszi délután lebukó napfényében Jack átrohant az úton, a bevásárlóközpont parkolója felé.
Ha nem találkozik Buddy Parkinsszal, Jack nagy valószínűséggel folytatta volna az útját, és megpróbált volna még vagy ötven mérfölddel előrébb jutni – Illinois államba akart érni az elkövetkező két-három napban, Richard Sloathoz. A gondolat, hogy találkozni fog barátjával, Richarddal, sokat segített neki, hogy kibírja az Elbert Palamountain farmján töltött napok folyamatos robotolását. A szemüveges, komoly Richard Sloat képe a springfieldi Thayer Iskolában legalább annyira ösztönözte Jacket, mint Mrs. Palamountain nagyvonalú vacsorái. Jack a lehető leghamarabb szeretett volna találkozni Richarddal, de Buddy Parkins meghívása valahogy félszeggé tette. Képtelen lett volna beszállni egy másik kocsiba, és újra előhozakodni a Mesével. (Különben is, emlékeztette magát Jack, a Mese kezd egyre kevésbé hihetővé válni.) A bevásárlóközpontban tökéletesen kikapcsolódhat egy-két órára, gondolta, főleg ha még mozija is van – Jack pillanatnyilag a legcsöpögősebb szerelmes filmet is szívesen megnézte volna.
És a film előtt – persze ha lesz akkora szerencséje, hogy van mozi – el tud majd intézni két nagyon fontos dolgot, amit már legalább egy hete halogat. Jack észrevette, hogy Buddy Parkins milyen tekintettel méregette széteső Nike edzőcipőjét. A cipő nem egyszerűen elkopott, hanem ráadásul a puha, szivacsos talp furcsa módon teljesen megkeményedett. Azokon a napokon, amikor sokat kellett gyalogolnia, vagy éppen egész nap állva dolgozott, a lába olyan büdös lett, mintha megégett volna.
A második feladat – hogy felhívja az anyját –, akkora lelkiismeret-furdalással és olyan heves érzelmekkel töltötte el Jacket, hogy eddig erőszakkal terelte el a figyelmét róla. Nem volt benne biztos, hogy nem sírja el magát, mikor végre meghallja az anyja hangját. Mi van akkor, ha rögtön megérzi rajta, mennyire beteg? Képes lesz-e továbbmenni nyugatnak, ha Lily rekedt hangján könyörögni kezd neki, hogy jöjjön vissza hozzá New Hampshire-be? Képtelen volt elszánni magát. Aztán agyába hirtelen élesen beugrott, hogy látott egy telefonfülkesort, de szinte azonnal ki is űzte onnan – mintha Elroy vagy valaki más a Territóriumokból kinyúlhatna belőle, és megszorongathatná a nyakát.
Ekkor három, nála alig egy-két évvel idősebb lány ugrott ki egy Subaru Brat hátuljából, mely nagy sebességgel vágódott be a parkolóba. Egy pillanatra az öröm és a meglepődés furcsán elegáns pózát vették fel, majd visszaváltva természetes stílusra, érdektelenül átnéztek Jacken, és profi modellekre valló szakértelemmel igazgatni kezdték a hajukat. Hosszú lábukat kiemelte a szűk farmer, és ezek a magabiztos kis királylányok kezüket a szájuk elé emelték, mikor nevettek, mintha maga a nevetés is nevetséges lenne. Jack lelassította lépteit. Az egyik királylány rápillantott, és odasúgott valamit a mellette álló barna hajú lánynak.
Már más vagyok, gondolta Jack. Már nem vagyok olyan, mint ők. A felismerés keserű magányt ébresztett benne.
Egy ujjatlan kék mellényt viselő zömök, szőke fiú szállt ki a vezetőülésről, és begyakorlott nemtörődömségével egyből maga köré gyűjtötte a lányokat. A fiú, aki végzős lehetett a helyi gimnáziumban, és minden valószínűség szerint a focicsapat erőssége volt, gyors oldalpillantást vetett Jackre, majd vizsgálódó tekintettel a bevásárlóközpont bejárata felé nézett.
– Timmy? – szólt hozzá a magas, barna hajú lány.
– Aha – szólalt meg a fiú. – Csak azon gondolkodom, minek van itt ilyen szarszaga?! – Majd eleresztett egy fensőséges mosolyt a lányokra.
A barna hajú affektálva Jackre nézett, majd a bejárat felé indult barátnőivel. A három lány követte az öntelt Timmyt a bevásárlóközpontba.
Jack megvárta, míg a négyes jó messzire bement az épületbe, és csak aztán lépett a fotocellás ajtó elé. Hideg, elhasználódott levegő ölelte át.

Padokkal körülvett, két emelet magas szökőkút vízcseppjei robbantak szét a levegőben. Mindkét szinten boltok sokasága fordította tátongó torkát a szökőkút felé. Halk zene zsongott az okkersárga mennyezet alatt, bronzos fény terítette be az épület belsejét; és mindent betöltött a pattogatott kukorica átható szaga, mely abban a pillanatban megcsapta Jacket, ahogy hangos susogással bezárult mögötte a bevásárlóközpont fotocellás ajtaja. A pattogatott kukoricát készítő gép antik darab volt, égővörösre festették, és pont a Waldenbooks előtt állt a földszinten. Jack azonnal felmérte, hogy nincs mozi a Buckeye Bevásárlóközpontban. Timmy és hosszú lábú barátnői az épület másik végében lévő mozgólépcsőn haladtak felfelé, alighanem a mozgólépcső tetejénél lévő, A Kapitány Asztala nevű gyorsétkezdébe tartanak, gondolta Jack. Megint benyúlt a zsebébe, és megmarkolta a pénzét. Speedy gitárpengetője és Farren kapitány érméje a zsebe legmélyén csücsült, egy maroknyi tízcentes és negyeddolláros társaságában.
A földszinten megpillantotta a keresett Fayva cipőboltot, beszorítva a Mr. Chip Süteménybolt és egy italbolt közé, mely akciós áron reklámozta a Hiram Walker konyakot. Végigsétált a hosszú polcok mellett, s közben a pénztárnál lévő eladó mélyen kihajolva figyelte, nehogy ellopjon valamit. A polcokon sorakozó cipők között egyetlen ismerős márkanevet sem tudott felfedezni. Nem látott Nike vagy Puma feliratokat, csak olyanokat, hogy Speedster, Bullseye és Zooms, és minden pár cipő fűzője szorosan össze volt kötve. Ezek tornacipők voltak, nem komoly edzőcipők. De azért jó lesz ez is, gondolta Jack.
A boltban található legolcsóbb cipőt vette meg, kék vászonból készült, piros cikcakk vonalakkal mindkét oldalán. Semmiféle márkanév nem volt rajta, és ugyanolyan jellegtelen volt, mint az összes többi. A pénztárnál leszámolt hat darab egydollárost, és nem kért szatyrot.
Jack leült a magas szökőkút körüli padok egyikére, és lerúgta lábáról az elrongyolódott Nike-ot. Ki sem kötötte a fűzőt. Lába hálásan fellélegzett, mikor felhúzta az új cipőt. Felállt a padról, és egy NE SZEMETELJ! feliratú fekete szemetesbe ejtette régi cipőjét, A nagybetűs felirat alatt apróbb betűkkel ez állt: A Föld az egyetlen otthonunk.
Jack céltalanul lődörgött a bevásárlóközpont hullámzó forgatagában, szeme telefon után kutatott. A pattogatottkukorica-árusnál megvált ötven centjétől, és egy nagy zacskónyi, olajosan csillogó pattogatott kukorica társaságában folytatta útját. A keménykalapos, felkunkorodó bajszú, középkorú elárusító férfi azt mondta, hogy a telefonok az emeleten vannak, közvetlenül a Harmincegy íz mellett. A férfi széles mozdulattal a legközelebbi mozgólépcső felé mutatott.
Nagy maroknyi pattogatott kukoricát tömve a szájába, Jack rálépett a mozgólépcsőre, előtte egy húszas éveiben járó meg egy másik, széles csípőjű nő állt, mindkettő nadrágkosztümben.
Ha Jack most itt, a Buckeye Bevásárlóközpont kellős közepén, vagy akár tőle egy-két mérföldre menne át a Territóriumokba, vajon remegni kezdenének-e a falak, lezuhanna-e a mennyezet a zenével és a fényekkel együtt, hogy maga alá temesse az összes bentlévő szerencsétlent? És a királylányok, a pökhendi Timmyvel együtt, vajon mind széttört koponyával, többszörösen kicsavarodott és apró szilánkokra tört lábakkal terülnének-e el... és egy pillanatra, pont mielőtt felért volna a mozgólépcső tetejére, Jack látta, amint hatalmas beton és acélgerendák zuhannak alá, hallotta a mozaikpadló borzasztó reccsenését és az elviselhetetlen sikolyokat.
Angola. A Rainbird Tornyok.
Jack érezte, hogy tenyere izzadni és viszketni kezd, beletörölte a farmerjébe.
Harmincegy íz, ragyogott fel a jeges fehér fény a bal oldalán, és amikor arra fordult, egy kanyarodó folyosót látott a felirat másik oldalán. Csillogó barna csempék a padlón és a falon is; amint a folyosó kivezette a bevásárlóközpontban lévők látószögéből, Jack megpillantott három, átlátszó műanyag buborékok alatt álló telefont. A folyosó másik oldalán két ajtó volt: FÉRFIAK és NŐK.
A középső buborék alatt Jack tárcsázott egy 0-át, utána az Alhambra körzetszámát.
– Számlázás? – kérdezte a telefonközpontos.
– R beszélgetés Mrs. Sawyerrel a négy-nulla-hét négy-nulla-nyolcon. Jacktól – felelte Jack.
A szálloda központosa felvette, és Jack mellkasa összeszorult. Kapcsolták a lakosztályba. A telefon csöngött egyszer, kétszer, háromszor. Aztán beleszólt az anyja.
– Jézusom, kölyök, de örülök, hogy hallok rólad! Ez a távolsági-anya dolog nem túl könnyű egy ilyen vénlánynak, mint én. Hiányzik, hogy nem motoszkálsz körülöttem, és nem mondod meg, hogyan viselkedjek a pincérekkel!
– Te egyszerűen klasszisokkal jobb vagy minden pincérnél – felelte Jack, és attól tartott, hogy a megkönnyebbüléstől elbőgi magát.
– Minden rendben, Jack? Mondd meg az igazat!
– Persze, én jól vagyok – mondta Jack. – Tényleg jól vagyok. Csak biztos akartam benne lenni, hogy te is... tudod...
A telefon elektronikus hangon sípolni kezdett, olyasféle hang volt, mint mikor a szél végigsöpör az üres tengerparton.
– Én rendben vagyok – felelte Lily. – Nagyon jól vagyok. Pontosabban nem vagyok rosszabbul, mint voltam, ha emiatt aggódtál. Azt hiszem, szeretném tudni, hol vagy.
Jack nem válaszolt azonnal, mert a sípolás felerősödött egy pillanatra.
– Ohióban vagyok, nemsokára találkozni fogok Richarddal.
– Mikor jössz haza, Jack?
– Nem tudom megmondani. Bárcsak tudnám!
– Nem tudod megmondani. Esküszöm, kölyök, ha az apád nem nevezett volna el arra a dilis névre – és ha tíz perccel korábban vagy később kérdeztél volna róla...
Hangos sípolás nyomta el a hangját, és Jack visszaemlékezett, hogy nézett ki a kávézóban, megviselt és gyenge volt, mint egy öregasszony. Amikor a sípolás elhallgatott, megkérdezte:
– Van valami problémád Morgan bácsival? Szokott zaklatni?
– Úgy elküldtem innen Morgan bácsit, mint a pinty!
– Ott volt nálad? Elment? Zaklat még?
– Körülbelül két nappal azután szabadultam meg Sloat-tól, hogy te elmentél. Ne is aggódj miatta!
– Mondta, hogy hova megy? – kérdezte Jack, de ahogy befejezte a kérdést, a telefon újra veszettül sípolni kezdett, szinte kilyukasztotta Jack dobhártyáját. Jack grimaszolt, és gyorsan elrántotta a hallgatót a fülétől. Az a borzasztó sípolás most már olyan hangos volt, hogy bárki, aki a folyosóra jött, meghallhatta volna.
– Anyu! – kiáltotta Jack a kagyló felé, melyet annyira közel emelt magához, amennyire csak merte. A sípolás olyan magas frekvenciára szaladt, mintha egy rádiót teljes hangerőre állítanánk két állomás között.
A vonal hirtelen megsüketült. Jack a füléhez rántotta a kagylót, de csak puszta fekete csöndet hallott benne.
– Hé – szólt bele, és megütögette a kagylót. A csönd szinte a füléhez tapadt.
Ugyanolyan hirtelen, mint ahogy a csönd jött, az ütögetés mintha életre keltette volna a telefont – újból vonalat adott, amely most a józan ész és megbízhatóság oázisának tűnt. Jack gyorsan benyúlt a jobb zsebébe, és újabb érme után tapogatózott.
Bal kezével tartotta a kagylót, míg a jobbal a zsebében matatott; s dermedten hallotta, hogy a búgás hirtelen megszűnik.
Morgan Sloat hangja szólalt meg, olyan tisztán lehetett hallani, mintha a jó öreg Morgan bácsi a másik telefonnál állna.
– Takarodj haza, Jack! – Hangja éles pengeként hasított Jack fülébe. – Azonnal lódulj, mielőtt még mi hozunk haza!
– Várjon – mondta Jack, mintha időért könyörögne, pedig valójában semmi értelmes nem jutott eszébe a félelemtől.
– Nem várhatok tovább, kishaver. Most már gyilkos vagy. Te is tudod, ugye?! Gyilkos vagy. Szóval nem tudunk neked több lehetőséget adni. Tűnj vissza New Hampshire-be! Most! Vagy lehet, hogy zacskóban visznek majd haza!

Jack hallotta, hogy a vonal másik végén letették a kagylót. Ő pedig elejtette a magáét. A kagyló rázkódott egyet, egy pillanatig megtartotta a huzalok hálózata, majd nagy csattanással lezuhant a földre.
A férfivécé ajtaja kicsapódott Jack mögött, és egy hang kiáltott fel:
– Az istenit!
Jack megfordult, és egy rendezett frizurájú, húsz év körüli fiút látott, aki mereven a telefont bámulta. Fehér kötény és csokornyakkendő volt rajta: eladó az egyik boltban.
– Nem én csináltam – mentegetőzött Jack. – Csak úgy magától esett le.
– A rohadt életbe! – A srác Jackre pillantott, majd habozott, hogy eltűnjön-e a helyszínről, de aztán maradt, és idegesen beletúrt a hajába.
Jack lassan a folyosó bejárata felé tolatott. Már a mozgólépcső felénél járt, amikor meghallotta a fiú kiáltását.
– Mr. Olafson! A telefon, Mr. Olafson!
Jack kirohant.
A kinti levegő meglepően párás volt. Jack kábán lépegetett a járdán. Fél mérfölddel odébb egy fekete-fehér rendőrségi autó kanyarodott a bevásárlóközpont felé. Jack elfordult, és egyre távolabb sétált. Kicsivel odébb egy hattagú család kerti székeket cipelt kifelé a következő kijáraton.
Jack lelassított, és nézte a nőt és a férfit, ahogy a gyerekek lábatlankodása mellett igyekeznek kijutni az ajtón. Végre sikerült nekik. A rendőrautó lustán körbehajtott a parkolóba.
Közvetlenül az ajtó mellett, ahol a népes család kiküzdötte magát a bevásárlóközpontból, öreg néger férfi ült egy faládán, és gitárt dajkált az ölében. Ahogy közelebb ért, Jack meglátta a férfi lába mellett a fémdobozt. A férfi arcát nagy, mocskos napszemüveg és egy foltos kalap széles karimája takarta. Farmerdzsekijének ujjai olyan gyűröttek voltak, mint az elefánt bőre.
Jack kihúzódott a járda szélére, hogy ne lépjen be a férfi felségterületére, és észrevette, hogy a nyakából egy reszkető kézírással írott, nyomtatott betűs, kifakult kartonpapír lóg. Pár lépéssel odébb el tudta olvasni a szöveget.

SZÜLETÉSEM ÓTA VAK VAGYOK
BÁRMILYEN DALT ELJÁTSZOK
AZ ISTEN ÁLDJA MEG

Már majdnem elhaladt az öregember és ütött-kopott gitárja mellett, amikor meghallotta az öreg recsegő, szortyogó suttogását:
– Yeah-bob.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET
Hógolyó énekel

1

Jack visszapördült a néger férfi felé, szíve a torkában dobogott.
Speedy?
A néger férfi a doboza után nyúlt, felemelte és megrázta. Néhány érme csörgött az alján.
Tényleg Speedy... A sötét szemüveg mögött tényleg Speedy van.
Jack biztos volt benne. De egy pillanattal később ugyanilyen biztos volt benne, hogy mégsem Speedy az. Speedy-nek nem volt széles a válla és domború a mellkasa; Speedy csapott vállú, kicsit görnyedt volt, és a mellkasa mindig horpadtnak nézett ki. Olyan, mint Mississippi John Húrt, nem pedig mint Ray Charles.
De el tudnám dönteni, ha levenné azt a sötét napszemüveget.
Kinyitotta a száját, hogy hangosan kimondja Speedy nevét, de az öreg hirtelen játszani kezdett, ráncos ujjai olyan sötétek voltak, mint a jó öreg diófa asztal, amit rendszeresen beolajozunk, de sosem fényesítjük ki, és puhán szaladtak a húrokon. Jól játszott, ujjaival elővarázsolta a dallamot. És egy perc múlva Jack felismerte a dalt. Az apjának egyik régebbi lemezén volt. A Mississippi John Hurt Ma című Vanguard-lemez. És bár a vak férfi nem énekelt, Jack tudta a szöveget:

Ó, kedves barátaim, hát nem gyötrelem?
Látni öreg Lewist egy új sírhelyen,
Az angyalok fektették oda ...

A szőke focista és a három királylány kisétált a bevásárlóközpont főbejáratán. Mind a három lánynál fagyi volt, Mr. Tipikus Amerikai pedig egy-egy hot-dogot tartott mindkét kezében. Arrafelé indultak, amerre Jack állt, de az ő figyelmét most teljesen lekötötte az öreg néger. Mozdulni sem bírt a tudattól, hogy ez a férfi Speedy, és hogy Speedy képes volt olvasni a gondolataiban. Hogy is lehetne másképp, amikor ez a férfi épp egy Mississippi Hurt-dalt kezdett játszani, pont amikor Jack arra gondolt, hogy Speedy teljesen úgy néz ki, mint a dal szerzője?! És épp ezt, amelyikben benne van a Lewis név is, amit ő az úton használ?!
A szőke focista mindkét hot-dogot a bal kezébe fogta, és jobb kezével teljes erőből hátba vágta Jacket. Jack fogai összecsapódtak a nyelvén, pokoli fájdalmat okozva.
– Azér' moss kezet, mielőtt kirázod, húgyszagú! – mondta.
A királylányok hangosan kuncogtak.
Jack megbotlott, és véletlenül felrúgta a vak férfi dobozát. Az érmék csengve szétgurultak. A zene hirtelen abbamaradt.
Mr. Tipikus Amerikai és a Három Kis Királylány továbbléptek. Jack utánuk bámult, és elöntötte a már jól ismert tehetetlen gyűlölet. Egyedül volt a világban, olyan fiatalon, amikor még mások jóindulatától függ az ember, és bárki kibabrálhat vele – a pszichopata Osmond éppúgy, mint a sótlan evangélikus Elbert Palamountain, akinek a becsületes munkáról alkotott véleménye napi tizenkét órás robotolást jelentett a szakadó októberi esőben, és hagymás szendvicseket ebédre, melyeket a teherautójában kellett elfogyasztani, derékszögben ülve, miközben valaki hangosan olvasott Jób könyvéből.
Jack nem akarta „elkapni” őket, bár volt egy olyan érzése, hogy megtehetné, mert egyre erősebb lesz, mintha folyamatosan töltődne fel elektromossággal. Néha úgy vette észre, hogy mások is tudják ezt – az arcukra volt írva, amikor ránéztek. De ő nem akarta elkapni őket, csak azt akarta, hogy mindenki hagyja őt békén. Ő...
A vak férfi maga körül tapogatózott a pénze után, tömzsi ujjai óvatosan érintették a járdát, mintha olvastak volna. Megtalált egy negyeddollárost, felállította a dobozt, és beleejtette az érmét. Csing!
Jack távolról hallotta az egyik királylány hangját.
– Miért hagyják, hogy ott maradjon, olyan undorító?! Majd még távolabbról.
– De tééényleg!
Jack letérdelt, elkezdte összeszedni az érméket, és berakta őket a vak férfi dobozába. Ott lent, közelebb az öreghez, savanyú izzadság-, penész- és valami kukoricához hasonló szag csapta meg az orrát. A csinosan öltözött vásárlók nagy ívben kikerülték őket.
– Kösznöm, kösznöm – hajtogatta monoton hangon a vak férfi. Chilibab jellegzetes szaga töltötte meg köztük a levegőt. – Kösznöm, álgyon meg az Isten, kösznöm, kösznöm.
Tényleg Speedy.
Mégsem Speedy.
Végül is az kényszerítette beszédre, hogy eszébe jutott, milyen kevés varázsital maradt az üvegben. Nem volt benne biztos, hogy azok után, ami Angolában történt, képes lesz-e megint dobbantani, de még mindig meg akarta menteni az anyja életét, és emiatt lehet, hogy muszáj lesz.
Akármi is legyen az a Talizmán, valószínűleg át kell mennie érte a másik világba.
– Speedy?
– Álgyon meg, kösznöm, Isten álgyon meg, nem hallottam eggyet arra gurúni? – mutatott balra a férfi.
– Speedy! Jack vagyok!
– Nincs itten semmi szpídi, fiú. – Ujjai megint tapogatózni kezdtek a földön az előbb mutatott irányba. Egyik kezével kitapogatott egy tízcentest, gyorsan felmarkolta és beleejtette a dobozba. A másik kezével véletlenül hozzáért egy épp ott elhaladó nő cipőjéhez, akinek csinos, de üres arca azonnal felháborodott, szinte fájdalmas grimaszra húzódott, és gyorsan elhúzta a lábát.
Jack felemelte az utolsó érmét a földről. Egy nagy ezüstdolláros volt, egyik oldalán a Szabadságszoborral.
Könnyek lepték el a szemét. Végigfutottak koszos arcán, és Jack reszkető kézzel törölte le őket. Thielke-ért, Wildért, Hagenért, Davey-ért és Heidelért sírt. Az anyjáért sírt. Laura DeLoessianért sírt. A fuvaros fiáért sírt, aki holtan feküdt az út közepén, és valaki kifordította a zsebeit. De leginkább saját magáért sírt. Belefáradt az utazásba. Lehet, hogy egy Cadillacben álomutazás lenne az egész, de amikor az embernek stoppolnia kell, amikor csak a hüvelykujjában és egy poros történetben bízhat, amikor mások jóindulatától függ, és bárki kibabrálhat vele, akkor az nem más, mint megpróbáltatások hosszú sora. Jack úgy érezte, hogy már eleget szenvedett... de nem volt senki, akinek elpanaszolhatta volna a baját. Ha nekiáll panaszkodni, a rák elviszi az anyját, és lehet, hogy Morgan bácsi meg őt viszi el.
– Nem hiszem, hogy képes leszek rá, Speedy – szipogta –, tényleg nem.
A vak férfi most Jack felé nyúlt az érmék helyett. Azok a finom, olvasó ujjak megtalálták a karját, és összezáródtak körülötte. Jack érezte az ujjak végén lévő bőrkeményedéseket. Magához húzta Jacket, mélyen az izzadság, a meleg és a régi chilibab szagába. Jack Speedy melléhez szorította az arcát.
– Héé, fiú, én nem ismerek semmiféle Szpídit, de, gondolom, fontos lehet neked. Te...
– Hiányzik az anyu, Speedy – folytatta Jack hüppögve –, és Sloat a nyomomban van. Most is ő volt a vonal végén ott a telefonban, ő volt. És ez még nem is a legrosszabb. A legrosszabb Angola volt... a Rainbird Tornyok... földrengés... öt ember... én, én tettem, Speedy, én öltem meg azokat az embereket, amikor átjöttem ebbe a világba, én öltem meg őket, mint ahogy az apám és Morgan Sloat megölték Jerry Bledsoe-t akkor!
Végre kimondta a legrosszabbat. A bűntudat hatalmas kő gyanánt ült a torkában, már majdnem megfojtotta, és most magával ragadta a zokogás – de ezúttal inkább megkönnyebbült, mint félt. Kimondta. Meggyónta. Gyilkos volt.
– Hóó, állj csak meg! – kiáltott fel a néger férfi. Szinte természetellenesen vidámnak hangzott. Vékony, erős kezével magához szorította Jacket, és hintáztatni kezdte. – Túl sokat akarsz cipelni, fiú. Úgy bizony. Lehet, hogy le kéne raknod belőle valamennyit.
– Megöltem őket – suttogta Jack. – Thielke, Wild, Hagen, Davey...
– Hát, ha a te Szpídi barátod itt volna – mondta a néger –, akárki is ő, és akárhol is van most ebben a hatalmas világban, biztos azt mondaná neked, hogy ne próbálj ennyit cipelni a válladon, fiam. Úgysem tudsz. Senki sem tudna. Ha megpróbálod a világot a válladon cipelni, először is beleroppan a hátad, aztán beleroppan a lelked is.
– Megöltem...
– Pisztolyt tettél a fejükhöz, és meghúztad a ravaszt, ezt csináltad?
– Nem... a földrengés... átjöttem...
– Ezt ugyan nem értem – mondta a néger férfi. Jack kicsit hátrébb húzódott tőle, és egyenesen a férfi ráncos arcába bámult leplezetlen kíváncsisággal, de a néger a parkoló felé fordította a fejét. Ha tényleg vak volt, akkor iszonyú éles füle lehetett, ha ilyen messziről kiszúrta a közeledő rendőrautó erősebb motorjának zaját az összes többi közül, ugyanis egyenesen arra nézett. – Csak azt tudom, hogy kicsit tágan veszed a gyilkos fogalmát. Lehet, hogy ha egy fickó elhúz mellettünk, és egy pillanat múlva meghal szívinfarktusban, azt gondolod majd, hogy te ölted meg. „Ó, nézzék megöltem ezt a fickót azzal, hogy itt ültem a járda szélén, dabadaba, dubidubi, ó izé... ó, mizé!” – Az izé és a mizé között gyorsan G-ről C-re ugrott, majd újra vissza G-re. Felnevetett, láthatóan meg volt elégedve magával.
– Speedy...
– Nincs itt semmi Szpídi – erősködött hozzá a néger férfi, és széles vigyorral felvillantotta sárga fogait. – Csak az van, hogy egyesek azonnal magukat hibáztatják mások bűneiért. Lehet, fiú, hogy te menekülsz, de az is lehet, hogy üldöznek.
G akkord.
– Lehet, hogy csak egy kicsit elhangolódtál.
C akkord, egy helyes kis futammal a közepén, mely Jacket önkéntelenül mosolyra késztette.
– Lehet, hogy valaki rád szállt.
Vissza lent G-ben, majd a vak férfi letette maga mellé a gitárt (miközben a rendőrautóban a két rendőr érmét dobott fel, hogy melyiküknek kell majd hozzáérnie öreg Hógolyó-hoz, ha nem akar magától beszállni az autóba).
– Lehet átok és lehet áldás és lehet izé és lehet mizé... – Újra felnevetett, mintha Jack félelme a világ legnevetségesebb dolga lett volna.
– De nem tudom, mi történhet, ha én...
– Soha senki sem tudja, mi történik, ha csinál valamit! Ugyebár? – vágott közbe a néger férfi, aki lehet, hogy Speedy Parker volt, lehet, hogy nem. – Nem bizony. De nem ám. Nem ismerem a problémáidat, fiú, és nem is akarom ismerni őket. Lehet, hogy őrült vagy, annyit beszélsz valami földrengésről. De amiért segítettél összeszedni a pénzemet, és nem loptál el belőle egyet sem – mert megszámoltam ám a csörrenéseket! –, adok neked egy jó tanácsot. Vannak dolgok, amiket nem tudsz befolyásolni. Néha meghalnak emberek, mert valaki csinál valamit... de ha az a valaki nem csinálta volna meg azt a valamit, sokkal több ember halhatott volna meg. Érted, mit mondok, fiam?
A koszos napszemüveg közelebb hajolt.
Jack mély, remegő megkönnyebbülést érzett. Bizony értette. A vak férfi a nehéz döntésekről beszél. Azt mondja, hogy nagy különbség van a nehéz döntések és a bűnöző szándék között. És lehet, hogy a bűnözőt máshol kell keresni.
A bűnöző az a srác volt, aki öt perccel ezelőtt úgy hátba vágta.
– Az is lehet – folytatta a vak férfi –, hogy mindennel az Urat szolgáljuk, legalábbis az anyám mindig ezt mondta, és lehet, hogy tiéd is ezt mondta, hajó keresztény asszony volt. Lehet, hogy azt hisszük, ezt csináljuk, közben valójában mást csinálunk. A Jó Könyv azt mondja, hogy még a gonoszok is az Urat szolgálják. Na, mit gondolsz, fiú?
– Nem is tudom – felelte Jack őszintén. Teljesen összezavarodott. Csak be kellett csuknia a szemét, és maga előtt látta a telefont, amint leszakad a falról, és furcsa marionettbábként lóg a huzaljain.
– Hát, olyan a szagod, mintha az italban keresnéd a menekvést.
– Mi? – kérdezte Jack döbbenten. Aztán azt gondolta: Az jutott eszembe, hogy Speedy úgy néz, ki, mint Mississippi John Hurt, és ez a pasi elkezdett játszani egy John Hurt-számot... és most meg a varázsitalról beszél. Óvatosan ugyan, de esküszöm, hogy arról beszél. Biztos!
– Te gondolatolvasó vagy – mondta fojtott hangon. – Ugye? A Territóriumokban tanultad, Speedy?
– Én ugyan nem tudok semmit a gondolatolvasásról – mondta a vak férfi –, de novemberben lesz negyvenkét éve, hogy ég a lámpám, és negyvenkét év alatt sokat tapasztal az ember orra és füle. Olcsó bort érzek rajtad, fiam. Árad belőled a szag. Olyan, mintha abban fürödtél volna!
Jack furcsa, álomszerű bűntudatot érzett, ami mindig elöntötte, amikor teljesen alaptalanul, vagy majdnem teljesen alaptalanul meggyanúsították valamivel, amihez pedig semmi köze sem volt. Mióta átjött, mindössze egyszer ért hozzá a majdnem üres üveghez. Már az érintése is félelemmel töltötte el – körülbelül olyat érzett iránta, mint amit a középkori paraszt érezhetett egy szent ujjcsontja iránt. Varázslat volt, az igaz. Hatalmas varázslat. És néha emberek haltak meg miatta.
– Már rég nem ittam belőle, komolyan – nyögte ki végül. – Már majdnem elfogyott, amit az elején kaptam. Borzasztó rossz íze van! – Gyomra már a gondolattól elkezdett zubogni, máris hányingere lett. – De szereznem kell még. Lehet, hogy később szükségem lesz rá.
– Még? Egy ilyen fiatal fiú? – A vak férfi felnevetett, és kezével hessegető mozdulatot tett. – A fenét kell az neked! Egyetlen fiúnak sincs arra a méregre szüksége!
– De...
– Na, énekelek neked egyet, hogy felvidítsalak. Szerintem jól fog jönni.
Énekelni kezdett. Az énekhangja egyáltalán nem hasonlított a beszédhangjára. Mély volt, erőteljes és felemelő. Olyan volt, mint egy operaénekes képzett, kulturált hangja, amikor az ünnepelt dalnok saját magát szórakoztatja egy kis énekléssel. Jack érezte, hogy libabőrös lesz a karja és a háta a gazdag, telt hang hallatán. A bevásárlóközpont körül futó járdán fejek fordultak feléjük.
– Kelj fel, kelj fel, te álomszuszék, kelj ki, kelj ki, kelj ki az ágyból! Élj, szeress és légy boldog... légy boldog...
Jacket fejbe kólintotta az édes, ismerős érzés, tudta, hogy hallotta már ezt a hangot valahol, vagy valami ehhez nagyon hasonlót, és mikor a vak férfi kis szünetet tartott, és felvillantotta sárga, romlott fogsorú mosolyát, Jack rájött, mi is ez az érzés. Tudta, miért fordultak arra az emberek, mintha egy kényelmesen lődörgő egyszarvút vettek volna észre a parkolóban. Csodálatos, idegen tisztaság volt a férfi hangjában. Annak a levegőnek az áttetszősége, mely olyan tiszta, hogy fél mérföldre meg lehet érezni, ha valaki kihúz egy retket a földből. A dal maga egy jó öreg Tin Pan Alley-dal volt... de a hang a Territóriumok tisztaságán szólt.
– Kelj fel... kelj fel, te álomszuszék... kelj ki... kelj ki, kelj ki az ágyból... élj, szeress és légy bo...
A gitár és az ének is elhallgatott váratlanul. Jack, aki feszülten a vak férfi arcát figyelte (öntudatlanul megpróbált átlátni azokon a sötét üvegeken, hátha meglátja mögöttük Speedy Parker szemét), most oldalt pillantott, és két rendőrt látott a vak férfi mellett.
– Tudod, én nem hallok semmit – mondta a vak gitáros szinte szemérmesen –, de azt hiszem, valami kéket érzek a levegőben.
– Az istenit, Hógolyó, tudod, hogy nem lehet a bevásárlóközpont körül dolgoznod! – kiáltott rá az egyik rendőr. – Mit mondott neked Hallas bíró, mikor utoljára bevittünk?
Csak a Center Street és a Murai Street között dolgozhatsz a belvárosban! Sehol máshol. Az istenit, öregem, már ennyire szenilis lennél?! Az asszony az eszedet is magával vitte, mikor otthagyott? Jézusom, csak azt ne...
A másik rendőr megérintette a karját, és figyelmeztetően Jack felé bökött a fejével.
– Menj el a sarokra kölyök, és nézd meg, hogy ott vagyok-e! – szólalt meg az első rendőr.
Jack elindult a járdán. Nem maradhatott. Még örülhet, hogy a rendőrök figyelmét leköti ez a Hógolyó nevű ember. Ha jobban megnéznék maguknak, biztosan kérnék tőle az iratait. Új cipő ide, új cipő oda, a többi ruhája ugyancsak kopott és szakadt. A rendőröknek jó szimatuk van a szökésben lévő fiatalok kiszúrására, és Jack le sem tagadhatná, hogy már régóta úton van.
Elképzelte, hogy bedugják a zanesville-i dutyiba, miközben a zanesville-i rendőrök – rendes, megbízható fiúk, akik mindennap meghallgatták Paul Harveyt és Reagan elnökre szavaztak – megpróbálják kideríteni, kinek a fiacskája is ő. Nem, egyértelműen nem szeretné, ha a zanesville-i zsaruk még egy pillantást vetnének rá. Halk, erős motor zúgott fel a háta mögött. Jack kicsit feljebb csúsztatta a hátizsákot, és lenézett az új cipőjére, mintha valami borzasztó érdekfeszítő lenne rajta. A szeme sarkából látta, hogy a rendőrautó gurul el lassan mellette.
A vak férfi a hátsó ülésen ült, gitárját a vállához támasztotta.
Ahogy a kocsi rákanyarodott a parkolóból ki vezetősávra, a vak férfi gyorsan hátrafordult, és kinézett a hátsó ablakon, egyenesen Jackre...
...és bár Jack nem láthatott keresztül a piszkos, sötét üvegen, tökéletesen biztos volt benne, hogy Lester „Speedy” Parker rákacsintott.

2

Jacknek sikerült elcsitítania kavargó gondolatait, míg elérte az autópálya bevezető szakaszát. Megállt és felnézett a táblákra, melyek szinte az egyetlen biztos fogódzót nyújtották ebben a világban
(világokban?)
ahol minden más őrjítő szürkeségként örvénylett. Érezte, ahogy a sötét depresszió örvénye magával ragadja, beléhatol, és megpróbálja összezúzni maradék lelkierejét is. Felfogta, hogy a honvágya nagymértékben hozzájárul a depressziójához, s ez az érzés minden korábbi honvágyát óvodáskori nyavalygássá zsugorította. Úgy érezte, hogy keserűen hánykolódik az űrben, és nincs körülötte semmi, amibe kapaszkodhatna.
A táblák előtt állva, szemét az autópályán hömpölygő kocsisorra szegezve, Jack rádöbbent, hogy nagyon közel áll az öngyilkossághoz. Sokáig azzal tartotta magában a lelket, hogy nemsoká találkozni fog Richard Sloattal (és, bár ezt magának sem merte nyíltan bevallani, abban bízott, hogy Richard vele tart majd nyugatra; különben is, nem ez lenne az első eset, hogy egy Sawyer és egy Sloat együtt tesznek különös utazásokat, ugyebár?), de a Palamountain-farmon végzett kemény munka, valamint a Buckeye bevásárlóközpontban történtek maradék optimizmusától is megfosztották.
Menj haza, Jack, legyőztek, suttogta egy hang. Ha továbbmész, lehet, hogy félholtra verve fogsz csak hazajutni... és legközelebb majd ötven ember hal meg. Vagy ötszáz.
Az I-70-es út keletnek.
Az I-70-es út nyugatnak.
Hirtelen gondolattól vezérelve a zsebébe nyúlt, és megkereste az érmét – az érmét, mely ebben a világban ezüstdolláros volt. Döntsék el az istenek, akárkik is legyenek azok, egyszer és mindenkorra. Túl fáradt volt, hogy maga döntsön. A háta még mindig sajgott, ahol Mr. Tipikus Amerikai hátba vágta. Ha írás, a keleti oldalra megy, és hazafelé veszi útját. Ha fej, akkor továbbmegy... és nem néz vissza.
Állt az útpadka puha homokjában, és feldobta az érmét a hűvös októberi levegőbe. Az magasra repült, újra és újra megpördült, a nap meg-megcsillant rajta. Jack szemével követte az érme útját.

Egy öreg kombi állt meg nem messze, épp elég időre ahhoz, hogy Jack felkeltse a benne ülő és valamin civakodó család érdeklődését. A kombit vezető kopaszodó könyvvizsgálónak, aki arra szokott ébredni az éjszaka kellős közepén, hogy éles fájdalom hasogat a mellkasában és a bal karjában, abszurd gondolatsor villant az agyába: Kaland. Veszély. Egy nemes cél szolgálata. Veszélyről és győzelemről szóló álmok. Megrázta a fejét, mintha ki akarná rázni belőle a meglepő gondolatokat, és a visszapillantó tükörből a fiúra nézett, aki éppen akkor hajolt előre, hogy megnézzen valamit a földön. Jézusom, gondolta a kopaszodó könyvvizsgáló. Verd ki a fejedből, Larry, hülye kalandregényekre kezdesz hasonlítani.
Larry kilőtt a forgalomba, és gyorsan ráállt a százas sebességre, elfelejtve a piszkos farmerban álldogáló fiút az út szélén. Ha hazaér háromra, még pont elcsípi a középsúlyú bokszdöntőt.

Az érme leesett. Jack fölé hajolt. Fej volt... de valami mást is látott.
Az érmén nem a Szabadságszobor volt. Hanem Laura DeLoessian, a Territóriumok királynője. De Jézusom, micsoda különbség volt a palotában fekvő, sürgölődő ápolónőkkel körülvett, sápadt, mozdulatlan, alvó arc és az érmén látható arc között! Ez az arc éber volt és élő, lelkes és gyönyörű. Nem volt klasszikus szépség, hiszen az állkapocs vonala nem volt elég határozott, és így profilból az arccsont is kicsit puhának tűnt. A szépsége belülről sugárzott, egyértelműen látszott rajta, hogy nemcsak kedves, hanem okos is...
És mennyire hasonlít az anyjára!
Jack szeme könnybe lábadt, nagyokat pislogott, mert nem akarta elsírni magát. Már sírt eleget egy napra. Megkapta a választ, semmi értelme bőgni rajta.
Mikor újra kinyitotta a szemét, Laura DeLoessian eltűnt, megint a Szabadságszobor látszott az érmén.
A válasz egyértelmű volt.
Jack lehajolt, felvette az érmét a porból, zsebre vágta, és az I-70-es út nyugati oldala felé irányította lépteit.

3

Egy nappal később fehér felhők borították az eget, a levegő hűvös esőt ígért; s az Ohio – Indiana határ már csak egy ugrásra volt.
Jack az autópálya melletti facsoportban állt az lewisburgi pihenő mellett. Takarásban állt – legalábbis remélte –, türelmesen várva, hogy a nagy, kopasz férfi a nagy, kopasz hangjával beszálljon a Chevy Novájába, és folytassa útját az autópályán. Jack reménykedett, hogy hamar el fog indulni, mielőtt még esni kezdene. Épp eléggé fázott már így is, nem hiányzik, hogy el is ázzon, ráadásul egész délelőtt nyomást érzett a homlok- és az arcüregében, a hangja pedig egyre rekedtebben szólt. Most már egész biztos, hogy megfázott.
A nagy hangú, kopasz férfi Emory W. Lightként mutatkozott be. Úgy tizenegy körül vette fel Jacket, Daytontól északra, és Jackben szinte azonnal bevillant a felismerés szikrája. Felvette őt már ez az Emory W. Light korábban is. Vermontban Tom Fergusonnak nevezte magát, és azt mondta, hogy üzletvezető egy cipőboltban; Pennsylvaniában Bob Darrent volt („Pont úgy nézek ki, mint az a pasi, aki a »Splish-Splash, aha-aha-ahá«-t énekelte!”), és az állása kerületi gimnáziumi igazgatóra változott; ezúttal pedig Light azt mondta, hogy ő az ohiói Paradise Falls Első Kereskedelmi Bankjának elnöke.
Ferguson vékony volt és sötét hajú, Darrent olyan gömbölyded és rózsaszínű, mint egy jóllakott csecsemő, ez az Emory W. Light pedig nagydarab és bagolyszerű, szeme főtt tojásként domborodott szemüvege mögött.
De Jack már rájött, hogy ezek a különbségek teljesen lényegtelenek. Mind a hárman ugyanolyan meglepett érdeklődéssel hallgatták a Mesét. Mind megkérdezte, hogy van-e neki barátnője otthon. Előbb vagy utóbb egy kéz (nagy, csupasz kéz) nyúl majd a combja felé, és mikor odapillant Ferguson/Darrent/Lightra, a szemében félig őrült reményt fog látni (félig őrült bűntudattal keveredve) és izzadságcseppeket a felső ajkán (Darrent esetében az izzadság úgy ragyogott keresztül a sötét bajuszon, mint valami aprócska szem a gyér bozótban).
Ferguson megkérdezte, hogy szeretne-e tíz dollárt keresni.
Darrent húszat ajánlott.
Light, miközben nagy, kopasz hangja észrevehetően megcsuklott és oktávokat váltott, megkérdezte tőle, hogy nincs-e szüksége ötven dollárra – ő mindig tart egy ötvenest a bal cipője sarkában, és azt mondta, hogy nagyon szeretné azt odaadni Lewis Farren mesternek. Randolph mellett van egy hely, ahova mehetnének. Egy üres pajta.
Jack nem vont semmiféle párhuzamot a különböző inkarnációkban megjelenő Light által ajánlott összeg jelentős növekedése és a fárasztó kalandja miatt benne végbemenő változások között – az önelemzés természeténél fogva nem tartozott kedvenc elfoglaltságai közé.
Viszont nagyon gyorsan megtanulta, hogyan kell bánni az ilyen Emory W. Light-féle pasasokkal. Az első találkozása Lighttal, amikor Light Tom Fergusonként mutatkozott be, megtanította Jacket arra, hogy a diszkréció roppant fontos az ilyen szituációkban. Amikor Ferguson a combjára tette a kezét, Jackből automatikusan a Kaliforniában megszokott jámbor reakciót váltotta ki, ott ugyanis a homoszexuálisok az élet természetes velejárói voltak: „Köszönöm, nem, uram. Én kifejezetten egyenáramos vagyok.”
Természetesen korábban is megkörnyékezték már, főleg mozikban, de olyan is volt már, hogy egyszer az egyik észak-hollywoodi férfiruházati boltban az egyik eladó kedvesen felajánlotta neki, hogy „megcsinálja” a próbafülkében (és mikor Jack elutasította az ajánlatot, az eladó azt mondta: „Oké, akkor most próbáld fel ezt a kék zakót, jó?!”).
Ezek olyan kellemetlenségek voltak egy jóképű tizenkét éves fiú számára, aki Los Angelesben lakott, mint ahogy egy csinos nőnek is hozzá kell szoknia, hogy néha a metrón megfogdossák. Egy idő után megszokja az ember, és nem hagyja, hogy ezek a kellemetlenségek tönkretegyék az egész napját. Az egyenes, szemből jövő ajánlatok, amilyet például Fergusontól is kapott, sokkal kezelhetőbbek, mint a váratlan, semmiből lecsapó markolások. Ezeket udvariasan vissza lehet utasítani.
Legalábbis Kaliforniában. A keleti buzik – különösen a vidékiek – egészen másképp reagálnak a visszautasításra.
Ferguson keményen a fékre lépett, elcsapta a kormányt jobbra, és legalább tizenöt méteres szénfekete féknyomot hagyva az úttesten, hatalmas porfelhőt kavarva leblokkolt az út szélén.
– Kit nevezel te váltóáramúnak?! – üvöltötte. – Le mertél buzizni? Nem vagyok buzi! Jézusom! Felvettelek, erre te buzinak nevezel!
Jack kábultan nézett rá. Mivel váratlanul érte a fékezés, jól odaverte a fejét a kesztyűtartóhoz. Ferguson, aki alig egy perccel ezelőtt még olvadozó barna szemekkel pislogott rá, most kész volt megfojtani Jacket.
– Szállj ki! – üvöltötte. – Te vagy a buzi, nem én! Te vagy buzi! Szállj ki, te kis buzi gyerek! Takarodj! Nekem feleségem van! Gyerekeim vannak! Egész Új-Anglia tele van a fattyaimmal! Nem vagyok buzi! Te vagy a buzi, nem én! TAKARODJ AZ AUTÓMBÓL!
Jack rémültebben, mint az Osmonddal való találkozás óta bármikor, azonnal eleget tett a felszólításnak. Ferguson kilőtt az autópályára, a dühösen pörgő kerekek kavicszáport zúdítottak Jackre. Jack hátratolatott egy sziklafalhoz, leült, és kuncogni kezdett. A kuncogás hamarosan sikoltó nevetésbe csapott át, és akkor és ott elhatározta, hogy ki kell dolgoznia egy IRÁNYELV-et, amihez itt keleten tartja magát. „Minden komoly probléma megoldásához ki kell dolgozni egy IRÁNYELV-et”, mondta egyszer az apja. Morgan lelkesen egyetértett vele, de Jack úgy döntött, hogy ennek ellenére ő jónak ítéli ezt az álláspontot.
Az IRÁNYELV-e teljesen jól működött Bob Darrenttel, és nem volt semmi oka azt feltételezni, hogy Emory W. Light esetében nem fog ugyanilyen jól működni... de most mindenesetre fázott, és folyt az orra. Azt kívánta, bárcsak elindulna már Light. A fák között rejtőzve Jack jól látta, ahogy a férfi zsebre tett kézzel járkál fel-alá, nagy, kopasz feje puhán csillog a fehér ég fényében. Az autópályán kamionok döngettek, égett dízelolaj szagát hagyták maguk után. Az erdő itt igencsak szemetes volt, mint minden autópálya melletti pihenőnél. Üres zacskók. Összenyomott McDonald's-os dobozok. Üres üdítős- és sörösdobozok, melyek hangosan csörögtek, ha valaki beléjük rúgott. Összetört Wild Irish Rose és Five O'Clock gines üvegek. Odébb egy pár lyukas nejlonharisnya, benne használt intim betéttel. Kerék lóg egy törött ágon. Rengeteg mocskos dolog, de még mennyi! És a férfivécé falán falfirkák sokasága, szinte mind olyanoktól, akikkel nagyobb szerencsével próbálkozhatna Emory W. Light: SZERETEK JÓ NAGYOT SZOPNI. GYERE VISSZA NÉGYRE, ÉS ÚGY MEGCSINÁLLAK, HOGY SOSEM FELEJTED EL. NYASGEM. DE TÉNYLEG. És járhatott erre egy nagyravágyó buzi költő is: HA VÉGIGMENNE RAJTAM AZ EGÉSZ NÉPESSÉG ELTÖLTENE ENGEM AZ ABSZOLÚT BÉKESSÉG.
Honvágyam van a Territóriumok után, gondolta Jack, és tulajdonképpen meg sem lepődött ezen a felismerésen. Itt áll az erdő szélén, két kőépület mögött, valahol Ohio nyugati végében az I-70-es autópálya mentén, fogvacogva reszket az egy dollár ötvenért vásárolt kötött pulóverében, és arra vár, hogy az a nagydarab, kopasz férfi beszálljon végre a kocsijába, és elhajtson a fenébe:
Jack IRÁNYELV-e nagyon egyszerű volt: ne kezdj ki nagy, kopasz fejű és nagy, kopasz hangú férfiakkal!
Jack megkönnyebbülten fellélegzett. Végre elindul! Emory W. Light arcán félig düh, félig undor látszott. Visszament a kocsijához, beszállt, és olyan sebességgel tolatott ki a parkolóból, hogy majdnem összeütközött az épp beállni készülő teherautóval (autóduda hangja szelte át a levegőt, és a teherautó vezetője beintett Emory W. Light-nak).
Most már csak ki kell állnia az útra, kirakni a kezét, és várni, hogy mikor veszi fel a következő autó... és reménykedni, hogy felveszi valaki, mielőtt még igazán megeredne az eső.
Jack még egyszer körülnézett. Ronda, lerobbant. Ezek a szavak ötlöttek fel benne ösztönösen, ahogy tekintetét végigjártatta a vécé mögötti szemetes területen, Jack hirtelen rájött, hogy halál érződik a levegőben – és nem is csak itt, az autópálya pihenőjének vécéje mögött, hanem az egész megyében ezt érezte, amerre csak járt. Néha szinte látta is, égő vörösesbarna árnyként, mint a száguldó kamionok kipufogógázai.
Visszatért az újfajta honvágya – vissza akart menni a Territóriumokba, hogy láthassa a sötétkék eget, a horizont alig észrevehető ívét...
De a változások! A Jerry Bledsoe-féle változások!
Ezt ugyan nem értem... csak azt tudom, hogy kicsit tágan veszed a gyilkos fogalmát...
A pihenőben a vécé felé sétálva – most már tényleg vécéznie kellett –, Jack hármat tüsszentett, gyorsan egymás után. Nagyot nyelt, és a torkában érzett forróság megijesztette. Fantasztikus, még meg is betegszem! Nagyszerű! Még nem értem Indianába, nincs tíz fok sem, az időjárás-előrejelzés esőt mondott, itt állok az út szélén, és most még...
A gondolat félbeszakadt. Álla leesett, ahogy a parkolóra siklott a tekintete. Egy kegyetlen pillanatra úgy érezte, be fog pisilni, mert a tüdejétől lefelé mindene görcsös csomóba rándult.
A huszonvalahány parkolóhely egyikén, az út porától mocskosan, ott állt Morgan bácsi BMW-je. Tévedés kizárva; teljesen kizárva. Kaliforniai rendszám, a betűjel MLS, mint Morgan Luther Sloat. Látszott rajta, hogy gyorsan és keményen hajtották.
De hogy lehet itt, ha elrepült New Hampshire-be?, tiltakozott Jack agya. Ez valami véletlen egybeesés, Jack, csak vé...
Ekkor meglátta a telefonfülkében neki háttal álló férfit, és azonnal tudta, hogy szó sincs véletlenről. Vastag katonai típusú kabátot viselt, mely sokkal inkább mínusz húszfokos hideghez illett, mint a mostani plusz nyolc fokhoz. Bár háttal állt, nem lehetett nem felismerni azokat a széles vállakat és azt a hatalmas, lezser testet.
A telefonnál lévő férfi lassan megfordult, a kagylót a vállával szorította a füléhez.
Jack odalapult a férfivécé téglafalához.
Meglátott?
Nem, válaszolt magának. Nem, nem hiszem, de...
De Farren kapitány azt mondta neki, hogy Morgan – az a másik Morgan – kiszagolja őt, mint macska az egeret, és ez így is történt. Amikor ott rejtőzködött előle a megelevenedett erdőben, Jack jól láthatta, hogy a hintó ablakán kinéző ijesztő, fehér arc milyen változáson ment keresztül.
Ez a Morgan is kiszagolja őt. Ha kap rá elég időt.
Léptek hallatszottak a sarkon túlról. Közeledő léptek.
Jack az ijedtségtől és a félelemtől bénultan lerángatta a hátizsákját, ledobta a földre, miközben tudta, hogy elkésett, túl lassú volt, és Morgan mindjárt bekanyarodik a sarkon, megragadja a nyakát, és mosolyogva azt mondja: Helló, Jack! Hát itt bujkálsz! A játéknak vége, öcsi, tudod te is, ugye!?
Egy kockás kabátos magas férfi haladt el a vécé sarkánál, közömbös pillantást vetett Jackre, majd az ivókúthoz lépett. Dobbantok. Dobbantanom kell. Jack nem érzett bűntudatot, legalábbis most nem; csak mérhetetlen ijedtséget, amelybe valami furcsa megkönnyebbülés és öröm vegyült. Szétrántotta a hátizsák száját. Ott volt Speedy üvege; kevesebb mint kétujjnyi lila folyadék
(egyetlen fiúnak sincs arra a méregre szüksége..., de nekem igen, Speedy, nekem igen!)
lötyögött az alján. Nem számít. Visszamegy. Szíve nagyot dobbant a gondolatra. Széles, szombat esti vigyorterült el az arcán, a szürke nap és a szívét markoló félelem ellenére. Visszamegyek, ó, igen, megyek már.
Újabb léptek közeledtek, és ezúttal minden kétséget kizáróan Morgan bácsi jött. Jack felismerte nehéz, dübörgő lépteit. De a félelem elillant. Morgan bácsi kiszagolt valamit, de mire befordul a sarkon, nem fog mást látni, mint üres zacskókat és összenyomott sörösdobozokat.
Jack mély lélegzetet vett – mélyen beszívta a kipufogógázok bűzét és a hideg őszi levegőt. Az ajkához emelte az üveget, Lenyelte a maradék két korty egyikét. És ahogy a szeme becsukódott, érezte, hogy...

TIZENHATODIK FEJEZET
Farkas

1

...éles napfény süt le rá.
A varázsital fojtogatóan édeskés szagán keresztül Jack mást is érzett... állatok meleg szagát. Hallotta is őket, ahogy körülötte mozogtak.
Az ijedtségtől kinyitotta a szemét, de először nem látott semmit sem – akkora fényesség vette körül, mintha egy sötét szobában hirtelen felkapcsoltak volna egy ötven darab kétszáz wattos villanykörtét tartalmazó csillárt.
Meleg, bundás valami nyomta oldalba, nem támadó szándékkal (legalábbis Jack remélte, hogy nem), de határozott sietős-dolgom-van-engedj-az-utamra-köszönöm-szépen mozdulattal. Jack, aki épp felállni készült, visszahuppant a földre.
– Hé! Hé! Haggyad békén! Itt és most! – csattant fel egy egészséges, harsány kiáltás, mely aztán valami furcsán állati hangba csapott át. – Isten fáját! Nincs eszed? Haggyad békén, mert kiharapom az istenverte szemeidet!
Mostanra a szeme már hozzászokott a szinte tökéletes territóriumokbeli őszi napfényhez, s ki tudta venni a legelésző állatok között álló ifjú óriást, aki nagy hévvel, de igazából gyengéden veregette a körülötte lévő állatok oldalát és hátát. Jack felült, automatikusan Speedy üvegéért nyúlt, benne a becses, utolsó korty varázsitallal, és gyorsan a zsákjába süllyesztette. Közben egyetlen pillanatra sem vette le a szemét a neki háttal álló fiatalemberről.
Bár nagyon magas volt – Jack legalább százkilencvennek saccolta –, de a válla olyan széles, hogy még ezzel a magassággal is szinte aránytalannak hatott. Hosszú, zsíros fekete haj lógott a lapockájáig. Hatalmas izmok domborodtak a ruhája alatt, ahogy a törpe teheneknek tetsző állatokat egy irányba terelgette. Jack felől terelte őket a Nyugati út irányába.
Fantasztikus külseje volt, még így hátulról nézve is, de Jacket leginkább a férfi ruhája lepte meg. Mindenki, akivel eddig a Territóriumokban találkozott (magát is beleértve), tunikát, zekét vagy durva posztóruhát viselt.
Ezen a fickón viszont Oshkosh kertésznadrág volt.
Aztán hátrafordult, és Jack torkát szinte átszúrta a hirtelen ijedség. Talpra ugrott.
Elroy volt az.
A gulyás Elroy volt.

2

Azaz mégsem.
Ha lett volna választási lehetősége, Jack valószínűleg nem maradt volna, hogy megnézze közelebbről azt a valamit, és semmi sem történt volna meg abból, ami azután történt – a mozi, a gulya és a Napfény Otthon pokla (vagy ha mégis, hát egészen másképp történt volna), de a hirtelen ijedségtől földbe gyökerezett a lába. Ott állt mozdulatlanul, mint a vadász reflektora által elvakított szarvas.
Ahogy a kertésznadrágot viselő alak közeledett, Jack azt gondolta: Elroy nem volt sem ilyen széles, sem ilyen magas. És neki sárga volt a szeme... Ennek a teremtménynek a szeme viszont szinte valószínűtlen narancssárgán csillogott. Olyan volt, mintha egy tökhéjba rakott gyertya fényét nézné. És míg Elroy vigyora őrületet és gyilkosságot ígért, ez a fickó határozottan kedvesen, vidáman és ártalmatlanul mosolygott rá.
Csupasz, óriási és lapát alakú lába volt, a lábujjak két irányba álltak, kettő erre, három arra, bár alig lehetett őket kivenni a rájuk lógó göndör szőrrengeteg alól. Nem pataszerű volt, mint Elroyé, hanem inkább párnás mancshoz hasonlított, figyelte meg Jack félig lenyűgözve, félig ijedten.
Ahogy egyre közeledett Jack felé, a
(valaki? valami?)
szeme még ragyogóbb narancssárgává változott, egy pillanatra azt lehetett hinni, hogy az ő szeme ihlette meg az utcaseprők ruháinak tervezőjét. Aztán ez a szempár mogyorószínűre váltott. Miközben ez történt, Jack észrevette, hogy a mosolya nemcsak barátságos, hanem ugyanakkor egy kis értetlenség is bujkál mögötte, és hirtelen megértett két dolgot: először, hogy ez a pasi nem jelent veszélyt rá; másodszor, hogy az illető lassú észjárású. Nem gyengeelméjű, csak lassú.
– Farkas! – kiáltott vigyorogva a hatalmas, szőrös szörnyeteg-fiú. A nyelve hosszú és hegyes volt, és Jacket kirázta a hideg a felismerésre, hogy a fiú pont úgy néz ki, mint egy farkas. Nem kecske, hanem farkas. Remélte, hogy nem tévedett a fiú ártalmatlan mivoltát illetően. De ha tévedtem... hát akkor legalább nem kell félnem, hogy újra tévedni fogok valamiben... soha többé.
– Farkas! Farkas! – nyújtotta ki az egyik kezét, és Jack észrevette, hogy a lábához hasonlóan a kezét is szőr fedi, bár ez a szőr vékonyabb és finomabb volt, mint a lábán lévő. A tenyerén olyan fehér folt volt, amilyen a lovak homlokán szokott lenni.
Istenem, ez kezet akar fogni velem!
Óvatosan kinyújtotta a kezét, és eszébe jutott Tommy bácsi, aki egyszer azt magyarázta neki, hogy sosem szabad visszautasítani a kézfogást, még a legnagyobb ellenségével szemben sem („Utána küzdj vele akár halálig is, ha kell, de először fogj vele kezet!”, mondta Tommy bácsi), szóval odanyújtotta a kezét, és reménykedett, hogy a fiú nem fogja összeroppan tani vagy éppen leharapni.
– Farkas! Farkas! Kezet fogunk itt és most! – kiáltott a kertésznadrágos farkasfiú lelkesen. – Itt és most! Jó öreg Farkas! Úú, de jó! Itt és most! Farkas!
Lelkesedése ellenére Farkas kézfogása gyöngéd volt, kezének finomszálú szőre csiklandozta Jack tenyerét. Gyöngéd kézfogás egy kertésznadrágos pasival, aki úgy néz ki, mint egy túlméretezett szibériai szánhúzó kutya, és olyan szaga van, mint egy szénakazalnak eső után, gondolta Jack. Mi jöhet még? Meghív, hogy menjek el a templomukba vasárnapi misére?
– Jó öreg Farkas, azám! Jó öreg Farkas itt és most! – Farkas összekulcsolta a kezét hatalmas mellkasán, és teli torokból hahotázott, szemmel láthatóan meg volt elégedve magával. Aztán újra megragadta Jack kezét.
Ezúttal nagy erővel megrázta. Valószínűleg szeretne valamit elérni vele, és jobb lesz minél előbb rájönni, mi az, gondolta Jack, egyébként ez a kedves, ámbár meglehetősen bárgyú fiatalember naplementéig fogja rázni a kezemet.
– Jó öreg Farkas – mondta. Úgy tűnt, hogy új ismerőse különösen szereti ezt a kifejezést.
Farkas felkacagott, mint egy gyerek, és elengedte Jack kezét. Micsoda megkönnyebbülés volt! Bár nem roppantotta össze az ujjait, és le sem harapta, kicsit zsibogott az egész karja. Ez a Farkas gyorsabban rázott, mint a hívatásos bármixer a koktélkeverőjét.
– Idegen vagy, ugye?– kérdezte Farkas, majd bedugta két kezét a kertésznadrág felsőrésze alá, és öntudatlanul vakargatni kezdte a hasát.
– Igen – felelte Jack, s arra gondolt, mit is jelent pontosan ez a szó ideát. Itt különleges jelentése volt. – Igen, azt hiszem, tényleg az vagyok. Egy idegen.
– Az istenfáját! Érzem a szagodon! Itt és most, ó, igen, fiú, ó, igen! Érzem! Nincs rossz szagod, de azért elég fura! Farkas! Az én vagyok. Farkas! Farkas! Farkas! – Hátravetett fejjel újra nevetni kezdett. A nevetés a végén már határozottan vonítássá változott.
– Jack – mondta Jack. – Jack Saw...
Farkas újra megragadta a kezét, és boldogan rázni kezdte.
– Sawyer – fejezte be, mikor Farkas végre elengedte. Jack mosolygott, és teljesen úgy érezte magát, mintha valami dilis tündér elvarázsolta volna... Öt perccel ezelőtt még a vécé falának lapulva fagyoskodott a pihenőben. Most meg itt áll, és egy inkább állat, mint ember formájú legénnyel beszélget.
És a megfázása is teljesen eltűnt.

3

– Farkas találkozik Jackkel! Jack találkozik Farkassal! Itt és most! Oké! Jó! Ó, Jason! Tehenek az úton! Hülyék! Farkas! Farkas!
Hangosakat kurjantva Farkas lerohant a hegyoldalról az útra, ahol a fele nyája álldogált, és az állatok bárgyú szemekkel tekingettek jobbra-balra, mintha nem értenék, hova lett a fű alóluk. Leginkább úgy néztek ki, mintha tehén és birka keresztezéséből születtek volna, és Jack elgondolkodott, hogy vajon minek lehetne ezeket az állatokat nevezni. Terkák, ugrott be a szó.
Újra megjelent a dilis tündér képe, aki idejuttatta. Leült, és kuncogni kezdett, kezét a szája elé tette, hogy ne hallatsszon ki a nevetés.
Még a legmagasabb terka sem volt több, mint egy méter harminc. A szőrük gyapjas volt, de a színük olyasféle volt, mint Farkas szeme, már persze amikor nem narancssárgán ragyogott. Fejükön rövid, kacskaringós szarv ékeskedett, amelynek egész biztosan semmi hasznát nem látták. Farkas visszaterelte őket az útról a mezőre. Engedelmesek voltak, és nem mutattak semmi félelmet. Ha az én világomban megpillantaná Farkast egy tehén vagy egy birka, gondolta Jack, az biztos, hogy pánikszerűen menekülne előle.
De Jacknek tetszett Farkas – már az első pillantásra, csakúgy, mint ahogy Elroy láttán félelmet érzett az első perctől fogva. És ez az összehasonlítás annál is inkább helytálló volt, mert tagadhatatlanul hasonlítottak egymásra. Kivéve, hogy Elroy inkább kecskére emlékeztetett, míg Farkas... nos, farkasra.
Jack lassan Farkas felé sétált, aki még mindig a gulyával volt elfoglalva. Eszébe jutott, amikor lábujjhegyen osont az Oatley Sörbár bűzös folyosóján az ajtó felé, és érezte, hogy Elroy ott van valahol a közelben, és kiszagolja őt, mint ahogy a másik világban egy tehén kétségtelenül megérezné Farkas szagát. Emlékezett, hogy nézett ki Elroy, amikor elkezdett átváltozni a keze, amikor megvastagodott a nyaka, és undorító, fekete, rothadó fogak látszottak ki a szájából.
– Farkas?
Farkas megfordult, és mosolyogva nézett rá. Szeme narancssárgán megcsillant, és egy pillanatra egyszerre látszott intelligensnek és vadembernek. Aztán eltűnt a ragyogás, és visszatért a homályos, saras mogyoróbarna szín.
– Te ugye... ugye te farkasember vagy?
– Persze hogy az vagyok – felelte Farkas mosolyogva –, ezt jól kitaláltad, Jack.
Jack leült egy sziklára, és elgondolkodva nézte Farkast. Azt hitte, hogy őt már nem lepheti meg semmi, de Farkasnak sikerült alaposan megtréfálnia.
– Hogy van az apád, Jack? – kérdezte mintegy mellékesen, tisztára olyan hangon, melyen az ismerőse rokonai iránt érdeklődik az ember. – Hogy van Phil mostanában?

4

Jack megdermedt. Az erei hirtelen mintha jeges vízzel teltek volna meg, és úgy érezte, képtelen megmozdulni. Agya teljesen üres lett, egyetlen gondolat sem jutott az eszébe, olyan volt, mint amikor a rádió csak sistereg két hullámhossz között. Aztán észrevette, hogy Farkas arckifejezése megváltozik. A vidámság és gyerekes kíváncsiság helyét bánat vette át. Jack látta, hogy Farkas orrlyukai kitágulnak.
– Meghalt, ugye?! Sajnálom, Jack! Az isten verjen meg! Milyen hülye vagyok! Hülye! – Farkas homlokon ütötte magát a mancsával, és vonítani kezdett. A hang vérfagyasztó volt. Még az állatok is ijedten kapták fel a fejüket.
– Nincs semmi baj – mondta Jack. Olyan idegenül csengett a hangja, mintha valaki más szólalt volna meg helyette. – De... honnan tudtad?
– Megváltozott a szagod – felelte egyszerűen Farkas. – Tudtam, hogy meghalt, mert benne volt a szagodban. Szegény Phil! Milyen jó ember volt! Megmondom neked itt és most, Jack! Az apád jó ember volt.
– Igen, az volt – mondta Jack. – De te honnan ismerted? És honnan tudod, hogy ő volt az apám?
Farkas olyan pillantást vetett rá, mintha nem értené, hogy lehet ilyen egyértelmű dolgot megkérdezni.
– Hát emlékszem a szagára, onnan. A Farkasok minden szagra emlékeznek, Neked is pont olyan szagod van.
Puff! Megint itt a dilinyós tündér! Jack ellenállhatatlan ingert érzett, hogy hanyatt vágódjon, és ide-oda híntáztassa magát a kemény, köves földön. Azt már mondták neki, hogy az apja szemét és száját örökölte, meg a tehetségét a rajzoláshoz, de azt még soha senki nem mondta neki, hogy az apja szagát is örökölte. Ennek ellenére van logika a dologban, döntötte el.
– Honnan ismerted? – kérdezte Jack újra. Farkas gondolkodni látszott.
– A másikkal jött – mondta végül. – Az orrisival. Még kicsi voltam. A másik rossz volt. A másik ellopott tőlünk valamit. Az apád nem tudta – tette hozzá gyorsan, mintha nem akarná megbántani Jacket. – Nem! Ő jó volt, a te apád. Phil. A másik...
Farkas lassan megrázta a fejét. Arcára még egyszerűbb kifejezés ült ki, mint a szokásos öröme, egy gyermekkori rossz emlék juthatott az eszébe.
– Rossz – folytatta Farkas. – Letelepedett ebben a világban, az apám mondta. Többnyire az Ikrében volt, de a te világodból jött. Mi tudtuk, hogy rossz, mi éreztük, de ki hallgat a Farkasokra? Senki. Az apád is tudta, hogy rossz, de ő nem érezte annyira, mint mi. Tudta, hogy rossz, de azt nem, hogy mennyire.
Farkas újra hátravetette a fejét, és nagyot vonított, a mélyről jövő fájdalom hosszú jajkiáltásként visszhangzott a mélykék ég alatt.

KÖZJÁTÉK
Sloat ideát (II.)

Vastag kabátjának zsebéből (azért vette, mert meg volt róla győződve, hogy október elseje után a Sziklás-hegységtől keletre mindenhol kegyetlen hideg van, erre most patakokban folyik róla a víz) Morgan Sloat elővett egy kis acéldobozt. A zár alatt tíz aprócska gomb és egy téglalap alakú, homályos sárga üvegablak volt. Bal kezének kisujjával óvatosan megnyomott több gombot, és egy többjegyű szám villant fel a kis ablakban. Sloat Zürichben vette ezt a kis szerkezetet, melyet a világ legkisebb széfjeként reklámoztak. Az eladó szerint még egy hétig tartó tűz sem tenne kárt a karbon-acél dobozban. Kinyílt.
Sloat visszahajtott két kis bársony szárnyat, és megpillantotta azt a valamit, ami már több mint húsz éve került a birtokába – jóval azelőtt, hogy a most annyi bajt okozó kis szemét kölyök megszületett. Egy kopott kis ólomkulcs volt, eredetileg egy ólomkatona felhúzója. Point Venutiban, egy fura kaliforniai kisvárosban vette észre egy ócskásbolt kirakatában. Az ellenállhatatlan vonzásnak engedve (nem mintha szeretett volna ellenállni, Morgan Sloat mindig is büszke volt a megérzéseire) bement, és kifizetett öt dollárt a poros, öreg ólomkatonáért... de úgysem a katona volt a lényeg. A kulcs ragadta meg a pillantását, az suttogott hozzá. Ahogy kilépett a boltból, kivette a kulcsot a katona hátuljából, és zsebre vágta. Magát a katonát a Veszélyes Planéta könyvesbolt előtti szemetesbe ejtette.
Most, a lewisburgi pihenőben, a kocsija mellett állva feltartotta a kulcsot, és erősen nézte. Mint Jack ezüstdollárosa, ez az apró kulcs is átváltozott valami mássá a Territóriumokban. Egyszer, mikor visszajött, elejtette a kulcsot a régi irodaépület halljában. És még biztos maradt benne valami territóriumokbeli varázslat, mert alig egy órával később az az idióta Jerry Bledsoe megsüttette magát a hallban. Lehet, hogy felvette? Vagy rálépett? Sloat nem tudta, de nem is érdekelte. Nem mintha Jerry Bledsoe halála fikarcnyit is izgatta volna – ráadásul a pasi életbiztosítása dupla összeget fizetett baleset okozta halál esetén (ezt az épület gondnokától hallotta Sloat, akivel néhanapján megosztott egy marihuánás cigit), tehát az özvegy Nita Bledsoe biztosan örült, hogy megszabadult a férjétől. Morgan viszont teljesen kétségbe volt esve, mert elvesztette a kulcsát. Phil Sawyer találta meg és adta vissza neki.
– Hé, Morg. Ez nem a te szerencsekulcsod? Biztos lyukas a zsebed! A hallban találtam azután, hogy elvitték szegény Jerry t.
Igen, a hallban. A hallban, ahol égett hús, műanyag és fém szaga kavargott a levegőben. A hallban, ahol minden megfeketedett, elgörbült és megolvadt.
Kivéve ezt a kis ólomkulcsot.
Amely, a másik világban villámló pálcává változott – és amelyet most Sloat a nyakában lévő vékony ezüstláncra akasztott.
– Jövök érted, Jack – mondta szinte gyöngéd hangon Sloat. – Itt az ideje, hogy véget vessek ennek a nevetséges bohóckodásnak.

TIZENHETEDIK FEJEZET
Farkas és a csorda

1

Farkas sokat mesélt, s közben többször felkelt, hogy visszaterelje az állatokat az útról, egyszer meg a fél mérföldre nyugatra lévő patakhoz terelte őket. Mikor Jack megkérdezte tőle, hol lakik, Farkas hanyagul észak felé mutatott. Azt mondta, a családjával él. Mikor Jack pár perccel később pontosítást kért, Farkas meglepettnek látszott, és közölte, hogy nincs társa, és nincsenek gyerekei – és hogy még egy-két évet várnia kell, mire eléri a „párzási kort”. Erre szélesen elvigyorodott, mint aki alig várja, hogy elérje azt a bizonyos „párzási kort”.
– De azt mondtad, hogy a családoddal élsz.
– Ó, család! Igen! Farkasok! – nevetett Farkas. – Persze! Azok! Mi mind együtt lakunk. Mi tartjuk az állatokat. Az ő állatait.
– A Királynő állatait?
– Igen. Bárcsak ne halna meg soha, de soha. – És Farkas bemutatott egy meghatóan tökéletes tisztelgést, mancsát lassú mozdulattal a homlokához emelve.
A további kérdésekre kapott válaszok valamennyire megvilágosították a dolgot Jack számára... legalábbis azt hitte. Farkas agglegény volt (bár ez a szó nemigen illett rá). A család, amiről beszélt, egy nagyon népes család, és az összes Farkast magába foglalja. Nomád, de ugyanakkor teljesen lojális népcsoport, amely folyamatosan vándorol a hatalmas pusztában, melyet nyugatról a Határzóna, keletről pedig a Települések határolnak. (Farkas Településeknek nevezte a keleten fekvő falvakat és városokat.)
A Farkasok (és nem Farkasék, ahogy Jack először mondta, mikor Farkas családjára akart utalni, mire Farkas akkorát nevetett, hogy még a könnye is kicsordult) többnyire megbízható, szolid munkások voltak. Erejük és bátorságuk legendás hírű volt. Néhányan közülük elmentek keletre a Településekre, hogy a Királynő őrei, katonái, esetleg személyi testőrei legyenek. Életüknek, magyarázta Farkas, két mozgatórugója van: a Hölgy és a Család. A Farkasok nagy többsége, csakúgy, mint jómaga, az állatok őrzésével szolgálja a Hölgyet.
A tehénbirkák voltak a Territóriumok legfőbb haszonállatai: ruhát, faggyút és lámpaolajat adtak. Minden állat a Királynőé volt, és a Farkas család isten tudja mióta felügyelte őket. Ez volt a munkájuk. Pontosan olyan volt ez, mint az amerikai indiánok és a bölények viszonya... már persze amíg meg nem érkezett a fehér ember azokra a területekre, hogy felborítsa a harmonikus egyensúlyt.
Jack összefonta a kezét a feje alatt, és hanyatt feküdt. Széles mosoly terült el az arcán, ahogy belül teljes békesség és nyugalom öntötte el.
– Mi van, Jack?
– Semmi – mondta Jack. – Farkas, te tényleg állattá változol teliholdkor?
– Hát persze! – felelte Farkas megrökönyödve, mintha Jack azt kérdezte volna, hogy „Farkas, te tényleg felhúzod a nadrágod, mielőtt kijössz a vécéből?!” – Az idegenek nem változnak, ugye?! Ezt Phil mondta nekem.
– És, huh, az állatok... – mondta Jack. – Mikor átváltozol, ugye nem...
– Ó, a csorda közelébe sem megyünk, mikor átváltozunk – felelte komolyan Farkas. – Ó, Jasonom, dehogy! Megennénk őket, hát nem tudod!? És annak a Farkasnak, aki megeszi a csordáját, meg kell halnia. Meg van írva A Jó Gazda könyvé-ben. Vannak helyek, ahová elmegyünk, mikor telihold van, és a csordának is vannak helyei. Bár buták, annyit azért tudnak, hogy a nagy hold idején el kell menniük. Jó is, ha tudják, az isten verje meg őket!
– De ugye azért te eszel húst? – kérdezte Jack.
– Tele vagy kérdésekkel, pont mint az apád – felelte Farkas. – De nem bánom! Igen, eszünk húst. Persze hogy eszünk. Hát Farkasok vagyunk, nemde?!
– De ha nem esztek a csordából, akkor mit esztek?
– Eszünk rendesen – felelte Farkas, és nem volt hajlandó többet mondani a témáról.
Mint minden más a Territóriumokban, Farkas is csupa rejtély volt – olyan rejtély, mely egyszerre varázslatos és ijesztő. A tény, hogy Farkas ismerte Morgan Sloatot és az apját is – valamint hogy legalább egyszer találkozott az Ikreikkel is –, csak fokozta a rejtélyt, de nem magyarázott meg semmit. Minden, amit Farkas mondott, újabb kérdések tucatjait juttatta Jack eszébe, de legtöbbjükre Farkas nem tudott – vagy nem akart – válaszolni.
Philip Sawtelle és Orris látogatásai voltak a legfontosabbak. Akkor jelentek meg először, mikor Farkas még a „kis hold”-ban volt, és az anyjával és két húgával élt. Csak átutazóban voltak, mint most maga Jack is, csakhogy ők keletnek tartottak, nem nyugatnak („Az igazat megvallva, te vagy az egyetlen ember, akivel ilyen messze nyugatra találkoztam, és még tovább akar menni nyugatnak”, mondta Farkas).
Mindketten vidámak és kedvesek voltak. Csak később kezdődtek a bajok... a bajok Orrisszal. Csak azután, hogy Jack apjának a partnere „letelepedett ebben a világban,” mondta Farkas újra. Farkas azt mondta, hogy Orris ellopta az egyik kishúgát („Az anyám hónapokig rágta a kezét és az ujjait, miután megtudta, hogy Orris elvitte a lányát”, mondta Farkas tényközlő hangon), és máskor is vitt el Farkasokat. Farkas lehalkította a hangját, és arcán félelemmel és babonás áhítattal mondta Jacknek, hogy a „sántító ember” magával vitt néhány Farkast a másik világba, az Idegenek Világába, és megtanította őket, hogy egyenek a csordából.
– Az nagyon rossz a hozzád hasonló fickóknak, ugye?! – kérdezte Jack.
– Elátkozottak. – válaszolta egyszerűen Farkas.
Jack először azt hitte, hogy Farkas tényleges rablásról beszél – hiszen a húgával kapcsolatban Farkas az ellopta szó territóriumokbeli megfelelőjét használta. De most már kezdte érteni, hogy egyáltalán nem erről volt szó, hacsak Farkas – engedve a benne rejtőző tudatalatti költőnek – nem azt akarta értésére adni, hogy Morgan elrabolta a Farkas család néhány tagjának az agyát. Jack úgy gondolta, hogy Farkas most igazi farkasemberekről beszélt, akik megtagadták ősi engedelmességüket a Korona és a csorda iránt, és Morgan táborába álltak... Morgan Sloat és Orrisi Morgan táborába.
Ami természetesen Elroyt juttatta az eszébe.
Annak a Farkasnak, aki megeszi a csordáját, meg kell halnia.
És azt a két férfit, a zöld autóban, akik megállították, hogy megkérdezzék tőle a helyes irányt, majd cukorkával kínálták, és a végén megpróbálták berántani az autójukba. A szemük. Megváltozott a szemük.
Elátkozottak.
Letelepedett ebben a világban.
Mostanáig biztonságosnak és boldognak érezte ezt a világot: örült, hogy visszajött a Territóriumokba, ahol kristálytiszta a levegő, és egyáltalán nem olyan szürke és harapós, mint Nyugat-Ohióban, és itt biztonságban van a nagy, kedves Farkas oldalán, kint a mezőn, mérföldekre mindentől és mindenkitől.
Letelepedett ebben a világban.
Kérdezte Farkast az apjáról – aki Philip Sawtelle volt ebben a világban –, de Farkas csak a fejét rázta. Istenverte jó ember volt, és mivel volt Ikre, egyértelmű, hogy Odaátról jött, de Farkas nem tudott róla többet. Az Ikerségnek köze van az emberek születéséhez, és még valamihez, amiről nem tud beszélni. Le sem tudta írni Philip Sawtelle-t, nem emlékezett a külsejére. Csak a szagára. Csak annyit tud, mondta Jacknek, hogy míg mindkét Idegen kedvesnek tűnt, igazából csak Phil Sawyer volt kedves. Egyszer hozott ajándékot Farkasnak és a kistestvéreinek. Az egyik ajándék megmaradt annak, ami az Idegenek világában is volt, kertésznadrágnak. Ezt kapta Farkas.
– Mindig az volt rajtam – mondta Farkas. – Az anyám ki akarta dobni úgy öt évvel később. Azt mondta hogy már kopott! Hogy már kinőttem! Hogy már csak foltok tartják össze a foltokat! De én nem hagytam. Aztán a végén vett valami anyagot egy házalótól, aki a Határzóna felé haladt. Fogalmam sincs, mennyit fizetett érte! Hogy őszinte legyek, Jack, nem mertem megkérdezni! Befestette kékre, és csinált belőle hat nadrágot. Amit az apád hozott, azon most már csak alszom. Az az én kispárnám, azt hiszem. – Farkas olyan nyíltan és sóvárogva mosolygott, hogy Jack önkéntelenül a keze után nyúlt. Ezt soha semmilyen körülmények között sem tette volna meg a régi életében, de most úgy érezte, hogy korábban kihagyott valami fontosat az életéből. Örömmel fogta meg Farkas erős, meleg kezét.
– Örülök, hogy szeretted az apámat – mondta.
– Szerettem! Tényleg!
És akkor elszabadult a pokol.

2

Farkas elhallgatott, és ijedten körülnézett.
– Farkas? Mi tör...
– Ssss!
És akkor Jack is meghallotta. Farkas érzékeny füle hamarabb észlelte a hangot, de az gyorsan erősödött; nemsoká a halottak is hallani fogják, gondolta Jack. Az állatok fölemelték a fejüket, majd gyorsan, lökdösődve igyekeztek távolabb húzódni a zaj forrásától. Olyan volt, mintha egy sípoló rádión valaki lassan egyre feljebb tekerné a hangerőt. A végén már olyan erős volt, hogy Jack azt hitte, meg fog bolondulni.
Farkas talpra ugrott, arcán meglepetés, zavar és ijedség látszott. A sípoló, fültépő hang egyre erősödött. A csorda bégetése szintén egyre hangosabb lett. Néhány állat betolatott a patakba, és mikor Jack odanézett, az egyik pont égnek álló lábakkal kalimpált a patak közepén. Rémülten tolongó társai lökték be. Sértődött beee kiáltást hallatott. Ekkor egy másik is beesett a csorda széléről, és magával vitte a lassú ár. A patak másik partja alacsony, iszapos volt, és benőtték a vízinövények. Az a tehénbirka, amelyik elsőnek esett be a patakba, most próbált kimászni a túloldalon, de nyakig merült a sáros iszapba.
– Ó te istenverte, semmirekellő csorda! – kiáltott Farkas, lefelé száguldva a hegyoldalban a patak felé, ahol az elsőként beesett állat már a haláltusáját vívta.
– Farkas! – kiáltott utána Jack, de Farkas nem hallotta. Maga Jack is alig hallotta a saját hangját a sivítástól. Jobbra nézett, a patak partjára, és álla leesett a csodálkozástól. Valami történt a levegővel. Úgy egy méterre a föld felett légörvény keletkezett. Jack látta a Nyugati utat a légörvényen keresztül, de az út elmosódottnak és reszketőnek látszott, mintha Jack egy égetőkemence forró levegőjén keresztül nézné.
Valami szétfeszíti a levegőt, mint egy vágott sebet – valami jön át rajta – a mi oldalunkról? Ó, Jasonom, én is ezt csinálom, amikor átjövök? De még zavara és ijedtsége ellenére is tudta, hogy ő nem csinál ilyet, mikor egyik világból átmegy a másikba.
Viszont nagy valószínűséggel tudja, ki jöhet keresztül ilyen légörvény kíséretében.
Jack elkezdett lefelé rohanni.

3

A fülsiketítő zaj nem maradt abba. Farkas a patak szélén térdelt és megpróbálta a második fuldokló állatot lábra állítani. Az elsőt már elsodorta a víz, teste ide-oda csapódott a hullámokban.
– Állj fel! Az isten áldjon meg, kelj fel!
Farkas megmarkolta a teljesen hozzásimuló, rémült állatot, két karjával átfogta, amennyire csak tudta, és próbálta felemelni.
– FARKAS! ITT ÉS MOST! – üvöltötte. Ingének ujjai szétrepedtek a feszülő izmokon, és Jacknek a David Banner nevű pankrátor jutott az eszébe, aki a Fantasztikus Óriás néven vált ismertté. Víz spriccelt mindenfelé, ahogy Farkas feltápászkodott, szeme izzó narancssárgán ragyogott, kék kertésznadrágja mocskosfeketén lógott rajta. Víz folyt ki az állat orrlyukain, melyet Farkas úgy szorított a melléhez, mint valami nagyra nőtt kutyát.
– Farkas! – sikoltotta Jack. – Ez Morgan! Ez...
– A csorda! – kiáltott vissza Farkas. – Az istenverte csordám! Jack! Ne próbálj...
A többit elnyelte a hangosan csattanó mennydörgés, mely megrázta Jack talpa alatt a földet. Egy pillanatra a mennydörgés még az őrjítő, egyhangú sípolást is túlharsogta. Jack, majdnem olyan tanácstalanul, mint Farkas csordája, felnézett a tiszta, kék égre. Sokkal távolabb úszott csak néhány fehér habfelhő.
A mennydörgés teljes pánikot váltott ki Farkas csordájában. A tehénbirkák menekülni próbáltak, de hihetetlen ostobaságukban sokan a víz felé hátráltak. Zuhanás, vízcsobbanás, és máris alámerültek. Jack hallotta egy csont roppanását, melyet azonnal fájdalmas bégetés követett. Farkas dühösen felmordult, eldobta a tehénbirkát, melyet eddig menteni próbált, és a patak másik széle felé ugrott. De mielőtt még odaért volna, vagy hat állat zuhant egyszerre a vízbe, és lesodorták a lábáról. Vízsugár fröccsent mindenfelé. Jack látta, hogy most már maga Farkas került veszélybe, félő volt, hogy a megvadult állatok eltapossák és belefojtják a vízbe.
Jack bevetette magát a patakba, mely mostanra feketévé változott a felkavarodott iszaptól. Az ár többször is majdnem elsodorta. Egy bégető tehénbirka, szemeit vadul forgatva, alig pár centiméterre tőle csapkodott el mellette, és majdnem fellökte. Víz spriccelt az arcába, és Jack megpróbálta megtörölni a szemét.
Mostanra a sivító hang betöltötte az egész világegyetemet.
Farkas! Nem érdekel Morgan, legalábbis most nem. Farkas bajban van.
Bozontos, ázott feje felvillant egy pillanatra, majd három állat gázolt át rajta, és Jack már csak egyik, vadul integető szőrös kezét látta. Arra igyekezett haladni, útjából lökdösve a vadul bégető, csapkodó állatokat.
– Jack! – A hang az őrült zaj ellenére tisztán hallható volt. Jack ismerte ezt a hangot. Morgan bácsi hangja volt.
– Jack!
Újabb mennydörgés, de ezúttal még hangosabb, mintha egy egész hadseregnyi ágyú dörrent volna el egyszerre.
Lihegve, szemébe lógó vizes hajjal, Jack hátranézett... egyenesen a Lewisburg melletti pihenőre Ohióban. Úgy látta, mintha hibás, foltos üvegen át nézné... de látta. A kavargó, örvénylő levegő bal oldalán látszott a vécé téglafala. Úgy egy méterrel a föld fölött, pont ahol alig öt perccel ezelőtt Farkassal üldögéltek, egy Chevrolet kisteherautó látszott a jobb oldalon. És középen, mint valami régi, szájbarágós horrorfilm főhősének a kimerevített közelképe, maga Morgan Sloat állt, vastag, vörös arcát gyilkos düh torzította el. Düh és még valami. Diadal? Igen. Jack tudta, hogy az.
A patak kellős közepén állt, a víz a csípőjét verte, mindkét oldalon állatok hömpölyögtek el mellette, de ő csak állt mozdulatlanul, képtelen volt levenni tekintetét az elétáruló ablakról, melyet a valóság anyagából szakítottak ki, szeme kikerekedett, szája tátva maradt.
Megtalált, ó, drága Istenem, megtalált!
– Hát itt vagy, te kis szarjancsi! – üvöltött rá Morgan. Bár lehetett érteni, mit mond, de a hangja halottan, fojtottan tört át az ottani világból ennek a világnak a valóságába. Mintha víz alatt kiáltozna. – Most aztán meglátjuk, ugye?!
Morgan elindult felé, arca hullámzott, mintha folyékony műanyagból lett volna, és Jacknek volt ideje észrevenni, hogy van valami a kezében, egy kisméretű, ezüstös fényű tárgy, ami a nyakában lóg.
Jack bénultan állt, miközben Sloat keresztülgázolt a két univerzum közötti lyukon. Ahogy jött, maga is bemutatta a saját farkasemberszámát, Morgan Sloatból, a pénzügyi befektetőből, földspekulánsból és egykori hollywoodi ügynökből átváltozott a haldokló Királynő trónjára igényt tartó Orrisi Morganná. Vörös, kerek arca elvékonyodott és elfehéredett. Haja nőni kezdett, hátulról előre, olyan volt, mintha egy kifestőkönyvben valaki éppen hajat festene Morgan bácsi fejére. Sloat Ikrének a haja hosszú, fekete és valahogy halott kinézetű volt. Jack látta, hogy a tarkóján össze van fogva, de nagyobb része szabadon lóg.
A kabát meglebbent, eltűnt egy pillanatra, majd kapucnis köpönyegként jelent meg újra.
Morgan Sloat hasított bőr csizmája sötét, térdig érő bőrcsizmává változott, amelynek a felső része visszahajlott.
És a kezében lévő apró kis tárgy rövid pálcává vékonyodott, hegyén szikrázó kék tűzzel.
Egy villámló pálca, ó, Jasonom, egy...
– Jack!
A kiáltás halk volt, gurgulázó, tele vízzel.
Jack nehézkesen megfordult a patakban, majdnem ellökte egy már döglött, oldalán sodródó tehénbirka. Látta, amint Farkas feje ismét víz alá kerül, most mindkét kezével hevesen kapálózott. Jack átküzdötte magát a kezekhez, teljes erejéből ellenállva a csorda sordásának. Az egyik állat mégis nekiütődött a csípőjének, és Jack belezuhant a vízbe. Bár nagyot nyelt, azonnal felállt, heves köhögőrohammal igyekezett megszabadulni a tüdejébe jutott víztől. Egyik kezével kapkodva az üveg után nyúlt, félve, hogy talán már magával ragadta az ár. De nem. Még ott volt.
– Fiú! Fordulj meg és nézz rám, fiú!
Most nem érek rá, Morgan. Bocs, de most muszáj koncentrálnom, hogy ne fulladjak bele a patakba, és ne süljek meg a halálosztó pálcádtól. Én...
Kék tűz csapott le Jack válla mellett sisteregve – olyan volt, mint valami halálos, elektromos szivárvány. A patak túlsó partján egy iszapba rekedt tehénbirkát talált el, és a szerencsétlen állat úgy robbant fel, mintha dinamitot nyelt volna. Vér spriccelt a levegőben. Húscafatok potyogtak Jack mellett a patak vizébe.
– Fordulj meg és nézz rám, fiú!
Jack érezte az utasítás erejét; láthatatlan kezekkel ragadta meg a fejét, és próbálta megfordítani.
Farkas újra felállt, haja teljesen az arcára tapadt, szeme kétségbeesetten villogott alóla. Köhögött és dülöngélt, szemmel láthatóan fogalma sem volt róla, mi történik körülötte.
– Farkas! – sikította Jack, de újabb mennydörgés hasított keresztül a kék égen, és túlharsogta Jack hangját.
Farkas előrehajolt, és nagy adag iszapos vizet hányt fel. Egy pillanattal később egy újabb rémült tehénbirka ütközött neki, és újra a víz alá lökte.
Ennyi, gondolta kétségbeesetten Jack. Ennyi, most már biztosan vége, jobb, ha hagyom, így legalább megszabadul innen...
De küszködve ment tovább Farkas felé, félrelökve egy döglött, felfordult tehénbirkát az útjából.
– Jason! – kiáltotta Orrisi Morgan, és Jack rájött, hogy Morgan az ő territóriumokbeli nevén szólítja.
De a Királynő fia meghalt még csecsemőkorában, meghalt...
Újabb sistergő elektromos villám csapott be mellette. Megint a túlpartot érte, és ezúttal is megsemmisített egyet Farkas állatai közül. Azaz nem teljesen. Az állat négy lába ott maradt az iszapba ragadva.
– FORDULJ MEG ÉS NÉZZ RÁM, AZ ISTEN VERJEN MEG!
A víz, miért nem céloz a vízbe, hogy megsüssön Farkassal és az összes állattal együtt?
És akkor beugrott neki az ötödik osztályos fizikalecke. Ha egyszer vizet ér az elektromos áram, akkor szétáramolhat mindenfelé... még az elektromosság forrásához is.
Farkas meredt, víz alatt úszó arcának látványa juttatta mindezt eszébe egyetlen pillanat alatt. Farkas még élt, de félig egy rémülettől dermedt tehénbirka alá szorult keze lanyhuló energiával integetett. Ahogy Jack megtette a köztük lévő távolság utolsó centimétereit is, az egyik kéz elernyedt, és élettelenül lebegett a víz felszínén.
Jack egyetlen erőteljes mozdulattal lelökte a tehénbirkát Farkasról.
Ha igazi nagy tehénről lett volna szó, nem pedig a Territóriumok mini állatáról, Jacknek biztosan nem sikerült volna a művelet, főleg nem úgy, hogy még az ár is ellene dolgozott. De az állat szerencsére kisebb volt egy tehénnél, és Jackben óriási energia feszült. Nekilódult, ahogy a fiú meglökte, rövid időre bizonytalanul évlekélt, majd a part felé igyekezett. Jack megragadta Farkas kezét, és minden erejét összeszedve húzni kezdte.
Farkas előbukkant az ár alól, teste olyan nehéz volt, mint egy teli hordó, szeme ködös, szájából, szeméből és orrából dőlt a víz, ajka elkékült.
Ikervillám csapott le mellettük. Jack és Farkas úgy néztek ki, mintha két részeg keringőzni próbálna egy félig töltött medencében, A túlsó parton újabb tehénbirka robbant szét, leszakadt feje még röptében bégetett. Forró tűzszikrák pattantak szerte a földön, megvilágítva a fűcsomókat, majd megtalálva az utat a szárazabb fű felé, ott, ahol a part emelkedni kezdett.
– Farkas! – kiáltotta Jack. – Farkas! Az isten szerelmére!
– Aú – morogta Farkas, és meleg, sáros vizet hányt át Jack válla fölött. – Aúúúúúú...
Most Jack megpillantotta Morgant, ahogy a férfi szinte puritán, fekete köpenyében ott magasodott a patak másik partján. Kapucnija élesen keretezte vámpírszerű arcát. Jack agyában felvillant, hogy a Territóriumok varázsereje még itt is működik, még ezt a kegyetlen embert is előnyére változtatja meg. Ideát Morgan Sloat nem egy túlsúlyos, magas vérnyomású törvényszéki varangyra hasonlított, akinek kegyetlen a szíve és gyilkoláson jár az agya; ideát az arca el vékonyodott, és hideg, férfias szépséget árasztott. Kinyújtotta az ezüstpálcát, mint valami varázsvesszőt és kék tűz hasított bele a levegőbe.
– Te és az az ostoba barátod! – kiáltotta Morgan. Diadalmas mosolyra nyílt az ajka, felvillantva förtelmes sárga fogait, melyek egyszer és mindenkorra lerombolták Jackben az arc szépségéről alkotott homályos képét.
Farkas felsikoltott, és szorosan markolta Jack karját. Morganra bámult, narancssárgán csillogó szemében gyűlölet és félelem tükröződött.
– Te ördög! – kiáltotta Farkas. – Te ördög! A húgom! A kishúgom! Te ördög!
Jack kirántotta az üveget a zekéjéből. Már úgyis csak egyetlenegy korty volt benne. Nem tudta Farkast egy kézzel megtartani, érezte, hogy kezd kicsúszni a kezéből, és Farkas sem volt képes megtartani magát. Nem számít. Úgysem viheti vissza magával a másik világba... vagy igen?!
– Te ördög! – kiáltozta Farkas szipogva, nedves arca lassan csúszott le Jack karján. Kertésznadrágjának hátsó kantárja vadul csapkodott a vízben.
Égő fűtől és hústól bűzlött a levegő. Mennydörgés, robbanás.
Ezúttal a tűz olyan közel hasított el Jack mellett, hogy az orrában megperzselődtek a szőrszálak.
– Ó, IGEN. MIND A KETTEN, MIND A KETTEN! – harsogta Morgan. – MAJD MEGTANÍTALAK, TE KIS FATTYÚ, HOGY NE KERÜLJ AZ UTAMBA! MEGÉGETLEK MINDKETTŐTÖKET! AGYONÜTLEK BENNETEKET!
– Farkas, kapaszkodj! – kiáltotta Jack. Már nem bírta tartani Farkast, inkább megmarkolta a kezét, és minden erejéből szorította. – Kapaszkodj belém jó erősen, hallod!?
Megdöntötte az üveget, és a rothadt szőlő borzasztó íze utoljára áradt szét a szájüregében. Az üveg kiürült. Nyelés közben még hallotta, amint Morgan villáma darabokra robbantja az üveget. De a csörömpölő hang távoli volt... az elektromosság is távolodott... még Morgan dühös üvöltözése is.
Úgy érezte, mintha egy lyukban zuhanna lefelé. Ekkor Farkas ujjai úgy megszorították a kezét, hogy felnyögött fájdalmában. Az örvénylő érzés szűnni kezdett... majd elhalványult a napfény is, és újra megjelent az amerikai október szomorú szürkesége. Hideg eső verte Jack arcát, és alig volt tudatában, hogy a víz, amiben most áll, sokkal hidegebb, mint amiben pillanatokkal korábban volt. Valahol, nem túl messze hallotta az autópálya ismerős morajlását... de valahogy mintha felülről jött volna a hang.
Lehetetlen, gondolta, vagy mégsem? Egyetlen szédítő pillanatra agyába villant egy territóriumokbeli repüld kamion képe, melyet egy territóriumokbeli repülő férfi vezet, nagy szárnyakkal a hátára erősítve.
Visszajöttem, gondolta. Újra itt vagyok, ugyanakkor és ugyanazon az autópályán. Tüsszentett. Ugyanaz a nátha. De két dolog nem volt ugyanaz.
Nem a pihenőben voltak, hanem az autópálya alatti patak combig érőjeges vizében.
Vele volt Farkas. Ez volt a másik különbség. És Farkas sikoltozott.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET
Farkas moziba megy

1

Újabb kamion dübörgött el a fejük fölött, nagy dízelmotorja harsogott a levegőben. Farkas feljajdult, és ahogy Jackbe kapaszkodott, kis híján lelökte őt a patakba.
– Hagyd abba! – kiáltotta Jack. – Engedj el, Farkas! Ez csak egy kamion! Engedj el!
Rácsapott Farkasra, de közben nem dühöt, csak szánalmat érzett iránta. De mivel ránehezkedett közel hetven kilójával, Jacknek nem volt más választása, ha nem szedi le magáról, mindketten belezuhannak a jéghideg patakba, és abból garantált tüdőgyulladás lesz.
– Nem szeretem! Nem szeretem! – szűkölte Farkas.
De a szorítása engedett. Még egy pillanat, és keze ernyedten lógott a teste mellett. Mikor egy újabb kamion húzott el a fejük fölött, Farkas összerezzent, de megállta, hogy ne vesse rá magát Jackre. Rémült, könyörgő tekintete azt kiáltozta: Vigyél el innen, kérlek vigyél el innen, inkább meghalok, de nem akarok ebben a világban maradni!
Semmit sem szeretnék jobban, Farkas, de Morgan odaát van. De még ha nem lenne is ott, akkor sincs már több varázsitalom.
Lepillantott a bal kezére, és látta, hogy úgy markolja Speedy üvegének törött nyakát, mint aki komoly kocsmai verekedésre készül. Tiszta szerencse, hogy Farkas nem vágta meg magát, mikor a nyakába ugrott.
Jack eldobta az üvegcserepet. Cssssrrrrr.
Ezúttal két kamion jött egyszerre – a zaj megduplázódott. Farkas rémülten felvonított, és fülére szorította a kezét. Jack észrevette, hogy Farkas kezéről majdnem teljesen eltűnt a szőr. És azt is látta, hogy Farkas két első ujja pontosan egyforma hosszúságú.
– Gyerünk, Farkas – mondta Jack, mikor halkulni kezdett a zaj. – Tűnjünk el innen. Úgy nézünk ki, mintha a keresztelőnkre várnánk itt a patakban.
Megfogta Farkas kezét, mire Farkas olyan erővel szorította meg az övét, hogy elakadt a lélegzete. Farkas észrevette, és engedett a szorításán... egy kicsit.
– Ne hagyj el, Jack – kérte Farkas. – Kérlek, kérlek, ne hagyj el!
– Nem, Farkas, nem foglak elhagyni – mondta Jack. Magában pedig azt gondolta: Hogy a fenébe kerülsz mindig ilyen helyzetekbe, te marha? Itt állsz valahol Ohióban egy autópálya alatt a szelídített farkasembereddel. Hogy csinálod? Gyakorolsz előtte? És, csak úgy mellesleg, mi van a holddal, te nagyokos? Emlékszel?
Nem emlékezett, és a hideg esőt hullató nehéz felhőtől nem is tudta megnézni.
Mi az esélye? Harminc az egyhez? Huszonnyolc a kettőhöz?
Bármekkora is az arány, nem elég. A jelenlegi körülmények között semmiképpen.
– Nem, nem hagylak el – ismételte meg, majd kivezette Farkast a patak távolabbi partjára. A patak szélén, a növényzetre felakadva egy szétfoszlott baba lebegett, kék szemei üveges tekintettel bámultak a sötétbe. Jack karizmai borzasztóan fájtak, hiszen végig Farkast szorította, amíg átjöttek ebbe a világba, s a válla is sajgott, mint egy rothadt fog.
Ahogy kiértek a vízből a gazos, szemetes partra, Jack újra tüsszögni kezdett.

2

Ezúttal Jack mindössze úgy fél mérföldet haladhatott a Territóriumokban – olyan messzire volt a patak attól a helytől, ahol Farkassal találkozott. Ideát ez nagyjából tíz mérföldnek felelhet meg, tehát annyival lehet nyugatabbra, mint mikor átment. Felmásztak a töltésen, – és a nappali fény utoljában Jack megpillantott egy körülbelül ötven méterre álló táblát, ott, ahol a leágazás elkezdődött: ARCANUM – UTOLSÓ KIJÁRAT OHIÓBAN – ÁLLAMHATÁR TIZENÖT MÉRFÖLD.
– Stoppolnunk kell – mondta Jack.
– Stoppolni? – kérdezte Farkas értetlenül.
– Hadd nézzelek meg!
Jack úgy döntött, hogy Farkas tűrhetően néz ki, legalábbis sötétben. Még mindig kertésznadrág volt rajta, melyen az OSHKOSH márkanév díszelgett. Házilag szőtt inge lezser kék pólóvá változott. Korábban csupasz lábán fehér zokni virított ki egy hatalmas, csuromvizes tornacipőből.
De ami a legfurcsább volt, Farkas nagy arcának közepén egy John Lennon-szemüveg ékeskedett.
– Farkas, nem volt jó a szemed? Odaát a Territóriumokban?
– Nem tudtam róla – vonta meg a vállát Farkas. – Ezek szerint. Az biztos, hogy jobban látok ezekkel az üvegszemekkel! Farkas, itt és most! – Kitekintett az autóút forgatagába, és egy pillanatra Jack is azt látta, amit bizonyára ő: sárga szemű hatalmas acélszörnyetegek szelik át az éj szakát elképzelhetetlen sebességgel, gumikerekeik surrognak az úton. – Jobban látok, mint szeretnék – tette hozzá Farkas kétségbeesett hangon.

3

Két nappal később két fáradt, sajgó lábú fiú bicegett el a VÁROSHATÁR felirat mellett, s így a 32-es autópálya mentén beértek az indianai Muncie városába. Jacknek negyvenfokos láza volt, és állandóan köhögött. Farkas arca puffadt és holtsápadt volt. Úgy nézett ki, mint aki több hete folyamatosan hány, és minden erő elszállt már belőle. Előző nap megpróbált almát szedni egy elhagyatott út menti tanyán álló fáról. Már fönt volt a fán, és félig szedte a kertésznadrágjának az elejét töppedt őszi almával, amikor a fában lakó darazsak észrevették. Farkas pánikszerűen mászott le, feje körül darazsak barna felhőjével. Fájdalmasan vonított. És annak ellenére, hogy fél szemére nem látott, úgy bedagadt a szemhéja, és az orra egy jókora tökre emlékeztetett, ragaszkodott hozzá, hogy Jack egye meg az almák többségét. Nem voltak valami finomak – kicsi, savanyú és kukacos mindegyik –, és Jack nem is kívánta őket, de mivel Farkas úgy megszenvedett értük, nem volt szíve visszautasítani.
Egy régi Camaro húzott el mellettük teljes gázzal, és a vezető rátenyerelt a dudára. „Héééé, seggfejek!” – kiáltott ki valaki az ablakon, majd öblös, sörhangú röhögés harsant fel. Farkas felvonított, és Jackbe kapaszkodott. Jack azt remélte, hogy Farkas előbb-utóbb túljut az autóktól való félelmén, de most már kételkedni kezdett benne.
– Nincs semmi baj, Farkas – mondta kimerülten, és aznap már vagy harmincadszor is lehámozta Farkas ujjait a karjáról. – Már elmentek.
– Olyan hangos! – motyogta Farkas. – Olyan hangos, Jack! A füleim, a füleim!
– Ne nyavalyogj – szólt rá Jack, magában pedig azt gondolta: Imádnád a kaliforniai autópályákat, Farkas. Majd megnézzük azokat is, ha még akkor is együtt utazunk, oké?! Elmegyünk majd autóversenyre meg motorversenyre is. Megfogsz őrülni tőlük. – Tudod, vannak olyan pasik, akik szeretik ezt a zajt. Azok... – de nem tudta folytatni, mert újabb köhögésroham rázta meg. Egy pillanatra az egész világ elsötétült, majd minden szürke lett, és csak nagyon, nagyon lassan jött vissza a kép.
– Szeretik? – motyogta Farkas. – Jézus! Hogy szeretheti ezt valaki, Jack? És ezek a szagok...
Jack tudta, hogy Farkas számára a szagok a legrosszabbak. Még nem voltak ideát egy órája, amikor Farkas már a Rossz Szagok Országaként kezdte emlegetni a helyet. Az első éjszaka Farkast legalább fél tucatszor kapta el az öklendezés, eleinte azt a saras vizet hányta Ohio földjére, mely egy másik világegyetemben létező patakban került a gyomrába, majd később csak üresen öklendezett. A szagok miatt van, magyarázta elgyötörten. Nem értette, hogy Jack vagy bárki más, hogy bír élni ilyen szagok között.
Jack értette, miről beszél Farkas – a Territóriumokból visszajőve az embert teljesen mellbevágják a szagok, melyeket szinte észre sem vesz, amikor itt él. Dízelolaj, kipufogógáz, ipari hulladék, szemét, koszos víz, vegyszerek. Aztán persze újra hozzászokik az ember. De Farkas képtelen volt megszokni az itteni szagokat. Utálta az autókat, utálta a bűzt, utálta ezt a világot. Jack biztos volt benne, hogy Farkas előbb vagy utóbb megbolondul, ha nem juttatja vissza a Territóriumokba a lehető leghamarabb. De az biztos, hogy engem meg fog őrjíteni gondolta. Nem mintha nem állnék közel hozzá amúgy is.
Egy csirkéket szállító, kattogó, zörgő, ócska teherautó döcögött el mellettük, utána türelmetlenül dudáló autók hosszú sora. Farkas majdnem Jack nyakába ugrott. A láztól legyöngült Jacket leverte a lábáról a hirtelen támadás, és hátrahuppant a szemetes, gazos fűre. Akkorát nyekkent, hogy a fogai is összekoccantak.
– Bocsánat, Jack! – mondta Farkas szerencsétlenül, – Az isten verjen meg engem!
– Nem a te hibád – mondta Jack. – Kidőltem. Innen stoppolnunk kell.
Farkas leült Jack mellé, nem szólt egy szót sem, csak aggódó tekintettel nézett a fiúra. Tudta, hogy milyen nehéz lehet vele Jacknek, hiszen ő gyorsan szeretett volna haladni, részben hogy leelőzze Morgant, de főként valami másért. Tudta, hogy Jack álmában az anyját hívta, és sírt is néha. De ébren csak egyetlenegyszer sírta el magát, amikor kiborult Arcanumnál az autópályán. Farkas csak akkor fogta fel, mit értett Jack „stoppoláson”. Mikor Farkas megmondta Jacknek, hogy ő ugyan nem képes beülni egy olyan szörnyetegbe – legalábbis egyelőre nem, de az is lehet, hogy soha –, Jack szótlanul lerogyott egy villanyoszlop aljába, arcát tenyerébe temette, és sírni kezdett. Aztán abbahagyta, ami jó volt... de amikor elvette a kezét az arca elöl, a tekintetéből Farkas azt olvasta ki, hogy most magára fogja hagyni a Rossz Szagok Országában... és Farkas biztos volt benne, hogy Jack nélkül egykettőre teljesen megbolondul.

4

A leállósávban mentek az arcanumi kijárathoz, Farkas minden egyes alkalommal megmarkolta Jack karját és szorosan hozzásimult, mikor egy autó vagy kamion elhúzott mellettük a sűrűsödő szürkületben. Jack fülét megütötte egy kaján hang: „Hol hagytátok a kocsitokat, buzikáim?”, de lerázta magáról, mint kutya a vizet, és némán ment tovább. Szorosan fogta Farkas kezét, aki minduntalan berohant volna az erdőbe, így folyton vissza kellett rángatnia az útra. A legfontosabb az, hogy lekerüljenek az autópályáról, ahol tilos stoppolni, és rákanyarodjanak a nyugat felé vezető feljáróra. Egyes államokban nem volt tiltva a stoppolás a feljárókon (legalábbis ezt mondta neki egy csavargó, akivel egyszer egy pajtában aludt), és azokban az államokban is, ahol a stoppolás bűntettnek számított, a rendőrök félrenéztek, ha valaki a feljárón tette ki az ujját.
Tehát először is el kell jutni a kijáratig. Remélhetőleg nem jön erre rendőrautó, míg oda nem érünk! Hogy egy rendőr mit kezdene Farkassal, arra inkább nem is akart gondolni! Biztos azt hinné, hogy egy Erdélyből szökött, Lennon-szemüveges vámpírt kapott el, akit már öt éve köröz az Interpol.
Eljutottak a kijáratig, és átmentek a nyugati oldalra. Tíz perccel később egy lerobbant, rozoga Chrysler állt meg mellettük. A nagydarab, bikanyakú vezető, fején MEZŐGAZDASÁGI SZERSZÁMOK feliratú baseballsapkával, előrehajolt, és kinyitotta nekik az ajtót.
– Ugorjatok be, fiúk! Mocskos egy éjszaka, mi?!
– Köszönjük, uram! Hát tényleg ronda idő van – mondta vidáman Jack. Agya fantasztikus sebességgel járt, hogy vajon hogy tudná Farkast beépíteni a Mesébe, így észre sem vette Farkas arckifejezését.
A vezető viszont igen.
A mosoly eltűnt az arcáról.
– Valami bűzlik, fiam?
A férfi arcáról minden szívélyesség eltűnt, úgy nézett ki, mintha épp most sétált volna be az Oatley Sörbárba, hogy megegyen néhány sört és megigyon néhány poharat.
Jack megpördült, és Farkasra nézett.
Farkas orrlyukai úgy kitágultak, mint egy görényt szimatoló medvéé. Ajkát teljesen az orráig húzta, hogy az egész ínye kilátszott.
– Dilis a srác? – kérdezte Jacktől a MEZŐGAZDASÁGI SZERSZÁMOK feliratú baseballsapkás férfi halkan.
– Nem, azaz, ő csak...
Farkas felmordult. Ennyi.
– Ó, Krisztusom! – nyögte ki a férfi olyan hangon, mintha képtelen lenne elhinni, ami vele történik. Beletaposott a gázpedálba, és csak úgy nyitott ajtóval, csikorogva nekilódult az úton. Hátsó lámpája még látszott pár pillanatig a sötétben, majd az egész kocsit elnyelte az eső.
– Hát ez fantasztikus! – kiáltotta Jack, és Farkas felé fordult, aki rémülten hőkölt hátra Jack mérgétől. – Ez fantasztikus! Ha van CB-rádiója, pillanatokon belül az egész államban tudni fogják, hogy két őrült stoppol az Arcanumból kivezető úton! Ó, istenem! Ideküldi a zsarukat! Azt akarod, hogy elkapjanak bennünket?! Azt akarod?! Még párszor megcsinálod ezt, és biztos, hogy elkapnak!
Kimerülten, megvadulva, kétségbeesetten támadt neki Farkasnak, aki egyetlen vad csavarással leszakíthatta volna a fejét, ha úgy tartja kedve, s most mégis rémülten hátrált Jack haragja elől.
– Ne kiabálj, Jack – könyörgött. – A szagok... ott bezárva lenni... bezárva lenni azokkal a szagokkal...
– Én nem éreztem semmilyen szagot! – csattant fel Jack. Hangja megtört, torka jobban fájt, mint előtte bármikor, de képtelen volt abbahagyni a kiabálást. Vagy kiabál, vagy megbolondul. Vizes haja a szemébe lógott. Megrázta a fejét, és Farkas vállára csapott. Éles roppanás hallatszott, és azonnal megfájdult a keze. Mintha kőre ütött volna. Farkas szánalmasan nyöszörgött, és ettől Jack még mérgesebb lett. A saját hazugsága is csak még jobban fokozta dühét. Bár ezúttal csak hat órát tartózkodott a Territóriumokban, ő is érezte, hogy a férfi kocsija úgy bűzlött, mint egy disznóól. Régi kávé és friss sör (a lábai közt nyitott sörösdobozt szorított) erőteljes szaga keveredett a hátsó ablakban lógó illatosító temetőszagot árasztó bűzével. És volt még valami... valami sötétebb... valami nedvesebb...
– Semmilyet, érted! – csattant fel újra. Rácsapott Farkas másik vállára. Farkas újra felnyögött, megfordult, és igyekezett összekucorodni, mint a kisgyerek, mikor kihozta a sodrából az apját. Jack püfölni kezdte a hátát, tenyere nyomán víz fröcskölt Farkas kertésznadrágjából. Valahányszor lesújtott a keze, Farkas felnyögött.
– Szóval jobb, ha hozzászoksz (Puff!), mert lehet, hogy legközelebb egy rendőr jön erre (Puff!) vagy éppen Morgan Sloat a hányászöld BMW-jében (Puff!), és ha te nem szeded össze magad, akkor hamarosan a Fájdalom Rohadt Országába fogunk jutni! (Puff!) Érted, amit mondok?!
Farkas nem válaszolt. Ott állt összekucorodva az esőben, háttal Jacknek, és remegett. Sírt. Jack maga is érezte, hogy összeszorul a torka, szemét szúrós könnyek futották be. És mindez csak fokozta mérhetetlen dühét. Leginkább saját magát akarta bántani, és tudta, hogy ha Farkast veri, azzal saját magát bünteti.
– Fordulj meg!
Farkas megfordult. Könnyek patakzottak sárosbarna szeméből a kerek szemüveg mögött. Orrából folyt a takony.
– Megértettél?
– Igen – motyogta Farkas. – Igen, megértettem, de akkor sem tudtam volna vele utazni, Jack.
– Miért nem? – kérdezte Jack dühösen, csípőre tett kézzel. Úristen, hogy fáj a fejem!
– Mert haldoklott – felelte Farkas halkan.
Jack szeme kikerekedett, mérge egy szempillantás alatt elpárolgott.
– Jack, hát te nem tudtad?! – kérdezte csendesen Farkas. – Hát te nem érezted a szagát?
– Nem – felelte Jack alig hallható hangon. Mert érzett valami szagot, amit soha nem érzett azelőtt. Valamilyen szagoknak a keverékét...
Hirtelen beugrott, és elhagyta minden ereje. Lehuppant a villanypózna tövébe, és Farkasra nézett.
Szar és rothadó szőlő. Ez volt a szag. Nem teljesen, de nagyjából így lehet beazonosítani.
Szar és rothadó szőlő.
– Ez a legrosszabb szag – mondta Farkas. – Ez akkor van, mikor az emberek elfelejtenek egészségesnek lenni. Mi úgy hívjuk, a Fekete Kór. Szerintem nem is tudta, hogy ez van neki! És... az Idegenek nem érzik ezt a szagot, ugye, Jack?!
– Nem – suttogta Jack. Ha most hirtelen visszarepülhetne New Hampshire-be, az anyjának az alhambrabeli szobájába, vajon rajta is ezt a szagot érezné?
Igen. Az anyján is ezt a szagot érezné, ez áradna a pórusaiból. Szar és rothadó szőlő szaga. A Fekete Kór.
– Mi ráknak hívjuk – suttogta Jack. Mi ráknak hívjuk, és az anyámnak rákja van.
– Nem tudom, hogy képes leszek-e stoppolni – mondta Farkas. – Megpróbálom újra, ha akarod, Jack, de azok a szagok... belül... azok is rosszak, amik kívül vannak a levegőben, de belül...
És Jack ekkor eltakarta arcát a kezével, és sírni kezdett. Részben elkeseredésében, de leginkább a kimerültségtől. És igen, a kifejezés, amit Farkas látni vélt Jack arcán, tényleg ott volt; egyetlen pillanatra elfogta a kísértés, hogy ott hagyja Farkast, sőt több volt ez, mint kísértés, őrjítő vággyá fokozódott. Arra, hogy eljut Kaliforniába, és megtalálja a Talizmánt – akármi is az –, már korábban is nagyon kevés esélye volt, de most aztán szinte a nullával lett egyenlő. Farkas nem egyszerűen csak lelassítja, hanem előbb vagy utóbb börtönbe juttatja mindkettőjüket. Valószínűleg előbb. És hogy a francba fogja megmagyarázni Farkast Richard Sloatnak, aki maga a hűvös racionalitás.
Amit Farkas látott Jack arcán abban a pillanatban, az hideg számítás volt, s ettől megroggyant a térde. Térdre esett, összekulcsolta és Jack felé nyújtotta a kezét, mint egy rossz melodrámában.
– Ne menj el, ne hagyj itt magamra, Jack! – szipogott. – Ne hagyd el öreg Farkast, ne hagyj itt engem, te hoztál ide, kérlek, kérlek ne hagyj magamra...
Innentől már nem lehetett egyetlen értelmes szót sem kivenni Farkas beszédéből, lehet, hogy mondani akart valamit, de csak a sírását lehetett hallani. Jack érezte, hogy borzasztó fáradtság nehezedik a vállaira, mely úgy illik rá, mint egy régóta meglévő, sokat hordott kabát. Ne hagyj itt engem, te hoztál ide...
Hát erről van szó. Most már Farkasért is ő a felelős. Úgy bizony. Ő markolta meg Farkast, ő rángatta ki a Territóriumokból, hogy idehozza Ohióba, sajgó válla ékes bizonyíték rá. Persze nem volt más választása; Farkas fuldoklott, és ha nem fullad meg Morgan robbantja szét azzal a villámló pálcájával. Szóval megkérdezhetné Farkastól: Melyik jobb, haver? Hogy itt vagy és félsz, vagy hogy ott maradsz és meghalsz?
Megkérdezhetné, az igaz, és Farkas nem tudna válaszolni, mert nem vág túl gyorsan az agya. De Tommy bácsi egyik kedvenc kínai közmondása így szólt: Ha megmented valakinek az életét, felelősséggel tartozol érte az életed végéig.
Nincs rajta mit szépíteni: felelősséggel tartozik Farkas életéért.
– Ne hagyj el, Jack – szipogott Farkas. – Kérlek, ne hagyd el a jó öreg Farkast, segítek neked, éjszaka őrt állok, sok mindenhez értek, csak ne, ne...
– Hagyd abba a siránkozást, és kelj fel! – mondta halkan Jack. – Nem hagylak el. De el kell innen tűnnünk, mert lehet, hogy az a pasi a nyakunkra küldi a zsarukat. Gyerünk!

5

– Kitaláltad már, mit fogunk most csinálni, Jack? – kérdezte Farkas bátortalanul. Több, mint harminc perce üldögéltek egy bokros árokparton Muncie város határában, és mikor Jack Farkas felé fordult, Farkas megkönnyebbülten látta, hogy mosolyog. Elgyötört mosoly volt ez, és bár Farkasnak nem tetszettek a fekete árkok Jack szeme alatt (Jack szaga meg még kevésbé tetszett neki – betegségszaga volt), mosolynak azért mosoly volt akkor is.
– Azt hiszem, tudom, mit kell ott csinálnunk – mondta Jack. – Pár napja jutott az eszembe, amikor az új cipőmet vettem.
Lenézett a lábára. Dermedt csöndben vették szemügyre a cipőjét. Mocskos és szakadt volt. A bal cipő felső része levált a talpról. Most vette... Jack homlokát ráncolva gondolkodott, a láztól nehezebben járt az agya... három nappal ezelőtt. Mindössze három napja, hogy kiválasztotta a bevásárlóközpont cipőboltjában. És már réginek néz ki. Régi.
– Háát... – sóhajtott Jack. Aztán felderült az arca. – Látod ott azt az épületet, Farkas?
A jellegtelen, sokszögletű, szürke téglás épület egy hatalmas parkoló kellős közepén állt. Farkas tudta, hogy milyen szagot fog érezni a parkoló aszfaltján: döglött, rothadó állatokét. Az a szag szinte fojtogatni fogja, Jack pedig jóformán nem is érzi majd.
– Gyöngébbek kedvéért, a felirat azt mondja, hogy Vidám Hatszög – mondta Jack. – Bár olyan kávézós neve van, nem más, mint egy hattermes mozi. Biztos játszanak olyan filmet, ami tetszeni fog nekünk. – És mivel délután van, nem lesznek túl sokan, ami azért jó, mert alaposan meg szoktad lepni az embereket a viselkedéseddel. – Gyerünk. – Jack bizonytalanul felállt.
– Mi az a mozi? – kérdezte Farkas. Tudta, hogy őrült nagy problémát jelent Jack számára, és éppen ezért már nem mert semmiről véleményt nyilvánítani, vagy hangot adni kényelmetlen érzéseinek. De ijesztő párhuzam jutott az eszébe: hogy moziba menni és stoppolni egy és ugyanaz a dolog. Jack „kocsiknak”, „autóknak”, „Chevroleteknek” és „kombiknak” nevezte a dübörgő szekereket. Lehet, hogy ezeket a tülkölő, büdös szekereket „mozinak” is lehet nevezni? Nagyon valószínűnek tűnt.
– Hát – mondta Jack –, azt hiszem, egyszerűbb lesz megmutatni, mint elmagyarázni. Na, gyere!
Jack megingott, ahogy mászott fel az árokparton, és térdre esett.
– Jack, jól vagy? – kérdezte ijedten Farkas.
Jack bólintott. Elindultak a parkolón keresztül, mely pontosan olyan büdös volt, mint azt Farkas elképzelte.

6

Jack az ohiói Arcanum, és az indianai Muncie közti harmincöt mérföldes távolság nagy részét Farkas széles hátán tette meg. Farkas félt az autóktól, reszketett a kamionoktól, elkábították a szagok, minden hirtelen hang hallatán ugrott egyet és felvonított, viszont szinte fáradhatatlan volt. Hát az eddigi tapasztalataim alapján kihagyhatom a „szintét”, gondolta Jack. Úgy látom, hogy Farkas egyszerűen fáradhatatlan.
Jack a lehető leggyorsabban igyekezett eltűnni az arcanumi feljáróról, erejét megfeszítve gyors menetelésre kényszerítette csatakos, sajgó lábait. Feje úgy lüktetett, mintha valaki belülről dobütővel verné, a hideg és meleg hullámok sűrű egymásutánban verték ki testét. Farkas könnyedén lépkedett a bal oldalán, hosszú lépteivel szinte sétáló tempóban tartotta a lépést Jackkel. Jack tudta, hogy egy kicsit túlzásba viszi ezt a zsarudolgot, de a baseballsapkás pasi tényleg rémültnek látszott. És mérgesnek.
Még negyed mérföldet sem mentek, mikor az oldalába égő szúrás állt, és meg kellett kérnie Farkast, hogy nem venné-e a hátára egy darabig.
– Hö? – kérdezte Farkas. Jack elmutogatta, mire gondol.
Széles vigyor terült el Farkas arcán. Végre megértett valamit; végre tehet valamit!
– Ja, lovacskázni akarsz! – kiáltott fel boldogan.
– Hát, úgy is lehet mondani.
– Igen! Itt és most! A testvéreimmel sokat játszottunk ilyet! Ugorj fel, Jack! – Ezzel előrehajolt, hátát Jack elé domborította, és kezét várakozón hátradugta.
– Nyugodtan rakj le, ha túl nehéz va...
Még mielőtt befejezhette volna a mondatot, Farkas felkapta és futni kezdett vele a sötétben. Tényleg futott. A hideg, esős levegő kifújta Jack csapzott haját forró homlokából.
– Farkas! Ki fogsz fáradni! – kiáltotta Jack.
– Nem én! Itt és most! – Farkas most először tűnt boldognak, mióta átjöttek. Megállás nélkül futott az elkövetkező két órában, míg jó messzire nem kerültek Arcanumtól. Egy jelzés nélküli kétsávos út mentén haladtak nyugatnak. Jack észrevett egy lepusztult, üres pajtát a gazos mezőn, és ott töltötték az éjszakát.
Farkas a közelébe sem akart menni a belvárosi részeknek, ahol a forgalom dübörgő folyammá változott, és a bűzök az elviselhetetlenségig fokozódtak, és igazság szerint Jack sem akart bemenni egyetlen városba sem. Farkas már így is túl soknak van kitéve. De ennek ellenére megálltak egy út menti boltnál Indianában, Harrisville közelében. Míg Farkas türelmetlenül fel-alá járkált, rugdosta a kavicsokat és a port, leült majd felállt, Jack vett egy újságot, és figyelmesen áttanulmányozta az időjárási oldalt. A következő telihold október 31-én lesz, mindenszentek előestéjén. Hát ez jó! Jack megnézte az újság címlapját, hogy milyen nap van... illetve volt tegnap. Október 26.

7

Jack kinyitotta az üvegajtót, és belépett a Vidám Hatszög halljába. Élesen Farkasra pillantott, de Farkas – legalábbis pillanatnyilag – nyugodtnak tűnt. Igazság szerint Farkas óvatosan optimista volt... egyelőre. Bár nem tetszett neki, hogy bent vannak az épületben, de legalább nem autó volt. Jó illatot érzett, könnyű és kellemes illatot. Illetve kellemes lett volna, ha nem kíséri valami keserű, szinte avas szag. Farkas balra nézett, és egy nagy dobozban sok fehér kis valamit látott. Ez volt a könnyű és kellemes illat forrása.
– Jack – suttogta.
– Aha?
– Kérek abból a fehér izéből. De ne legyen rajta pisi!
– Pisi? Miről beszélsz?
Farkas egy hivatalosabb szó után kutatott, majd megtalálta. „Vizelet.” A villogó fényű tárgyra mutatott. VAJ ÍZESÍTÉS, szólt rajta a felirat. – Az olyan vizeletféle, ugye? A szagából ítélve csak az lehet!
Jack fáradtan elmosolyodott.
– Szóval pattogatott kukoricát kérsz, vaj nélkül – mondta. – De most szedd össze magad, oké?
– Oké, Jack – felelte Farkas alázatosan. – Itt és most.
A jegyárus lány hatalmas szőlőízű rágót rágott nyitott szájjal. Most abbahagyta. Jackre nézett, majd termetes kísérőjére. A rágó úgy ült a nyelvén félig nyitott szájában, mint valami lila tumor. A pult mögött álló férfi felé nézett.
– Kettőt kérek – mondta Jack. Előhúzta zsebéből a pénzét. Maroknyi gyűrődött, rongyos egydollárosból álló tekercs, középen egyetlen ötdollárossal.
– Melyik filmre? – A lány szemei ide-oda jártak, Jackről Farkasra, Farkasról Jackre. Mintha egy izgalmas teniszmérkőzést nézne.
– Mi kezdődik most? – kérdezte Jack.
– Hát... – nézett le a lány az asztalára ragasztott műsorra. – A Négyes Moziban a Repülő Sárkány megy. Egy kung-fu film Chuck Norrisszal. – Ide-oda jártak a szemei, ide-oda, ide-oda. – Aztán a Hatos Moziban két Ralph Baksti-rajzfilm lesz egymás után. A Varázslók és A Gyűrűk Ura.
Jack fellélegzett. Farkas nem más, mint egy nagyra nőtt gyerek, és a gyerekek imádják a rajzfilmeket. Lehet, hogy mégsem volt rossz az ötlet? Lehet, hogy Farkas mégiscsak talál valamit ebben a Rossz Szagok Országában, ami tetszik majd neki? Ha igen, akkor Jack végre alhat három órát.
– Arra – mondta –, a rajzfilmekre.
– Négy dollár lesz – mondta a lány. – A matinéárak csak kettőig szólnak. – Megnyomott egy gombot, mire két jegy ugrott ki egy lyukból, meglehetősen nagy zajjal. Farkas halk sikollyal hátrahőkölt.
A lány felemelt szemöldökkel ránézett.
– Ideges, uram?
– Nem, és Farkas vagyok, – felelte Farkas, majd rengeteg fogat kivillantva elmosolyodott. Jack meg mert volna esküdni, hogy Farkasnak most több foga látszott mosolygás közben, mint egy vagy két nappal korábban. A lány a fogaira bámult, és idegesen megnyalta a száját.
– Nincs vele semmi baj! Csak... – Jack megrántotta a vállát. – Szóval nem sűrűn szabadul el a farmról. Tudja! – És mutatóujjával megkocogtatta a homlokát. A lány megértette az üzenetet, de nem látszott túl boldognak.
– Gyerünk, Farkas!
Ahogy a cukorkáspult felé fordultak, és Jack visszagyömöszölte a zsebébe a pénzt, a lány a pultnál álló férfi felé súgta: Nézd az orrát!
Jack Farkasra nézett, és látta, hogy orrlyukai ritmusosan kitágulnak-összehúzódnak.
– Hagyd abba! – súgta oda.
– Mit hagyjak abba, Jack?
– Amit az orroddal csinálsz!
– Ó, megpróbálom, Jack, de...
– Csitt!
– Segíthetek, fiam? – kérdezte a pultnál álló férfi.
– Igen, köszönöm. Egy mentolos cukrot, egy Nestlé Crunchot és egy óriás adag pattogatott kukoricát kérek vaj nélkül!
A férfi összeszedte a kért dolgokat, és lerakta elé a pultra. Farkas két kézzel megmarkolta a pattogatott kukoricás papíredényt, és hatalmas harapásokkal belefúrta az orrát.
A férfi néma csendben nézte.
– Nem szabadul el gyakran a farmról – ismételte meg Jack. Magában közben azt mérlegelte, hogy vajon látott-e már eleget ahhoz ez a két ember, hogy kihívják a rendőrséget?! Nem először jutott eszébe, hogy igazából milyen vicces ez az egész. New Yorkban vagy Los Angelesben a kutya sem bámulná meg Farkast... vagy ha valaki mégis, az sem sokáig. A jelek szerint itt vidéken sokkal alacsonyabb volt a toleranciaszint. De az is igaz, hogy Farkas sokkal hamarabb begolyózna New Yorkban vagy Los Angelesben.
– Látszik rajta – felelte a férfi. – Kettő dollár nyolcvan lesz. Jack szemrebbenés nélkül fizetett, bár csak most nyilallt belé, hogy épp most adta ki összes pénzüknek a negyedét egy kis délutáni mozizásra.
Farkas teli szájjal a férfira mosolygott. Jack felismerte Farkas 1-es Számú Barátságos Mosolyát, de valahogy kételkedett benne, hogy a férfi is ugyanolyan barátságosnak látja. Annyi fog volt abban a mosolyban... szinte fogak százai villantak elő.
És Farkas már megint szaglászott valamit.
Egye meg a fene, hát hívják a zsarukat, ha azt akarják tenni, gondolta felnőttes beletörődéssel. Nem lassíthat le bennünket jobban, ennél lassabban már nem is lehetne haladni. Nem hajlandó beülni az új autókba, mert ki nem állhatja a katalizátorok szagát, de régibe sem, mert azok kipufogógáztól, izzadságtól, sörtől és olajtól bűzlenek. Valószínűleg semmilyen autóba nem lenne hajlandó beülni, amilyen átkozottul klausztrofóbiás. Valld be az igazat, Jack, legalább magadnak! Azzal áltatod magad, hogy most már nemsoká túl fog rajta jutni, de az igazság az, hogy ez sosem fog bekövetkezni. Szóval, mit fogunk csinálni? Átsétálunk Indiana államon, gondolom. Helyesbítés. Farkas átsétál Indiana államon, én pedig átlovacskázom rajta. De legelőször beviszem Farkast ebbe a moziba, és alszom, amíg vége nincs mind a két filmnek. Vagy amíg ide nem érnek a zsaruk. És itt a vége, fuss el véle!
– Hát, remélem, tetszeni fog a film – mondta a férfi.
– Az biztos – felelte Jack. Elindult a bejárat felé, majd észrevette, hogy Farkas nincs mellette. Farkas még mindig a pultnál állt, és a férfi feje fölött lógó táblát bámulta szinte babonás áhítattal. Jack felnézett és látta, hogy Steven Spielberg Harmadik típusú találkozások című filmjének a reklámja lóg a plafonról.
– Gyere már, Farkas! – szólt rá.

8

Farkas azonnal tudta, amint kinyitották az ajtót, hogy ennek nem lesz jó vége.
A terem kicsi volt, homályos és nyirkos. A bent lévő szagok elviselhetetlenek. Egy költő, ha érezte volna azokat a szagokat, amiket Farkas érzett ebben a pillanatban, talán elnevezte volna a termet a Savanyú Álmok Szobájának. De Farkas nem volt költő. Ő csak azt tudta, hogy a vizeletes pattogatott kukorica szaga minden mást elnyom, és hirtelen hányingere lett.
És akkor a lámpák elaludtak, a terem sötét barlanggá változott.
– Jack – morogta Farkas, megragadva Jack karját. – El kell innen tűnnünk, oké?!
– Hidd el, tetszeni fog, Farkas – súgta vissza Jack. Tudatában volt Farkas nyomorúságának, de azt nem tudta, milyen erős benne ez az érzés. Végtére is Farkas állandóan nyomorultul érezte magát valamiért. Ebben a világban ő volt a megtestesült nyomorúság. – Próbáld meg!
– Oké – felelte Farkas, és Jack csak a beleegyezést hallotta ki belőle, azt viszont nem, hogy Farkasnak minden maradék önuralmát össze kellett szednie, nehogy kitörjön rajta a pánik. Leültek. Farkas a sor szélén ült, lába kényelmetlenül bepréselődött az előtte lévő ülés mögé, a pattogatott kukoricás doboz (amit már egyáltalán nem kívánt) a melléhez nyomódott.
Előttük gyufa fénye villant sárgán. Jack kábítószer szagát érezte, melyhez már annyira hozzászokott a mozik sötétjében. Farkas erdőtüzet szagolt.
– Jack...!
– Csitt, már kezdődik a film!
És én már félig alszom.
Jack sosem tudja meg, milyen hősiesen viselkedett Farkas a következő percekben; Farkas még saját magát is meglepte. Csak annyit tudott, hogy ki kell bírnia ezt a rémálmot Jack érdekében. Biztosan nincs semmi baj, gondolta, nézd, Farkas, Jack már el is aludt itt és most. És tudod, hogy Jack nem vinne el egy Gonosz-Helyre, szóval bírd ki... várj... Farkas... minden rendben lesz...
De Farkas ciklikus teremtés volt, és havi ciklusa közeledett a csúcsponthoz. Érzékei tökéletesen kifinomultak. Józan esze azt mondta neki, hogy nem lesz semmi baja itt bent, hogy Jack nem hozta volna be ide, ha ez nem így lenne. De ez olyan volt, mintha egy viszkető orrú embernek azt mondanánk a templomban, hogy ne tüsszentsen, mert az udvariatlanság. Csak ült ott mozdulatlanul a büdös, sötét barlangban, orrában erdőtűz szagával. Minden alkalommal összerándult, mikor egy árnyék elhúzott mellette a sötétben, és azt várta, hogy mikor esik rá valami a feje fölötti árnyékok közül. És akkor kinyílt a varázsablak a barlang elején, ő meg ott ült saját félelmének izzadságától bűzölögve, szeme kikerekedett, és rémülettől dermedt arccal nézte, ahogy autók ütköznek össze, épületek égnek le, és emberek verik egymást.
– Ez egy előzetes – motyogta Jack. – Mondtam, hogy tetszeni fog...
Hangok. Az egyik azt mondta: Kérjüknedohányozzanak. A másik: Csoportokkedvezményesjegyet vehetnek. A harmadik: Matinéárakmindenhétköznapnégyóráig.
– Farkas, átvertek bennünket – mondta Jack. Elkezdett még valamit mondani, de az már horkolásba fulladt.
Az utolsó hang azt mondta: Filmszínházunkbemutatja... és ekkor Farkas nem bírta tovább. A Gyűrűk Ura sztereó hangzású volt, és a vetítő azt az utasítást kapta, hogy jó hangosan adja, mert a főnökök a délutáni előadásokat szokták ellenőrizni, és a főnökök hangosan szeretik a sztereó filmeket.
Visító, disszonáns csikorgás csattant fel. A varázsablak újra kinyílt és Farkas ezúttal látta is a tüzet – a táncoló vörös és narancssárga fényeket.
Farkas felvonított és felugrott, magával rántva Jacket is, aki már félálomban lebegett.
– Jack! – sikoltotta. – Meneküljünk! Menekülnünk kell! Látom a tüzet!
– Ülj már le ott elöl! – kiáltott valaki.
– Kussolj, te barom! – jött máshonnan.
A Hatos Mozi ajtaja kicsapódott.
– Mi folyik itt?
– Farkas, kussolj! – pisszentett Jack. – Az isten szerelmére...
– UÚÚÚÚÚÚ - UÚÚÚÚÚÚ! – vonított Farkas.
Egy nő Farkasra pillantott, és a nyitott ajtón beeső fényben jól megnézte. Sikítani kezdett, felpattant, majd húzni kezdte a fiát a kijárat felé. A szó szoros értelemben húzta maga után, a kölyök térdre esett, a kezében lévő dobozból végigszórta a padlót pattogatott kukoricával. Egyik cipője is leesett.
– UÚÚÚÚÚ - UUUVUVUÚÚÚ ÚÚÚ - UUÚÚÚÚ!
A három sorral előrébb ülő kábítós pasi hátrafordult, és fátyolos érdeklődéssel bámulta őket. Kezében füstölgött a cigi, egy másik a füle mögé volt tűzve.
– Na húzás kifelé, – mondta. – A kibaszott farkasemberek megint támadnak?!
– Oké – mondta Jack. – Oké, megyünk már. Semmi baj. Csak... csak ne csináld ezt még egyszer, jó?! Jó?!
Elindult kifelé Farkassal. A kimerültség újra erőt vett rajta.
A folyosón fájdalmasan csapódott szemébe az éles fény. A nő, aki kihúzta a fiát, ott állt a sarokban, és védelmezőn karolta át a kisfiút. Mikor látta, hogy Jack a kijárat felé tart Farkassal, felkapta a gyereket, és kirohant előttük az ajtón.
A pultos férfi, a jegyárus lány, a vetítő és egy magas, sportzakós férfi, aki úgy nézett ki, mintha az ügetőről csöppent volna ide, kis csoportba verődve álltak.
A többi mozi ajtajai félig nyitva voltak, kíváncsi szemek tekingettek ki rajtuk. Jacket odújukból kikandikáló borzakra emlékeztették.
– Takarodjatok! – kiáltotta a kockás sportzakót viselő férfi. – Takarodjatok! Már kihívtam a rendőrséget, öt percen belül itt lesznek!
Egy frászt hívtad ki őket, gondolta Jack fellélegezve. Nem volt rá időd. És ha most azonnal eltűnünk, lehet, de csak lehet, hogy nem is hívod ki őket.
– Megyünk már – mondta. – Nézze, nagyon sajnálom, ami történt, de az igazság az, hogy... a bátyám epilepsziás, és pont rájött a roham. Elfelejtette bevenni a gyógyszerét...
Amikor kimondta az epilepsziás szót, a jegyárus lány és a pultos férfi úgy hőköltek hátra, mintha leprást mondott volna.
– Gyerünk, Farkas!
Látta, hogy az igazgató tekintete lejjebb csúszik és szája undorodva lebiggyed. Szemével követte a tekintetét és meglátta a sötét foltot Farkas Oshkosh kertésznadrágjának elején. Farkas bepisilt.
Farkas is látta. És bármennyire idegen volt neki Jack világa, annyit mindenesetre megértett belőle, mit jelent ez a nézés. Szívszorító, hüppögő zokogásban tört ki.
– Jack, sajnálom, Farkas nagyon SAJNÁLJA!
– Vidd ki innen! – mondta a vezető undorodva, és elfordult tőlük.
Jack egyik kezével átkarolta Farkast, és a kijárat felé vezette.
– Gyere, Farkas, menjünk – mondta. Halkan beszélt, és őszinte kedvesség hallatszott a hangjában. Még sosem érzett ekkora szeretetet Farkas iránt, mint most. – Nem a te hibád volt, hanem az enyém. Gyere, menjünk!
– Sajnálom – hüppögte elgyötörten Farkas. – Nem vagyok jó, az isten verjen meg, nem vagyok jó.
– De nagyon jó vagy – felelte Jack. – Gyere. Kinyitotta az ajtót, és kimentek a későoktóberi hűvösségbe.
A nő már legalább húsz méterre volt tőlük, de mikor megpillantotta őket, tolatni kezdett a kocsija felé, és úgy tartotta maga előtt a gyereket, mint valami emberrabló a túszát.
– Ne engedje, hogy idejöjjön! – sikoltotta. – Ne engedje, hogy az a szörnyeteg közel jöjjön a gyerekemhez! Hallja! Ne engedje közel hozzám!
Jack szeretett volna valami megnyugtatót mondani neki, de nem jutott semmi az eszébe. Túlságosan fáradt volt.
Elindultak Farkassal a parkolón keresztül. Félúton Jack összerogyott. A világ elsötétült.
Halványan érzékelte, hogy Farkas a karjaiba veszi, és úgy viszi az ölében, mint valami csecsemőt. Halványan hallotta, hogy Farkas sír.
– Jack, annyira sajnálom, kérlek, ne utáld Farkast, tudok én jó öreg Farkas lenni, csak várj, majd meglátod...
– Nem utállak – mondta Jack elhaló hangon. – Tudom, hogy... hogy te egy jó öreg...
De mielőtt befejezhette volna, elaludt. Mikor felébredt, már este volt és túljutottak Muncie városán. Farkas lekanyarodott a főutról és keskeny földutak mentén haladt. A táblák és útkereszteződések egyáltalán nem kellettek neki a tájékozódáshoz, nélkülük is biztonsággal tartotta a nyugati irányt, a költöző madarak tájékozódási ösztönével.
Cammacktól északra egy elhagyatott házban aludtak aznap éjjel, és Jack úgy érezte reggel, hogy lement egy kicsit a láza.
Csak délelőtt – október huszonnyolcadikán délelőtt – vette észre, hogy Farkas tenyerére visszanőtt a szőr.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET
Jack a fáskamrában

1

Egy leégett ház romjai között aludtak aznap éjszaka, egyik oldalán hatalmas szabad térrel, másik oldalán kiégett farönkökkel. Bár a mező másik végében állt egy ház, Jack úgy döntött, hogy biztonságban vannak itt Farkassal, főleg ha nem zajonganak, és bent maradnak a házban. Miután lement a nap, Farkas bevetette magát az erdőbe. Lassan mozgott, orrával a földet szaglászva. Jack követte a szemével, amíg lehetett, és az jutott eszébe, hogy Farkas úgy néz ki, mint egy rövidlátó ember, aki elvesztette a szemüvegét. Jack már nagyon ideges volt (elképzelte, amint Farkas kétségbeesetten vergődik egy nagy acélcsapda fogai között, és mivel tudja, hogy nem voníthat, saját lábába mélyeszti fogait...), mire Farkas visszatért. Ezúttal majdnem egyenesen jött, és mindkét keze tele volt növényekkel.
– Mit hoztál, Farkas? – kérdezte Jack.
– Gyógyszert – felelte Farkas mogorván. – De nem valami jó, Jack. Semmi nem elég jó a te világodban!
– Gyógyszert? Hogyhogy gyógyszert?
De Farkas nem válaszolt. Előszedett két gyufát a kertésznadrágja zsebéből, tüzet gyújtott, és megkérte Jacket, hogy keressen egy üres konzervdobozt. Jack talált is egy sörösdobozt a szemétben. Farkas beleszagolt és elfintorodott.
– Rossz szagok. Szükségem van vízre, Jack. Tiszta vízre. Majd megyek én, ha te túl fáradt vagy.
– Farkas, tudni akarom, miben mesterkedsz!
– Megyek én – mondta Farkas. – Van egy ház a mező másik végében. Ott biztos van víz. Te pihenj.
Jack elképzelte, amint a farmer felesége mosogatás közben kipillant az ablakon, és meglátja a lopakodó Farkast, egyik szőrös mancsában egy üres sörösdobozzal, másikban egy csomó gyökérrel és gazzal.
– Én megyek – mondta.
A ház alig kétszáz méterre volt onnan, ahol letáboroztak. Gond nélkül megtöltötte a sörösdobozt vízzel egy falikútnál, és elindult visszafelé. A mezőközepén vette észre, hogy látja a saját árnyékát. Felnézett az égre.
A hold majdnem teljes cipója lassan emelkedett fel a keleti látóhatárról.
Jack elgondolkodva ment vissza Farkashoz, és átnyújtotta neki a dobozt. Farkas beleszagolt, megint elhúzta az orrát, de nem mondott semmit. A tűzre rakta a dobozt, és apró morzsánként elkezdte beleszórni az általa szedett növényeket. Úgy öt perccel később borzasztó szag áradt szét a levegőben, és füst szállt fel a dobozból. Jack nagyot nyelt. Biztos volt benne, hogy Farkas azt akarja majd, hogy megigya azt a folyadékot, és abban is biztos volt, hogy a folyadék meg fogja ölni. Valószínűleg lassú és kegyetlen halállal.
Becsukta a szemét, és elkezdett hangosan, színészkedve horkolni. Ha Farkas azt hiszi, hogy elaludt, nem fogja felébreszteni. Senki sem szokott beteg embert felébreszteni, ugye?! És Jack tényleg beteg volt; láza visszatért, állandó hőhullámok verték ki, majd mikor a legjobban izzadt, jeges hidegség futott végig rajta.
Szempilláin keresztül látta, hogy Farkas leveszi a tűzről a dobozt, és félreteszi hűlni. Farkas hátradőlt, szőrös kezét összekulcsolta felhúzott térdén, és az égre nézett. Arca álmodozó volt és gyönyörű.
A holdat nézi, gondolta Jack, és rémület szorította össze a gyomrát.
A csorda közelébe sem megyünk, mikor átváltozunk. Ó, Jézusom, dehogy! Megennénk őket, hát nem tudod!?
Farkas, mondd meg nekem őszintén: most én vagyok a csorda?
Jacket kirázta a hideg.
Öt perccel később – mikor Jack már majdnem tényleg elaludt – Farkas a doboz fölé hajolt, beleszagolt, bólintott, felemelte, és odalépett Jackhez, aki egy szénfekete farönknek támaszkodva feküdt, feje alatt egy összegyűrt pólóval. Jack összeszorította a szemét, és horkolást mímelt.
– Ugyan, Jack – mondta mulatva Farkas. – Tudom, hogy ébren vagy! Farkast nem tudod becsapni.
Jack kinyitotta a szemét, és neheztelve nézett Farkasra.
– Honnan tudtad?
– Az embereknek van egy alvószaguk és egy ébrenlétszaguk – válaszolt Farkas. – Ezt még egy Idegennek is tudnia kell!!
– Hát, pedig nem tudom! – mondta Jack.
– Na, mindegy. Ezt most idd meg. Gyógyszer. Idd ki, Jack, itt és most!
– Nem akarom – mondta Jack. A dobozból posványos, avas szag áradt.
– Jack – mondta Farkas. – Betegségszagod is van. Jack ránézett, de nem mondott semmit.
– Bizony, és egyre rosszabb lesz. Most még nem túl rossz, de sokkal rosszabb lesz, ha nem iszod meg a gyógyszert!
– Farkas, biztos vagyok benne, hogy odaát a Territóriumokban nagyon jó orrod van a gyógyfüvek kiszimatolásához, de ez itt a Rossz Szagok Országa, emlékszel?! Biztos szedtél bele parlagfüvet és mérges tölgyet és szegesborsót és...
– Ezek jó füvek – vágott közbe Farkas. – Csak nem elég erősek, az isten verje meg! – bosszankodott. – Nem mindennek van itt rossz szaga, Jack. Vannak itt jó szagok is, mint például a gyógyfüveké. Csak mind gyönge. De azt hiszem, régen erősebbek lehettek.
Farkas újra álmodozva nézett fel a holdra, és Jacket újra elfogta korábbi rossz érzése.
– Fogadni mernék, hogy ez jó hely volt valamikor – mondta Farkas. – Tiszta és erővel teli...
– Farkas? – szólalt meg halkan Jack. – A szőr visszanőtt a tenyeredre.
Farkas összerezzent, és Jackre pillantott. Egy pillanatra – bár lehet, hogy csak lázas képzelődés volt az egész – Farkas mohó éhséggel nézett Jackre. Aztán megrázta magát, mint aki rossz álomból ébredt.
– Igen – felelte –, de nem akarok róla beszélni, és nem akarom, hogy te beszélj róla. Nem számít, legalábbis egyelőre nem. Te csak idd meg a gyógyszeredet, Jack, neked semmi mást nem kell csinálnod!
Farkas most szemmel láthatóan nem tűrt ellenkezést; kötelességének érezte, hogy ha kell, erőszakkal öntse le Jack torkán a főzetet.
– Ne felejtsd el, hogy ha meghalok, te egyedül maradsz! – mondta Jack erőltetett vigyorral, majd megfogta a dobozt, mely még mindig meleg volt.
Rémült méltatlankodás ömlött szét Farkas arcán. Idegesen feltolta orrán a szemüveget.
– Nem akarlak bántani, Jack. Farkas sosem bántaná Jacket! – Arckifejezése olyan nyomorult volt, hogy ha nem árad belőle annyi őszinteség, szinte nevetséges lett volna.
Jack megadta magát, és kiitta a doboz tartalmát. Nem tudott ellenállni a megbántott Farkasnak. Az íz olyan szörnyű volt, amilyennek elképzelte... és nem ingott meg a föld egy pillanatra? Nem ingott meg pont úgy, mintha épp menne át a Territóriumokba?
– Farkas! – kiáltotta. – Farkas, fogd meg a kezem! Farkas engedelmeskedett, és izgatottan, aggódva nézett Jackre.
– Jack! Jacky! Mi van?
A gyógyszer íze kezdett eltűnni a szájából. Ugyanakkor kellemes melegség áradt szét a belsejében – pont olyan, mint mikor néha az anyja megengedte, hogy igyon egy korty konyakot. És a föld újra megszilárdult körülötte. Az a kis megingás lehet, hogy csak a képzeletében történt... bár Jack kételkedett benne.
Majdnem átmentünk. Egy pillanatra nagyon közel voltunk hozzá. Lehet, hogy meg tudom csinálni a varázsital nélkül is... lehet!
– Jack! Mi történt?
– Jobban érzem magam – mondta, és sikerült egy halvány mosolyt is felvillantania. – Jobban érzem magam, ennyi az egész. – És ez így is volt.
– A szagod is jobb – mondta vidáman Farkas.

2

Másnap tovább javult az állapota, de még mindig nagyon gyönge volt. Farkas a hátán vitte egész nap, és haladtak valamicskét nyugatnak. Sötétedés előtt elkezdtek helyet keresni, ahol eltölthetik az éjszakát. Jack észrevett egy kis fáskamrát egy kiszáradt vízmosás mellett. Szemét és csupasz autógumik vették körbe. Farkas szótlanul bólintott. Egész nap nagyon csöndes volt.
Jack szinte azonnal elaludt, és tizenegy óra körül arra ébredt, hogy pisilnie kell. Oldalra nézett, és látta, hogy Farkas helye üres. Jack arra gondolt, hogy Farkas biztos megint elment az erdőbe gyógynövényeket keresni, hogy újra megfőzze azt a lórúgás erősségű italt. Jack az orrát fintorította a gondolatra, de ha Farkas azt akarja, hogy megint igyon belőle, hát ő engedelmeskedni fog. Az egyszer biztos, hogy utána sokkal jobban érezte magát tegnap is!
Kiment a kamra oldalához. Magas, vékony fiú az éjszakában, rajta mindössze egy nyitott ing, rövidnadrág és befűzetlen tornacipő. Nagyon sokáig pisilt, legalábbis neki úgy tűnt, és közben az eget bámulta. Azon ritka éjszakák egyike volt, mikor a csalóka késő októberi vagy kora novemberi időjárás langyos szellővel tréfálja meg az embert, hogy aztán a hideg tél vasfoga még kegyetlenebbül csapjon le. Szinte trópusi meleg volt, a langyos szellő gyöngéden simogatta testét.
Feje fölött úszott a nagy, fehér hold, kereken, kedvesen. Határozott és valahogy hátborzongató fénnyel vonta be a világot; mintha egyszerre akarna felnagyítani és homályba vonni mindent. Jack bámult fölfelé, és bár tudta, hogy hipnotizálja őt a hold, nem törődött vele.
A csorda közelébe sem megyünk, mikor átváltozunk, ó, Jasonom, dehogy!
Most én vagyok a csorda, Farkas?
Egy arc jelent meg a holdon. Jack meg sem lepődött, hogy Farkas arca volt az... de most nem volt olyan nyílt, kedves és ártalmatlan a tekintete, mint máskor. Ez az arc keskeny, és, ó, igen, sötét volt. Nem annyira a sötét szőrzet, hanem sokkal inkább a mögötte rejlő szándék miatt.
A csorda közelébe sem megyünk, megennénk őket, megennék őket, megennénk őket, mikor átváltozunk, megen...
A hold arca – fény és árnyék csontba faragva – egy vicsorgó szörnyeteg arca volt, feje felemelkedett a lecsapás előtti utolsó pillanatban, szája nyitva, és benne rengeteg fog.
Megennénk megölnénk megölnénk, ölni, ölni, ÖLNI, ÖLNI!
Egy ujj ért Jack vállához, és lassan lecsúszott a csípőjéig.
Jack jéggé dermedve állt ott, még mindig pisilő pózban és most az ijedtségtől újabb adag pisi spriccelt ki.
– Megijesztettelek – hallotta Farkas hangját maga mögül. – Sajnálom, Jack. Az isten verjen meg engem!
De egy pillanatig Jack nem hitte el, hogy Farkas tényleg sajnálja.
Egy pillanatig úgy hallatszott, mintha vigyorogna.
És ekkor Jack hirtelen biztosra tudta, hogy Farkas meg fogja enni.
Kőház?, gondolta zavarosan. Hiszen még egy nádkunyhó sincs, ahova elrejtőzhetnék!
És jött a félelem, rémület száguldott végig ereiben, forróbban, mint bármilyen láz.
Nem félünk a farkastól, farkastól, nem bánt az csak megkóstol, megkós...
– Jack?
De igen, én igen, ó, Istenem, én igenis nagyon félek a Farkastól...
Lassan megfordult.
Farkas arca, mely enyhén borostás volt, mikor aludni tértek a kamrában, most teljesen szakállas volt, és a szakáll szinte a halántékától eredt, majdnem összeért a hajával. Szeme piros-narancssárga fénnyel ragyogott.
– Jól vagy, Farkas?! – kérdezte Jack elhaló suttogással. Ennél erőteljesebb hang nem jött ki a torkán.
– Igen – felelte Farkas. – Futottam a holddal. Annyira szép! Csak futottam... futottam... futottam. De nincs semmi bajom, Jack. – És Farkas elmosolyodott, hogy megmutassa, milyen jól érzi magát, kivillantva rengeteg, marcangolásra termett fogát. Jack ereiben megfagyott a vér. Olyan volt, mintha a Nyolcadik utas a Halál című filmben szereplő szörny szájába nézett volna.
Farkas észrevette Jack arckifejezését, és aggodalom söpört át eldurvult, megvastagodott arcvonásain. De az aggodalom alatt – és nem is túl mélyen – valami más is látszott. Valami, ami ugrándozott, vigyorgott és fogait csattogtatta. Valami, ami addig kergeti zsákmányát, míg annak vér nem folyik az orrából a kimerültségtől. Valami, ami nevetve szaggatná darabokra sikoltozó zsákmányát.
Akkor is nevetne, ha ő, Jack volna a zsákmány.
Sőt akkor nevetne csak igazán.
– Jack, sajnálom – mondta Farkas. – Jön az idő... csinálnunk kell valamit. Muszáj... holnap. Muszáj... mu... – Farkas felemelte tekintetét az égre, és arcán hipnotizált kifejezés terült el.
Hátravetette fejét, és vonítani kezdett. És Jacknek úgy tűnt, hogy a hold Farkasa visszavonított neki. Páni félelem töltötte el egész testét. Aznap éjjel már nem aludt egy szemhunyást sem.

3

Másnap Farkas jobban volt. Legalábbis egy kicsivel, viszont majd eszét vesztette a benne tomboló feszültségtől. Miközben azt magyarázta – már amennyire tudta – Jacknek, hogy mit kell majd tenniük, egy repülő húzott el fölöttük. Farkas felugrott, elrohant, öklét az ég felé rázva vonítani kezdett. Szőrös lába pucér volt megint: szétrepedt rajta az olcsó tornacipő.
Megpróbálta elmondani Jacknek, mit kell tenniük, de csak régi mesékre és mendemondákra hagyatkozhatott. Azt tudta, hogy a saját világában milyen, mikor megváltozik, de érezte, hogy itt, az Idegenek földjén rosszabb lesz – erőteljesebb és veszélyesebb. Érezte egész testével. Érezte, ahogy az erő végigsöpör rajta, és biztos volt benne, hogy ma éjjel, mikor felkel a hold, magával fogja sodorni.
Újra és újra elmondta, hogy nem akarja bántani Jacket, hogy inkább megölné magát, mint hogy őt bántsa.

4

Daleville volt a legközelebbi kisváros. Jack nem sokkal azután ért oda, hogy a városház toronyórája elütötte a delet. Bement a Csináld Magad nevű ezermesterboltba. Egyik kezét mélyen zsebre vágva, szorosan fogta markában a pénztekercset.
– Segíthetek, fiam?
– Igen, köszönöm – mondta Jack. – Lakatot szeretnék venni.
– Gyere ide, és nézd meg, milyenek vannak! Van Yales, Mosslers és Lok-Tites típus is, meg amit akarsz. Milyet szeretnél?
– Nagyot – nézett Jack karikás, zaklatott szemmel az eladóra. Komor arckifejezése ellenére az eladó felfigyelt a fiú megnyerő szépségére.
– Nagyot – bólintott az eladó. – És mégis, mire szeretnéd használni, ha megkérdezhetem?
– A kutyámnak – felelte határozottan Jack. Hogy ezek mindig akarnak valami Mesét hallani! Ezt már kigondolta az úton idefelé a kamrából, ahol a legutóbbi két éjszakájukat töltötték. – A kutyámnak kell. Be kell zárnom. Harap.

5

A kiválasztott lakat tíz dollárba került, így körülbelül ugyanannyi maradt Jack zsebében. Fájt ennyit kiadni egyetlen dologért, és majdnem egy olcsóbbat választott... de aztán eszébe jutott, hogy vonított előző éjszaka Farkas a hold felé, lobogó narancssárga tűzzel a szemében.
Kifizette a tíz dollárt.
Kirakta a kezét minden arra elhaladó kocsinak, ahogy sietett vissza a fáskamrához, de természetesen egyik sem állt meg. Lehet, hogy túl vadnak, őrültnek látszik. Mindenesetre vadnak és őrültnek érezte magát. Az újság, amit az eladó adott kölcsön, pontosan hat órára jelezte a naplementét. Az nem volt benne, mikor kel fel a hold, de Jack úgy hétre saccolta. Legkésőbb. Már délután egy volt, és fogalma sem volt, hova fogja tenni Farkast az éjszaka.
Be kell zárnod, Jack, mondta Farkas korábban. Jól be kell zárnod. Mert ha kiszabadulok, hát széttépek mindent, amit találok. Még téged is, Jack. Még téged is. Szóval be kell zárnod, és nem szabad kiengedned, bármit is mondok vagy csinálok. Három nap, Jack, míg a hold el nem kezd fogyni. Három nap... de lehet négy is, ha egészen biztosra akarsz menni.
Oké, de hová? Valami kihalt területet kell találni, távol az emberektől, hogy ne hallják meg, ha – amikor, javította ki magát kelletlenül – Farkas vonítani kezd. És erősebbnek kell lennie, mint a fáskamrának, amiben most alszanak. Ha arra teszi föl Jack az új, tízdolláros lakatját, hát Farkas kinyomja a kamra hátulját, és ott jön ki.
Hová?
Fogalma sem volt róla, csak annyit tudott, hogy mindössze hat órája van helyet találni... vagy lehet, hogy még annyi sem.
Jack megszaporázta lépteit.

6

Sok üres ház mellett mentek el, míg eljutottak idáig, az egyikben egy éjszakát is eltöltöttek. Jack figyelmesen nézte a házakat, hátha lát egyet, mely egyértelműen kihalt. Függöny nélküli ablakokat, ELADÓ feliratokat, magasra nőtt gazt keresett, melyek elárulják, ha egy házban nem lakik senki. Nem abban reménykedett, hogy egy hálószobát talál, ahová bezárhatja Farkast az Átváltozás három napjára, hiszen egy sima ajtó semeddig sem tartana Farkassal szemben. De ha az egyik tanyának lenne föld alatti pincéje, az most nagyon jól jönne.
Egy felfelé nyíló vastag tölgyfa ajtó a földön, mint a tündérmesékben, és alatta egy földbe vájt nagy pince, melynek nincsenek sem falai, sem mennyezete – egy föld alatti szoba, ahonnan egy hónap alatt sem tudná kiásni magát semmilyen állat. A pince fogva tartaná Farkast, és mivel fala és padlója földből van Farkas még magában sem tudna kárt tenni ott bent.
De az üres tanya az üres pincéjével legalább negyven mérfölddel a hátuk mögött volt. Semmiképp nem érnének oda, mielőtt felkel a hold. És vajon Farkas hajlandó lenne-e gyors iramban lefutni a távot, Jacket a hátán cipelve, csak hogy utána éhen-szomjan bezárják egy pincébe három vagy négy napra? Főleg most, hogy ilyen közel van már az Átváltozás órája?!
Mi van akkor, ha már túl késő? Mi van akkor, ha Farkas már annyira közel van az Átváltozáshoz, hogy nem is hagyja majd bezárni magát? Mi van akkor, ha a benne rejtőzködő vérszomjas fenevad már felszínre is bújt, és most épp azon jár az esze, hol talál élelmet ebben a furcsa, számára idegen világban? Akkor a Jack zsebét majd kiszakító lakat teljesen fölösleges.
Visszafordulhatna, jött rá Jack. Visszamehetne Daleville-be, és mehetne tovább. Egy vagy két nap múlva már Lapel vagy Cicero közelében járna, és lehet, hogy találna valami munkát egy élelmiszerboltban vagy egy farmon; kereshetne pár dollárt, és jóllakna néhányszor; utána pedig néhány nap alatt átjuthatna Illinois államhatárán. Onnan már könnyű lenne, gondolta Jack – bár igazából fogalma sem volt, hogyan jutna el Springfieldbe és ott is a Thayer Iskolába, de biztos volt benne, hogy az államhatár után egy-két nap alatt odaérne valahogy.
Különben is, töprengett Jack, mikor már negyed mérföldre járhatott a kamrától, hogyan tudná megmagyarázni Farkast Richard Sloatnak? A jó öreg barátjának, a kerek szemüvegében és elmaradhatatlan nyakkendőjében? Richard Sloat abszolút racionális, és bár nagyon intelligens, iszonyú keményfejű is. Ha valamit nem lehet látni, az számára nem is létezik. Richardot sosem érdekelték gyermekként sem a tündérmesék; teljesen hidegen hagyták a Walt Disney-rajzfilmek, melyekben a jó tündér tökből hintót varázsolt, és a gonosz mostohának beszélő tükre volt. Ezek a képzelgések túl abszurdak voltak, sem hogy felkeltsék a hatéves (vagy nyolcéves, vagy tízéves) Richard érdeklődését – nem úgy, mint például egy elektron-mikroszkóp fényképe. Richard lelkesedése kiterjedt Rubik bűvös kockájára, melyet kevesebb mint kilencven másodperc alatt rakott ki, de Jack nem tartotta valószínűnek, hogy el tudna fogadni egy százkilencven centi magas, tizenhat éves farkasembert.
Egy pillanatra Jack bizonytalanul megtorpant az úton – és egy pillanatra tényleg elhitte, hogy képes lenne elhagyni Farkast, és nélküle folytatni útját Richard Sloat és a Talizmán felé.
Mi van akkor, ha én vagyok a csorda? kérdezte magától halkan. Aztán Farkas képe ugrott az agyába, amint lerohan a hegyről és a patakba veti magát, hogy megmentse az állatai életét.

7

A fáskamra üres volt. Jack abban a pillanatban tudta, hogy Farkas elment valahová, amikor megpillantotta a kamra nyitott ajtaját, de hitetlenkedve küzdötte le magát a vízmosás partján, át a szeméthalmazon a bejáratig. Farkas képtelen lett volna pár méternél továbbmenni egyedül, és mégis eltűnt.
– Visszajöttem – szólalt meg Jack. – Hahó, Farkas! Meghoztam a lakatot!
Tudta, hogy a levegőbe beszél, és a kamrába vetett pillantás csak megerősítette a sejtését. A zsákja egy kis fapadon feküdt, mellette egy rakás 1973-as magazin. Az ablaktalan kamra egyik sarkában tüzelőfa sorakozott szép rendben, amit egyszer valaki hosszú téli estékre gondolva hordhatott be. A kamra egyébként üres volt. Jack tehetetlenül megfordult, és kutatva nézett szét a vízmosás partján.
Kopott autógumik hevertek mindenfelé a gazban, LUGAR feliratú röpcédulák foszladoztak egy kupacban, elgörbült kék-fehér connecticuti rendszám árválkodott a kifehéredett címkéjű sörösüvegek között. Farkas sehol. Jack tölcsért csinált a kezéből.
– Hé, Farkas! Visszajöttem! – Nem várt választ, és nem is kapott. Farkas eltűnt.
– Francba – mondta Jack, és csípőre tette a kezét. Vegyes érzelmek – megkönnyebbülés, aggodalom, lelkiismeret-furdalás –, kavarogtak benne. Farkas azért ment el, hogy megmentse Jack életét – csak ez lehet a magyarázat az eltűnésére. Amint ő elindult Daleville-be, Farkas útnak eredhetett. Futva azóta már nagyon messze juthatott, mostanra bárhol várhatja, hogy feljöjjön a hold.
Ez a gondolat aggodalmat keltett benne. Farkas bevehette magát az erdőbe, mely a vízmosás által határolt mező másik szélén kezdődött, hogy átváltozása alatt ott tombolja ki magát nyulakon, vakondokon, mezei egereken és más állatokon. Ami szép lenne. De lehet, hogy kiszimatol háziállatokat is valahol, amivel komoly veszélybe sodorhatja magát. Vagy akár, jött rá rémülten Jack, magát a farmert és családját is kiszemelheti. Vagy ami még ennél is rosszabb, lehet, hogy közel jutott valamelyik tőlük északra fekvő városhoz. Jack nem tudta pontosan, de úgy gondolta, hogy egy átváltozott Farkas valószínűleg képes akár fél tucat embert is megölni, mielőtt őt magát ölik meg.
– Francba, francba, francba – káromkodott Jack, és felmászott a vízmosás túlsó felén. Semmi esélye, hogy megtalálja Farkast – valószínű, hogy soha többé nem fog vele találkozni, hasított belé a felismerés. Valami kisvárosi újságban pár nap múlva majd azt olvassa, hogy egy hatalmas, éhes farkas sétált be a városka főutcájába. És ott lesznek a nevek. Olyanok, mint Thielke, Heidel, Hagen...
Először az út felé nézett, reménykedve, hogy megpillantja Farkas óriási körvonalát, amint kelet felé tart, hogy ne találkozhasson a Daleville-ből visszatérő Jackkel. A hosszú út olyan üres volt, mint a fáskamra.
Na persze.
A nap, mely olyan megbízható óra volt, mint a karján lévő, már meglehetősen alacsonyan járt.
Jack kétségbeesetten fordult a mező és a távolban lévő erdő felé. Semmi mozgás, csak a fák tetején táncoltatta meg a leveleket egy enyhe szellő.
FOLYTATÓDIK A VADÁSZAT A GYILKOS FARKAS UTÁN, közli majd a főcím néhány nap múlva.
Ekkor egy széles, barna kő megmozdult az erdő szélén, és Jack rájött, hogy a kő Farkas. Jackre nézett.
– Ó, te bajkeverő gazfickó! – mondta Jack, és megkönnyebbülése ellenére tudta, hogy titokban nagyon örült Farkas eltűntének. Elindult feléje.
Farkas nem mozdult, de testtartása valahogy feszültebbé vált. Jack második lépéséhez több erő kellett, mint az elsőhöz.
Még néhány lépés, és Jack észrevette, hogy Farkas további változáson ment keresztül. Szőre vastagabb lett és sűrűbb, úgy csillogott, mintha most dörzsölték volna szárazra; és Farkas szakálla most már tényleg a szeme alól nőtt ki. Egész teste, guggoló testtartása ellenére, szélesebbnek és erőteljesebbnek látszott. Rikító narancssárga szemében folyékony tűz táncolt.
Jack erejét megfeszítve ment közelebb. Majdnem megállt, mikor úgy látta, hogy Farkas kezei helyén mancsok lógnak, de aztán rájött, hogy most már a kezét és ujjait is vastag, göndör szőrzet fedi. Farkas továbbra is égő szemekkel bámulta. Jack újra megfelezte köztük a távolságot, majd megállt. Most először nem tudott Farkas arcában olvasni, mióta átjöttek a Territóriumokból. Lehet, hogy már túlságosan átváltozott, vagy az is lehet, hogy a szakálla túl sokat eltakar arcából. De abban biztos volt, hogy Farkasban erős érzelem tombol.
Négy méterrel előtte végleg megállt, és kényszerítette magát, hogy a farkasember szemébe nézzen.
– Nemsoká, Jack – mondta Farkas, és mosolyra próbálta húzni az ajkát, de a mosolynak csak félelmetes paródiáját sikerült produkálnia.
– Azt hittem, elmentél – mondta Jack.
– Itt ültem, és vártam, hogy jössz-e.
Jack nem tudta, mit kezdjen ezzel a kijelentéssel. Bizarr módon a Piroska és a farkas meséje jutott az eszébe. Farkas fogai tökéletesen hegyesnek, élesnek és erősnek látszottak.
– Megvettem a lakatot – mondta. Előhúzta a zsebéből és feltartotta. – Kitaláltál valamit, Farkas, míg én oda voltam?
Farkas egész arca – a szeme, a fogai, mindene – Jackre villant.
– Most te vagy a csorda, Jack – mondta Farkas. Majd hátravetette a fejét, és hosszan, egyre hangosabban vonítani kezdett.

8

Egy kevésbé rémült Jack Sawyer erre azt mondta volna, hogy „Ugyan, ne hülyéskedj már!”, vagy hogy „A megye összes kutyája perceken belül itt lesz, ha ezt így folytatod!”, de mindkét gondolat megakadt a torkában. Túlságosan félt, hogysem egy szó is kijött volna a torkán. Farkas megint ellőtte 1-es Számú Kedves Mosolyát, szája úgy nézett ki, mint Ginsu kések reklámja a tévében, majd könnyedén felállt. Jack most legalább két méter húsznak látta, és olyan szélesnek, mint az Oatley Sörbár hordói.
– Jó szagod van ebben a világban, Jack – mondta Farkas. És ekkor Jack végre rájött. Farkas diadalittas volt. Mint aki minden ellene szóló fogadás ellenére megnyert egy különlegesen bonyolult vetélkedőt. Igen – diadal és a korábban még rejtőzködő vad öröm lángolt az arcán.
– Jó szagok! Finom szagok!
Jack tett egy óvatos lépést hátrafelé, azon gondolkodva, hogy vajon a szél felőle fúj-e Farkas felé.
– Korábban nem mondtál róla semmi jót – jegyezte meg nem túl logikusan.
– Korábban az korábban, most az most – felelte Farkas.
– Jó dolgok. Sok jó dolog – mindenfelé. Farkas megtalálja őket, az biztos!
Most már Jack látta – szinte érezte –, hogy vak, magabiztos mohóság ragyog a vöröses szemekből. Megeszek mindent, amit elkapok, mondták azok a szemek.
– Remélem, hogy azok a jó dolgok nem emberek, Farkas – mondta csendesen Jack.
Farkas elhúzta a száját, és félig nevetés, félig ordítás bugyborékolt a torkából.
– Farkasnak ennie kell – közölte, és hangja olyan, de olyan boldog volt! – Ó, Jack! Farkasnak nagyon ennie kell! ENNI!
– Be kell hogy zárjalak abba a kunyhóba, emlékszel?! – kérdezte Jack. – Emlékszel, Farkas? Csak reménykedhetünk, hogy nem tudsz kijönni belőle. Gyere, induljunk! Farkas! Halálra ijesztesz!
Ezúttal gurgulázó nevetés hagyta el Farkas torkát.
– Ijeszt! Farkas tudja! Farkas tudja, Jack! Félelemszagod van!
– Nem lep meg – felelte Jack. – Na gyere, induljunk vissza a házikóba, oké?!
– Ó, én nem megyek be a kamrába! – mondta Farkas, és hegyes nyelvével körbenyalta a szája szélét. – Nem. Én nem, Jack. Farkas nem. Farkas nem mehet be a kunyhóba. – A szája szélesre húzódott, villogó fogai ismét kilátszottak. – Farkas emlékezett, Jack! Itt és most! Farkas! Farkas emlékezett!
Jack hátralépett.
– Még több félelemszag. Még a cipődön is. A cipődön, Jack!
A félelemtől bűzlő cipőket szemmel láthatóan nagyon viccesnek találta.
– Be kell menned a kunyhóba, erre kellene emlékezned!
– Nem! Farkas! Te mész be a kunyhóba, Jack! Jack megy be a kunyhóba! Emlékszem!
A farkasember szemei égő vöröses-narancssárgáról puha, elégedett lilára változtak.
– A Jó Gazda Könyvé-ből, Jack. A Farkas Története, Aki Nem Bántja A Csordáját. Emlékszel, Jack? A lakat bezárja az ajtót. Mikor a Farkas tudja, hogy jön az Átváltozás ideje, a csorda bemegy a pajtába, és a lakat bezárja az ajtót. Nem Bántja A Csordáját. – Szája újra kinyílt, és hosszú nyelve boldogan kunkorodott ki belőle. – Nem! Nem! Nem Bántja A Csordáját! Farkas! Itt és most!
– Azt akarod, hogy három napig be legyek zárva a kunyhóba? – kérdezte Jack.
– Ennem kell, Jack – felelte egyszerűen Farkas, és Jack észrevett valami sötétet, baljóslatút, mely gyorsan úszott felé Farkas változó szemeiből. – Mikor a hold magával ragad, ennem kell. Jó szagok vannak itt, Jack. Rengeteg élelem Farkas számára. Mikor a hold szabadon enged, Jack kijön a kunyhóból.
– Mi van akkor, ha nem akarok három napig bezárva lenni a kunyhóban?
– Akkor Farkas megöli Jacket. És Farkas elátkozott lesz.
– És ez mind benne van A Jó Gazda Könyvé-ben, ugye?!
Farkas bólintott.
– Emlékszem. Még időben eszembe jutott, Jack. Amíg rád vártam.
Jack még mindig megpróbálta megemészteni Farkas ötletét. Három napig ki kell bírnia élelem nélkül. Farkas meg szabadon mászkálna. Ő be lenne börtönözve, és Farkas kint lenne a világban. Mégis, úgy tűnik, ez az egyetlen út, hogy túlélje Farkas átváltozását. Ha háromnapos koplalás és a halál közt kell választania, hát jöjjön a koplalás. És ekkor Jacknek eszébe jutott, hogy ez a fordítottság mégsem igazi fordítottság – ő így is szabad lesz, a kunyhóba zártan, míg Farkas kint a szabadban így is be lesz börtönözve. Mindössze a cellája lesz nagyobb, mint az övé.
– Hát akkor az Isten áldja meg A Jó Gazda Könyvé-t, mert erre magamtól nem jöttem volna rá!
Farkas újra rávillantotta tekintetét, majd vágyakozó szemekkel az égre nézett.
– Már nincs sok idő, Jack. Te vagy a csorda. Be kell zárjalak.
– Oké – mondta Jack –, azt hiszem, igazad van.
És ez a mondat is úgy hatott Farkasra, mintha Jack a világ legjobb viccét mondta volna. Miközben vonítva nevetett, átvetette egyik karját Jack csípőjén, felemelte, és ölében vitte át a mezőn.
– Farkas gondoskodni fog rólad, Jack – mondta, mikor végre abba tudta hagyni a nevetést. Óvatosan lerakta a fiút a vízmosás tetején.
– Farkas – szólalt meg Jack.
Farkas elhúzta a száját, és vakarózni kezdett.
– Embert nem ölhetsz, Farkas – mondta Jack. – Emlékezz erre! Ha vissza tudtál emlékezni a történetre, akkor vissza tudsz majd erre is emlékezni: embert ne ölj! Mert ha megölsz egyet, hajtó vadászatot indítanak ellened! Ha megölsz egy embert, csak egyetlenegyet, nagyon sok másik fog jönni, hogy megöljenek téged. És meg is ölnek. Ez biztos. Kiterítenek szárazon.
– Embert nem, Jack. Az állatoknak jobb szaguk van, mint az embereknek. Embert nem. Farkas!
Együtt sétáltak le a vízmosás partján. Jack elővette zsebéből a lakatot, és többször kinyitotta, bezárta, hogy megmutassa Farkasnak, hogy működik.
– És aztán becsúsztatod a kulcsot az ajtó alatt, oké?! – kérdezte. – Aztán, mikor vissza változtál, én majd kiadom neked. – Jack lepillantott az ajtó aljára, és látta, hogy legalább ötcentis rés van a padló és az ajtó között.
– Oké, Jack, Majd kiadod nekem.
– Most mit csinálunk? – kérdezte Jack. – Bemenjek már most a kunyhóba?
– Ülj oda! – mutatott egy pontra Farkas a fáskamrán belül, úgy harminc centire az ajtótól.
Jack kérdőn nézett rá, majd belépett a kunyhóba, és leült. Farkas leguggolt a bejárat előtt, és nem is nézve a fiúra, kinyújtotta felé a kezét. Jack megfogta – olyan érzés volt, mint ha egy szőrös nyulat tartana. Farkas olyan szorosan markolta meg a kezét, hogy Jack majdnem felsikoltott – de hiába sikolt, Farkas már úgysem hallotta volna meg. Már megint felfelé bámult, arca álmodozó és békés volt. Pár másodperc múlva Jacknek sikerült kényelmesebb helyet találni Farkas markában.
– Sokáig maradunk így? – kérdezte. Farkas csak egy perc múlva válaszolt.
– Addig – felelte, és újra megszorította Jack kezét.

9

Így ültek ott az ajtó két oldalán szótlanul órákon át, majd a nappali világosság halványodni kezdett. Farkas alig észrevehetően remegett az utolsó húsz percben, és ahogy a levegő egyre sötétebb lett, kezének remegése is felerősödött. Épp olyan, gondolta Jack, mint amikor a versenylovak már türelmetlenül toporognak a futam előtt, alig bírják kivárni, hogy felcsattanjon a lövés, és kinyissák előttük a kapukat.
– Kezd magával vinni a hold – mondta halkan Farkas. – Nemsoká futni fogok vele. Bárcsak te is futhatnál, Jack!
Jack felé fordította a fejét, és ő látta, hogy Farkas komolyan gondolja, amit mondott, lényének nagy része mégis csöndben azt suttogja: Futhatnék utánad is, nemcsak melletted, kishaver!
– Azt hiszem, most már be kell zárnunk az ajtót – jegyezte meg Jack. Megpróbálta kihúzni a kezét Farkas markából, de csak akkor sikerült neki, mikor Farkas szinte lenézően elengedte.
– Jacket bezárjuk, Farkast kizárjuk. – Farkas szemei fellángoltak egy pillanatra, vörös Elroy-szemekké változva.
– Emlékezz, vigyáznod kell a csordára – mondta Jack. Hátralépett a kunyhó közepére.
– A csorda bemegy a pajtába, és a lakat bezárja az ajtót. Nem Bántja A Csordáját. – Farkas szemében kilobbant a tűz, megint narancssárgán csillogott.
– Tedd fel a lakatot az ajtóra!
– Az isten verje meg, azt csinálom! – mondta Farkas. – Most rakom az istenverte lakatot az istenverte ajtóra, látod?! – Ezzel rácsapta az ajtót Jackre. – Hallod, Jack? Ez az istenverte lakat! – És Jack tényleg hallotta, ahogy a lakat bekattan.
– És most a kulccsal!
– Az istenverte kulcs, itt és most – mondta Farkas, és hallatszott, ahogy a kulcs becsúszik a helyére, ráfordul, majd kicsúszik a lakatból. Egy másodperccel később a kulcs megjelent az ajtó alatt.
– Kösz – lehelte Jack. Lehajolt, felvette a kulcsot, és egy pillanatra olyan erővel szorította a markában, hogy az szinte átszúrta a kezét – a nyoma, mely olyan alakú volt, mint Florida, még öt nap múlva is látszott, de hogy pontosan mikor múlt el, azt Jack nem vette észre a letartóztatása miatti izgalomtól –, majd óvatosan a zsebébe csúsztatta. Kint Farkas hangosan, szinte dühösen zihált.
– Haragszol rám, Farkas? – suttogta Jack. Ököl csattant az ajtón.
– Nem! Nem haragszom! Farkas!
– Akkor jó – nyugodott meg Jack. – Embereket ne, Farkas! Ne felejtsd el! Mert megtalálnak, és megölnek!
– Embereket nem, jóóóóóúúúúúú! – A mondat vége folyékony vonítássá alakult. Farkas teste az ajtónak dőlt, szőrös lába látszott az ajtó alatti résen.
– Nem haragszom – suttogta Farkas, mintha szégyenkezne az előbbi vonítása miatt. – Farkas nem haragszik. Farkas akar, Jack. Most már hamar, istenverte hamar itt az idő!
– Tudom – válaszolta Jack, és hirtelen sírhatnékja támadt; azt kívánta, bárcsak megölelhetné Farkast, Még fájdalmasabb volt az a kívánsága, hogy bárcsak a tanyán maradtak volna mostanáig, és Farkas most biztonságban be lenne zárva a pincébe.
Aztán az a furcsa, zavaros gondolata támadt megint, hogy Farkas biztonságosan be van zárva.
Farkas lába eltűnt az ajtó alatti résből, és Jack mintha úgy látta volna, hogy vékonyabbnak és erősebbnek tűnt, mint korábban.
Farkas felmordult, zihált, majd újra felmordult. Jól eltávolodott az ajtótól. Hangos sóhajszerűség hallatszott.
– Farkas? – szólt Jack.
Fülsiketítő vonítás Jack feje fölül: Farkas felment a vízmosás tetejére...
– Vigyázz magadra – mondta Jack, bár tudta, hogy Farkas már nem hallja, és még ha elég közel is lenne, hogy meghallja, valószínűleg már úgysem értené meg.
Vonítások sorozata következett, és Jack nem tudta megállapítani, hogy a szabadságot vagy a rabságot hirdetik-e. A vonítások felszálltak a holdhoz, magukkal sodorva szegény Farkast is. Jack észre sem vette, hogy reszket, csak mikor összefonta karjait a mellén, akkor érezte, hogy a karjai más ütemben remegnek, mint a mellkasa.
A vonítások elhalkultak, eltávolodtak. Farkas futott a holddal.

10

Három nap és három éjjel Farkas szinte állandóan élelem után járt. Naplementétől holdfelkeltéig aludt egy kidőlt tölgyfa alatti lyukban. Jack gondolatai ellenére Farkas egyáltalán nem érezte magát bebörtönözve. A mező mögött jó nagy erdő terült el, és telis-tele volt egy farkas étrendjébe tartozó dolgokkal. Egerek, nyulak, kutyák, macskák, mókusok – mindet könnyedén megtalálta. Bent maradhatott volna az erdőben, hogy degeszre zabálja magát, és ne is kelljen aztán ennivalóra gondolnia a következő Átváltozásig.
De Farkas szaladt a holddal, és ugyanúgy nem tudott megmaradni az erdőben, mint ahogy magát az Átváltozást sem tudta befolyásolni. A holdat követve száguldott tanyákon, legelőkön keresztül, városszéli házak mellett rohant el, és befejezetlen utakon álló hatalmas buldózerek és óriási aszimmetrikus daruk mellett, melyek alvó dinoszauruszokként hajtották le fejüket éjszakára. Intelligenciájának fele az orrában lakozott, és nem túlzás azt állítani, hogy amúgy is fantasztikusan érzékeny orra most szinte zseniálisan funkcionált. Nem egyszerűen kiszagolta a tyúkólnyi csirkét öt mérföldről, és el tudta különíteni a szagukat az ugyanabban az udvarban lévő disznók és tehenek szagától; ez gyerekjáték volt számára; de Farkas azt is megérezte, hogy a csirkék mikor mozdulnak meg. Megérezte, hogy az egyik alvó disznónak sebes az egyik lába, és az egyik tehénnek elfekélyesedett a tőgye.
És ez a világ, melynek holdja vezette őt, már nem bűzlött vegyszerektől és haláltól. Egy régebbi, primitívebb létezési szintre süllyedt a vándorlása ideje alatt. Azt lélegezte be, ami megmaradt a föld eredeti édességéből és erejéből, melyeket egyszer a Territóriumokkal osztott meg a föld. Még amikor emberi települések közelébe ért, és elroppantotta a család korcs kuvaszának a torkát, és rágás nélkül nyelte le a szétmarcangolt belsőségeket, még akkor is tudatában volt a mélyen felszín alatt folyó tiszta vizű forrásoknak, és a messze, nyugaton lévő hegyeken csillogó hónak. A hely tökéletes volt egy átváltozott Farkasnak, és ha megöl egyetlen embert is, akkor elátkozott lesz.
Embert nem ölt.
Nem látott egyet sem. Lehet, hogy ezért. Az Átváltozás három napja alatt Farkas megölt legalább egyet minden más állatfajból, mellyel Indiana állam keleti részében találkozhatott, beleértve egy görényt és egy egész hiúzcsaládot is, mely két völggyel odébb élt egy mészkőbarlangban. Az első éjszakáján elkapott egy repülő denevért, leharapta a fejét, és lenyelte a többi részét, mikor az még mindig csapkodott. Egész hadseregnyi házimacska csúszott le a torkán, és több szakasznyi kutya. Vad, koncentráló szemekkel legyilkolta egy egész telep disznóállományát.
De Farkas kétszer érezte, hogy valami titokzatos erő megtiltja, hogy megölje a zsákmányát, és ettől csak még jobban otthon érezte magát ebben a világban, ahol ő csak betolakodó volt. Mind a kétszer a hely miatt volt (nem valami bizarr morális kérdés tartotta vissza), pedig látszólag mindkét hely teljesen hétköznapi volt. Az egyik egy tisztás, ahová egy nyulat kergetett, a másik pedig egy tanya hátsó udvara, ahol a láncon tartott házőrző nyüszítő ölebbé változott láttára. Abban a pillanatban, ahogy mancsát lerakta ezeken a helyeken, felállt a szőr a nyakán, és elektromos áram futott végig a gerincén. Ezek szent helyek voltak, és Farkas nem ölhet szent helyeken. Ennyi. Mint minden más szent hely, ezek is régóta kiválasztottak voltak; olyan régóta, hogy valószínűleg az ősi szó illett rájuk leginkább. Ősi, ez a kifejezés áll legközelebb ahhoz, amit Farkas érzett a tanya hátsó udvarán és a tisztáson, mintha évek sokasága zsúfolódott volna össze ezeken a helyeken. Farkas egyszerűen kitolatott a szent területekről, és továbbállt. Farkas maga is rejtélyben élt, és tökéletesen jól érezte magát a környezetében (mint például a Jack által látott szárnyas emberek is).
És nem felejtette el Jack Sawyer iránti kötelezettségeit.

11

A bezárt kunyhóban Jack magára maradt saját jellemével és gondolataival, úgy, mint még soha máskor életében.
Az egyetlen bútor a kunyhóban a kis pad volt, és az egyetlen kikapcsolódást a majdnem tízéves magazinok jelentették. Amiket nem is tudott elolvasni. Mivel egyetlen ablaka sem volt a kunyhónak, az ajtó alatti résen kora reggel beszivárgó fényt kivéve olyan sötét volt, hogy még a képeket sem tudta nézegetni, csak a méretüket tudta kivenni. A szavak szürke kukacok sorai voltak, nem lehetett ki betűzni őket. Fogalma sem volt róla, hogyan fogja kibírni az elkövetkező három napot. Jack a pad felé lépett, jól beleverte a térdét, majd leült gondolkodni.
Először is azt vette észre, hogy a kunyhóban másként telik az idő, mint a külső világokban. A kunyhón kívül a másodpercek gyorsan meneteltek, percekké, majd órákká olvadtak. Egész napok kattogtak el ütemesen, egész hetek. A kunyhóidő másodpercei nem voltak hajlandók eltelni – óriási, groteszk másodperc-monstrumokká nőttek ki. Kint akár egy óra is eltelt, míg bent maximum négy vagy öt másodperc dagadt meg és lebegett el a levegőben.
A második felismerése volt, hogy ha az idő lassúságára gondol, csak még rosszabb lesz a helyzet. Ha egyszer elkezdesz a múló másodpercekre koncentrálni, azok egyre kevésbé hajlandók elmúlni. Tehát megpróbálta felmérni cellájának dimenzióit, hogy agyát leállítsa a három nap elteléséhez szükséges végeláthatatlan másodpercek számolgatásáról. A fal mellett tyúklépésben haladva kiszámolta, hogy a fáskamra úgy két méterszer háromméteres. Legalább ki tud nyújtózkodni az éjszaka.
Ha teljesen körbejárja a kunyhó belsejét, körülbelül tíz métert tesz meg.
Ha százszor sétálja körbe a kunyhót, egy kilométert tesz meg.
Lehet, hogy enni nem tud, de sétálni, azt igen. Jack levette az óráját a karjáról, zsebre tette, és megfogadta magának, hogy csak akkor fogja megnézni, ha már nagyon muszáj.
Az első kilométerének a negyedénél tarthatott, mikor eszébe jutott, hogy nincs víz a kunyhóban. Se víz, se élelem. Belegondolt, és úgy döntött, hogy több, mint három vagy négy nap kell a szomjanhaláshoz. Ha Farkas visszajön érte, nem lesz semmi baja – azaz baja lesz, de legalább életben marad. És ha Farkas nem jön vissza? Ki kell törnie az ajtót.
Ebben az esetben viszont jobb, ha most megpróbálja, hiszen most még van ereje.
Jack az ajtóhoz lépett, és két kézzel meglökte. Majd újra, erősebben. Megcsikordultak a sarokvasak. Kísérletképpen nekivetette vállát az ajtó szélének, a sarok vasaknál. A válla megfájdult, de az ajtóval semmi nem történt. Erőteljesebben megismételte a műveletet. A sarokvasak csikorogtak, de nem mozdultak egyetlen millimétert sem. Farkas be tudná törni az ajtót egyetlen csapással, de Jack rájött, hogy ő akkor sem tudja megmozdítani, ha fasírttá lapítja rajta a vállát. Nincs más választása, várnia kell Farkasra.
Az éjszaka közepére Jack már megtett tizenkettő vagy tizenhárom kilométert – eltévesztette, hogy hányszor érte el a százat, de úgy tizenkettő vagy tizenhárom lehetett. Kiszáradt és korgott a gyomra. A kunyhó pisitől bűzlött, mert Jacknek muszáj volt pisilnie. Direkt a hátsó falnál intézte el a dolgát, mert ott volt egy kis rés a deszkák közt, ami azt jelentette, hogy legalább a pisi kis része kijutott a kunyhóból. Teste fáradt volt, de nem hitte, hogy képes lenne elaludni. Az órája szerint még csak öt órája volt a kunyhóban, de ő legalább huszonnégynek érezte. Nem mert lefeküdni.
Az agya nem bírt leállni – ez volt a baja. Megpróbálta felsorolni az összes könyv címét, amit az utóbbi évben olvasott, az összes tanárja nevét, a Los Angeles Dodgers összes játékosát... de zavaros, csapongó gondolatok zavarták meg állandóan. Mindig beugrott neki, ahogy Morgan Sloat lyukat szakít a levegőben. Ahogy Farkas arca víz alatt lebeg, s keze súlyos hínárként süllyed. Ahogy Jerry Bledsoe rángatózik az elektromos szekrény előtt, szemüvege olvadtan folyik le az orrára. Ahogy egy ember szeme elsárgul, és kezei patákká változnak. Ahogy Tommy bácsi műfogsora megvillan a szemétdombot megvilágító napfényben. Ahogy Morgan Sloat jön felé, kopasz fején sűrű, fekete haj nő ki – majd Morgan bácsi mégsem felé, hanem az anyja felé halad.
– Fats Waller dalait hallják – mondta, újabb körbe kezdve. – „Túl nagy a lábad.” „Ne rosszalkodj.” „Jitterbug keringő.” „Ne kerüljünk bajba.”
Az Elroy-rém az anyja felé nyúl, buján suttogva végigfuttatja patáját az anyja csípőjén.
– Közép-Amerika országai. Nicaragua. Honduras. Guatemala. Costa Rica...
És mikor már olyan kimerült volt, hogy végre összegömbölyödve lefeküdt a földre, és sapkáját párna gyanánt a feje alá gyűrte, Elroy és Morgan Sloat még akkor is az agyában tombolt. Osmond megcsördítette ostorát Lily Cavanaugh hátán, és táncoltak a szemei. Aztán Farkas óriási, egyáltalán nem emberi teste, ágaskodott fel, és puskagolyó fúródott egyenesen a szívébe.
A nappal első sugarai ébresztették, és vérszagot érzett. Egész teste víz után könyörgött, majd pedig élelem után. Felnyögött, Képtelenség még három ilyen éjszakát túlélni. Az alacsonyan beeső napfényben láthatta a kunyhó falait és mennyezetét. Egészében véve jóval nagyobbnak látszott, mint amekkorának érezte éjszaka. Megint pisilnie kellett, bár alig hitte, hogy a teste megengedheti magának a folyadékveszteséget. Aztán rájött, hogy azért látszik nagyobbnak a kunyhó, mert a földön fekszik.
Majd megint megcsapta a vérszag, és oldalra, az ajtó felé nézett. Egy nyúl nyúzott hátsófele volt az ajtó alatti résbe gyömöszölve. A nyers húsból szivárgott a vér. Farkas etetni próbálta.
– Ó, Jézus! – motyogta Jack. A nyúl megnyúzott lába teljesen emberinek tűnt. Jack gyomra görcsbe rándult. De ahelyett, hogy elhányta volna magát, nevetni kezdett egy abszurd gondolatra. Farkas olyan volt, mint egy háziállat, mely minden reggelre megajándékozza a gazdáit valamivel. Egy döglött madárral, egy kibelezett egérrel...
Két ujjával óvatosan felemelte a borzasztó ajándékot, és a pad alá rakta. Még mindig nevethetnékje volt, de szemei könnyben úsztak. Farkas túlélte az Átváltozás első éjszakáját, csakúgy, mint ő.
A következő reggel egy beazonosíthatatlan húsdarabot hozott, mindkét végében törött csontszilánkokkal.

12

A negyedik nap reggelén Jack hallotta, hogy valami csúszik le a vízmosás partján. Vijjogás hallatszott, majd a felriadt madár nehézkesen felemelkedett a kunyhó tetejéről. Nehéz léptek közeledtek az ajtóhoz. Jack felkönyökölt, és belepislogott a sötétbe.
Egy nagy test dörrent neki az ajtónak, és ott is maradt. Egy pár szakadt, mocskos tornacipőjelent meg az ajtórésben.
– Farkas? – szólalt meg Jack. – Te vagy az, ugye?!
– Add ki a kulcsot, Jack!
Jack a zsebébe nyúlt, kivette a kulcsot, és kicsúsztatta a résen át pont a két cipő közé. Egy nagy, barna kéz felvette.
– Hoztál vizet? – kérdezte. Farkas undorító ajándékai ellenére Jack közel állt a teljes kiszáradáshoz – ajka megdagadt és felrepedezett, nyelve kitöltötte az egész száját, és forrón lüktetett. A kulcs megfordult a zárban.
Lejött a lakat az ajtóról.
– Egy kicsit – felelte Farkas. – Csukd be a szemed, Jack! Túl nagy lesz a fény.
Jack a szeme elé kapta a kezét, mikor kinyílt az ajtó, de a kunyhót elárasztó világosság így is élesen szúrta a szemét. Fölszisszent a fájdalomtól.
– Nemsoká jobb lesz – mondta Farkas a közvetlen közelében, majd erős karjával átkarolta Jacket, és felemelte. – Ne nyisd ki a szemed! – figyelmeztette Farkas, és kilépett vele a kunyhóból.
Miközben Jack újra vizet kért, és egy régi bögre rozsdás széle ért az ajkához, pontosan tudta, hogy Farkas miért nem akart a kunyhóban maradni. A kinti levegő hihetetlenül frissnek és édesnek tűnt, mintha egyenesen a Territóriumokból importálták volna. Nagyot kortyolt a vízből, mely finomabb volt, mint bármi, amit életében ivott, és a víz kristálytiszta patakként keltett életre benne mindent. Úgy érezte magát, mintha egy kiszáradt mező lenne, melyet egyszer csak megöntöznek.
Farkas jóval előbb elvette ajkától a bögrét, mint ahogy ő azt szerette volna.
– Ha többet adok most, rosszul leszel tőle – mondta Farkas. – Most nyisd ki a szemed, Jack, de csak egy kicsikét!
Jack követte az utasítást. Milliónyi fényút szaladt a szemébe. Felkiáltott.
Farkas leült, ölében ringatta Jacket.
– Igyál – mondta, és újra odatartotta a bögrét Jack szájához. – Nyisd ki újra a szemed!
Most sokkal kevésbé fájt a fény. Jack kilesett szempillái alól, miközben újabb csodatevő korty simogatta végig a torkát.
– Ó! – sóhajtott Jack. – Mitől ilyen finom ez a víz?
– A nyugati szél teszi – felelte Farkas.
Jack jobban kinyitotta a szemét. A ragyogás lassan szétvált a vízmosás fáradt zöldjévé és a kunyhó barnájává. Feje Farkas vállán nyugodott. Lapockája Farkas hasát nyomta.
– Jól vagy, Farkas? – kérdezte. – Tudtál eleget enni?
– Farkas mindig tud eleget enni – felelte Farkas egyszerűen, és megveregette Jack combját.
– Köszönöm, hogy hoztál nekem húst!
– Megígértem. Te voltál a csorda, emlékszel!?
– Persze, emlékszem – mondta Jack. – Kérhetek még vizet? – Kicsúszott Farkas öléből, és leült vele szemben, ahonnan láthatta.
Farkas odanyújtotta neki a bögrét. A John Lennon-szemüveg újra az orrán; szakálla alig több mint borosta, fekete haja, bár még mindig zsíros és hosszú, jóval rövidebb. Farkas arca békés és barátságos volt, és nagyon fáradt. A kertésznadrágja fölött egy körülbelül két számmal kisebb, INDIANA EGYETEM ATLÉTIKAI OSZTÁLY feliratú, Szürke pulóver volt.
Sokkal emberibbnek nézett ki, mint bármikor azóta, hogy Jack megismerkedett vele. Nem valószínű, hogy akár a leggyöngébb főiskolára is felvették volna, de egy középiskolai rögbicsapatból aligha lógott volna ki.
Jack kortyolt egyet – Farkas a bögre alatt tartotta a kezét, hogy ha Jack köhögni kezdene, azonnal elkaphassa onnan.
– Tényleg jól vagy?
– Itt és most – felelte Farkas. Majd másik kezével megsimogatta a pocakját, és nagyot ásított. – Csak fáradt. Alszom egy kicsit, Jack. Itt és most.
– Honnan szedted a pulóvert?
– Ki volt terigetve – mondta Farkas. – Hideg van, Jack.
– Embert nem bántottál, ugye?!
– Embert nem. Lassan idd azt a vizet! – Szeme újra narancssárgán villant meg egy pillanatra, és Jack rájött, hogy Farkasnak azért sosem lesz igazán „emberi” a külseje. Aztán Farkas megint ásított. – Alszom egy kicsit.
Kényelmesebb helyet keresett a lejtőn, és lerakta a fejét. Szinte abban a pillanatban elaludt.

HARMADIK RÉSZ
Világok ütközése

HUSZADIK FEJEZET
A törvény fogságában

1

Aznap délután kettőre száz mérföldet haladtak nyugatra, és Jack Sawyer úgy érezte, mintha ő maga is a holddal futott volna – olyan könnyen ment a dolog. Mardosó éhsége ellenére Jack lassan kortyolgatta a vizet a rozsdás bögréből, és várta, hogy Farkas felébredjen. Végre megmozdult.
– Most már mehetünk, Jack – mondta, majd a hátára kapta, és bekocogott vele Daleville-be.
Míg Farkas nyugalmat színlelve üldögélt az épület előtti útpadkán, Jack bement a daleville-i Burger Kingbe. Először a vécébe ment, és derékig levetkőzött, A sülő hús szaga olyan erős volt még ott is, hogy a nyál összefutott a szájában. Megmosta a kezét, karját, arcát, egész felsőtestét. Aztán bedugta a fejét a csap alá, és a folyékony szappannal megmosta a haját is. Gyűrött, ázott papírtörölközők estek a padlóra.
Aztán rendbe szedte magát annyira, hogy odamehessen a pulthoz. Az egyenruhás lány meredten bámulta, miközben Jack elmondta neki a rendelését. Vizes a hajam, gondolta. Míg várt a rendelés teljesítésére, a lány hátralépett egy pár lépést, és továbbra is tágra nyílt szemmel bámulta Jacket.
Miközben elfordult a pulttól, már bele is harapott az első óriási hamburgerbe. Lé folyt le az állán, ahogy az üvegajtó felé haladt. Annyira éhes volt, hogy jóformán rágni is elfelejtett. Három hatalmas falattal eltüntette majdnem az egész szendvicset. Épp egy újabb nagy harapáshoz tátotta a száját, mikor az ajtón keresztül meglátta, hogy Farkas körül népes gyereksereg álldogál. A falat megkeményedett a szájában, gyomra összezárult.
Kisietett, s közben nagy igyekezettel próbálta legyűrni a szájában lévő hús-zsemle-uborka-saláta-paradicsom gombócot. A gyerekek három oldalról állták körül Farkast, és épp olyan leplezetlenül bámulták, mint őt az a lány. Farkas összekucorodott, amennyire csak tudott, és fejét mélyen behúzta, mint egy teknősbéka. Fülei teljesen a fejéhez lapultak. A falat teniszlabdaként akadt meg Jack torkában, és ahogy újra nyelni próbált, épp csak egy centivel jutott lejjebb.
Farkas megpillantotta a szeme sarkából, és azonnal megkönnyebbült. Egy húszas éveiben járó magas, farmernadrágos férfi szállt ki rozoga kisteherautójából tőlük úgy három méterre, nekidőlt a kocsi oldalának, és őket nézte mosolyogva.
– Egyél egy hamburgert, Farkas – szólalt meg Jack könnyedén. Odanyújtotta a dobozt, és Farkas előbb megszagolta, aztán felemelte a fejét, hatalmasat harapott, és buzgón rágni kezdte a falatot. A gyerekek, lenyűgözve és elámulva, közelebb léptek. Néhány kuncogott.
– Ő micsoda? – kérdezte egy lófarkas, szőke kislány. – Ő egy szörny?
Egy gombafejű, hét év körüli kisfiú nyomakodott a kislány elé.
– Ő a Melák, ugye?! Ő tényleg a Melák. Ugye? Ugye? Igazam van?
Farkas kibányászta a hamburger maradékát a doboz maradékából, és tenyerével benyomta a szájába az egészet. Salátadarabok potyogtak felhúzott térdére, majonéz és húslé kenődött szét az arcán. Minden más barna péppé változott Farkas hatalmas fogainak őrlésében. Mikor lenyelte a falatot, nekiállt kinyalni a dobozt.
Jack kedvesen kivette kezéből.
– Dehogy, ő csak az unokatestvérem. Nem szörny és nem is a Melák. Mit bámultok, és miért nem hagytok minket békén? Tűnjetek el!
A gyerekek tovább bámultak. Farkas most az ujjait nyalogatta.
– Ha tovább is így bámuljátok, lehet, hogy mérges lesz. Nem is tudom, mit fog csinálni, ha mérges lesz.
A gombafejű kissrác elég horrorfilmet látott már ahhoz, hogy el tudja képzelni, mit csinálna ez a hamburgerzabáló vadállat, ha feldühödne. Hátralépett, A többi gyerek is hátrább húzódott.
– Menjetek el! – mondta nekik Jack, de a gyerekek nem mozdultak.
Farkas felállt, a gyerekek fölé magasodott, és öklét rázva kiabálni kezdett.
– AZ ISTEN VERJEN MEG BENNETEKET, NE BÁMULJATOK ENGEM! NE NÉZZETEK RÁM OLYAN FURÁN! MINDENKI FURÁN NÉZ RÁM!
A gyerekek szétspricceltek. Farkas mélyeket lélegezve, vöröslő arccal nézte, ahogy a gyerekek elrohannak Daleville főutcáján, majd eltűnnek az első sarkon. Mikor már nem látta őket, összefonta karját a mellén, és lehajtott fejjel Jackre nézett. Maga volt a megtestesült szégyenkezés.
– Farkasnak nem kellett volna kiabálnia – mondta. – Ezek csak kölykök voltak.
– Nem árt nekik egy kis kiabálás – szólalt meg egy hang, és Jack látta, hogy a kocsijainál álló fiatal férfi mosolyog feléjük. – Hogy őszinte legyek, még én sem láttam ilyet soha életemben. Unokatestvérek vagytok?
Jack gyanakodva bólintott.
– Hé, nem akartam tolakodó lenni. – Ezzel a kockás inget és ujjatlan bőrmellényt viselő, lezsernek látszó, fekete hajú pasi hozzájuk lépett. – És persze eszem ágában sincs furán nézni! – Megrántotta a vállát. – Tényleg. Csak arra gondoltam, ahogy így elnézlek benneteket, már régóta úton lehettek.
Jack Farkasra pillantott, aki még mindig szégyenkezve karolta át magát, de szemüvege mögül lapos pillantásokkal méregette a férfit.
– Már én is voltam így – folytatta a férfi. – Mikor is? Ja, közvetlen suli után, a jó öreg daleville-i gimnázium után stoppal elmentem Észak-Kaliforniáig meg vissza. Szóval azt akarom mondani, hogyha nyugatnak tartotok fiúk, elvihetlek benneteket egy darabon.
– Nem lehet, Jack – suttogta mennydörgő hangon Farkas.
– Milyen messze megy? Mi ugyanis Springfieldbe szeretnénk eljutni. Egy barátom lakik ott.
– Akkor minden rendben – rántotta meg újra a vállát a férfi –, mert én Cayugába megyek, ami még épp az illinois-i államhatáron innen van. Bekapok egy hamburgert, és már mehetünk is. Másfél órán belül, vagy lehet, hogy hamarabb, félúton lesztek Springfield felé.
– Nem lehet – nyögte újra Farkas.
– Csak egy a baj, sok cucc van az első ülésen, így csak az egyíkőtök tud bent ülni, a másiknak hátul kell utaznia. Egy kicsit szeles lesz odakint.
– Nem is képzeli, uram, milyen jó lesz úgy – felelte Jack őszintén. – Itt megvárjuk. – Farkas kétségbeesetten toporogni kezdett. – Tényleg. Itt fogjuk várni. És nagyon köszönjük, uram.
Ahogy a férfi mögött becsukódott az ajtó, suttogva magyarázni kezdett Farkasnak.

És mikor a fiatalember – Bill „Buck” Thompsonnak hívták – két hamburgeres dobozzal visszatért a kocsijához, Farkas nyugodtan térdelt a kisteherautó platóján, karját az oldalsó falon nyugtatta, szája nyitva volt, orra kitágult. Jack bent ült az ülésen, szorosan odalapult a vaskos, leragasztott, összetűzött nejlonzacskókhoz, melyekből erős illat áradt. Az átlátszó zacskókban középzöld, páfrányszerű ágakat látott. Bimbók nőttek fürtökben az amputált páfrányokon.
– Úgy láttam, még éhesek vagytok – adta oda az egyik dobozt Farkasnak a férfi. Aztán behuppant a vezetőülésre, és a zacskóhalmaz fölött Jackre nézett. – Azt hittem, hogy a szájával fogja elkapni, már elnézést a viccért! Nesze, ez a tiéd, ő már lenyomta a sajátját.
És míg száz mérföldet tettek meg nyugat felé, Farkas mámoros volt az örömtől, hogy süvít a szél az arcába, s a sebesség és az orrát megcsapó változatos szagok szinte hipnotizálták. Csillogó szemekkel, a szél minden rezdülését figyelve, ide-oda mászkált a kocsi hátuljában, orrát magasra tartva a sebes szélben.
Buck Thompson farmernak mondta magát. A másfél óra alatt, míg a gázpedált szinte a padlóig nyomta, megállás nélkül beszélt, és egyszer sem tett fel kérdéseket Jacknek. És mikor Cayuga előtt lekanyarodott egy földútra, majd megállt egy végtelennek tetsző kukoricaföld mellett, a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy cigarettaszerű, vékony, fehér papírba tekert valamit.
– Láttam már dilinyósokat – mondta –, de az unokatestvéred oltári figura. – Jack kezébe nyomta a cigarettát. – Adj neki ebből egy kicsit, ha ideges, oké?! Orvosi utasítás!
Jack hanyagul zsebre vágta a cigit, és kiszállt a kocsiból.
– Kösz, Buck – szólt vissza a vezetőnek.
– Apuskám, azt hittem, eldobom magam, amikor evett – mondta Buck. – Hogy hívod kajálni? Nyam-nyam!
Mikor Farkas rájött, hogy az utazásnak vége, leugrott a kocsiról. A kisteherautó porfelhőt hagyva maga után elhúzott.
– Csináljuk újra! – kiáltott Farkas. – Jack! Csináljuk ezt újra!
– Hát, tényleg jó lenne! – felelte Jack. – Gyere, induljunk, hátha jön erre valaki!
Az járt a fejében, hogy végre megfordult a szerencséje, és rövid időn belül átjutnak Illinois-ba – mindig úgy érezte, ha egyszer megérkeznek Springfieldbe, a Thayer Iskolába, Richard Sloathoz, onnantól már minden rendben lesz. De Jack agya részben még mindig kunyhóidőben mozgott, ahol az irreális felfúj és eltorzít mindent, ami reális; és mikor újra rosszra fordultak a dolgok, az olyan gyorsan történt, hogy nem volt ideje felülkerekedni rajtuk. Sok idő eltelt, mire Jack meglátta Illinois-t, és ez alatt az idő alatt újra fogoly lett belőle.

2

A félelmetesen gyors események sorozata, melyek a Napfény Otthonba vezettek, tíz perccel azután kezdődött el, hogy a fiúk elsétáltak a „Cayuga, 23.568 lakos” feliratú kis tábla mellett. Maga Cayuga sehol sem volt látható. Jobbra végeláthatatlan kukoricaföld nyúlt a messzeségbe; balra csupasz mező terült el, mely látni engedte az út kanyarulatát, mely aztán kiegyenesedve futott a látóhatár széle felé. Jack már épp arra gondolt, hogy valószínűleg egészen be kell sétálniuk a városba ahhoz, hogy valaki újra felvegye őket, amikor egy autó jelent meg az úton, és nagy sebességgel közeledett feléjük.
– Hátul utazok? – kiáltotta Farkas, boldogan feje fölé emelve a kezét. – Farkas hátul utazik! Itt és most!
– Az ellenkező irányba megy – mondta Jack. – Nyugi, hagyd, hogy elmenjen mellettünk! Engedd le a kezed, mert azt fogja hinni, hogy neki integetsz!
Farkas vonakodva engedelmeskedett. A kocsi már az előttük görbülőkanyar másik végében volt.
– Most nem utazok hátul? – kérdezte Farkas duzzogva.
Jack megrázta a fejét. Ő már a kocsi piszkos fehér oldalára festett ovális feliratot próbálta kiolvasni. Lehet a Megyei Állatvédők kocsija; vagy a Parkfelügyeleté; vagy éppen a Cayugai Karbantartók Szövetkezetéé. De mikor az bevette a kanyart, Jack látta, hogy rendőrautó.
– Ez egy zsaru, Farkas. Egy rendőr. Szépen sétálj tovább, és ne csinálj semmi feltűnőt. Nem akarjuk, hogy megálljon.
– Mi az a zsaruőr? – kérdezte ijedt, mély hangon Farkas. Látta, hogy a száguldó kocsi most egyenesen feléjük tart. – A zsaruőr megöli a Farkasokat?
– Nem – felelte Jack. – Ők soha, de soha nem ölnek Farkasokat. – De nem volt semmi haszna, mert addigra Farkas már remegő kézzel markolta a karját.
– Engedj el, Farkas! Szépen kérlek – könyörgött Jack. – Azt fogja hinni, hogy furák vagyunk.
Farkas elengedte.
Ahogy a rendőrautó egyre közeledett, Jack a kormány mögött ülő alakra pillantott, majd visszafordult és Farkashoz lépett, hogy rajta tartsa a szemét. Amit látott, nem volt túl biztató. A kocsit vezető rendőr kövér cipófeje szinte betöltötte a szélvédőt. És Farkas félelme egyértelműen ott virított az arcán. Szemei, orrlyukai kitágultak, és vicsorította a fogait.
– Tényleg jó volt a kocsi hátuljában utazni, Farkas? – kérdezte Jack.
Farkas arcán csitult a rettegés, és majdnem sikerült elmosolyognia. A rendőrautó elhúzott mellettük, de Jack látta, hogy a vezető alaposan megnézte őket.
– Oké, most már minden rendben. Elment – mondta Jack. – Nem lesz semmi bajunk, Farkas.
Újra megfordult, mikor meghallotta, hogy a rendőrautó hangja megint közeledik.
– A zsaruőr visszajön!
– Biztos megy vissza Cayugába – nyugtatta meg Jack. – Fordulj meg és csináld azt, amit én! Ne bámuld meg!
Farkas és Jack folytatták az útjukat, úgy tettek, mintha észre sem vennék az autót, mely szándékosan követte őket. Farkasból kiszaladt egy félig ordító, félig vonító kiáltás.
A rendőrautó kivágott, elhúzott mellettük, majd felvillantotta féklámpáját, és ferdén megállt előttük. A rendőr kinyitotta az ajtót, kirakta a lábait, és nehézkesen kiszállt. Körülbelül olyan magas volt, mint Jack, és az összes súlyfölöslege az arcán és a hasán halmozódott fel – egyébként pipaszár lába és teljesen normális válla meg karja volt. Barna egyenruhába gyömöszölt hatalmas hasa teljesen rálógott a nadrágjára.
– Már alig várom, hogy hallhassam a meséteket – mondta, és egyik kezével nekitámaszkodott a kocsinak. – Na gyerünk, kezdjétek el!
Farkas Jack háta mögé kucorodott, vállát összehúzta, kezét mélyen kertésznadrágjának zsebébe süllyesztette.
– Springfieldbe megyünk, biztos úr – mondta Jack. – Stoppoltunk, amit valószínűleg nem lett volna szabad.
– Valószínűleg nem lett volna szabad?! A kurva életbe! Mért próbál ez a másik elbújni mögötted, mint valami hülye?
– Ő az unokatestvérem – mondta Jack, s közben azon járt az esze, hogyan építse be Farkast a Mesébe. – Én kísérem haza. Springfieldben lakik Helen nénivel, a nagynénénkkel, aki tanítónő Springfieldben.
– És honnan jött? Elszökött valahonnan?
– Nem, semmi ilyet nem tett, mi csak...
A zsaru közönyösen nézett rá, arca vörösen izzott.
– Neveket.
Most Jack bajban volt: Farkas mindenképpen Jacknek fogja szólítani, akkor is, ha ő más nevet mond a zsarunak.
– Engem Jack Parkernek hívnak – mondta végül –, és őt...
– Elég. Azt akarom, hogy a gyagyás maga mondja meg. Na, gyerünk! Emlékszel a nevedre, hülyegyerek?!
Farkas Jack háta mögött topogott, fejét mélyen lelógatta. Motyogott valamit. – Nem értem, fiú.
– Farkas – suttogta.
– Farkas, hát erre magam is rájöhettem volna. És mi a keresztneved, vagy csak számot kaptál születéskor?
Farkas összeszorította a szemét, és két lábát egymásba csavarta.
– Gyerünk, Phil – szólt rá Jack, azt gondolva, hogy ez legalább olyan név, amire Farkas biztosan emlékezni fog.
De amint elhallgatott, Farkas felemelte a fejét, kiegyenesítette a hátát, és elkiáltotta magát.
– JACK! JACK! JACK FARKAS!
– Néha Jacknek hívjuk – tette hozzá Jack, de tudta, hogy már késő. – Azért, mert engem szeret a legjobban, és rám mindig hallgat. Az is lehet, hogy ott maradok vele Springfieldben pár napot, hogy ne legyen vele semmi baj.
– Kezdek rosszul lenni a hangodtól, Jack fiú. Mért nem szálltok be a jó öreg Phil-Jackkel a hátsó ülésre, aztán bemegyünk a városba, hogy utánajárjunk a dolgoknak egy kicsit?! – Mikor Jack nem mozdult, a rendőr az oldalán lógó hatalmas pisztolyra tette a kezét. – Szálljatok be a kocsiba! Először ő. Muszáj kiderítenem, mit lófráltok itt tanítási napon. A kocsiba. Azonnal.
– Ó, biztos úr – kezdte Jack, miközben Farkas a háta mögött nyüszögött. – Nem lehet!
– Az unokatestvéremnek van egy kis problémája – magyarázta Jack. – Klausztrofóbiás. Kis helyen, mint például egy kocsi belseje, teljesen kiborul. Csak kisteherautókkal jöttünk eddig is, hogy ő a platón utazhasson.
– Szálljatok be a kocsiba! – mondta a rendőr. Előrelépett, és kinyitotta a hátsó ajtót.
– NEM LEHET! – nyöszörgött Farkas. – Farkas NEM TUD! Büdös, Jack, büdös van bent!
Farkas orra és felső ajka vastag redőkbe gyűrődött.
– Vagy te rakod be a kocsiba, vagy én – mondta a zsaru.
– Farkas, nem fog sokáig tartani – mondta Jack, Farkas keze felé nyúlva. Farkas vonakodva odaadta a kezét, majd Jack szó szerint maga után vonszolta a kocsi hátsó ajtaja felé. Farkas lábai mély nyomot húztak a porban.
Néhány pillanatig úgy tűnt, hogy menni fog a dolog. Farkas már olyan közel volt az autóhoz, hogy kezével elérhette az ajtót. Ekkor egész teste remegni kezdett. Mindkét kezével megragadta az ajtó tetejét, mintha ketté akarná tépni, mint valami cirkuszi mutatványban.
– Légy szíves – mondta csöndesen Jack. – Muszáj.
De Farkas rémült volt, és undorodott a kocsi belsejéből áradó szagtól. Nyál folyt le a szája szélén, és a kocsi tetejére csöppent.
A rendőr megkerülte Jacket, és levett valamit az övéről. Jack csak azt látta, hogy nem a pisztolya, majd a rendőr tapasztalt mozdulattal lecsapott Farkas koponyájára a gumibottal. Farkas felsőteste ráomlott a kocsi tetejére, majd – mint egy lassított felvételen – lecsúszott a porba.
– Fogd meg a másik végét – mondta a rendőr, visszacsatolva a gumibotot az övére. – Most végre be tudjuk rakni ezt a nagy rakás szart a kocsiba. Két-három perccel később, miután kétszer leejtették Farkas eszméletlen testét a poros útra, Cayuga felé száguldottak. – Már tudom is, mihez kezdünk veled meg az unokatestvéreddel, már ha ez egyáltalán az unokatestvéred, amit kétlek! – mondta a zsaru, Jackre nézve a visszapillantó tükörben. Szeme csillogott, mint meleg kátrányba esett mazsola.
Jack ereiben hirtelen megfagyott a vér, szíve majd kiugrott a mellkasából. Eszébe jutott az ingzsebében lévő cigaretta. Gyorsan megérintette, majd azonnal elkapta a kezét, nehogy feltűnjön valami a zsarunak.
– Vissza kell adnom rá a cipőjét, – mondta Jack. – Mind a kettő lejött.
– Felejtsd el! – mondta a zsaru, de aztán nem szólt semmit, mikor Jack előrehajolt. A tükör látószögéből kikerülve Jack először feladta Farkas egyik lábára a szakadt tornacipőt, majd gyorsan kirántotta a cigit a zsebéből, és a szájába nyomta. Ráharapott, és furcsa, gyógynövény ízű, száraz darabkák töltötték meg a száját. Gyorsan szétőrölte őket a fogai között. Valami végigkarcolta a torkát, mire köhögési roham jött rá. Előrehajolt, és kezét szájára szorítva koncentrált, hogy ne essen ki semmi a szájából. Mikor kitisztult a torka, gyorsan lenyelte az egész, mostanra jól összerágott marihuánát. Utána nyelvével végigsimította fogait, leszedve minden odaragadt kis darabot.
– Lesz majd meglepetésben részed, fiú – mondta a rendőr. – Jut majd egy kis napfény a lelkedbe.
– Napfény a lelkembe? – kérdezte Jack ijedten, hogy a zsaru biztosan látta, amikor a cigit a szájába tömte.
– Na és persze néhány vízhólyag nő a kezeden – folytatta a zsaru, boldogan vigyorogva Jack rémült ábrázatán.

Cayuga elöljáróságának épülete kivilágítatlan folyosók és keskeny lépcsők árnyékos labirintusa volt. A lépcsők váratlanul emelkedtek a szintén keskeny szobák mellől. Vízcsobogás hallatszott a csövekből.
– Hadd magyarázzak el valamit, fiúk – mondta a rendőr a legutolsó jobb oldali lépcső felé terelve őket. – Nem vagytok letartóztatva. Értitek? Csak előállítottalak benneteket kikérdezésre. Nem akarok semmi „jogom van egy telefonhíváshoz” baromságot hallani! A semmiben lebegtek, amíg meg nem mondjátok, hogy kik vagytok és honnan jöttetek – folytatta. – Halljátok? A semmiben! Most Fairchild bíróhoz megyünk, és ha nem mondjátok el nekünk az igazat, hát annak kibaszott komoly következményei lesznek! Felfelé. Mozgás!
A lépcső tetején a rendőr benyitott egy ajtón. A szoba távolabbi végében egy fémkeretes szemüveget és fekete ruhát viselő, középkorú nő nézett fel az írógépből.
– Még két szökevény – szólt neki a rendőr. – Szóljon neki, hogy itt vagyunk!
A nő bólintott, felemelte a telefont, és mondott bele pár szót.
– Bemehetnek – mondta, és szeme Jack és Farkas között cikázott.
A zsaru átlökdöste őket a helyiségen, és kinyitotta a kétszer akkora szobába vezető ajtót. A szoba egyik fala mentén könyvespolcok sorakoztak, a másikon bekeretezett képek és diplomák lógtak. A szemben lévő ablakon le volt húzva a redőny. Egy legalább két méter magas, sötét öltönyt, gyűrött fehér inget és kivehetetlen mintájú nyakkendőt viselő vékony férfi állt fel a kopott íróasztal mögül. A férfi arcát domborzati térképpé gyűrték a ráncok, haja annyira fekete volt, hogy csak festett lehetett. Állott cigarettaszag töltötte be a szobát.
– Nos, mit hoztál nekem, Franky? – szólalt meg mesterségesen mély hangon.
– A French Lick úton szedtem össze ezt a két kölyköt, nem messze Thompson házától.
Fairchild bíró ráncai mosolyra futottak szét, ahogy Jackre nézett.
– Van nálad valami igazolvány, fiam?
– Nincs, uram – felelte Jack.
– Az igazat mondtátok Williams rendőr úrnak? Szerintem ő mást hisz, egyébként nem hozott volna ide benneteket!
– Igen, uram – mondta Jack.
– Akkor mondd el nekem is! – Kijött az asztala mögül, felkavarva a feje fölött úszó füstfelhőt, és félig ráült, félig nekidőlt az asztal Jackhez legközelebb eső sarkának. Hunyorítva rágyújtott egy cigarettára, és Jack látta, hogy a bíró füstfelhőn át rámeredő tekintetében nincs kegyelem.
Megint kelepcébe került, s kancsókába szédült légynek érezte magát.
Jack nagy levegőt vett.
– Engem Jack Parkernak hívnak. Ő az unakatestvérem, és őt is Jacknek hívják. Jack Farkasnak. De az igazi neve Phillip. Nálunk volt Daleville-ben, mert az apja már régen meghalt, és az anyja megbetegedett. Most kísérem vissza Springfieldbe.
– Fogyatékos?
– Hát, kicsit lassú észjárású – felelte Jack, és Farkasra pillantott. Barátja alig volt eszméleténél.
– Hogy hívják az anyádat? – kérdezte a bíró Farkastól. Farkas nem reagált. Szeme csukva volt, keze mélyen a zsebében.
– Helennek – mondta Jack. – Helen Vaughannak.
A bíró ellökte magát az asztaltól, és lassan Jackhez sétált.
– Ittál, fiam? Egy kicsit bizonytalannak látszol!
– Nem, uram.
Fairchild bíró egészen közel hajolt Jack arcához.
– Hadd szagoljam meg a leheletedet! Jack kinyitotta a száját, és rálehelt.
– Nem. Semmi italszag. – A bíró felegyenesedett. – De ez az egyetlen dolog, amiben igazat mondtál, ugye?! Megpróbálsz átvágni, fiú.
– Nagyon sajnálom, hogy stoppoltunk – mondta Jack teljes tudatában annak, hogy nagyon óvatosan kell fogalmaznia. Nemcsak azért, mert attól függ majd, hogy szabadon engedik-e őket, hanem azért is, mert egyre nehezebben jöttek a szájára a szavak – minden teljesen lelassult körülötte. Mint a kunyhóban: a másodpercek ólomlábakon jártak.
– Az igazság az, hogy nagyon ritkán stoppolunk, mert Farkas – azaz Jack – nem szeret kocsiban lenni. De soha többet nem fogunk stoppolni. Nem csináltunk semmi rosszat, uram, becsület szavamra.
– Nem értjük egymást, fiacskám – mondta a bíró, és távol ülő szemei újra felcsillantak. Ez élvezi az egészet, értette meg Jack. Fairchild bíró lassan visszament az asztala mögé. – Nem a stoppolásról van szó. Két fiú egyedül az úton... a semmiből jönnek, a semmibe mennek: – két lábon járó célpontok vagytok! – Hangja mint a sötét méz. – Nos, ebben a megyében van egy igen szokatlan intézményünk – egyébként államilag támogatott és finanszírozott –, amely pontosan a hozzátok hasonló fiatalok épülésére szolgál. Úgy hívják, hogy Napfény Gardener Egyházi Otthona Konok Fiúk Számára. Mr. Gardener csodát tud művelni az engedetlen fiúkkal. Sok nehéz esetet küldtünk már hozzá, és azok egykettőre térden állva könyörögtek megbocsátásért. Nos, én azt mondom, hogy ez elég szép eredmény, nemdebár?!
Jack nagyot nyelt. Szája szárazabb volt, mint a kunyhóban.
– Ó, uram, de nekünk nagyon hamar Springfieldbe kell érnünk! Mindenki aggódni...
– Ezt nagyon kétlem – vágott közbe a bíró összes ráncával mosolyogva. – De mondok neked valamit. Ahogy elindultok a Napfény Otthon felé, én azonnal telefonálok Springfieldbe, és megpróbálom megtudni ennek a Helen... Farkasnak? vagy Vaughannak?... a telefonszámát.
– Vaughan – mondta Jack, és arcát vörös pír lepte el, mintha lázas lenne.
– Rendben – mondta a bíró.
Farkas megrázta a fejét, nagyokat pislogott, majd Jack vállára tette a kezét.
– Magadhoz tértél, fiam? – kérdezte a bíró. – Meg tudnád mondani, hány éves vagy?
Farkas megint pislogott egyet, és Jackre nézett.
– Tizenhat – mondta Jack.
– És te?
– Tizenkettő.
– Tényleg? Jóval idősebbnek néztelek. De annál fontosabb, hogy most segítsünk nektek, még mielőtt tényleg nagy bajba kerültök, ugye, Franky?!
– Ámen – mondta a rendőr.
– Egy hónap múlva visszajöttök ide, fiúk, és akkor meglátjuk, hogy megjavult-e a memóriátok. Mitől olyan vörös a szemed?
– Olyan furcsának érzem – felelte Jack, és a rendőr felvakkantott. Felnevetett, jött rá egy másodperc múlva Jack.
– Vidd el őket, Franky – mondta a bíró. A telefon után nyúlt. – Harminc nap múlva úgy érzitek, hogy újjászülettetek. A szavam rá.

Miközben lefelé mentek az elöljáróság lépcsőin, Jack megkérdezte Franky Williamset, hogy miért kérdezte meg a bíró a korukat. A zsaru megállt a lépcső aljában, és csodálkozó tekintettel meredt Jackre.
– Gardener általában tizenkét éves korukban veszi be, és tizenkilenc éves korukban engedi el a növendékeket. Elvigyorodott. – Azt akarod mondani, hogy sosem hallottál még róla a rádióban?! Nagyjából ő a leghíresebb ember a vidékünkön. Biztos vagyok benne, hogy hallottak már az öreg Napfény Gardenerről még ott a messzi Daleville-ben is! – Fogai szabálytalanok és undorítóan sárgák voltak.

3

Húsz perccel később ismét kint voltak a mezőn.
Farkas meglepően kis ellenállást tanúsított a rendőrautóba való beszállásnál. Franky Williams ismét lekapcsolta a gumibotot az övéről.
– Kérsz belőle, hülyegyerek? Ki tudja, lehet, hogy még az eszed is megjönne tőle!
Farkas reszketett, orrát ráncolta, de követte Jacket a kocsiba. Azonnal befogta az orrát, amint leült, és hangosan, a száján át lélegzett.
– Eltűnünk innen, Farkas – suttogta a fülébe Jack. – Néhány nap alatt kitaláljuk, hogy tudunk megszökni.
– Kuss legyen! – jött a vezetőülés felől.
Jacket furcsa nyugalom szállta meg. Teljesen biztos volt benne, hogy el tudnak szökni. Hátradőlt a műbőr ülésen, Farkas keze szorosan fogta az övét, és nézte az elsuhanó tájat.
– Ott van – szólalt meg Franky Williams az első ülésen. – Ez lesz mostantól az otthonotok.
Jack egy szürrealisztikus látványt nyújtó falegyüttest látott a mezőközepén. A Napfény Otthon falai olyan magasak voltak, hogy nem lehetett belátni mögéjük. Tetejükön három sorban szögesdrót húzódott és betonba ágyazott üvegcserepek. Az autó most kimerült földek mellett haladt el, melyeket szögesdrótos, illetve sima acélhálós kerítés vett körül.
– Harminc hektárnyi terület van idekint – mondta Williams. – És végig vagy fal, vagy kerítés veszi körül. Jobb, ha tőlem tudjátok, hogy ezt mind maguk a fiúk csinálták.
Széles vaskapu törte meg a fal kiterjedését ott, ahol az út bejutott az Otthon területére. Amint a rendőrautó bevette a kapu előtti utolsó kanyart, a kapu szárnyai elektromos berregés kíséretében kitárultak.
– Tévékamerák – magyarázta a rendőr. – Már várnak benneteket, friss húsokat!
Jack előrehajolt, és az ablakhoz nyomta az arcát. Farmerdzsekis fiúk dolgoztak a földeken, mindkét oldalon. Kapáltak, gereblyéztek és talicskákat toltak.
– Kerestetek nekem húsz dolcsit, balekok – mondta Williams. – A másik húszat meg Fairchild bírónak. Hát nem fantasztikus?

HUSZONEGYEDIK FEJEZET
A Napfény Otthon

1

Az Otthon úgy nézett ki, mintha gyerekek építőkockájából épült volna, gondolta Jack – mikor több helyre volt szükség, hát építettek hozzá egy kicsit. Aztán észrevette, hogy sok ablakon rács van, és ettől a hosszan elterülő épület már inkább fegyházra hasonlított, mintsem valami gyerekjátékra.
A mezőn dolgozó fiúk nagy része lerakta a szerszámot a kezéből, és a közeledő rendőrautót bámulta.
Franky Williams széles kört írt le, majd megállt. Abban a pillanatban, hogy leállította a motort, egy magas alak lépett ki a bejárati ajtón, a lépcsőtetejéről köszöntötte őket, kezeit összekulcsolta maga előtt. A hullámos, fehér hajkorona alól valószínűtlenül fiatalos arc tekintett rájuk, mintha ezeket az életerőtől duzzadó, férfias arcvonásokat plasztikai sebészek alkották volna. Olyan ember arca volt, aki bárkinek, bármikor, bármit el tudna adni. Ruhája ugyanolyan fehér volt, mint a haja: fehér öltöny, fehér cipő, fehér ing és egy vakítóan fehér selyemsál a nyakában. Ahogy Jack és Farkas kiszálltak a kocsiból, a férfi sötét napszemüveget húzott elő zakója zsebéből, felrakta, és végigmérte a fiúkat, majd elmosolyodott. Hosszú ráncok szabdalták az arcát. Aztán levette a napszemüveget és visszatette a zsebébe.
– Lám – szólalt meg. – Lám, lám, lám. Hol is lennénk mi maga nélkül, Williams úr?!
– Jó napot, Gardener tiszteletes úr! – mondta a rendőr.
– A szokásos dologról van szó, vagy elkövetett valami büntetendőt a két srác?
– Csavargók – mondta a zsaru. Csípőre tett kézzel hunyorgott Gardenerre, mintha a sok fehér bántaná a szemét. – Nem voltak hajlandók megmondani a nevüket Fairchild bírónak. Ez, ez a nagyobb – bökött Farkasra – még megszólalni sem hajlandó. Kupán kellett vágnom, hogy be tudjam rakni a kocsiba.
Gardener szomorúan rázta meg a fejét.
– Akkor csak hozza fel őket ide, hogy bemutatkozhassanak, és aztán elintézzük a különböző formaságokat. Van valami oka, hogy mindketten olyan, khm, hogy is mondjam, „zavarodottnak” néznek ki?
– Hát annyi, hogy a nagyot jól kupán vágtam.
– Hmmmmm. – Gardener hátralépett, kezével hívó mozdulatot tett.
Ahogy Williams felterelte a fiúkat a lépcsőn a hosszú verandára, Gardener biccentett a fejével, és üdvözölte az újonnan érkezőket. Jack és Farkas felértek a lépcsőn, és óvatosan a veranda irányába lépkedtek. Franky Williams megtörölte a homlokát, és utánuk sietett. Gardener ködösen mosolygott, de szemei ide-oda jártak a fiúkon. A következő pillanatban valami kemény, hideg és nagyon ismerős lövellt ki a szeméből Jack felé, majd a tiszteletes újra kivette a napszemüveget a zsebéből, és feltette. A mosoly továbbra is ködös és finom maradt, de Jack még kába biztonságérzetében is megfagyott attól a tekintettől – mert már látta valahol.
Gardener tiszteletes letolta a napszemüveget az orrán, és a kerete fölött nézett játékosan a fiúkra.
– Nevek? Nevek? Kérhetnénk neveket önöktől, uraim?
– Én Jack vagyok – mondta, majd elhallgatott; nem akart többet mondani, amíg nem muszáj. A valóság becsukódott Jack körül, és egy pillanatra úgy érezte, hogy újra a Territóriumokban van, csakhogy most a Territóriumok ördögi és félelmetes, és bűzös füst, táncoló lángok és kínzott testek sikolyai töltik meg a levegőt.
Erőteljes kéz ragadta meg a karját. Bűz és füst helyett nehéz, édeskés, bőségesen locsolt férfikölni illatát érezte. Bánatos szürke szemek fúródtak a tekintetébe.
– És rossz fiú voltál, Jack? Nagyon rossz fiú voltál?
– Nem, mi csak stoppoltunk, és...
– Szerintem te bekábítóztál – mondta Gardener tiszteletes. – Majd hangsúlyt helyezünk rá, hogy külön odafigyeljünk rád! – A kéz elengedte a karját; Gardener elegánsan odébblépett, és visszatolta a napszemüveget a szemére. – Feltételezem, van családneved is.
– Parker – mondta Jack.
– Igennnn. – Gardener felcsapta a napszemüveget a feje tetejére, tánclépéssel félfordulatot hajtott végre, és most Farkast vette alaposan szemügyre. Nem kommentálta Jack válaszát.
– Édes istenem – mondta –, te aztán egészséges példány vagy! Abszolút keménykötésű. Az biztos, hogy nagy hasznát látjuk majd egy ilyen hatalmas, erős fiúnak, mint te. Megkérhetnélek, hogy kövesd Parker úr példáját, és mutatkozz be te is?!
Jack aggódva Farkasra nézett. Farkas fejét lehajtva állt, és hangosan zihált. Csillogó nyálfolyam indult el szája sarkából az állán. Lopott pulóverének eleje zsíros és koszos volt. Farkas megrázta a fejét, de a mozdulatnak nem volt jelentősége, mintha csak egy legyet akart volna elhessegetni.
– Neved, fiam? A neved? A neved? Billnek hívnak? Vagy Paulnak? Artnak? Sammynek? Nem – valami abszolút becsületes neved lehet. George, netán?
– Farkas – mondta Farkas.
– Ó, ez igazán szép – mosolygott mindkettőjükre Gardener. – Parker úr és Farkas úr. Esetleg bekísérné őket, Williams úr? És nem csodálatos, hogy Bast úr már nálunk lakik?! Hector Bast úr jelenléte – aki egyébként az egyik gondnokunk – azt jelenti, hogy valószínűleg találunk megfelelő ruhát Farkas úr számára. – Napszemüvege kerete fölött a fiúkra nézett. – Egyházi otthonunk egyik alapelve, hogy az Úr katonái akkor menetelnek a legjobban, ha egyenruhában menetelnek. És Heck Bast majdnem olyan nagy termetű, mint a te Farkas barátod, ifjú Jack Parker. Szóval mind ruházkodás, mind fegyelem tekintetében nagyon jó ellátásban lesz részetek. Kényelemben, hogy úgy mondjam.
– Jack – szólalt meg halkan Farkas.
– Igen?
– Fáj a fejem, Jack. Nagyon fáj.
– Fáj a kicsi fejecskéje, Farkas úr? – táncolt Farkas felé Napfény Gardener tiszteletes, és kedvesen megveregette a karját. Farkas elrántotta a kezét, és arca mégnagyobb undort fejezett ki, mint előtte. Jack tudta, hogy a túlzásba vitt, émelyítő szag savként mardossa Farkas érzékeny nyálkahártyáit.
– Semmi baj, fiam – mondta Gardener, látszólag minden sértődés nélkül. – Bast úr vagy Singer úr – ő a másik gondnokunk –, majd gondoskodik róla odabent. Frank, azt hiszem, megkértem önt, hogy kísérje be a fiúkat az Otthonba!
Williams rendőr úgy reagált, mintha éppen hátba szúrták volna egy tűvel. Arca még vörösebb lett, és fura testével a bejárati ajtó felé lódult.
Napfény Gardener Jackre kacsintott, és Jack látta, hogy ezt az egész műsort csupán a saját szórakoztatására adta elő: a fehér férfi legbelül csupa hidegség és őrület volt. Nehéz aranylánc csúszott ki Gardener ingujjából, és hüvelykujja tövéig lelógott. Jack ostorcsattanást hallott a levegőben, és ezúttal ráismert Gardener sötét szemeire.
Gardener Osmond Ikre volt.

2

– Befelé, fiatalurak – mondta Gardener, és apró fejbólintással a bejárat felé intett.
– Jut eszembe, Parker úr – fordult Jackhez Gardener, ahogy beléptek a házba –, nem lehetséges, hogy mi már találkoztunk valahol? Biztos van valami oka, hogy annyira ismerősnek tűnik nekem.
– Nem tudom – válaszolta Jack, miközben figyelmesen megszemlélte az Egyházi Otthon furcsa berendezését.
Az erdőzöld szőnyegen sötétkék, hosszú heverők álltak az egyik fal mellett; és két masszív, bőrtetejű asztal a másik fal előtt. Az egyik asztaltól pattanásos srác nézett rájuk üres tekintettel, majd tovább bámulta az előtte álló tévéképernyőt, melyen egy prédikátor kárhoztatta a rock and rollt. A másik asztalnál ülő tizenéves fiú felegyenesedett, és agresszív tekintettel végigmérte Jacket. Vékony volt, és fekete haj keretezte keskeny arca ravasznak és indulatosnak látszott. Fehér garbójának zsebén egy olyan négyszögletes névtáblán, mint amilyen a katonáknak van, ez állt: SINGER.
– De én tényleg azt hiszem, hogy találkoztunk már valahol, te nem, fiam? Biztosíthatlak, hogy én sosem felejtek el egyetlen arcot sem, amit már láttam valaha. Voltál már máskor is ilyen bajban, mint most, Jack?
– Még sosem láttam magát – mondta Jack.
A terem másik végében egy nagydarab fiú emelkedett föl az egyik kék he verőről, és egyből a figyelem középpontjába került. Rajta is fehér garbó és katonai névtábla volt. Keze idegesen vándorolt az oldalától a szíjához, onnan a farmere zsebébe, majd vissza az oldalához. Legalább két méter tíz lehetett és minimum száznegyven kiló. Arca és homloka óriási ragyáktól égett. Minden kétséget kizáróan ő volt Bast.
– Nos, lehet, hogy majd később eszembe jut – mondta Napfény Gardener. – Heck, gyere ide, és segíts az újonnan jötteknek a pultnál, jó!?
Bast mogorva tekintettel nekilódult. Szándékosan nagyon közel ment Farkashoz, mielőtt kikerülte volna, arca egyre mogorvább lett, és ha Farkas kinyitotta volna a szemét, amit nem tett meg, akkor semmi mást nem látott volna, csak Bast kráteres homlokát és a vastag szemöldöke alól kitekintő kegyetlen, apró, medveszerű szemeit. Bast Jackre pillantott.
– Gyertek – morogta, és kezével az egyik asztal felé mutatott.
– Bejelentkezés, aztán vidd fel őket a mosodába ruhákért – mondta unott hangon Gardener, majd krómos ragyogású mosolyt eresztett el Jackre. – Jack Parker – mondta puhán.
– Szeretném tudni, ki is vagy valójában, Jack Parker! Bast, szedjél ki mindent a zsebéből!
Napfény Gardener átlibegett a termen a szemmel láthatóan türelmetlen Franky Williams felé, és teátrálisan előhúzott egy hosszúkás pénztárcát a zakója belső zsebéből. Jack látta, hogy pénzt számol a rendőrkezébe.
– Ide figyelj, takonyfejű – mondta az asztal mögött ülő fiú, és Jack megpördült, hogy szembenézzen vele. A fiú egy ceruzával játszott, s az arcán ülő gusztustalan vigyor a legcsekélyebb mértékben sem tudta álcázni a mélyről jövő, mindent átható gyűlöletet. – Tud írni?
– Hát, nem hiszem – felelte Jack.
– Akkor neked kell aláírnod helyette. – Ezzel Singer két papírt tolt elé. – Fölül nyomtatott betűvel, alul írottal. Ahol az X van.
– Visszazuhant a székébe, újra felkapta a ceruzát, és sokatmondóan a szája sarkába nyomta. Jack feltételezte, hogy ezt a fogást magától a nagy Napfény Gardener tiszteletestől tanulta.
JACK PARKER, írta nyomtatott betűkkel az egyik lap tetejére. Alul odakapart valamit, PHILIP JACK FARKAS. Újabb kaparás, mely még kevésbé hasonlított a saját kézírására.
– Mostantól Indiana állam gyámoltjai vagytok harminc napig, hacsak úgy nem döntötök, hogy tovább maradtok. – Singer maga felé húzta a papírokat. – A...
– Döntünk? – kérdezte Jack. – Mit értesz azon, hogy „úgy döntünk”?
Halvány pír terült el Singer arcán. Oldalra hajtotta a fejét, és elmosolyodott.
– Ezek szerint nem tudtad, hogy a srácok hatvan százaléka önként van itt?! Lehet, persze. Dönthetsz úgy, hogy itt maradsz.
Jack megpróbálta nem kimutatni érzelmeit, Singer szája vadul megrándult, mintha horog akadt volna bele.
– Ez egy tök jó hely, és ha egyszer is meghallom, hogy szidod, hát laposra verlek! Biztos vagyok benne, hogy ez a legjobb hely, ahol valaha is jártál. És mondok még valamit: nincs választásod. Tisztelned kell a Napfény Otthont! Értetted? Jack bólintott.
– És ő? Ő értette?
Jack felnézett Farkasra, aki lassan pislogott, és a száján át vette a levegőt. – Szerintem igen.
– Oké. Ti ketten hálótársak lesztek. A nap reggel ötkor kezdődik, kápolnával. Kinti munka hétig, aztán reggeli az étkezőben. Vissza a mezőre délig, amikor ebéd van és bibliaolvasás – mindenkinek kell felolvasnia, szóval jó lesz kigondolnod, hogy te mit fogsz olvasni. Az Énekek Énekéből nem lehet a szexes részeket, hacsak persze nem akarod megtudni, mit jelent az engedelmesség. Ebéd után újra munka.
Élesen Jackre pillantott.
– Hé, ne gondold, hogy ingyen dolgozol a Napfény Otthonban! Az az egyezségünk az állammal, hogy mindenki igazságos órabért kap, amiből persze levonjuk a költségeket – ruhák és élelem, áram, fűtés meg ilyenek. Így ötven centet kapsz óránként. Ez azt jelenti, hogy naponta öt dollárt keresel a ledolgozott órák után, ami hetente harminc dollár. A vasárnapokat a Napfény Kápolnában töltjük egy óra kivételével, amikor Napfény Gardener Evangélium-óráját tartjuk.
A pír újra feltűnt a bőre alatt, és Jack bólintott, hogy megértette, amit mondott.
– Ha nem lesz veled baj, és tudsz úgy beszélni, mint a normális emberek, amire a legtöbben nem képesek, akkor lehet, hogy bejutsz a KSZ-esek közé. Az a Külső Szolgálat. Két KSZ-es rajunk van, az egyik az utcákon dolgozik, hálaadó énekeket, virágot és Gardener tiszteletes könyvecskéit árulja, és a másik a reptéren ad szolgálatot. Szóval harminc napunk van, hogy megtérítsünk benneteket, bunkókat, és hogy megláttassuk veletek, milyen szaros, nyomorult is volt az életetek, mielőtt idejöttetek, és most rögtön el is fogjuk kezdeni.
Singer felállt, arca őszi levél színeiben pompázott, és ujját finoman az asztal lapjára helyezte.
– Ürítsétek ki a zsebeiteket! Egy-kettő!
– Itt és most – motyogta Farkas, mintha utánozni akarná.
– FORDÍTSÁTOK KI ŐKET! – kiáltotta Singer. – MINDENT LÁTNI AKAROK!
Bast Farkas mögé lépett. Gardener tiszteletes, miután kikísérte Franky Williamset a kocsijához, most sokatmondóan Jack közelében állt meg.
– A személyes ingóságok túlságosan a múlthoz kötik a fiainkat, erre jöttünk rá – búgta Jacknek Gardener. – Pusztító hatásúak. Szerintünk nagyon sokat segít, ha megszabadítjuk őket mindenüktől..
– ÜRÍTSÉTEK KI A ZSEBEITEKET! – kiáltotta újra Singer fortyanó haraggal.
Jack egyesével előhúzta a zsebéből az úton begyűjtött holmikat. Egy piros zsebkendőt, melyet Elbert Palamountain felesége adott neki, mikor látta, hogy a pulóvere ujjába törli az orrát, két zsebkönyvet, néhány egydollárost és valamennyi aprót – összesen hat dollár negyvenkettő centet –, és az Alhambra Parkszálló 407-es szobájának kulcsát. Ujjait összekulcsolta a három tárgy körül, melyeket meg akart tartani.
– Gondolom, a hátizsákomat is akarod – mondta.
– Hát persze, te kis fing – mondta lenézően Singer –, természetesen a hátizsákodat is akarom, de először azt akarom, amit megpróbálsz elrejteni előlünk! Vedd ki azonnal!
Jack vonakodva kivette Speedy pengetőjét, a lapos márványkavicsot és a nagy, kerek ezüstdollárost a zsebéből, és a zsebkendőre rakta őket.
– Csak szerencsehozó kis izék. Singer lecsapott a pengetőre.
– Hé, hát ez mi? Mi a fene ez?
– Pengető.
– Aha, persze. – Singer megforgatta az ujjai közt, megszagolta, és Jack megfogadta, hogy ha beleharap, a képébe fog vágni. – Pengető. Nem akarsz átvágni?
– Egy barátomtól kaptam – mondta Jack, és hirtelen olyan magányosnak és elveszettnek érezte magát, mint még egyszer sem, mióta nekiindult az útnak. Hógolyó jutott az eszébe a bevásárlóközpont előtt, aki Speedy szemeivel nézett rá és valami rejtélyes, Jack számára érthetetlen módon valóban maga Speedy volt.
– Fogadni mernék, hogy loptad – mondta Singer csak úgy a levegőbe, majd visszaejtette a pengetőt a zsebkendőre a márványkavics és az érme mellé. – És most a hátizsákot! – Amikor Jack levette a válláról a zsákot és odaadta neki, Singer növekvő undorral és csalódottsággal túrta végig. Az undort Jack néhány benne lévő ruhadarabja okozta, a csalódást pedig az, hogy bármennyire szerette volna, nem talált semmiféle kábítószert a zsákban.
Hol vagy most, Speedy?
– Nincs nála semmi – panaszkodott Singer. – Megmotozzam?
Gardener a fejét rázta.
– Nézzük, mit találunk Farkas úrnál!
Bast még közelebb nyomakodott.
– Nos? – kérdezte Singer.
– Nincs semmi a zsebeiben – mondta Jack.
– LÁTNI AKAROM AZ ÜRES ZSEBEIT! – üvöltötte Singer. – AZONNAL PAKOLJ KI MINDENT AZ ASZTALRA!
Farkas a mellkasára hajtotta a fejét, és összeszorította a szemeit.
– Ugye nincs semmi a zsebeidben?! – kérdezte Jack. Farkas bólintott egyet, nagyon lassan.
– Rejteget valamit! A gyagyás rejteget valamit! – csattant fel diadalmasan Singer. – Gyerünk, te nagy barom, rakd ki a cuccodat az asztalra! – Tapsolt kettőt. – Hát ez fantasztikus! Williams nem kutatta át! És Fairchild sem! Ez eszméletlen, micsoda barmok!
Bast Farkas arcába hajolt.
– Ha nem üríted ki a zsebeidet azonnal az asztalra, letépem az arcodat!
– Tedd, amit mondanak, Farkas – szólt Jack szelíden. Farkas felsóhajtott, majd előhúzta összezárt jobb öklét kertésznadrágja zsebéből. Az asztal fölé hajolt, előrenyújtotta a kezét, és kinyitotta az ujjait. Három gyufa és két apró, vízmosta, csíkos kis kavics esett le az asztalra. Mikor kinyílt a bal keze is, még két helyes kis kavics gurult az előző kettő mellé.
– Gyógyszerek! – dörrent rájuk Singer.
– Ne legyél hülye, fiam! – szólt rá Gardener.

– Hülyét csináltál belőlem – mondta halk, de fenyegető hangon Singer Jacknek, amint felértek a lépcsőn a felső emeletre. A lépcsőn kopott, rózsamintás szőnyeg futott végig. A Napfény Egyházi Otthonnak csak a földszinti csarnoka volt szépen kidíszítve – a többi része lerobbantnak és elhanyagoltnak tűnt. – Meg fogod bánni, azt megígérhetem – ezen a helyen senki sem csinál hülyét Sonny Singerból! Gyakorlatilag én vezetem ezt az otthont, idióták! – Égő, sovány arcát Jackhez tolta. – Jó kis tréfa volt az előbbi, a gyagyás meg a kurva kavicsai. Garantálom, hogy egyhamar nem felejtitek el ezt a tréfát!
– Fogalmam sem volt róla, hogy van valami a zsebében – mondta Jack.
A Jack és Farkas előtt egy lépéssel haladó Singer hirtelen megállt. Szemei összeszűkültek, szinte az egész arca összehúzódott. Jack egy másodperccel hamarabb rájött, hogy mi fog történni, mielőtt Singer ökle súlyosan az arcába csapott.
– Jack? – suttogta Farkas.
– Nincs semmi baj – válaszolt.
– Ha megbántasz, én kétszeresen adom vissza – mondta Singer Jacknek. – Ha Gardener tiszteletes előtt bántasz meg, akkor négyszeresen. Értetted?
– Aha, azt hiszem, igen – felelte Jack. – Nem kellene ruhákat kapnunk?
Singer megpördült, felfelé indult, és Jack egy pillanatig mozdulatlanul állt, és gyűlölettel nézte a fiú vékony hátát. Te is, mondta magában. Te és Osmond. Egyszer. Aztán megindult, és Farkas mögötte vánszorgott felfelé a lépcsőn.
Egy dobozokkal teli hosszú szobában Singer az ajtónál toporgott, míg egy kifejezéstelen arcú magas fiú, aki úgy mozgott, mintha alvajáró lenne, a polcokról ruhákat szedett le nekik.
– Cipőt is. Jobb, ha találsz mindkettőjüknek, mert ha nem, akkor egész nap ásózni fogsz! – hallatszott Singer undortól fröcsögő hangja az ajtóból. Singer feltűnően nem nézett a magas fiúra. Tömény undor – ez lehetett Napfény Gardener második leckéje.
A fiú végre talált egy pár negyvenhetes, szögletes orrú, nehéz, fűzős fekete cipőt a raktár sarkában, Jack pedig feladta Farkasra. Aztán Singer még feljebb vezette őket, arra az emeletre, ahol a hálók voltak. Itt már meg sem próbálták elrejteni a Napfény Otthon igazi funkcióját. Keskeny folyosó futott végig a ház egész hosszában, lehetett vagy tizenhat méter hosszú, és mindkét oldalán keskeny ajtók sorakoztak, szemmagasságban kis ablakkal. Jack azt gondolta, hogy a hálók helyett sokkal jobban illik a börtön szó arra, amit itt lát.
Singer a folyosó elején megállt az egyik ajtónál.
– Az első napján senki sem dolgozik. Holnap már teljes napot csináltok. Most menjetek be ide, és olvasgassátok a Bibliát vagy valami mást ötig. Aztán jövök, és kiengedlek benneteket a gyónás idejére. És vegyétek fel a Napfény Otthon ruháit, világos?
– Azt akarod mondani, hogy bezársz bennünket a szobába az elkövetkező három órára? – kérdezte Jack.
– Ne fogjam a kezed esetleg? – csattant fel Singer újra vörösödő arccal. – Nézd, ha önkéntesek lennétek, hagyhatnám, hogy szabadon sétálgassatok. De mivel a rendőrség hozott be, és állami megfigyelés alatt álltok, alig egy lépés választ el benneteket a bűnözőktől! Lehet, hogy harminc nap múlva már önkéntesek lesztek, ha szerencsétek van. Addig is húzzatok be a szobába, és kezdjetek úgy viselkedni, mint Isten teremtményei! – Türelmetlenül benyomta a kulcsot a zárba, kirántotta az ajtót, és várakozón nézett rájuk. – Befelé! Nem érek rá itt ácsorogni.
– Mi történik a cuccainkkal?
Singer teátrálisan felsóhajtott.
– Csak nem képzeled, te kis szemét, hogy bármit is el akarunk lopni tőletek?!
Jack nem válaszolt.
– Oké – sóhajtott újra Singer. – Mindent berakunk egy nagy tasakba, amit Gardener tiszteletes irodájában fogunk tárolni, mint ahogy a pénzedet is ott tartjuk addig, amíg ki nem szabadulsz. Világos? Na befele, vagy bejelentelek engedetlenségért. Nem viccelek!
Jack és Farkas bementek a kis szobába. Mikor Singer bevágta az ajtót, egy lámpa automatikusan meggyulladt a fejük fölött, megvilágítva az ablaktalan szobát, egy fémvázas emeletes ágyat, egy kis mosdót a sarokban és egy fémszéket. A fehér falon sárgás csíkok mutatták, hogy a szoba előző lakói hová ragasztottak fel képeket. Kattant a zár. Jack és Farkas a kis ablakra pillantottak, és látták Singer vigyorgó arcát.
– Jók legyetek! – mondta, ezzel eltűnt.
– Nem, Jack – mondta Farkas. A plafon alig pár centire volt a fejétől. – Farkas nem maradhat itt.
– Ülj le inkább – mondta Jack. – Az alsó vagy a felső ágyat választod?
– Mi?
– A tiéd az alsó, és ülj le! Nagy bajban vagyunk!
– Farkas tudja, Jack. Farkas tudja. Ez egy rossz hely. Nem maradhatunk.
– Miért rossz ez a hely? Honnan tudod?
Farkas nehézkesen lehuppant az alsó ágyra, ledobta új ruháit a földre, és szórakozottan felvette az odakészített könyvet és két pamfletet. A könyv a Biblia volt, kék színű borhoz hasonló anyaggal borítva; a két pamflet pedig, melyeket Jack is megtalált az ágyán, a Magasságos út az örökös kegyelembe és az Isten szeret téged címet viselte.
– Farkas tudja. Te is tudod, Jack. – Farkas szinte szemrehányóan nézett fel rá. Aztán újra a könyvekre nézett, forgatta, szagolgatta őket. Valószínűleg még sosem látott könyvet életében, gondolta Jack.
– A fehér ember – mondta Farkas alig hallhatóan.
– Fehér ember?
Farkas felemelte az egyik könyvecskét, és a hátulját mutatta Jacknek. Az egészet Napfény Gardener fekete-fehér fotója borította. Szép haját fújta a szél, karja széttárva – az örökös kegyelemben részesülő, Isten által szeretett ember képe.
– Ő – mondta Farkas. – Ő öl, Jack. Ostorral. Ez az egyike az ő helyeinek. Farkasoknak nem lenne szabad az ő helyén lenni. Jack Sawyernek sem. Soha. El kell innen mennünk, Jack.
– El fogunk menni – mondta Jack. – Megígérem. Nem ma, nem holnap – még ki kell találnunk a módját. De hamar.
Farkas lába hosszan lelógott az ágyáról.
– Hamar.

3

Hamar , ígérte meg, és Farkas követelte az ígéret betartását. Farkas halálra volt rémülve. Jack nem tudta, hogy Farkas találkozott-e már Osmonddal a Territóriumokban, de az biztos, hogy hallott róla. Osmond ott még rosszabb hírnévnek örvendett, mint Morgan, legalábbis a Farkas család körében. De míg Farkas és Jack felismerték Osmondot Napfény Gardenerben, addig Gardener nem ismert rájuk – ami két dolgot jelenthet. Vagy csak játszott velük, és nem mutatta ki, hogy felismeri őket; vagy pedig Iker volt, mint Jack anyja, a véletlen folytán kapcsolatban áll egy territóriumokbeli emberrel, de nincs tudatában ennek a kapcsolatnak, csak valami egészen mély szinten.
És ha a második feltételezés az igaz, amit Jack valószínűbbnek tartott, akkor Farkas és ő megvárhatják a legkedvezőbb pillanatot a menekülésre. Van idejük megfigyelni mindent, és tapasztalatokat gyűjteni.
Jack felvette durva anyagú új ruháit. A szögletes orrú, fekete cipők piszok nehezek voltak, és egybe belefért volna mindkét lába. Némi nehézségek árán sikerült meggyőznie Farkast, hogy vegye fel a Napfény Otthon egyenruháját. Aztán mindketten lefeküdtek. Farkas nemsoká horkolni kezdett, majd Jack is elaludt. Álmában az anyja valahol sötétben volt, és segítségért könyörgött hozzá.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET
A prédikáció

1

Délután ötkor elektromos csengő szólalt meg a folyosón; hosszú, kopár hang. Farkas ijedten felugrott, és olyan erősen verte be fejét ágya felső vasába, hogy Jack is riadtan felébredt.
A csengő úgy tizenöt másodperc múlva elhallgatott; és akkor Farkas kezdte rá.
Összekucorodott a szoba sarkában, és kezével eltakarta a fejét.
– Rossz hely, Jack! – sikította. – Rossz hely itt és most! Ki kell innen jutni! Ki kell innen jutni ITT ÉS MOST!
Dörömbölés a falon.
– Hallgattasd el a gyagyást!
A másik oldalról éles, nyihogásszerű röhögés...
– Kaptok ögy kis napfényt a lelketökbe, fiúk! És ahogy a nagy pacák üvőt, finom löhet! – Aztán újra kuncogó, nyihogó röhögés hallatszott, mely rémült sikolyokhoz hasonlított.
– Rossz, Jack! Farkas! Jason! Rossz! Rossz, rossz...
Nyíló ajtók hangja végig a folyosón, Jack rengeteg nehéz Napfény Otthon-i cipőbe bújt láb dobogását hallotta.
Lemászott az emeletről, és kényszerítette magát a mozgásra. Úgy érezte magát, mintha csak félig lenne itt a valóságban – mintha alvás és ébrenlét között lebegne. Ahogy haladt át a szobán Farkas felé, mintha nem is levegőben mozogna, hanem valami sűrű szirupon kellene átküzdenie magát.
Olyan fáradt volt... olyan nagyon fáradt.
– Farkas – szólalt meg. – Farkas, hagyd abba!
– Nem tudom, Jack! – szipogta Farkas. Még mindig a karjaiba temette a fejét, mintha attól félne, hogy fel fog robbanni.
– Muszáj, Farkas. Ki kell mennünk a folyosóra.
– Nem tudok, Jack – hüppögte Farkas. – Ez egy rossz hely, rossz szagokkal...
A folyosóról kiáltás hangzott fel, Jack feltételezte, hogy Heck Bast az.
– Kifelé gyónásra!
– Kifelé gyónásra! – kiáltotta még valaki, és erre mindannyian elkezdték kántálni: Kifelé gyónásra! Kifelé gyónásra. Mintha a kedvenc focicsapatukat bíztatnák egy izgalmas meccsen.
– Ha ép bőrrel szeretnénk kijutni innen, akkor össze kell szednünk magunkat!
– Nem tudom, Jack, nem tudom összeszedni magam, rossz...
Az ajtajuk egy percen belül ki fog nyílni, és itt áll majd előttük Bast vagy Sonny Singer..., vagy esetleg mind a ketten. Ők nem mentek „kifelé gyónásra”, és bár az újaknak elnéznek néhány baklövést az első időkben, Jack úgy gondolta, hogy sokkal jobb esélyük lesz a menekülésre, ha minél tökéletesebben és minél gyorsabban beolvadnak az itteni életbe. Farkassal ez nem lesz túl egyszerű. Jézusom, de sajnálom, hogy be le rángattalak ebbe, Farkas haver, gondolta Jack. De ez van. És ha nem emelkedünk felül a helyzeten, az fog felülemelkedni rajtunk. Szóval ha túl kemény leszek veled, azt a te érdekedben csinálom. Remélem, tette hozzá magában nyomorultul.
– Farkas – suttogta. – Azt akarod, hogy Singer megint megverjen engem?
– Nem, Jack, nem...
– Akkor jobb, ha kijössz velem a folyosóra – mondta Jack. – Tudnod kell, hogy a te viselkedésed nagyban befolyásolja, hogy Bast és Singer hogy bánnak majd velem. Singer már megütött egyszer a kavicsaid miatt...
– Lehet, hogy egyszer valaki őt üti meg – mondta Farkas. Hangja halk volt és puha, de szemei hirtelen összeszűkültek és narancssárgán felvillantak. Egy pillanatra Jack megpillantotta Farkas fogainak fehérjét az ajkai között – de nem úgy, mintha elvigyorodott volna, hanem mintha megnőttek volna a fogai.
– Eszedbe ne jusson – mondta Jack határozottan. – Attól csak rosszabb lesz minden.
Farkas végre leengedte a kezét, és ránézett.
– Jack, nem is tudom...
– Megpróbálnád? – kérdezte Jack. Újabb pillantást vetett az ajtó felé.
– Megpróbálom – suttogta Farkas reszketve. Könnyek csillogtak a szemében.

2

Az emeleti folyosónak ragyognia kellett volna a késő délutáni napfénytől, de valami szűrőfélék voltak az ablakokon, és így ugyan ki lehetett látni oda, ahol az igazi napfény volt, de maga a fény nem tudott bejutni rajtuk. Halottan pattant le a Viktória korabeli, magas ablakokról.
Negyven fiú állt húsz ajtó előtt; mindkét oldalon tíz-tíz ajtó sorakozott. Jack és Farkas egyértelműen utolsóként jöttek ki, de senki sem vette észre őket. Singer, Bast és két másik fiú találtak valakit, akivel jól el szórakoztak, nem volt idejük másokra figyelni.
Az áldozatuk egy vékony mellű, tizenöt év körüli, szemüveges fiú volt. Sajnálattal teli tekintetek középpontjában állt, egészen a fekete cipőjére lecsúszott egyennadrágban. Alsónadrág nem volt rajta.
– Abbahagytad már? – kérdezte Singer.
– Én...
– Kuss! – kiáltotta a Singerrel és Basttal álló fiúk egyike. Mind a négyen kék farmert viseltek egyennadrág helyett és tiszta, fehér garbót. Jack később, megtudta, hogy a srác, aki kiáltott, Warwick volt. A kövér negyedik pedig Casey.
– Mikor azt akarjuk, hogy beszélj, majd szólunk! – kiáltotta Warwick. – Még mindig kivered a farkadat, Morton?
Morton reszketett, de nem szólt egy szót sem.
– VÁLASZOLJ! – üvöltött rá Casey, aki úgy nézett ki, mint egy rosszindulatú záptojás.
– Nem – felelte Morton.
– MI? NEM HALLOM! – kiáltotta Singer.
– Nem! – morogta Morton.
– Ha abba tudod hagyni egy hétre, akkor visszakapod az alsógatyádat – mondta Singer leereszkedően, mintha csak valami nagy szívességet tett volna valakiért, aki egyáltalán nem érdemli meg. – Na, húzd fel a gatyád, te kis szarházi!
Morton szipogva előrehajolt, és felhúzta a nadrágját. A fiúk lementek gyónni és vacsorázni.

3

A gyónást az étkezővel szembeni nagy, csupasz falú szobában tartották. Főtt bab és sült virsli őrjítő szaga szállt a levegőben, és Jack látta, hogy Farkas orra kitágul. A nap folyamán először tűnt el a közöny a tekintetéből, és költözött be helyére az érdeklődés.
Jack jobban tartott a „gyónástól”, mint ahogy azt Farkasnak mutatta. Karjával a feje alatt, ágyán fekve észrevett valami feketét a szoba egyik sarkában. Először azt gondolta, hogy biztosan egy döglött bogár, vagy legalábbis annak a szarupáncélja – ha közelebb hajolna, még a pókhálót is megláthatná, amiben felakadt. Hát bogár volt, az biztos, de nem az ízelt lábú fajtából. Egy kicsi, elavult mikrofon volt, melyet a falhoz csavaroztak. Fekete kábel kígyózott ki belőle, majd át a plafonba fúrt lyukon. Nem is próbálták álcázni. A szolgáltatás része, fiúk. Napfény Gardener Mindent Hall.
A poloska felfedezése és a Mortonnal lezajlott undorító jelenet után Jack nem várt semmi jót a gyónástól. Talán, maga Napfény Gardener, de valószínűbb, hogy Sonny Singer vagy Hector Bast megpróbálja majd kihúzni belőle, hogy kábítózott, mióta csak csavarog, hogy boltokat rabolt ki az éjszaka kellős közepén, hogy leköpdöste a járdákat, és hogy az egész napi fárasztó csavargás után még játszott magával elalvás előtt. És le nem szállnak róla addig, amíg be nem vallja, hogy mindezt elkövette. Meg akarják majd törni. Jack úgy gondolta, hogy ő kibírná, akármilyen durván bánnak vele, de Farkast illetően nem volt ilyen biztos.
De az egész gyónásban az volt a legijesztőbb, hogy az Otthon fiai akkora lelkesedéssel üdvözölték.
A kiváltságos fiúk – a fehér garbósok – ültek elől, s a többiek bamba várakozással néztek a nyitott ajtó felé. Azt gondolta, biztosan a vacsorára várnak már – az biztos, hogy szenzációs illat szállt a levegőben, főleg azután, hogy az elmúlt hetekben csak hamburgert ettek vagy azt sem. Aztán Napfény Gardener sétált be az ajtón, és Jack látta, hogy a várakozást öröm váltja fel az arcokon. Ezek szerint mégsem a vacsorára vártak. Morton, aki alig tíz perce gatyájával a bokája körül, megalázva állt, most szinte mámoros volt.
A fiúk felálltak. Farkas csak ült, orrlyukai kitágulva, szemében értetlenség és rémület, majd Jack megragadta az ingét, és felhúzta.
– Csináld, amit ők csinálnak – súgta neki.
– Üljetek le, fiúk – mondta Gardener mosolyogva. – Kérlek, üljetek le!
Leültek. Gardeneren kopott farmer és nyitott nyakú, vakítóan fehér selyeming volt. Nyájasan mosolygott rájuk. A fiúk többsége áhítattal nézte. Jack észrevett egy fiút – hullámos, barna haja a szemébe lógott, beesett volt az arca és a keze olyan fehér, hogy Jacknek Tommy bácsi porcelánkészlete jutott róla az eszébe –, aki oldalra fordult, és a szája elé tette a kezét, hogy megvető vigyorát elrejtse. Jacket ez némi reménnyel töltötte el. Ezek szerint nem minden fiú hibbant meg attól, ami itt folyik, akármi is legyen az... de az biztos, hogy sokan igen. Hát azokat jó öblösen átvágták, gondolta Jack. A nagyfogú srác imádattal nézte Napfény Gardenert.
– Imádkozzunk! Heck, elkezdenéd?
És Heck elkezdte. Gyorsan és gépesen imádkozott. Olyan volt, mintha egy beszédhibás ember magnóra mondott szövegét hallgatnák. Miután kérte Istent, hogy segítse őket az előttük álló napok és hetek folyamán, hogy bocsássa meg az ő bűneiket, és segítsen nekik jobb emberekké válniuk, Heck Bast kivágta a végszót: „Jézusértámen”, és leült.
– Köszönöm, Heck – mondta Gardener. Megfogott egy háttámlás széket, megfordította, és úgy ült le rá, mint egy vadlovat betörő főhős egy John Ford – westernfilmben. Most szörnyen kedves volt, a reggel látott hűvös tébolynak szinte nyoma sem maradt.
– Legyen ma este egy tucat gyónás. Annál több nem kell. Vezetnél bennünket, Andy?
Warwick, arcán groteszk áhítattal, elfoglalta Heck helyét.
– Köszönöm, Gardener tiszteletes – szólt, majd a fiúkra nézett. – Gyónás – mondta. – Ki fogja elkezdeni?
Mindenfelől suttogás hallatszott... aztán kezek emelkedtek a levegőbe. Kettő... négy... kilenc kéz.
– Roy Owdersfelt – mondta Warwick.
Roy Owdersfelt; egy magas fiú, daganatnyi pattanással az orra hegyén, felállt, csontos kezeit zavartan tördelte maga előtt.
– Elloptam tíz dollárt a mamám pénztárcájából tavaly! – jelentette be magas, sikító hangon. Egyik koszos keze felvándorolt az arcához, a pattanásra telepedett, és erőteljesen megnyomta. – Aztán elmentem a Varázslóba, beváltottam apróra, és eljátszottam az egészet videojátékokon. Az a pénz volt, amit a gázszámlára tett félre, és ezért kapcsolták ki a fűtésünket egy időre! – Nagyot pislantott, és körülnézett. – És az öcsém megbetegedett, és tüdőgyulladással bevitték az indianapolisi kórházba! Azért, mert én elloptam azt a pénzt! – Ez az én gyónnivalóm.
Roy Owdersfelt leült.
– Részesül Roy megbocsátásban? – kérdezte Napfény Gardener.
A fiúk kórusban válaszoltak.
– Roy megbocsátásban részesül.
– Meg tud neki bárki bocsátani, fiúk?
– Itt senki.
– Ki bocsáthat meg neki?
– Isten az ő egyetlen fián, Jézuson keresztül.
– Fogsz Jézushoz imádkozni, hogy járjon közbe az érdekedben? – kérdezte Gardener Roy Owdersfelttől.
– Persze hogy fogok! – kiáltott fel Roy Owdersfelt reszkető hangon, és újra megnyomta a pattanását. Jack látta, hogy Roy Owdersfelt sír.
– És legközelebb, mikor idejön a mamád, meg fogod neki mondani, hogy bűnt követtél el az öcséddel szemben és Istennel szemben, és hogy megbántad a bűnödet?
– Naná!
Napfény Gardener Andy Warwick felé bólintott.
– Gyónás – mondta Warwick.
Mire a gyónás véget ért hat órakor, Jacket és Farkast kivéve már majdnem mindenki felemelte a kezét, hogy megossza valamilyen bűnét a jelenlévőkkel. Jó néhányan kisstílű lopást ismertek be. Mások elmondták, hogy alkoholt loptak, és annyit ittak, hogy hányniuk kellett. És persze rengeteg kábítószeres történet is volt.
Warwick szólította őket, de Napfény Gardenerre néztek, miközben beszéltek... és beszéltek... és beszéltek.
Rávette őket, hogy szeressék a bűneiket, gondolta Jack. Imádják őt, azt akarják, hogy elfogadja őket, és szerintem ezt csak akkor kapják meg, ha meggyónnak. Biztos, hogy néhány szerencsétlen csak kitalálta a történetét.
Az étkező felől jövő szagok egyre erősödtek. Farkas gyomra megállás nélkül, hangosan korgott Jack mellett. Egyszer, amikor egy fiú könnyek közt vallotta be, hogy lenyúlt egy Penthouse magazint, hogy megnézhesse azokat a mocskos képeket, Farkas gyomra akkorát kordult, hogy Jack oldalba vágta a könyökével.
Az est utolsó gyónását követően Napfény Gardener rövid, dallamos imát mondott. Aztán az ajtóban állt, lezseren, mégis tündöklően farmerében és selyemingében, miközben a fiúk kivonultak a teremből. Ahogy Jack és Farkas el akartak menni mellette, egyik kezével megragadta Jack csuklóját.
– Már találkoztam veled. – Gyónj!, követelte Gardener tekintete.
És Jack vágyat érzett, hogy tényleg megtegye.
Ó, igen, már ismerjük egymást. Véresre ostoroztad a hátamat.
– Nem – felelte.
– De igen – mondta Gardener. – De igen. Találkoztam már veled. Kaliforniában? Maine-ben? Oklahomában? Hol?
Gyónj.
– Nem ismerem magát – mondta Jack.
Gardener kuncogni kezdett. Belül a fejében Jack hirtelen érezte, hogy Napfény Gardener most ugrándozik, táncol, és az ostorát csattogtatja.
– Ezt mondta Péter is, amikor Jézus Krisztusról kérdezték – mondta. – De Péter hazudott. Mint szerintem te is. Texasban volt, Jack? El Pasoban? Jeruzsálemben volt, vagy egy másik életben? A Golgotán?
– Mondom magának...
– Persze, persze, tudom, most találkoztunk először. – Újabb kuncogás. Jack látta, hogy Farkas arrébb húzódott Gardenertől, amennyire csak lehetett az ajtóban. A szag miatt. Az édes, émelyítő férfiparfüm szaga... És alatta az őrületé!
– Én sosem felejtek el egyetlen arcot sem, Jack. Egyetlen arcot és egyetlen helyet sem felejtek el. Eszembe fog jutni, hol találkoztunk.
Szeme Jackről Farkasra villant – Farkas nyüszített egy kicsit, még hátrébb húzódott –, majd vissza Jackre.
– Jó étvágyat a vacsorához, Jack – mondta. – Jó étvágyat, Farkas. Az igazi életetek a Napfény Otthonban holnap kezdődik.
A lépcsőn félútról még visszafordult.
– Én sosem felejtek el egyetlen arcot és egyetlen helyet sem. Eszembe fog jutni.
Jack dermedten azt gondolta: Istenem, remélem, hogy nem! Addig ne, amíg nem leszek legalább kétezer mérföldre ettől a kibaszott börtö...
Valami erősen belevágott. Jack kirepült az előtérbe, karjaival veszettül kapálózott, hogy visszanyerje az egyensúlyát. Belevágta fejét a csupasz betonpadlóba, és csillagok jelentek meg a szeme előtt.
Mikor fel tudott ülni, látta, hogy Singer és Bast vigyorogva állnak egymás mellett. Mögöttük Casey állt nadrágjára lógó hasával. Farkas Singert és Bastot nézte, és volt valami a testtartásában, ami veszélyre figyelmeztette Jacket.
– Farkas, ne! – mondta élesen. Farkas kifújta a levegőt.
– Na, gyere nekem, gyagyás! – mondta apró nevetéssel Heck Bast. – Ne hallgass rá! Gyere, állj ki velem, ha akarsz! Szeretek bemelegedni egy kicsit vacsora előtt!
Singer Farkasra pillantott.
– Hagyd békén a gyagyást, Heck. Ő csak a test. – Jackre bólintott. – Az a fej. Az a fej, amit meg kell változtatnunk. – Lenézett Jackre, és térdére tette a kezét, mint mikor egy felnőtt előrehajol, hogy mondjon néhány kedves szót egy kisgyereknek. – És meg is fogjuk változtatni, Jack Parker úr. Nekem elhiheted.
– Tűnj a fenébe, te barom! – ingerelte Jack szándékosan.
Singer hátrahőkölt, mint akit megütöttek, pirosság kúszott elő a garbó alól, elöntötte először a nyakát, majd az arcát is. Heck Bast hangos hördüléssel előrelépett. Singer megfogta Bast karját, de tekintetét nem vette le Jackről.
– Ne most. Később. Jack felállt.
– Jó lesz, ha vigyáztok velem – mondta halkan. És bár Hector Bast csak elhúzta a száját a megjegyzésre, Sonny Singer majdnem rémültnek látszott. Egy pillanatra meglátott valamit Jack Sawyer arcában, valamit, ami alig két hónappal azelőtt még nem volt ott, mikor egy sokkal fiatalabb fiú hátat fordított a tengernek az Alhambra Szállónál, és elindult nyugatnak.

4

Jack arra gondolt, hogy Tommy bácsi – minden rosszindulat nélkül – úgy nevezte volna ezt a vacsorát, hogy az Amerikai Tanyasi Menü. A fiúk hosszú asztalok mentén ültek, és négy fiú hozta ki az ennivalót, akik a gyónás után rögtön fehérbe öltöztek a felszolgáláshoz.
Újabb imát követően kihozták a kaját. Hatalmas üvegtálakban házi készítésű főtt babot adtak körbe, olcsó, pirosra sült virsliktől gőzölgő tányérokat, levesestálnyi konzervananász darabokat és rengeteg INDIANA ÁLLAMI TEJÜZEM feliratú dobozos tejet.
Farkas nagy átéléssel evett, fejét lehajtotta, nagy falatokat tört a kenyérből, és azzal tunkolta a babot. Ahogy Jack látta,: öt virslit és három óriási adag babot habzsolt be. Jack az ablaktalan kis szobára gondolt, és azon töprengett, vajon nem lenne-e szüksége gázálarcra az éjszaka. Gyászosan figyelte, ahogy Farkas a negyedik adag babot is a tányérjára lapátolja.
Vacsora után leszedték az asztalokat, és sorba álltak. Miközben Jack kivitte a rá jutó edényeket a konyhába, alaposan nyitva tartotta a szemét. A tejesdobozok virító címkéi adtak neki egy ötletet.
Ez a hely nem börtön és nem is dologház. Biztosan egyfajta bentlakásos iskolaként van nyilvántartva, és a törvény előírja, hogy állami felügyelők rendszeresen jöjjenek ellenőrizni. A konyha az, amire Indiana állam felügyelő szemei a legkíváncsibbak lehetnek. Az, hogy rácsok vannak a fenti ablakokon, még elmegy. De a konyha ablakain? Nem valószínű. Az túl sok kérdést vonna maga után.
A konyha jó kiindulópont lehetett egy esetleges szökési kísérlethez, ezért Jack alaposan körülnézett.
Sokban hasonlított a kaliforniai iskolájának a konyhájához. A padlót és a falakat csempék fedték, a hatalmas mosogatók és tálalópultok rozsdamentes acélból készültek. A fiókok óriásiak voltak. Egy öreg, szállítószalagos mosogatógép állt a fal mellett. Három fiú működtette az özönvíz előtti masinát egy szakácsruhát viselő férfi felügyeletével. A férfi vékony, fakó és patkányarcú volt. Filter nélküli cigaretta lógott a szájából, amitől Jack lehetséges szövetségesnek könyvelte el. Kizárt dolognak tartotta, hogy Napfény Gardener megengedné a saját embereinek, hogy dohányozzanak.
A falon egy bekeretezett igazolvány lógott, mely tanúsította, hogy ez a nagyüzemi konyha megfelel az Indiana állam és az amerikai kormány által előírt követelményeknek.
És nem voltak rácsok a homályos ablakokon.
A patkányszem férfi Jackre pillantott, kiszedte a cigit a szájából, és az egyik mosogatóba dobta.
– Új halak vagytok, mi, te meg a haverod? – kérdezte. – Hát, elég hamar régi halak lesztek ti is. A halak nagyon gyorsan öregednek itt a Napfény Otthonban, ugye, Sonny?
Pimasz vigyorral Sonny Singerre nézett. Teljesen egyértelmű volt, hogy Singernek fogalma sincs, mit kezdjen egy ilyen vigyorral; zavartnak és bizonytalannak látszott, mint egy normális gyerek.
– Tudod, hogy nem szabad a fiúkhoz beszélned, Rudolph – mondta.
– Kinyalhatod a seggem, haversrác, kurvára nem érdekel, mit mantyogsz – mondta Rudolph, lustán Singerre vetve pillantását.
Singer ránézett, szája először megremegett, majd dacosan összeszorult. Hirtelen megfordult.
– Esti kápolna! – kiáltotta dühösen. – Esti kápolna! Gyerünk, mozgás, leszedni azokat az asztalokat, és gyerünk ki az előtérbe! Késésben vagyunk! Esti kápolna!

5

A fiúk letrappoltak egy keskeny lépcsőn, melyet dróthálóval védett csupasz villanykörték világítottak meg. A falak gipszvakolatúak voltak, és Jacknek nem tetszett, ahogy Farkas a szemgolyóit forgatta.
Ezek után a pincében lévő kápolna kellemes meglepetés volt. A föld alatti terület legnagyobb részéből – ami meglehetősen nagy tér volt – egy modern kápolna lett kialakítva. A levegő jó volt itt lent – se nem hideg, se nem meleg. És friss. Jack légkondicionáló susogását hallotta a közelben. Öt templomi padsor volt, az emelvényhez vezető folyosó által középen kettéválasztva. Az emelvényen mindössze egy felolvasóasztal állt, és egyszerű fakereszt lógott lila bársony háttéren.
Valahonnan megszólalt az orgona.
A fiúk csendesen leültek a sorokba. A felolvasóasztalon álló mikrofonnak egy professzionális terelőlap volt a végén. Jack sokat járt stúdiókba az anyjával, üldögélt mellette, könyvet olvasott, vagy a leckéjét írta, míg az anyja tévéfilmeket szinkronizált, és onnan tudta, hogy ez a terelőlap arra szolgál, hogy a beszélő ne tudja elejteni a mikrofont. Furcsának találta, hogy egy vallásos otthon kápolnájában ilyet lát. Két videokamera állt a felolvasóasztal két oldalán, az egyik jobbról tudta venni Napfény Gardener profilját, a másik balról. Ma este egyik sem volt bekapcsolva. Nehéz, lila kárpitozás takarta a falakat. A jobb oldalon törés nélkül futott végig a fal egész hosszán, de a bal oldalon Jack egy üveg négyszöget vett észre. Casey hajolt egy abszolút profi keverőpult fölé, jobb keze egy átjátszós magnó fölött. Ahogy Jack a fiút bámulta, az felvett egy fülhallgatót a keverőpultról, és a fejére rakta.
Jack felnézett, és látta, hogy a plafonon szintén nagyon modern hangszigetelő rendszer van elhelyezve. A hely úgy nézett ki, mint egy kápolna, de igazából kiválóan felszerelt tévé-rádió stúdió volt. Jacknek hirtelen Jimmy Swaggart, Rex Humbard és Jack Van Impe jutott az eszébe.
Emberek, csak egyetlen ujjal érjetek a képernyőhöz, és meg fogtok GYÓGYULNI!
Nem sok választotta el attól, hogy visító nevetésben törjön ki.
Az emelvény oldalánál kinyílt egy kis ajtó, és Napfény Gardener lépett ki rajta. Tetőtől talpig fehérben volt, és Jack látta, hogy a legtöbb fiú arcán lázas lelkesedés vagy éppen nyílt áhítat virít, pedig ő alig bírta visszatartani a feltörni akaró vad nevetést. A felolvasóasztal felé haladó férfi egy reklámsorozatra emlékeztette, amit még kiskorában látott a tévében.
Farkas felé fordult.
– Mi a baj, Jack? – kérdezte Farkas halkan. – Olyan szagod van, mintha valami nagyon vicces lenne.
Jack a szájára szorította a kezét, és a nevetés egy gyors kis horkantás formájában mégiscsak utat tört magának, amitől Jack egész tenyere taknyos lett.
Napfény Gardener arca ragyogott a tökéletes egészségtől, a Bibliát lapozta a felolvasóasztalon, és szemmel láthatóan mély meditációba merült. Jack Heck Bast komoran izzó arcába nézett, majd Sonny Singer gyanakvó tekintetét kapta el, s egy pillanat alatt elkomorodott maga is.
Az üvegkalickában Casey le nem vette szemét Gardenerről. És ahogy Gardener felemelte jóképű arcát a Bibliából, és ködös, álmodozó, teljesen őrült szemeit a gyülekezetére emelte, Casey lenyomott egy gombot. A nagy magnó tekercsei forogni kezdtek.

6

Ne bosszankodj a bűnösökre,
és ne háborogj a gonosztevők miatt .
Mert elszáradnak gyorsan, mint a széna,
és mint a zöld fű, elfonnyadnak

– szavalta Napfény Gardener. Hangja mély volt, zenei, gondoskodó.

Bizakodj az Úrban, és jót cselekedj,
A Territóriumokban lakhatsz és híven táplál ...

(Jack Sawyer ereiben megfagyott a vér, és szíve akkorát dobbant, hogy szinte megtántorodott tőle.)

Örömödet az Úrban keresd,
szíved vágyát ő majd teljesíti .
Bízd sorsodat az Úrra, és remélj benne,
és rólad ő gondoskodik.
Napfényre hozza imádságodat,
és igazadat, mint a déli napnak fényét.
Nyugodj meg az Úrban, és remélj benne,
ne bosszankodj arra, akinek siker kíséri útját,
az emberre, aki álnokságon fáradozik.
Ne haragudjál és ne mérgelődj,
ne is bosszankodj, mert az rosszra visz.
A gonosztevők elpusztulnak,
ám kik őrá hagyatkoznak, öröklik Territóriumát.

Napfény Gardener becsukta a könyvet.
– Adja Isten az áldását – mondta – szent szavainak hallgatóira!
Majd hosszú-hosszú ideig lehajtott fejjel állt. Casey előtt forogtak a magnó tekercsei. Aztán újra felnézett, és Jack agyában hirtelen meghallotta a férfi kiáltásait: Csak nem a Kingsland? Csaknem akarod azt mondani, hogy felborítottál egy egész kocsirakomány Kinsgland sört, te nyomorult barom?! Csak nem akarod azt mondani?
Napfény Gardener figyelmesen és komolyan tekintett a fiatal fiúkból álló gyülekezetére. Az arcok visszanéztek rá; kerek arcok, sovány arcok, sebes arcok, pattanásos arcok, ravasz arcok és nyílt, ártatlan, kedves arcok.
– Mit jelent ez, fiúk? Megértettétek a harminchatodik zsoltárt? Megértettétek ezt a gyönyörű, gyönyörű éneket?
Nem, mondták az arcok – ravaszak és nyíltak, tiszták és kedvesek, himlőhelyesek és pattanásosak. Nem igazán, csak az ötödik osztályig jutottam, azóta csavargok, bajban vagyok... mondd el... mondd el...
Sokkoló hirtelenséggel Gardener a mikrofonba üvöltött.
– Azt jelenti, hogy NE IZGULJATOK!
Farkas hátrahőkölt, halk vinnyogást hallatva.
– Ezt már biztosan tudjátok, mit jelent, ugye?! Ezt már hallottátok, fiúk, ugye?!
– Igen! – kiáltotta valaki Jack mögül.
– Ó, IGEN! – visszhangozta Napfény Gardener sugárzó arccal. – NE IZGULJATOK! NE VERÍTÉKEZZETEK! Ezek jó szavak, nem igaz, fiúk?! Ezek igazán jóóóóóó szavak, Ó, IGEN!
– Igen... IGEN!
– Ez a zsoltár azt mondja, hogy nem kell izgulnotok a gonoszok miatt! NE IZGULJ! Ó, IGEN! Azt mondja, hogy nem kell a bűn és gonoszság terjesztői miatt AGGÓDNOTOK! NE VERÍTÉKEZZETEK! Ez a zsoltár azt mondja, hogy ha az ÚR UTJÁN MÉSZ és az ÚR SZAVÁT MONDOD, MINDEN KLASSZ LESZ! Értitek, fiúk? Van értő fületek ahhoz, amit mondok?
– Igen!
– Halleluja! – kiáltotta Heck Bast mennyei mosollyal.
– Ámen! – felelte rá egy sokdioptriás szemüvege mögül lusta szemekkel bámuló fiú.
Napfény Gardener gyakorlott mozdulattal megragadta a mikrofont, és Jacknek megint egy Las Vegas-i énekes jutott az eszébe róla. Gardener ideges, táncoló léptekkel elkezdett fel-alá járkálni. Beszúrt egy-két apró ugrást is. Most ő volt Dizzy Gillespie, most Jerry Lee Lewis, most Stan Kenton, most Gene Vincent; a Testamentum őrjítő lázában égett.
– Nem, nem kell félnetek! Nem kell félnetek! Nem kell attól a fiútól félnetek, aki mocskos képeket akar nektek mutatni! Nem kell attól a fiútól félnetek, aki azt mondja, hogy egyetlen szippantás a marihuánás cigarettából nem árthat meg, és hogy gyáva nyulak vagytok, ha nem próbáljátok ki! Ó, nem! MERT HA VELED VAN AZ ÚR, AKKOR AZ ÚR ÚTJÁN MÉSZ, IGAZAM VAN?
– IGEN!!!!
– Ó, IGEN! ÉS HA VELED VAN AZ ÚR, AKKOR AZ ÚR SZAVÁT MONDOD, IGAZAM VAN?
– IGEN!
– NEM HALLOM! IGAZAM VAN?
– IGEN!! – sikították. Sok fiú előre-hátra himbálta magát tomboló mámorában.
– HA IGAZAM VAN, MONDJÁTOK, HOGY HALLELUJA!
– HALLELUJA!
– HA IGAZAM VAN, MONDJÁTOK, HOGY Ó, IGEN!
– Ó, IGEN!
Előre-hátra himbálták magukat; Jack és Farkas nem tudtak mást tenni, velük himbálóztak. Jack látta, hogy néhány fiú sír.
– Most mondjátok meg nekem – mondta Gardener melegen és magabiztosan nézve feléjük –, van helye a gonosznak itt a Napfény Otthonban? Na? Mit gondoltok?
– Nincs, uram – kiáltott fel a kiálló fogú, vékony fiú.
– Igazad van – mondta Napfény Gardener, újra fellépve az emelvényre. Gyors, begyakorlott mozdulattal kanyarított egyet a mikrofonnal, hogy eltakarítsa útjából a kábelt, majd visszatette a helyére. – Ez a legfontosabb. Itt nincs helye hazugoknak és a bűn terjesztőinek! Mondjátok, hogy halleluja!
– Halleluja – felelték a fiúk.
– Ámen – értett egyet Napfény Gardener. – Izsák könyvében azt mondja az Úr, hogy ha az Úrra bízzátok magatokat, akkor – Ó, igen! – olyan szárnyaitok nőnek, mint a sasoknak, és erőtök megtízszereződik, és én azt mondom nektek, fiúk, hogy A NAPFÉNY OTTHON SASOK FÉSZKE, MONDJÁTOK, HOGY Ó, IGEN!
– Ó, IGEN!
Újabb szünet következett. Napfény Gardener megragadta az emelvény szélét, fejét lehajtotta, mintha imádkozna, gyönyörű fehér haja fegyelmezett hullámokban omlott alá. Mikor újra megszólalt, hangja mély és merengő volt. Nem nézett fel. A fiúk lélegzetvisszafojtva hallgatták.
– De vannak ellenségeink, – mondta végül Napfény Gardener. Alig volt több, mint suttogás, de a mikrofon felkapta és tökéletesen szétvitte a teremben.
A fiúk felsóhajtottak – hirtelen szélfuvallat őszi levelek közt.
Heck Bast vadul nézett körbe, szemei vérben forogtak, pattanásai olyan vörösen égtek, mintha a fiú valamilyen trópusi betegségben szenvedne. Mutass egy ellenséget, sugározta az arca. Igen, mutass nekem egy ellenséget, és majd meglátod, mi fog vele történni!
Gardener felnézett. Őrült szemében könnyek csillogtak.
– Igen, vannak ellenségeink – ismételte meg. – Indiana állam már kétszer próbált meg bezáratni. Tudjátok, miért? Mert azok a radikális humanisták képtelenek elfogadni, hogy én itt lent a Napfény Otthonban Jézus és az országunk szeretetére tanítom a fiúkat. Bosszantja őket. És akartok még valamit tudni, fiúk? Akartok egy régi, sötét titkot hallani?
A fiúk előrehajoltak, tekintetük Napfény Gardeneren csüggött.
– Nemcsak bosszantjuk őket – mondta Gardener összeesküvésre emlékeztető suttogással. – Féééélnek tőlünk...
– Halleluja!
– Ó, igen!
– Ámen!
Egyetlen szempillantás alatt Napfény Gardener újra megragadta a mikrofont, és nekilódult! Fel és alá! Előre és hátra! Néha jól koreografált tánclépéseket tett, mint egy század eleji táncos filmben. Szavak pattogtak a szájából, karját először a fiúk felé nyújtotta, majd felfelé, ahol Isten feltehetőleg kényelmesen elhelyezkedett a karosszékében, hogy őt hallgassa.
– Félnek tőlünk, ó, igen! Annyira félnek, hogy muszáj meginniuk még egy koktélt, elszívniuk még egy cigit, beszippantaniuk még egy adag kokaint. Félnek tőlünk, mert még az olyan ravasz, istentagadó, Jézusgyűlölő, radikális humanisták is, mint ők, megérzik az igazságot és Isten szeretetét, és megérzik a saját pórusaikból áradó kénkőszagát, és nem szeretik azt a szagot, ó, nem!
És ideküldenek még több felügyelőt, akik szemetet szórnak el a konyhában, és beleraknak néhány csótányt a lisztbe! És hazug meséket terjesztenek arról, hogy az én fiaimat verik! Vernek benneteket?
– NEM! – zúgott az egyhangú válasz, és Jack meglepve látta, hogy Morton ugyanolyan meggyőződéssel kiált, mint a többi, annak ellenére, hogy arcán ott vöröslött az ütés nyoma.
– Szóval leküldték néhány okos riportert valami okos, radikális humanista tévéműsorból! – kiáltotta Napfény Gardener undorral. – Lejöttek ide, és azt mondták: „Oké, kin kell elvégeznünk a vizsgálatot? Már százötvenszer megcsináltuk mostanáig, szóval tudjuk, hogy kell kiderítenünk az igazat! Csak adjanak nekünk egy kis kábszert meg italt, és indítsanak el a megfelelő irányba!”
De mi átráztuk őket, ugye, fiúk?
Felhördülő, vad egyetértés.
– Nem találtak senkit láncra kötve, ugye?! Nem találtak egyetlen fiút sem kényszerzubbonyban, ahogy az átkozott iskolaszéki sakáloktól hallották, ugye?! Nem találtak egyetlen fiút sem, akinek ki lett volna tépve a körme vagy minden szőrzete le lett volna borotválva, ugye?! A legtöbb, amit találtak, az néhány fiú volt, akik azt mondták, hogy megverték őket, és meg is verték őket, ó, igen, és erről én magam fogok elszámolni az ítélet órájában magával a magasságos Mindenhatóval, mindkét karomon hazugságvizsgálógép szíjaival, mert maga a KÖNYV mondja, hogy ha kíméled a pálcát, ELKÉNYEZTETED a gyereket, és ha elhiszitek ezt, fiúk, hát kiáltsátok, hogy halleluja!
– HALLELUJA!
– Még Indiana állam oktatásügyi igazgatósága is, bármennyire szeretnének megszabadulni tőlem, még ők is elismerték, hogy a veréssel kapcsolatban Isten törvénye és Indiana állam törvénye nagyjából ugyanazt mondja: ha KÍMÉLED a pálcát, ELKÉNYEZTETED a gyereket!
BOLDOG fiúkat találtak! EGÉSZSÉGES fiúkat találtak! Olyan fiúkat találtak, akik hajlandók az ÚR ÚTJÁN MENNI és az ÚR SZAVÁT MONDANI! Ó, mondjátok, hogy halleluja!
Mondták.
– Mondjátok, hogy ó, igen!
Azt is mondták.
Napfény Gardener visszatért a pódiumra.
– Az Úr megvédi azokat, akik szeretik őt, és az Úr nem fogja engedni, hogy egy rakás kábítózó, kommunistaimádó, radikális humanista elvegye ezt a pihenőhelyet a fáradt, zavarodott fiúktól.
Voltak fiúk, akik szemenszedett hazugságokat mondtak azoknak a riportereknek – mondta Gardener. – Hallottam, amikor elismételték ezeket a hazugságokat a tévében, és bár azok a szarkeverők túl gyávák voltak, hogy megmutassák az arcukat a képernyőnek, én felismertem – ó, igen! – felismertem azokat a hangokat! Mikor enni adsz valakinek, mikor gyengéden a melledhez szorítod éjszaka, mikor az anyja után sír, akkor felismered a hangját, ezer közül is.
Azok a fiúk már nincsenek itt. Isten megbocsáthat nekik – és remélem, hogy megbocsát! –, de Napfény Gardener csak egy ember!
Lehajtotta a fejét, hogy megmutassa, milyen szégyellnivaló beismerést tett. De aztán gyorsan felkapta, szeme forrón, dühtől csillogott.
– Napfény Gardener nem tud megbocsátani nekik. Napfény Gardener újra kirakta őket az útra, de ott nem jutnak táplálékhoz; ott megeszik őket még a fák is, mint a sötétben járó szörnyetegek!
Rémült csönd ült a termen. Az üvegfal mögött még Casey is furcsán sápadtnak látszott.
– A Könyv azt mondja, hogy Isten száműzte Kaint az Édentől keletre a Nod földjére. Csavargónak lenni az úton ugyanilyen, fiaim. Itt biztonságos paradicsomban vagytok.
Tekintetét végigfuttatta rajtuk.
– De ha gyöngék vagytok... ha hazudtok... akkor jaj nektek! Pokol vár a vétkezőkre, ne felejtsétek el!
Ne felejtsétek el, fiúk!
Ne felejtsétek el.
Imádkozzunk!

HUSZONHARMADIK FEJEZET
Ferd Janklow

1

Jack kevesebb mint egy hét alatt rájött, hogy csak a Territóriumokba tett kis kitérővel szabadulhatnak meg a Napfény Otthonból. Hajlandó volt megpróbálni, vállalva minden kockázatot, de tudta, hogy nem szabad egyenesen a Napfény Otthonból dobbantania.
Nem volt ennek semmi különleges oka, csak annyi, hogy a tudatalattijában egy hang azt suttogta, a Territóriumokban még borzasztóbb lenne. Lehetséges, hogy ez a hely minden világban rossz hely... mint egy rothadáspötty az almán, ami aztán benyúlik egészen a magházig. Mindenesetre a Napfény Otthon elég rossz volt magában is, és Jack egyáltalán nem vágyott rá, hogy megismerje a territóriumokbeli megfelelőjét.
De lehet, hogy van megoldás.
Farkas, Jack és a többi fiú, akik nem voltak elég szerencsések, hogy a külsősökhöz tartozzanak – és ez a nagy többséget jelentette –, azon a mezőn töltötték a napjaikat, amit a régi fiúk Távoli mezőnek neveztek. Több mint két kilométerre volt az út mentén, Gardener birtokának a legszélén. A fiúk köveket szedtek. Az évnek ebben a szakában nem volt más kinti munka. A termés utolját is betakarították október végén, de ahogy Napfény Gardener minden reggel megjegyezte az ima végén, a köveknek mindig szezonja van.
Az otthon két lerobbant teherautója közül az egyiken mentek ki minden reggel a mezőre, és a platón üldögélve Jack a Távoli mezőt fürkészte, míg Farkas lehajtott fejjel ült mellette, mintha mindig másnapos lenne. Esős volt az ősz ott Közép-Nyugaton, és a Távoli mező nagy, cuppogós, ragacsos sárrengeteggé változott. Tegnapelőtt az egyik fiú halkan megátkozta, és „csizmaszippantónak” nevezte.
Mi van akkor, ha egyszerűen lelépünk?, gondolta Jack negyvenedszerre. Egyszerűen Farkasra kiáltok, hogy gyerünk!, és aztán szedjük a lábunkat?! De hová? Északra, ahol azok a fák vannak és a kőfal. Ott végződik Gardener birodalma.
Lehet, hogy kerítés is van.
Átmászunk rajta. Vagy, Farkas egyszerűen átdob fölötte, ha muszáj.
És ha szögesdrót is van a kerítésen?
Átkúszunk alatta. Vagy...
Vagy Farkas széttépi a csupasz kezével. Jack nem szeretett rágondolni, de tudta, hogy Farkas képes lenne rá... és ha ő megkérné, meg is tenné. Feltépné ugyan a tenyerét, de az még mindig jobb, mint ha itt tépik szét.
És aztán?
Aztán természetesen átmennek a Territóriumokba. Ennyi. Ha egyszer kikerülnek a Napfény Otthon birtokáról, suttogta a tudatalatti hang, onnan már szabad az útjuk.
És Singer meg Bast (akikre Jack most már banditaikrekként gondolt) nem tudnának utánuk menni a teherautóval, mert amíg be nem köszönt a decemberi fagy, az autójuk rögtön tengelyig süppedne a Távoli mező sarába.
Egyszerű versenyfutásról lenne szó, semmi másról. Meg kell próbálni. Még mindig jobb, mint bent az otthonban. És...
És nemcsak Farkas egyre növekvő ingerültsége ösztökélte, hiszen maga is szinte beleőrült a gondolatba, hogy Lily egyre közelebb jut a halálhoz ott New Hampshire-ben, míg ő itt bebörtönözve hallelujázik.
Próbáld meg. Varázsital ide, varázsital oda, meg kell próbálni.
De mielőtt Jack ténylegesen elszánta volna magát, Ferd Janklow megpróbálta.
A nagy elmék mind egy irányban futnak, ámen.

2

Gyorsan történt az egész. Az egyik pillanatban Jack még Ferd Janklow szokásos hülye poénjait hallgatta, a másikban Ferd a kőfal felé sprintelt a cuppogós mezőn keresztül. Amíg Ferd nem rajtolt el, a nap ugyanolyan halál unalmasnak indult, mint az összes többi itt, a Napfény Otthonban. A levegő hideg volt és esőszagú, de az is lehet, hogy hószagú. Jack felnézett, hogy kiegyenesítse fájó derekát, és hogy szemével megkeresse Sonny Singert. Singer nagy élvezettel zaklatta Jacket. Többnyire apró kellemetlenségeket okozott neki, olyanokat például, hogy jó erősen rálépett a lábára, vagy meglökte a lépcsőn, vagy éppen kiütötte a tányért a kezéből. Ez az utóbbi három egymást követő étkezéskor történt, mire Jack megtanulta, hogy testével azonnal hajoljon rá a tányérjára, amint megkapta.
Jack nem volt egészen biztos benne, hogy Sonny miért nem szervez tömeges támadást ellene. Valószínűnek tartotta, hogy azért, mert Napfény Gardener érdeklődést mutatott az új fiú iránt. Bár nem szerette volna elhinni, hogy ez tényleg így van, mégis teljesen logikusnak tűnt. Sonny Singer azért fogja vissza magát, mert Napfény Gardener megparancsolta neki, ami csak újabb ok arra, hogy minél előbb eltűnjenek innen.
Jobbra nézett. Farkas úgy hét méterre lehetett tőle, haja arcába lógott, miközben a köveket szedegette. Közelebb állt hozzá egy póznavékony fiú, kiálló fogakkal – Donald Keegan. Donny rajongva mosolygott rá, kimutatva kapafogait. Nyál csurgott le kilógó nyelvéről. Jack gyorsan elfordította a tekintetét.
Ferd Janklow volt a bal oldalán – a porcelánfehér kezű fiú, akinek szemébe lógott a haja. Az alatt az egy hét alatt, amit Jack és Farkas az otthonban töltöttek, jó barátok lettek Ferddel.
Ferd cinikusan rávigyorodott.
– Donny szerelmes beléd – mondta.
– Hagyd abba – mondta Jack feszengve, és érezte, hogy arcát pír önti el.
– Fogadnék, hogy megcsinálná neked, ha hagynád – mondta Ferd. – Ugye, Donny?
Donny Keegan szokásos undorító stílusában felröhögött, közben fogalma sem volt, miről beszélnek azok ketten.
– Jó lenne, ha abbahagynád – mondta Jack szörnyű zavarban.
Donny szerelmes beléd.
Az egészben az volt a legszarabb, hogy a szerencsétlen, fogyatékos Donny tényleg szerelmes lehetett belé... és lehet, hogy nem is Donny volt az egyetlen. Jacknek furcsa módon eszébe jutott az a kedves férfi, aki felajánlotta, hogy hazaviszi, de aztán kirakta a zanesville-i kijárónál lévő bevásárlóközpontnál. Ő látta meg először, gondolta Jack. Akármi új is van bennem, az a férfi látta meg először.
– Csoda népszerű vagy már, Jack – mondta Ferd. – Szerintem még a jó öreg Heck Bast is megcsinálná neked, ha megkéred rá.
– Öregem, te beteg vagy – mondta pirulva Jack. – Szerintem...
Ferd hirtelen eldobta a követ, amit éppen kiszabadított, és felegyenesedett. Alaposan körülnézett, látta, hogy egyik fehér garbós sem figyeli, majd visszafordult Jackhez.
– És most, kedvesem – mondta –, sajnálom, de ez a party szörnyen unalmas, muszáj lelécelnem.
Ferd puszit cuppantott Jack felé, majd őrületesen sugárzó vigyor terült szét sápadt arcán. Egy pillanattal később hatalmas ugrásokkal rohant a Távoli mező túlsó végében magasodó kőfal felé.
Való igaz, jól kiszámította, hogy mikor lanyhul az őrök figyelme. Pedersen csajokról beszélgetett Warwickkal és egy Peabody nevű lóarcú fiúval, aki a külsősökhöz tartozott, csak most egy kis időre visszarendelték az otthonba. Heck Bastot az a felemelő megtiszteltetés érte, hogy bekísérhette Napfény Gardenert Muncie-ba valamit elintézni. Ferd elég nagy előnyre tett szert, mire egy meglepett kiáltás hasított a levegőbe.
– Hé! Hé, valaki meg akar lógni!
Jack Ferd után bámult, aki már árkon-bokron túl járt, és veszettül nagyokat ugorva haladt. Annak ellenére, hogy Jack a saját tervét látta elorozva megvalósulni, egy pillanatra győzelmes izgalmat érzett, és szíve semmi mást nem kívánt a barátjának, csak sikert. Gyerünk! Gyerünk, te cinikus szemét! Rohanj, Jason szerelmére!
– Ferd Janklow az – gurgulázta Donny Keegan, majd ugató röhögésben tört ki.

3

A fiúk ugyanúgy összegyűltek a közös gyónáshoz aznap este, mint máskor, de a gyónás elmaradt. Andy Warwick bejött, közönyösen bejelentette, hogy elmarad a gyónás, helyette „közösségi” óra lesz vacsora előtt. Azzal kiment.
Jack úgy látta, hogy fensőbbséges arckifejezése mögött Warwick rémültnek látszott.
És Ferd Janklow nem volt köztük.
Jack körülnézett a szobában, és fekete humorral azt gondolta, hogy ha ez „közösségi” óra, akkor szeretné látni, mi lenne most, ha Warwick „csendes” órát rendelt volna el. Ott ültek a hosszú szobában harminckilencen, kilenc és tizenhét év közötti fiúk, és szinte mind a kezét bámulta, vagy pattanást kapargatott, vagy éppen a körmét rágta. Mindegyik tekintetéből ugyanazt lehetett kiolvasni: meglopták őket, Gyónásokat akartak hallani, de leginkább ők maguk kívántak gyónni.
Senki sem beszélt Ferd Janklow-ról. Olyan volt, mintha a Napfény Gardener szertartásai közben grimaszoló, porcelánkezű Ferd sosem létezett volna.
Jack észrevette, hogy alig bírja visszafojtani a vágyát, hogy felálljon és rájuk üvöltsön, és olyan erősen kezdett el gondolkodni, mint még soha életében.
Azért nincs itt, mert megölték. Ezek mind őrültek. Azt hiszed, az őrület nem ragadós? Csak emlékezz vissza, mi történt azon a golyós helyen Dél-Amerikában – amikor a visszatükrözős napszemüveget viselő férfi azt mondta nekik, hogy igyák meg azt a lila szőlőitalt, erre ők azt mondták, hogy igenis, főnök, és megitták.
Körülvezette tekintetét a rémült, magukba roskadó, fáradt, üres arcokon, és arra gondolt, hogy milyen gyorsan felderülnének, ha Napfény Gardener besétálna a terembe – ha besétálna itt és most.
Ezek is megtennék, ha Napfény Gardener mondaná nekik. Meginnák, aztán lefognának engem és Farkast, és leöntenék a mi torkunkon is. Ferdnek igaza van – látnak valamit az arcomon vagy az arcomban, valamit, ami a Territóriumokban ragadt rám, és lehet, hogy tényleg szeretnek egy kicsit... gondolom, ez bántja annyira Heck Bast csőrét is. Az a barom nem szokta meg, hogy bármit vagy bárkit szeressen. Na jó, tényleg szeretnek egy kicsit... de őt sokkal jobban szeretik. Ezek megtennék. Ezek őrültek.
Ferd elmondhatná neki mindezt, ha itt ülne a teremben, és Jack feltételezte, hogy Ferd el is mondta neki.
Elmondta Jacknek, hogy őt a szülei hozták be ide a Napfény Otthonba, akik újjászületett keresztények voltak, és minden egyes alkalommal térdre estek a nappali közepén a tévé előtt, ha a Hétszázasok Klubjában bárki imádkozni kezdett. Egyikük sem értette meg Ferdet, aki teljesen más anyagból volt gyúrva. Azt gondolták, hogy az ördög teremtménye – kommunista és radikális humanista. Mikor negyedszer is megszökött otthonról, és nem más kapta el, mint maga Franky Williams, a szülei eljöttek a Napfény Otthonba – ahová Williams behozta –, és első látásra beleszerettek Napfény Gardenerbe. Megtalálták a választ minden bajukra, amit az eszes, bajkeverő, lázadó fiuk okozott számukra. Napfény Gardener majd rávezeti a fiacskájukat az Úr útjára. Napfény Gardener majd rámutat a hibáira. Napfény Gardener kiveszi a kezükből Ferdet, és nem engedi vissza Anderson utcáira.
– Látták azt a műsort a Vasárnapi Riport-ban a Napfény Otthonról – mondta Ferd Jacknek. – Erre küldtek nekem egy képeslapot, és azt írták, hogy Isten tűzben veszejti el a hazugokat és hamis prófétákat. Én visszaírtam nekik – Rudolph a konyhából csempészte ki a levelet. Dolph egész jó srác. – Szünetet tartott.
Tudod, kit nevezek én jó srácnak, Jack?
– Nem.
– Aki megvásárolható – felelte Ferd, és szokásos cinikus, megbántott nevetésével felnevetett. – Két dolcsiért megkapod Dolph postai szolgáltatását. Szóval visszaírtam nekik, hogyha Isten tűzben veszejti el a hazugokat, ahogy ők mondják, akkor remélem, Napfény Gardener talál majd egy azbesztnadrágot a túlvilágon, mert folyékonyabban hazudott az itt folyó dolgokról, mint ahogy egy ló fosni tud. Minden, amit a Vasárnapi Riport-ban mondtak – a kényszerzubbonyról meg a Dobozról szóló történetek –, mind igaz volt. Ó, persze bebizonyítani nem tudták! A pasi őrült, de okos őrült! Ha egyszer kétségbe vonod ezt, nagyon fájdalmasan fogjátok megtanulni a leckét, te meg Phil, a rettenthetetlen farkasfiú haverod. Nagyon fog fájni, nekem elhiheted!
– A Vasárnapi Riport-os pasik elég jók abban, hogy tetten érjék a véres kezű ipséket – mondta Jack.
– Legalábbis az anyám ezt mondja.
– Ó, nagyon be volt ám szarva! Láttad valaha Humphrey Bogartot A Caine lázadása című filmben? Már hetekkel azelőtt, hogy jöttek, olyan volt a pasi. Mikor végre megérkeztek, áradt belőle a szívélyesség és a megértés, de az előtte való hét maga volt a pokol. Jégkrém úr teljesen teleszarta a gatyáját. Azon a héten rugdosta le Benny Woodruffot a lépcsőn a harmadik emeletről, mert elkapta, hogy egy Superman magazin volt nála. Benny ájultan feküdt három órán keresztül, és aznap éjjel nem tudott rájönni, hogy ki is ő, és hol a fenében van.
Ferd szünetet tartott.
– Tudta, hogy jönnek. Mint ahogy azt is mindig tudja, hogy az állami felügyelők mikorra terveznek rajtaütésszerű ellenőrzést. Eldugta a kényszerzubbonyokat a padláson, és elhitette velük, hogy a Doboz egy szénaszárító kamra.
Újból cinikusan, fájdalmasan nevetett.
– És tudod, mit csináltak az öregeim? Elküldték Napfény Gardenernek a nekik írt levelem fénymásolatát! „A saját érdekemben”, írta a faterom a következő levelében. És tudod, mi történt? Ferd került a Dobozba, a saját öregeim jóvoltából!
A nevetés újra fájdalmas volt.
– Mondok neked valamit. Nem viccelt akkor este a kápolnában. Azok a srácok, akik beszéltek a Vasárnapi Riport embereinek, mind eltűntek – legalábbis azok, akiket be tudott azonosítani.
Ahogy most maga Ferd is eltűnt, gondolta Jack, Farkas széles vállát figyelve a terem másik felében. Kirázta a hideg, Keze nagyon, nagyon hideg volt.
Phil, a rettenthetetlen farkasfiú haverod.
Farkas szőrösebbnek látszik már megint? Ilyen hamar? Biztosan nem. De jönni fog, természetesen – olyan kikerülhetetlen, mint az apály és a dagály.
És jut eszembe, Jack, most hogy itt üldögélünk a ránk leselkedő veszélyek miatt aggódva, hogy van az anyád? Hogy van a kedves Lil, a B-kategóriájú filmek királynője? Lefogyott? Fájdalmai vannak? Érzi már, ahogy a rák éles kis fogaival marcangolja a belsejét, míg te gyökeret eresztesz ebben a furcsa börtönben? Lehet, hogy Morgan már készül, hogy kis villámlópálcájával besegítsen a ráknak?
Teljesen elkábult a kényszerzubbonyok hallatán, és bár látta már a Dobozt – egy nagy, ronda vaskalyibát, mely úgy állt ott az otthon hátsó udvarában, mint valami furcsa, kidobott hűtőgép –, képtelen volt elhinni, hogy Gardener tényleg bezárja oda a fiúkat. De végül is hinnie kellett Ferdnek, aki mindezt suttogva elmondta neki, miközben köveket szedtek a Távoli mezőn.
– Fantasztikusan berendezkedett itt – mondta korábban Ferd –, és dől hozzá a pénz. – A vallásos műsorait a legtöbb közép-nyugati rádióadó adja, és szinte az ország összes kábeltévéje leadta már a műsorok videofelvételeit. Mi vagyunk az ő lelkes kis közönsége. Piszok jól hangzunk a rádióban, és piszok jól nézünk ki a képernyőn – már persze amikor Roy Owdersfelt nem nyomkodja azt a kurva pattanást az orra hegyén! Itt van neki Casey, a saját különbejáratú rádió- és tévéproducere – Casey videóra vesz minden reggeli szertartást, és magnóra minden estit. Aztán úgy vágja össze a képet és a hangot, hogy Gardener tisztára olyan lesz, mint Billy Graham, mi meg úgy őrjöngünk, mint a Yankee Stadion a bajnoki döntőn. Caseynek persze van más dolga is. Ő az otthon zsenije. Láttad a szobádban lévő lehallgató-készüléket? Azokat is Casey szerelte be. Minden az ő szobájába fut be, és a szoba egyetlen bejárata Gardener magánirodájából nyílik. A lehallgatók hang vezérlésűek, így nem pazarolnak szalagot. Minden szaftosat megőriznek Napfény Gardenernek. Hallottam, hogy Casey valami kék dobozt kapcsolt Gardener telefonjára, hogy a pasi ingyen telefonálhasson akár a holdra is, és pontosan tudom, hogy a fizetős kábelcsatornát is lazán bevezette Gardener szobájába. Jégkrém úr kényelmesen elhelyezkedik a tévé előtt, és megnéz egy jó kis pornót egy nehéz nap éjszakáján, miután Jézust árulta a tömegeknek?! Na, hogy tetszik? Ez a pasi olyan amerikai, mint a pattogatott kukorica, és itt Indianában legalább annyira imádják, mint a középiskolás kosárlabdát!
Ferd nagyot horkantott, grimaszt vágott, majd oldalra fordította a fejét, és köpött egy nagyot.
– Viccelsz – mondta Jack.
– Ferd Janklow sosem viccel, ha a Napfény Otthon Menetelő Marháiról van szó – mondta Ferd komolyan. – A pasi gazdag, semmit sem kell bevallania az adóhatóságnak, és a zsebében van a városi iskola egész vezetősége. Ez azt jelenti, hogy kurvára be vannak tőle szarva; van egy nő, aki szó szerint reszket, mikor itt kell lennie, és úgy néz Gardenerre, mintha legszívesebben az ördögűző jelet hányná magára megállás nélkül. És ahogy már mondtam, mindig tudja, hogy mikorra tervezik az ellenőrzéseket. Akkor teljesen kisikáljuk az épületet, Bunkó Bast felviszi a kényszerzubbonyokat a padlásra, a Dobozt megtöltjük szalmával. És mikor ideérnek, mi mindig épp órán ülünk az osztályban. Hány órán voltál, mióta idekerültél a Szerelemhajó indianai változatára?
– Egyen sem – felelte Jack.
– Egyen sem! – értett egyet Ferd vidáman. Újra hallatta cinikus, fájdalmas nevetését, és ez a nevetés azt mondta: Na, mit gondolsz, mire jöttem rá úgy nyolcéves koromban?! Arra, hogy jól kibaszott velem az élet, és hogy a dolgok nem is fognak túl gyorsan megváltozni! De az is lehet, hogy sosem fognak megváltozni! És bár teljesen kiüt a dolog, el kell ismernem, hogy van mulatságos oldala is. Tudod, mire gondolok, zselécukor?

4

Ilyen gondolatok jártak Jack agyában, mikor hirtelen kemény ujjak vájtak a nyakába a füle alatti érzékeny ponton, és felemelték ültéből. Büdös leheletfelhő csapta meg, és Heck Bast sivár, holdkráteres arca meredt rá.
– A tiszteletes és én még bent voltunk Muncie-ban, mikor behozták a buzi bajkeverő haverodat a kórházba – mondta. Kilazította, majd összeszorította ujjait, lazított, szorított. A fájdalom elviselhetetlen volt. Jack felnyögött, Heck elvigyorodott. A vigyor újabb adag büdös leheletet szabadított ki a szájából. – A tiszteletes a csipogóján kapta meg a hírt. Janklow úgy nézett ki, mint egy fasírt, ami legalább negyvenöt percig sült a mikrohullámúban. Jó pár nap kell hozzá, míg összerakják a srácot.
Nem hozzám beszél, gondolta Jack. Az egész teremhez beszél. Azt kell kiértenünk belőle, hogy Ferd még életben van.
– Te rohadt hazug – mondta. – Ferd má...
Heck Bast megütötte. Jack elnyúlt a földön. A fiúk elhúzódtak mellőle. Valahonnan Donny Keegan nyihogása hallatszott.
Dühös morgás dörrent. Jack kábán felnézett, és meg kellett ráznia a fejét, hogy tisztán lásson. Heck megfordult, és látta, hogy Farkas védelmezőn Jack fölé tornyosul, felső ajkát beszívta, szeme vad narancssárga jeleket lövell kerek szemüvegén keresztül.
– Nocsak, a gyagyás végre táncolni akar – mondta Heck, és elvigyorodott. – Hé, rendben! Imádok táncolni! Na gyere, takonyfejű! Gyere ide, és táncoljunk!
Farkas még mindig morgott, és nyál csurgott a szájából. Előrelépett, mire Heck is tett egy lépést felé. Székek karistolták a linóleumot, ahogy a fiúk gyorsan igyekeztek eltűnni a közelükből.
– Mi a fene folyik...
Az ajtóból jött a hang – Sonny Singeré. Be sem kellett fejeznie a mondatot; azonnal rájött, hogy mi folyik itt. Mosolyogva becsukta az ajtót, és összetett kézzel nekidőlt. Sötét, vékony arca felvidult.
Jack visszapillantott Farkasra és Heckre.
– Légy óvatos, Farkas! – kiáltotta.
– Óvatos leszek, Jack – felelte Farkas, hangja alig több, mint morgás. – óvatos...
– Táncoljunk, barom! – dörrent rá Heck Bast, majd eleresztett egy igazi, falusi jobbegyenest. Farkast a jobb arcán érte az ütés, és három-négy lépést hátratántorodott. Donny Keegan magas, nyihogó röhögését lehetett hallani, mely ugyanúgy kifejezte örömét, mint félelmét is.
A jobbegyenes szép, kemény ütés volt. Más körülmények között valószínűleg véget is vetett volna a további verekedésnek. De Hector Bast szerencsétlenségére ez volt az egyetlen ütés, amit bevitt.
Nagy önbizalommal lépett előre, ökleit mellmagasságban tartotta, és újabb jobbegyenest küldött útjára. Farkas elkapta Heck öklét.
Heck keze nagy volt. Farkasé nagyobb.
Farkas keze elnyelte Heckét.
Farkas keze összeszorult.
Belülről olyan hang hallatszott ki, mint amikor egy vékony ág először megpattan, majd eltörik. Heck magabiztos mosolya először eltorzult, majd az arcára fagyott. Egy pillanattal később sikoltozni kezdett.
– Nem lett volna szabad bántanod a csordát, te szemét – suttogta Farkas. – Ó, milyen nagyra vagytok a Bibliátokkal – közben elég lenne hat versszakot meghallgatnotok A Jó Gazda Könyvé-ből, hogy megtanuljátok, hogy soha...
Ropp!
– ...soha...
Reccs!
– de SOHA ne bántsátok a csordát!
Heck Bast térdre esett, üvöltött és zokogott. Farkas még mindig a markában tartotta Heck kezét, és Heck karja furcsa szögben állt felfelé. Olyan volt, mintha Heil Hitler kiáltáshoz nyújtaná a kezét térdelve. Farkas karja kemény volt, mint a kő, de arca nem fejezett ki különösebb erőfeszítést, csak szeme ragyogott vad színben.
Vér csöpögött Farkas markából.
– Farkas! Hagyd abba! Elég volt!
Jack gyorsan körülnézett, és látta, hogy Sonny eltűnt, és az ajtó tárva-nyitva. Szinte mindegyik fiú állt. Olyan messze húzódtak el Farkastól, amennyire a falak engedték, arcukon félelem és csodálat. És az élőkép nem változott a szoba közepén: Heck Bast térdel, ökle Farkas öklében, és vér csorog Farkas ökléből a padlóra.
Emberek csoportosultak az ajtóban. Gasey, Warwick, Sonny Singer és még három nagy srác. És Napfény Gardener, egyik kezében szemüvegtokhoz hasonló kicsi, fekete dobozzal.
– Azt mondtam, elég! – Jack egyetlen pillantást vetett az újonnan jöttekre, és Farkas felé lódult. – Itt és most! Itt és most!
– Jól van – mondta Farkas csendesen, majd elengedte Heck kezét, és látta, hogy a fiú keze úgy néz ki, mintha most jött volna ki a húsdarálóból. Heck nyögdécselt, és mellkasához szorította sérült jobbját.
– Rendben, Jack.
A hat fiú megragadta Farkast. Farkas félig megfordult, kiszabadította az egyik karját, és Warwick hirtelen nekikenődött a falnak. Valaki felsikoltott.
– Fogjátok le! – üvöltötte Gardener. – Fogjátok le! Fogjátok le, az isten szerelmére! – Kinyitotta a fekete dobozt.
– Ne, Farkas! – kiáltotta Jack. – Hagyd abba!
Farkas még küzdött egy pillanatig, majd leengedte a vállát, és hagyta, hogy a falhoz nyomják. Olyanok voltak, mint a Gulliveren lógó liliputiak.
– Fogjátok le – ismételte meg Gardener, és kivett egy csillogó injekcióstűt a dobozból. Negédes mosoly jelent meg az arcán. – Tartsátok, az isten szerelmére!
– Nincs arra szükség – mondta Jack.
– Jack? – Farkas hirtelen rémültnek látszott. – Jack? Jack?
Gardener félrelökte az útjából Jacket. Jó nagy erőt beleadott a lökésbe. Jack nekirepült Mortonnak, aki felnyögött és elhúzódott, mintha Jack fertőző lenne. Farkas újra küzdeni kezdett, de hatan fogták le, és az még neki is sok volt. Persze, az Átváltozás idején talán még annyival is elbírt volna.
– Jack! – kiáltotta. – Jack! Jack!
– Tartsátok, az isten szerelmére – suttogta Gardener, ajka brutálisan felhúzódott az ínyén, majd Farkasba döfte a tűt.
Farkas megdermedt, hátravetette a fejét, és ordított.
Megöllek, te szemét, megöllek, gondolta Jack tehetetlenül. Megöllek, megöllek, megöllek.
Farkas küzdött és kapálózott. Gardener hátralépett, jeges tekintettel figyelte. Farkas egyik térde eltalálta Casey terjedelmes hasát, a kövérből minden levegő kiszaladt, hátratántorodott, majd nagy levegőt véve visszalépett. Egy vagy két perc múlva Farkas először imbolyogni kezdett... majd megroggyant.
Jack felugrott, dühösen szipogott. Megpróbált átjutni a fehér garbósok gyűrűjéhez, akik a barátját tartották, miközben Casey behúzott egyet Farkas ájult arcába, és Jack látta, hogy Farkas orrából azonnal elered a vér.
Kezek tartották vissza. Próbálta kitépni magát, majd körülnézett, és azoknak a fiúknak a rémült arcát látta, akikkel együtt szedte a követ a Távoli mezőn.
– Vigyétek a Dobozba – mondta Gardener, mikor Farkas térde végre összecsuklott. Lassan megfordult, és Jackre nézett. – Hacsak... esetleg nem szeretné elárulni, Parker úr, hogy hol találkoztunk korábban?
Jack csak állt, a lábát nézte, és nem mondott semmit. Szeme égett a forró, gyűlölettel teli könnyektől.
– Akkor a Doboz – mondta Gardener. – Lehet, hogy meggondolja majd magát, Parker úr, mikor a barátja kiáltozni kezd!
Gardener kivonult.

5

Farkas még akkor is sikítozott a Dobozban, amikor Jack a többi fiúval együtt reggeli kápolnára vonult. Napfény Gardener szeme gyanúsan fürkészte Jack sápadt, kimerült arcát. Talán most, Parker úr?
Farkas, tudod, az anyám miatt, az anyám...
Farkas üvöltése még akkor is hallatszott, amikor Jack és a többi fiú két csoportra osztva mentek a teherautók felé. Ahogy elhaladt a Doboz közelében, Jack alig bírta megállni, hogy ne tapassza a fülére a kezét. Azok a sikolyok, az a hörgő zokogás!
Aztán hirtelen Sonny Singer jelent meg a vállánál.
– Gardener tiszteletes az irodájában vár, hogy meghallgassa a gyónásodat. Na nyomás, takonyfejű – mondta. – Azt mondta, abban a pillanatban kiengedi a gyagyást a Dobozból, amint megmondod neki, amit tudni akar. – Sonny hangja selymes volt, de az arca félelmetes.
Farkas üvölt és sikongat, hogy engedjék ki, őrjöngő dühében öklével veri a Doboz vastag vasrácsait.
Ó, Farkas, ő az ANYÁM...
– Nem mondhatom meg neki, amit tudni akar – felelte Jack. Hirtelen Sonny felé fordult, és minden titokzatos erejét, amit a Territóriumokban szerzett Sonny ellen fordította. Sonny két hatalmas lépést tett hátrafelé, arcát szörnyű rémület torzította el. Megroggyant a lába, és épp időben kapta el az ott álló teherautó oldalát. Ha az nincs ott, elesik.
– Rendben... – mondta Sonny elhaló hangon, mely nagyon közel állt a vinnyogáshoz. – Rendben, felejtsd el. – Vékony arca újra erőszakossá vált. – Gardener tiszteletes azt mondta, hogy ha nemet mondasz, akkor mondjam meg neked, hogy a barátod utánad sikongat. Érted?
– Pontosan tudom, hogy ki után sikongat.
– Szállj fel a kocsira! – kiáltott Pedersen, szinte rájuk sem nézve, ahogy elhaladt mellettük... de mikor Sonny mellé ért, elfintorodott, mintha rothadásszag csapta volna meg az orrát.
Jack még akkor is hallotta Farkas üvöltéseit, mikor elindultak a teherautók, annak ellenére, hogy mindkét kocsi hatalmas zajt csapott. És nem halkultak el Farkas sikolyai. Jack valamiképpen ráhangolódott Farkas agyára, és még akkor is hallotta az üvöltését, mikor csoportokra osztották őket a Távoli mezőn. Hiába fogta fel, hogy csak az agya űz gonosz tréfát vele, ez egyáltalán nem javított a helyzeten.
Ebéd előtt Farkas elhallgatott, és Jack hirtelen minden kétséget kizáróan tudta, hogy Gardener engedte ki a Dobozból, nehogy a kiáltásai és sikolyai felkeltsék a környékbeliek érdeklődését. Azután, ami Ferddel történt jobbnak látta, ha a Napfény Otthon nem kerül az érdeklődés középpontjába.
Mikor délután visszatértek a mezőről, a Doboz már üres volt. Farkas az alsó ágyon feküdt, és sápadtan Jackre mosolygott, mikor az belépett a szobába.
– Hogy van a fejed, Jack? Kicsit már lelappadt az ütés helye.
– Farkas, minden rendben?!
– Kiabáltam, mi?! Muszáj volt.
– Farkas, annyira sajnálom – mondta Jack. Farkas furcsán nézett ki – túl fehér volt, valahogy el vékonyodott.
Haldoklik, gondolta Jack. Nem, helyesbített az agya; Farkas azóta haldoklik, mióta átjöttek ebbe a világba, hogy elmeneküljenek Morgan elől. De most gyorsabban haldoklik. Túl fehér... vékonyabb... de Jack ereiben megfagyott a vér.
Farkas csupasz lábai és karjai már nem voltak csupaszak; finom, egyenletes szőr fedte őket. Két estével ezelőtt még nem voltak szőrösek, ebben biztos volt.
Az ablakhoz akart rohanni, hogy megkeresse a holdat, és megbizonyosodjon róla, hogy nem tévedett tizenhét napot!
– Még nincs itt az Átváltozás ideje, Jack – mondta Farkas. Hangja száraz, kimerült volt. Egy beteg ember hangja. – De elkezdtem átváltozni abban a büdös, sötét valamiben, ahová bezártak. Tényleg. Mert olyan mérges és rémült voltam. Mert kiabáltam és sikoltoztam. A kiabálástól és sikoltozástól is át tud változni egy Farkas, ha elég sokáig csinálja. – Megsimogatta a szőrt a lábán. – El fog múlni.
– Gardener árat szabott, hogy kiengedjen – mondta Jack –, de nem tudtam megfizetni. Akartam, de... Farkas... az anyám...
Hangja elcsuklott, és kitört belőle a zokogás.
– Cssss, Jacky. Farkas tudja. Itt és most. – Farkas újra rávillantotta borzasztóan gyönge mosolyát, és megfogta Jack kezét.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET
Jack megnevezi a bolygókat

1

Újabb hét a Napfény Otthonban, Isten dicséretével. A hold kövérebb lett.
Hétfőn Napfény Gardener sugárzó mosollyal megkérte a fiúkat, hogy hajtsák le a fejüket és köszönjék meg Istennek testvérük, Ferdinand Janklow megtérését. Ferd lelke Jézusért kiáltott, míg a Parkland Kórházban lábadozott, mondta Napfény Gardener, ezért felhívta a szüleit, és elmondta nekik, hogy lelkében győzedelmeskedett az Úr, és együtt imádkoztak a telefonban útmutatásért, majd a szülei még aznap eljöttek érte, és hazavitték. Halott, és el van kaparva valamelyik indianai mezőn... vagy odaát a Territóriumokban, ahová az Indiana Állami Rendőrség sosem jut el.
Kedden túl hideg eső esett ahhoz, hogy kimehessenek a mezőre dolgozni. A legtöbb fiúnak megengedték, hogy a szobájában maradjon és olvasson vagy aludjon, de Jacket és Farkast csak most kezdték el igazán zaklatni. Farkas hatalmas zsákokban cipelte ki a szemetet a pincéből és az istállóból az út mellé, a szakadó esőben. Jack pedig vécétisztításra lett kijelölve. Feltételezte, hogy Warwick és Casey, akik rásózták a feladatot, most azt hiszik, hogy jól kiszúrtak vele. Egyértelmű volt, hogy még sosem látták a világhírű Oatley Sörbár férfivécéjét.
Még egy hét a Napfény Otthonban, mondjátok, hogy ó, igen.
Hector Bast szerdán tért vissza az Otthonba, jobb keze könyékig begipszelve, arca olyan fehér volt, hogy a pattanásai égővörös rúzs foltokként virítottak.
– Az orvos azt mondta, lehet, hogy sosem tudom rendesen használni – mondta Heck Bast. – Te és az a süket, gyagyás haverod, még meglakoltok ezért, Parker.
– Azt szeretnéd, ha a másik kezeddel is ugyanez történne? – kérdezte Jack... de igazából félt Hecktől. Nem egyszerűen bosszúszomj volt a szemében, hanem a gyilkolás vágya.
– Nem félek tőle – mondta Heck. – Sonny azt mondta, hogy a Doboz nagyon sokat kivett belőle. Sonny szerint bármit megtenne, hogy ne kerüljön oda vissza. Ami pedig téged illet...
Heck bal keze előrelendült. Még esetlenebb volt bal kézzel, mint jobbal, de Jack jéggé dermedt a fiú gyilkos dühétől, és nem is látta, mikor indult el az ütés. Ajka bizarr mosolyra húzódott Heck öklétől, majd szétrepedt. Nekizuhant a falnak.
Kinyílt egy ajtó, és Billy Adams nézett ki rajta.
– Csukd be az ajtót, vagy téged is elintézlek! – üvöltötte Heck, és Adams gyorsan berántotta az ajtót.
Heck Jack felé indult. Jack szédülten ellökte magát a faltól, és maga elé emelte ökleit. Heck megállt.
– Ezt bírnád, mi?! – kérdezte. – Megütni valakit, aki csak egy kézzel védekezhet! – Arca elvörösödött.
Futó léptek dobogtak a harmadikon a lépcső irányába. Heck Jackre nézett.
– Ez Sonny. Gyerünk, tűnj el innen! El fogunk kapni, barátocskám! Téged is és a gyagyást is! Gardener tiszteletes azt mondta, hogy szabad kezet ad nekünk, hacsak nem mondod meg neki, amit tudni akar.
Heck elvigyorodott.
– Tegyél nekem egy szívességet, takonyfejű. Ne mondd meg neki!

2

Hát valamit tényleg kivett Farkasból a Doboz, gondolta Jack. Hat óra telt el a Heck Basttal való összezördülése óta. Nemsoká megszólal a gyónást jelző csengő, de Farkas egyelőre még mélyen alszik az alatta lévő ágyon. Kint az eső szakadatlanul zuhogott.
Jack tudta, hogy azt a valamit nem is csak a Doboz vette ki Farkasból. Még csak nem is a Napfény Otthon. Ez az egész, világ. Farkas egyszerűen hazakívánkozott. Szinte minden életerő elhagyta. Alig mosolygott, és nevetni már sosem nevetett. Mikor ebédnél Warwick ráüvöltött, hogy ne az ujjaival egyen, Farkas összerezzent.
Sietnünk kell, Jack. Mert haldoklom. Farkas haldoklik.
Heck Bast azt mondta, hogy nem fél Farkastól, és úgy tűnt, hogy nem is maradt semmi, amitől félnie kellene; Heck kezének az összeroppantásával Farkasból mintha minden erő elszállt volna.
Megszólalt a gyónást jelzőcsengő.
Aznap éjjel, gyónás, vacsora és kápolna után, mikor Farkas és Jack visszatértek a szobájukba, látták, hogy mindkettőjük ágya végig van vizelve. Jack az ajtóhoz lépett, felrántotta, és látta, hogy Sonny, Warwick és egy Van Zandt nevű nagydarab bunkó áll a folyosón vigyorogva.
– Asszem, eltévesztettük az ajtót, takonyfej, – mondta Sonny. – Azt hittük, hogy az a vécé, annyi szart láttunk odabent.
Van Zandt majdnem megfulladt, annyira röhögött a viccen.
Jack szótlanul bámult rájuk, és Van Zandt abbahagyta a röhögést.
– Kit bámulsz, te szar? Akarod, hogy letépjem az orrodat?
Jack becsukta az ajtót, és látta, hogy Farkas már mélyen alszik a nedves ágyában, még a ruháját sem vette le. Farkas szakálla kezdett visszanőni, de arca még mindig beesett volt, bőre sápadt és fényes. Egy beteg ember arca.
Hagyd békén, gondolta fáradtan Jack. Ha ennyire fáradt, hát hagyd aludni.
Nem, Nem hagyhatod, hogy abban az összepiszkolt ágyban aludjon. Nem hagyhatod!
Jack elgyötörten odalépett Farkashoz, félig felrázta, kiszedte a nedves, büdös ágyból, és levettette vele a kertésznadrágját. Összegömbölyödve, együtt aludtak a földön.
Hajnali négykor kivágódott az ajtó, és Sonny masírozott be rajta Heckkel. Felrángatták Jacket, és levonszolták Napfény Gardener földszinti irodájába. »
Gardener, lábát az asztal sarkára téve, az íróasztalánál ült. A késői óra ellenére teljesen fel volt öltözve. Mögötte a falon Jézus képe lógott, amint a Galileai-tengeren sétál; követőinek lelkes ámulatára. Jobb oldalán egy üvegablak nézett a sötét stúdióra, Casey idióta csodabirodalmába.. Nehéz kulcskarika volt Gardener övére kapcsolva. Gardener a kulcsokkal játszott, miközben beszélt.
– Még egyszer sem gyóntál, Jack, mióta itt vagy – mondta Gardener korholó hangon. – A gyónás jót tesz a léleknek. Gyónás nélkül nem üdvözülhetünk. Ó, persze nem a katolikusok idióta, pogány gyónására gondolok. Hanem a testvéreid és a Megváltód előtt tett gyónásra.
– Én jobb szeretem ezt négyszemközt elintézni a Megváltómmal, ha magának mindegy – mondta nyugodtan Jack, és zavartsága és félelme ellenére jóleső érzéssel töltötte el a Gardener arcát elöntő tehetetlen düh.
– Nekem egyáltalán nem mindegy! – üvöltötte Gardener.: Éles fájdalom hasított Jack veséjébe. Térdre rogyott.
– Vigyázz, hogy mit mondasz Gardener tiszteletesnek,; takonyfejű! – mondta Sonny. – Itt vagyunk páran, hogy kiálljunk mellette.
– Isten áldjon meg a szeretetedért és bizalmadért, Sonny – mondta Gardener kenetteljesen, majd újból Jack felé fordult.
– Kelj fel, fiam!
Jack nagy nehezen felállt, kezével szorosan markolta Napfény Gardener drága íróasztalának szélét.
– Mi az igazi neved?
– Jack Parker.
Látta, hogy Gardener alig észrevehetően bólint, meg akart fordulni, de már késő volt. Újabb fájdalom hasított a veséjébe. Felsikoltott és újra elesett, a homlokán lévő, már múló zúzódást beverte Gardener asztalának a sarkába.
– Hová valósi vagy, te hazug, engedetlen ördögivadék?
– Pennsylvaniába.
Fájdalom robbant a bal combjában, összegömbölyödött a fehér perzsaszőnyegen, térdét a melléhez szorította.
– Szedjétek fel!
Sonny és Heck felemelték.
Gardener fehér zakójának a zsebébe nyúlt, és egy öngyújtót húzott elő. Meggyújtotta, és a sárga lángot lassan Jack arcához közelítette. Huszonöt centi, Jack érezte az öngyújtó gázának szagát. Tizennyolc centi. Most már érezte a láng melegét is. Tíz centi. Még egy-két centi, és a kényelmetlen érzés fájdalommá nő. Napfény Gardener szeme ködösboldogan csillogott, szája megremegett.
– Igen! – Heck lehelete forró volt, és penészes paprikaszagot árasztott, – Igen, csinálja tovább!
– Honnan ismerlek?
– Sosem találkoztam magával előtte! – zihálta Jack.
A láng közelebb jött. Jack már könnyezett, és érezte, hogy bőre vörösödni kezd. Megpróbálta hátrahúzni a fejét, de Sonny Singer előrenyomta.
– Hol találkoztam veled? – kérdezte reszelős hangon Gardener. Az öngyújtó fénye mélyen bent táncolt a pupilláiban, melyek egymás ikreiként ragyogtak. – Utoljára kérdem!
Mondd meg neki, az isten szerelmére, mondd meg!
– Ha találkoztunk is már, én nem emlékszem – lihegte Jack. – Lehet, hogy Kaliforniában...
Az öngyújtó lángja elaludt. Jack megkönnyebbülten szipogott.
– Vigyétek vissza – mondta Gardener. Az ajtó felé cibálták Jacket.
– Nem lesz ennek jó vége, fiú – mondta Gardener, visszafordulva Jézus képe felé. – Ki fogom szedni belőled. Ha nem ma éjjel, akkor holnap éjjel. És ha nem holnap éjjel, akkor holnapután éjjel. Miért nem könnyíted meg a dolgodat, Jack?
Jack nem válaszolt. Egy pillanattal később karját hátracsavarták a lapockájához. Felnyögött.
– Mondd meg neki – suttogta Sonny.
És Jack egyik fele el akarta neki mondani, nem azért, mert fájdalmai voltak, hanem mert...
...mert a gyónás jót tesz a léleknek.
Visszaemlékezett a sáros udvarra, ahol ugyanez az ember, más bőrben, arról faggatta, hogy ki ő, és visszaemlékezett, hogy akkor azt gondolta, mindent elmondok, amit akar csak ne nézzen rám azzal a tébolyult szemével, mert én csak egy gyerek vagyok, és mindent elmondok, hiszen egy gyereknek válaszolnia kell, ha kérdezik...
Aztán eszébe jutott az anyja hangja, az a szigorú hang amellyel azt kérdezte tőle, hogy tényleg képes lenne-e beadni a derekát egy ilyen pasasnak.
– Nem mondhatok el olyat, amit nem tudok – válaszolta.; Gardener ajka száraz kis mosolyra húzódott.
– Vigyétek vissza a szobájába – mondta.

3

Csak egy újabb hét a Napfény Otthonban, mondjatok áment, testvéreim, Csak egy újabb hosszú, hosszú hét.
Reggeli után Jack a konyhában motoszkálva megvárta, míg a többi fiú kimegy, miután lerakta a tányérját. Pontosan tudta, hogy ezzel újabb verést, újabb kínzást kockáztat... de mostanra ez már lényegtelenné vált. Alig három órával ezelőtt egy hajszál választotta el attól, hogy Napfény Gardener leégesse az ajkait. Látta ezt a férfi őrült szemében, és érezte a férfi őrült szívében. Ezek után egy kis verés teljesen mellékesnek tűnt.
Rudolph szakácsköténye olyan szürke volt, mint a novemberi ég odakint. Mikor Jack halkan kiejtette a nevét Rudolph rávetette véres, cinikus tekintetét. Olcsó whiskytől bűzlött a lehelete.
– Jobb lesz, ha eltűnsz innen, új hal! Nagyon rád szálltak!
Nekem mondod?
Jack idegesen az őskori mosogatógép felé pillantott, mely zörgött és sárkányként fújta a gőzt a fiúkra. Úgy tűnt, hogy nem figyelnek Rudolphra és Jackre, de Jack tudta, hogy a látszat csal. Történetek kelnek majd szárnyra. Ó, igen. A Napfény Otthonban elvették az ember pénzét, így a történetek váltak fizetőeszközzé.
– Ki kell innen jutnom – mondta Jack. – Nekem és a barátomnak. Mennyibe kerülne, hogy a másik irányba nézzen, amíg mi kisurranunk a hátsó ajtón?
– Többe, mint amennyit elvettek, meg amennyit visszafognak tőled összesen, kishaver – mondta Rudolph. Szavai keményen pattogtak, de volt valami kedvesség a tekintetében.
Na persze – mindenét elvették. A pengetőt, az ezüstdollárt, a márványkavicsot, a hat dollárját... mindent. Valahol egy lezárt tasakban van, valószínűleg Gardener irodájában. De...
– Nézze, a becsületszavamat adom, hogy elküldöm magának a pénzt.
Rudolph elmosolyodott.
– Hát ha belegondolunk, hogy itt többnyire tolvajok meg narkósok vannak, ez elég vicces – mondta. – Kitörölheted a segged a becsületszavaddal, öregem!
Jack minden újonnan jött erejét Rudolphra összpontosította. El lehetett rejteni ezt az erőt, ezt az új szépséget – egy bizonyos fokig –, de most hagyta, hogy mind előjöjjön, és látta, hogy Rudolph hátralép, arca hirtelen zavarttá és csodálkozóvá válik.
– Az én becsületszavam sokat ér, és azt hiszem, ezt maga is tudja – mondta csendesen Jack. – Adja meg a címét, és én elküldöm magának készpénzben. Mennyit? Ferd Janklow azt mondta, hogy két dollárért felad egy levelet. Tíz dollár elég lenne, hogy a másik irányba nézzen annyi időre, amíg mi kimegyünk azon az ajtón?
– Se tíz, se húsz, de még száz se lenne elég – felelte csendesen Rudolph. Most szomorúan nézett, és ez igazán megijesztette Jacket. Ez a tekintet azt igazolta, hogy Farkas meg ő most tényleg kelepcébe került; súlyosabb kelepcébe, mint azt először gondolta. – Persze megtettem már néhányszor. Néha öt dollárért. Néha, akár hiszed, akár nem, ingyen. Megtettem volna Ferd Janklow-ért is. Jó srác volt. Ezek a rohadékok...
Rudolph felemelte mosogatószeres víztől csöpögő öklét, és a zöld csempés fal felé rázta. Meglátta, hogy Morton, akiről mindenki tudta, hogy besúgó, őket bámulja mereven, mire Rudolph gyilkos tekintettel visszabámult rá. Morton azonnal elkapta a tekintetét.
– Akkor miért nem? – kérdezte kétségbeesetten Jack.
– Mert félek, haver – felelte Rudolph.
– Mitől? Azért, mert aznap este, mikor idehoztak, Sonny magára kiabált miattam...
– Singer?! – legyintett lekicsinylően Rudolph. – Nem félek én se Singertől, se Basttól, bármilyen nagy vadbarom. Tőle félek.
– Gardenertől?
– Az egy ördög a pokolból – mondta Rudolph. Kicsit habozott, majd folytatta. – Elmondok neked valamit, amit még senkinek sem mondtam el. Egyik héten nem adta oda időben a fizetésemet, és erre én lementem az irodájába. Többnyire nem szoktam, mert nem szeretek oda bemenni, de ezúttal muszáj volt... muszáj volt találkoznom vele. Gyorsan kellett a pénz, érted? És láttam, hogy keresztülment az előcsarnokon, és bement az irodájába. Lementem kopogtam az ajtón, és az sarkig kinyílt, mert nem volt rendesen becsukva. És tudod, mi történt, kölyök? Nem volt a szobában!
Rudolph hangja egyre halkabb lett, és a történet végére Jack már alig hallotta a mosogatógép zajától. Ugyanakkor a férfi szeme teljesen kikerekedett, mint egy kisgyereké, akinek eszébe jutott egy rémálma.
– Azt gondoltam, hátha bement a stúdióba vagy mi a fenébe, de ott sem volt. És a kápolnába sem mehetett, mert nincs közvetlen ajtó az irodájából. Van még egy kifelé vezető ajtó a szobájában, de az be volt zárva belülről. Szóval hová tűnt, haver? Hová tűnt?
Jack, aki tudta a választ, csak értetlenül nézett Rudolphra.
– Szerintem ez egy ördög a pokolból, és valamilyen lifttel lement, hogy jelentést tegyen a főnökeinek – mondta Rudolph. – Szeretnék neked segíteni, de nem tudok. Nincs annyi pénz a világon, hogy én keresztezzem ennek az ördögnek az útjait. Na, most már menj kifelé, hátha nem vették még észre, hogy itt vagy!
De észrevették, naná. Ahogy kilépett a csapóajtón, Warwick lépett a háta mögé, és mindkét karját hátracsavarta. Dulakodva haladtak keresztül a kihalt étkezőn, majd egyszer csak Casey jelent meg a semmiből, és kitartotta a lábát Jack elé. Jack nem tudott megállni. Átbukott Casey lábán, és néhány széket fellökve elesett. Azonnal felpattant, de alig bírta visszafojtani a harag és szégyen könnyeit.
– Máskor ne ilyen lassan vidd vissza a tányérodat, takonyfejű – mondta Casey. – Könnyen bajod eshet.
Warwick elvigyorodott.
– Aha. Na, tűnés felfelé. A teherautók mindjárt indulnak.

4

Aznap éjjel négy órakor ébresztették fel, és újra levitték Napfény Gardener irodájába.
Gardener úgy nézett föl a Bibliájából, mintha meglepődne, hogy itt látja.
– Kész vagy a gyónásra, Jack Parker?
– Nincs semmi, amit...
Az öngyújtó megint. A láng alig három centire táncol az orra hegyétől.
– Gyónj! Hol találkoztunk már? – A láng még közelebb táncolt. – Ki fogom szedni belőled, Jack. Hol? Hol?
– A Szaturnuszon! – kiáltotta Jack. Semmi más nem jutott az eszébe. – Az Uránuszon! A Merkúron! Valahol a világűrben! A...
Fájdalom, vastag, ólmos, elviselhetetlen fájdalom robbant a hasa alatt, ahogy Hector Bast a jó kezével benyúlt a lába közé, és teljes erőből megmarkolta.
– Tessék – mondta Heck Bast, boldogan mosolyogva. – Ez már rég kijárt neked!
Jack lassan, hüppögve lerogyott a padlóra. Napfény Gardener lehajolt hozzá, arca türelmes volt szinte üdvözült.
– Legközelebb a barátodat hozzuk le – mondta kedvesen Napfény Gardener. – És vele nem leszek ilyen kíméletes. Gondolkozz el ezen, Jack. Holnap estéig.
De holnap este, döntötte el Jack, Farkas és én már nem leszünk itt. Ha már csak a Territóriumok maradt a számukra akkor oda fognak menni...
...ha sikerül átjutni.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET
Jack és Farkas pokoljárása

1

A földszintről kell átmenniük. Inkább erre a problémára koncentrált, mintsem arra, hogy egyáltalán át tudnak-e menni. Egyszerűbb lenne a szobájukból, de az a nyomorult lyuk, amiben Farkassal aludtak, a harmadik emeleten volt, és az legalább tizenhárom méter magasságot jelent. Jack nem tudta biztosra, hogyan viszonyul a Territóriumok földrajza az e világihoz, de nem akarta, hogy kitörjék a nyakukat, amint átérnek a Territóriumokba.
Elmagyarázta Farkasnak, mit fognak majd csinálni.
– Érted?
– Igen – felelte Farkas közömbösen.
– Oké, de azért ismételd el!
– Reggel után bemegyek a közösségi szobával szembeni mosdóba. Az első vécébe megyek be. Ha senki sem veszi észre, hogy bementem, akkor utánam jössz. És visszamegyünk a Territóriumokba. Jól mondtam, Jack?
– Jól – válaszolta Jack. Egyik karjával átkarolta Farkast, és magához szorította. Farkas halványan elmosolyodott. Jack tétovázott egy kicsit, majd megszólalt. – Nagyon sajnálom, hogy belerángattalak ebbe az egészbe. Minden az én hibám...
– Nem, Jack – mondta kedvesen Farkas. – Most majd megpróbáljuk ezt. Talán... – Aprócska, sóvárgó remény csillant meg Farkas szemében.
– Igen – mondta Jack. – Talán.

2

Reggelinél Jack olyan ideges volt, hogy alig ment le falat a torkán, de attól félt, hogy magára vonja a figyelmet, ha nem eszik. Ezért belapátolt valamennyi tojást és krumplit bár csak fűrészpor ízét érezte a szájában, és még egy zsírod szalonnadarabbal is megbirkózott.
Az idő kitisztult végre. Fagyott az éjjel, tehát a Távoli mező kövei olyanok lesznek, mintha vákuumos fóliával lennének a földhöz tapasztva.
Kivitték a tányérokat a konyhába.
Amíg Sonny Singer, Hector Bast és Andy Warwick meg kapták a beosztásukat, a fiúk bemehettek a közösségi szobába.
Körben üldögéltek, üres arccal bámulták egymást. Pedersennek a Gardener által kiadott Jézus Napfénye című magazin legújabb száma volt a kezében. Unatkozva lapozgatott benne, sűrűn felnézve a többiekre.
Farkas kérdőn Jackre pillantott. Jack bólintott. Farkas felállt, és kicammogott a szobából. Pedersen felnézett, látta hogy Farkas bemegy a szemben lévő mosdó ajtaján, majd újra a magazinba mélyedt.
Jack elszámolt hatvanig, aztán kényszerítette magát, hogy még hatvan másodpercet várjon. Ezek voltak életének leghosszabb percei. Halálosan félt, hogy Sonny és Heck bejönnek a szobába, és kirendelik őket a teherautókhoz még mielőtt bejutna a mosdóba. De Pedersen nem ostoba Ha túl hamar követné Farkast, biztos, hogy gyanút fogna.
Jack végre felállt, és elindult az ajtó felé. Az ajtó elképzelhetetlenül távolinak tűnt, és közeledni sem látszott ahogy lépkedett felé ólomsúlyú lábaival, mintha kegyetlen optikai illúzió játszana vele.
Pedersen felnézett.
– Hova mész, takonyfejű?
– Vécére – felelte Jack. Nyelve teljesen száraz volt. Olyanról hallott már, hogy az ember szája kiszárad, mikor fél, dehogy a nyelve?!
– Egy percen belül fent lesznek – mondta Pedersen, fejével a folyosó vége felé intve, ahol a kápolnába, a stúdióba és Gardener irodájába vezető lépcső teteje látszott. – Jobb lesz, ha visszatartod, és majd megöntözöd a Távoli mezőt.
– Szarnom kell – mondta kétségbeesetten Jack.
Na persze. Vagy lehet, hogy te meg a gyagyás haverod szeretitek kiverni egymásnak reggelenként. Csak hogy feldobódjatok. Menj vissza és ülj le!
– Akkor lódulj! – mondta Pedersen lenézően. – Elég a nyavalygásból!
Azzal visszafordult a magazinhoz. Jack átment a folyosón, és belépett a mosdóba.

3

Farkas rossz vécébe ment be – valahol a sor közepe táján, de hatalmas, fekete cipője egyértelműen jelezte, hol van. Jack benyomta az ajtót. Alig fértek el ketten odabent, és Jack orrát megcsapta a Farkas erős állatszaga.
– Oké – mondta Jack –, próbáljuk meg!
– Jack, én félek.
Jack reszkető hangon felnevetett. – Én is félek.
– Hogy fogjuk...
– Nem tudom. Add ide a kezed! – Ez jó kezdésnek tűnt.
Farkas belerakta szőrös mancsait Jack kezébe, és Jack érezte, hogy titokzatos erő áramlik belé. Tehát Farkas ereje mégsem tűnt el teljesen. Egyszerűen csak a felszín alá bújt, mint a patak is néha, hogy túléljen egy iszonyúan forró nyarat. Jack becsukta a szemét.
– Vissza akarunk menni – mondta. – Vissza akarunk menni, Farkas. Segíts nekem!
– Segítek – suttogta Farkas. – Segítek, ha tudok! Itt és most.
– Itt és most!
Jack szorosabban fogta Farkas mancskezeit. Fertőtlenítő szagot érzett. Egy autó zúgását hallotta valahonnan. Telefoncsörgés. Azt gondolta: Iszom a varázsitalt. Az agyamban iszom, itt és most iszom, érzem a szagát, olyan lila és olyan sűrű és olyan új, érzem az ízét, érzem, ahogy a torkom összezárul fölötte...
Ahogy az íz megtöltötte a torkát és egész belsejét, a világ meglódult körülöttük. Farkas felkiáltott.
– Jack, működik!
A kiáltás megzavarta feszült koncentrálásában, és egy pillanatra tudatára ébredt, hogy ez csak egy trükk, olyan, mint éjszaka elalvás előtt számolni, és a világ újra megmerevedett. A fertőtlenítőszag visszaúszott. Halványan hallotta, hogy valaki felveszi a telefont, és nyafogva beleszól: – Halló, igen, ki az?
Ne foglalkozz vele, ez nem trükk, egyáltalán nem trükk – A varázslat. Varázslat, és kiskoromban sokszor megcsináltam, és most is meg tudom csinálni, Speedy mondta, és a vak énekes Hógolyó is azt mondta, hogy A VARÁZSITAL AZ AGYAMBAN VAN.
Összeszedte minden erejét, minden akaratát... és a könnyedség, amivel átmentek olyan dermesztő volt, mintha valaki egy gránitfalra készülne rávágni, és mikor hozzáér keze, rájön, hogy az csak papírmasé, tehát az ütés, amiről azt hitted, hogy mindenedet össze fogja törni, egyáltalán nem ütközött ellenállásba.

4

Jack szorosan csukva tartotta a szemét, és úgy érezte, mintha a padló egy pillanatra megmozdult volna a talpa alatt... majd teljesen eltűnt.
A fenébe, mégis zuhanunk, gondolta dühösen.
De nem volt igazi zuhanás, csak egy kis csúszás lefele. Egy pillanattal később már stabilan álltak, nem a vécé kemény csempéjén, hanem a porban.
Kénes szag csapta meg az orrát, mintha egy szennyvízcsatorna mellett állnának. Halálos szag volt, és Jack azt hitte, hogy ez minden reményük végét jelenti.
– Jason! Mi ez a szag? – nyögött fel Farkas. – Ó, Jason, nem maradhatunk itt, Jack, nem maradhatunk...
Jack szeme kipattant. Ugyanebben a pillanatban Farkas elengedte Jack kezét, és tapogatózva elindult előre. Az ő szeme még mindig csukva volt. Jack látta, hogy Farkas az egyennadrág és a kockás ing helyett újra abban a kertésznadrágban van, amiben először látta meg. A John Lennon-szemüveg eltűnt. És...
...és Farkas egy alig több mintegy méterre lévő szakadék felé botorkál.
– Farkas! – Jack Farkashoz ugrott, és átkarolta a derekát. – Farkas, ne!
– Jack, itt nem maradhatunk – nyögte Farkas. – Ez egy Gödör, az egyik Gödör, Morgan csinálta ezeket a helyeket, ó, hallottam, hogy Morgan csinálta ezeket a helyeket, érzem a szagát...
– Farkas, egy sziklán állsz, lefogsz esni!
Farkas kinyitotta a szemét, és döbbenten nézte a lábánál füstölgő szakadékot. A legmélyén, a ködös mélységben rémisztő vörös tűz villogott.
– Egy Gödör – motyogta Farkas. – Ó, Jack, ez egy Gödör. A Fekete Szív Kemencéi vannak ott lent. A Fekete Szív a Föld közepén van. Nem maradhatunk itt, Jack, ez a legrosszabb rossz.
Ahogy a Gödör szélén álltak, és néztek lefelé a mélybe, a Pokolba, vagy a Föld közepében lévő Fekete Szívbe, Jack első gondolata az volt, hogy a Territóriumok domborzata nem azonos a másik világéval. Nem volt ehhez a szakadékhoz, ehhez az irtózatos Gödörhöz hasonló hely a Napfény Otthonban.
Alig több mint egy méterrel jobbra, gondolta Jack hirtelen, és a gondolatra azonnal rosszul lett. Csak ennyin múlt – egy méter jobbra. És ha Farkas azt csinálta volna, amit én mondtam neki...
Ha Farkas azt csinálta volna, amit Jack mondott neki, akkor az első vécéből jöttek volna át. És ha onnan jöttek volna át, akkor pont a szikla hegyén túl értek volna a Territóriumokba.
Kiszaladt az erő a lábából. Újra megragadta Farkast, ezúttal támaszért.
Farkas alig figyelt rá, szeme kikerekedett, és vad narancssárga fényben csillogott. Arcán döbbenet és halálos félelem látszott.
– Egy, egy Gödör, Jack.
Úgy nézett ki, mint az a nagy külszíni molibdénbánya, amit az anyjával látott három téllel ezelőtt, a Coloradóban töltött vakációjuk alatt. Síelni mentek, de az egyik nap olyan keserves hideg volt, hogy inkább befizettek egy kis buszos túrára a Sidewinder nevű kis városka melletti molibdénbányához.
– Szerintem tisztára olyan, mint a pokol – mondta az anyja, és ahogy kifelé nézett a fagyott, párás buszablakon, arca egyszerre volt álmodozó és szomorú. – Bárcsak bezárnák ezeket a helyeket, az összeset. Ezek kiszívják a tüzet és az erőt a Földből. Gyehenna, én mondom.
Sűrű, fojtogató füstcsíkok szálltak fel a Gödör mélyéről. Az oldalain valamilyen mérgező zöld fémvastag erei húzódtak. Úgy nyolcszáz méter széles lehetett. Belsejében egy út haladt spirálisan a közepe felé. Jack látta, hogy lefelé is, felfelé is alakok haladnak iszonyú küszködés árán.
Valamiféle börtön volt ez, mint ahogy a Napfény Otthon is börtön volt, és ezek az emberek a rabok, illetve az őrzőik. A rabok meztelenek voltak, és kettesével igába fogva riksaszerű szekereket húztak, melyekben hatalmas darabok feküdtek abból a zsírosnak tetsző zöld ércből. Arcuk – mint fába metszett sikoltó fájdalom – portól feketéllett, és széles, vörös hegek húzódtak rajtuk.
Az őrök mellettük csoszogtak, és Jack néma döbbenettel látta, hogy ezek nem emberek voltak; semmilyen értelemben nem lehetett őket emberi lénynek nevezni. Testük torz és púpos, kezük állati mancs inkább, fülük hegyes, mint Mr. Spocké. Azok a lidérces szörnyek a francia katedrálisokban – anyunak volt egy könyve, és elalvás előtt nézegettük, de aztán eldugta, mikor egy éjszaka az ágyba pisiltem – azok innen származnak? Valaki meglátta ezeket? Valaki átjött a középkorban, meglátta ezt a helyet, és azt hitte, a Pokol tárult fel a látomásában?
De ez nem látomás.
A szörnyeknél ostorok voltak, és a kerekek dübörgése meg a kövek pattogása ellenére, amit a sütő forróság okozott, Jack hallotta az ostorok csattogását. Miközben Farkas és ő az embereket nézte, egy csoport megállt pihenni a spirális út legfelső szakaszán. Az emberek lehajtott fejjel álltak, nyakukon kidagadtak az erek, lábuk ijesztően remegett a kimerültségtől.
A szörny, aki felügyelte őket – egy kifacsarodott teremtmény, lába köré tekert anyagdarabokkal és nagy szőrpamacsokkal a gerinccsigolyáin – lecsapott az ostorral az elsőre, majd a másodikra, miközben folyamatosan üvöltözött velük, de olyan visító-csikorgó hangon, hogy Jack úgy érezte, mintha ezüstszögeket vernének a koponyájába. Az ostoron Jack ugyanolyan ezüstgyöngy szerű fémszemeket látott, amilyenek Osmond ostorát is díszítették, és még egyet se pislogott, amikor az egyik rab karját feltépte a suhintás, a másiknak meg a nyakszirtjét hasogatta véres cafatokra.
Az emberek feljajdultak, mégjobban előrehajoltak, vérük volt a legsötétebb szín a sárgás homályban. A szörny üvöltött és csapkodott, ostora a rabszolgák feje fölött suhogott lecsapásra készen. Egy utolsó, minden erejüket felemésztő rántással felhúzták a szekeret a szakadék szélére. Egyikük térdre esett, szinte elájult a kimerültségtől, és a mozgó szekér fellökte. Az egyik kerék átment a hátán, és Jack hallotta, ahogy elroppan a gerince. Akkorát szólt, mint a futóversenyek indítópisztolya.
A szörny dühösen üvöltözött, mert a szekér oldalra dőlt, és a tartalma kiborult a Gödör szélére. Két kacsázó lépéssel odaugrott az elesett rabhoz, és felemelte az ostorát. Közben a haldokló ember elfordította a fejét, és Jack szemébe fúrta tekintetét.
Ferd Janklow volt.
Farkas is észrevette.
Egymás után nyúltak.
És visszajöttek.

5

A vécében álltak, és Jack alig kapott levegőt, mert Farkas szorosan magához ölelte. És Jack fél lába csurom víz volt. Valahogy sikerült úgy visszajönnie, hogy fél lábbal pont a vécében állt. Hát ez fantasztikus! A barbár Conannal persze sosem történne ilyen, gondolta Jack gyászosan.
– Jack, ne, Jack, ne, a Gödör, a Gödör, volt, ne, Jack...
– Hagyd abba! Hagyd abba, Farkas! Visszajöttünk!
– Ne, ne, n...
Farkas abbahagyta. Nagyon lassan kinyitotta a szemét.
– Vissza?
– Naná, itt és most, de most már engedj el, mert összeroppantod a bordáimat, és a lábam beszorult ebbe a szemét...
Nagy durranással kicsapódott a mosdó ajtaja. Majd kivágódott a vécé ajtaja is. Andy Warwick egyetlen pillantást vetett rájuk, és két szót köpött feléjük.
– Kibaszott buzik.
Megragadta a kábult Farkast a kockás ingénél fogva, és kirántotta a vécéből. Farkas nadrágja beleakadt a vécépapírtartóba, és lerántotta az egészet a falról. Az kirepült a mosdó előterébe. A vécépapír szétgurult a padlón. Warwick egyetlen lökéssel a mosdóhoz csapta Farkast, mely pont elég magasan volt ahhoz, hogy Farkast a legérzékenyebb pontján kapja el. Farkas a padlóra roskadt, kezét a nadrágjára szorította.
Warwick Jackhez fordult, és Sonny Singer jelent meg a vécé ajtajában. Benyúlt, és megmarkolta Jack ingét.
– Oké, te bu... – kezdte Sonny, de csak eddig jutott. Mióta Farkast és őt iderángatták erre a helyre, Sonny Singer egyfolytában zaklatta Jacket. Sonny Singer a ravasz, sötét arcával, aki úgy szeretne kinézni, mint Napfény Gardener. Sonny Singer, aki kedvesen csak takonyfejnek hívja. Sonny Singer, aki kitalálta, hogy levizeljék az ágyukat.
Jack kilőtte a jobb öklét. Nem ívelten, Heck Bast stílusában, hanem egyenesen és puhán könyökből. Ökle kapcsolatot teremtett Sonny orrával. Hangos reccsenés hallatszott. Jack egy pillanatig szinte magasztos elégedettséget érzett.
– Nesze – kiáltott fel, majd kihúzta a lábát a vécékagylóból. Széles vigyor ömlött szét az arcán, és diadalmasan Farkas felé fordította tekintetét.
Nem is állunk olyan rosszul, Farkas – te eltörted az egyik barom kezét, én meg betörtem a másik orrát.
Sonny sikítozva hátratántorodott, vér spriccelt az ujjai közül.
Jack kijött a vécéből, s öklét maga előtt tartva, most valósággal úgy festett, mint John L. Sulilvan.
– Mondtam, hogy vigyázz velem, Sonny. És most megtanítalak helyesen hallelujázni!
– Heck! – üvöltötte Sonny. – Andy! Casey! Valaki!
– Nocsak, Sonny, mintha begyulladtál volna – mondta Jack. – Nem is tudom, miért...
És akkor valami – valami, amit Jack kősziklának érzett – a nyakára esett, és a mosdók fölötti tükörnek lökte. Ha üvegből lett volna a tükör, szilánkokra törik, és alaposan összekaszabolja Jacket. De minden tükör fényezett acélból volt, nehogy bárki is öngyilkosságot követhessen el a Napfény Otthonban.
Jacknek sikerült felemelnie az egyik karját, hogy valamennyire tompítsa az ütést, de csillagok táncoltak a szeme előtt, amikor megfordult, és meglátta a rá vigyorgó Hecket. Heck Bast a jobb kezén lévő gipsszel ütötte nyakon.
Ahogy a fiúra nézett, hirtelen hatalmas, émelyítő felismerés hasított belé. Te voltál az!
– Kurvára fájt – mondta Heck, bal kezével maga előtt tartva a jobbot –, de megérte, takonyfejű. – Jack felé indult.
Te voltál! Te álltál Ferd fölött abban a másik világban, és te ostoroztad halálra! Te voltál, te voltál a szörny, a te Ikred volt!
Forró düh áramlott szét Jack testében. Ahogy Heck közelebb lépett, Jack hátradőlt a mosdón, mindkét kezével megragadta a szélét, és két lábát kilőtte Heck felé. Pont a mellkasán találta el, és Heck Bast hátrarepült a nyitott vécébe. Az a cipője, mely a vécékagylóban kötött ki visszaérkezésekor, vizes foltot hagyott Heck fehér garbóján. Heck lenyekkent a vécére, szeme kigúvadt a meglepetéstől. A gipsze nekiütődött a vécékagylónak.
Mások robbantak be a mosdóba. Farkas megpróbált felkelni. Haja az arcába lógott. Sonny közeledett felé, azzal az egyértelmű szándékkal, hogy hátulról lerúgja.
– Oké, gyerünk, érj hozzá egy ujjal is, Sonny – mondta Jack halkan, és Sonny meghátrált.
Jack elkapta Farkas kezét, és felsegítette. Mintha álmodná az egészet, látta, hogy Farkas szőrösebb, mint valaha. Túl nagy erőfeszítést követel tőle ez az egész. Kezdi kihozni az Átváltozást, és ennek már sosem lesz vége, sosem... sosem...
Farkassal elhátráltak a többiektől – Warwicktól, Caseytől, Pedersentől, Peabodytól, Singertől – a mosdó vége felé. Heck kijött a vécéből, ahová Jack berúgta, és Jack még valamit észrevett. A sorban a negyedik vécéből mentek át. Heck Bast az ötödikből jött ki. Pont annyit mozdultak el a másik világban,; hogy eggyel lejjebbi vécébe jöjjenek vissza.
– Egymást mogyorózták a vécében! – kiáltotta Sonny orrhangon. – A gyagyás meg a csinos fiú! Warwick meg én kaptuk el őket, mikor még kint volt a tökük!
Jack feneke hideg csempéhez ért. Nincs tovább hová hátrálni. Elengedte Farkast, aki összeesett, és szánalmasan elnyúlt a padlón. Jack felemelte az ökleit.
– Na gyertek! – mondta. – Ki lesz az első?
– Mindnyájunkkal meg fogsz verekedni? – kérdezte Pedersen.
– Meg bizony, ha muszáj – felelte Jack. – Miért, talán be akartok árulni Jézusnál? Na, mi lesz?
Feszengés villant át Pedersen arcán; Caseyén pedig egyenesen félelem ült ki. Megálltak... tényleg megálltak. Jack egyetlen őrült pillanatra azt hitte, van remény. A fiúk úgy néztek rá, mint valami veszett kutyára, amit valahogy be kell fogni... de nagyon félnek attól, hogy megharapja őket.
– Álljatok félre, fiúk – mondta egy erőteljes, puha hang, mire a fiúk szíves örömest félreálltak, és megkönnyebbülés suhant át az arcukon. Gardener tiszteletes az. Gardener tiszteletes tudja, mit kell tenni ilyen esetben.
Szürke nadrágot és nagyon bő ujjú, fehér szaténinget viselt. Odalépett a fiúkhoz, és Jack látta, hogy a kezében ott van az injekciósdoboz. Jackre nézett, és felsóhajtott.
– Tudod, mit mond a Biblia a homoszexualitásról, Jack? Jack rávicsorította a fogát.
Gardener szomorúan bólintott, mintha nem is várt volna többet.
– Nos, minden fiú rossz – mondta. – Ez örök igazság. Kinyitotta a dobozt. Az injekcióstű megcsillant a lámpa fényében.
– De én azt hiszem, hogy te meg a barátod még a szodómiánál is rosszabbat műveltetek – folytatta Gardener puha, sajnálkozó hangján. – Az utazást jobb lenne, ha a nagyobbakra és érettebbekre hagynátok!
Sonny Singer és Hector Bast csodálkozó, feszengő pillantást váltottak.
– Azt hiszem, hogy ez az ördögi... tett... ez a perverzitás... részben az én hibám. – Kivette a tűt a dobozból, alaposan megnézte, majd kivett egy ampullát is. Átadta a dobozt Warwicknak, és a fecskendővel kiszívta az ampulla tartalmát. – Sosem hittem abban, hogy kényszerítsem a fiukat a gyónásra, de gyónás nélkül nincs megtérés Jézushoz, és akkor a Gonosz elhatalmasodik. Szóval, bármennyire sajnálom, véget ért a kérés ideje, és eljött a követelésé, Isten nevében. Pedersen! Peabody! Warwick! Casey! Fogjátok le őket!
A fiúk úgy lendültek előre a parancs hallatán, mint jól betanított kutyák. Jack kapott egy nagyot Peabodytól, majd lefogták és hátracsavarták a kezeit.
– Had üsseb beg! – kiáltott fel Sonny új, eldugult hangján. Könyökével keresztülküzdötte magát a fiúkon, szeme gyűlölettől csillogott. – Ed akarob begütdi!
– Ne most – mondta Gardener. – Lehet, hogy majd később. Előbb imádkozunk, ugye, Sonny?
– Iged – Sonny szeme most már lázasan csillogott. – Egész dap ezed fogok ibádkozdi!
Farkas, mint aki mély álomból ébred, felnyögött és körülnézett. Meglátta, hogy Jacket többen lefogják, látta az injekcióstűt, és olyan könnyedén fejtette le Pedersen karját Jackről, mintha egy kétéves gyerek karja lett volna. Meglepően erőteljes morgás szakadt ki a torkából.
– Ne! Engedjétek el!
Gardener Farkas háta mögé táncolt, mozgása Jacket Osmondra emlékeztette, amikor az a fuvarosra támadt abban, a saras udvarban. Felvillant, majd eltűnt a tű. Farkas felhördült, mintha valami megszúrta volna... ami végül is tényleg megtörtént vele. A tű felé csapott, de Gardener csinos kis mozdulattal kikerülte a kezét.
A fiúk, akik a szokásos Napfény Otthon-beli bambasággal a tekintetükben nézték az eseményeket, most ijedten az ajtó felé húzódtak. Nem kívántak az együgyű, hatalmas Farkas útjába kerülni, mikor az dühösen tombol.
– Engedjétek EL! En..ged..jé....tek......el!
– Farkas!
– Jack... Jack...
Farkas csodálkozó szemekkel, értetlenül nézett rá, és kinyújtotta felé szőrös kezeit, de a következő pillanatban Hector Bast hátulról leütötte. Farkas elnyúlt a padlón.
– Farkas! Farkas! – Jack nedves, gyűlölettel teli szemekkel közeledett felé. – Ha megölted, te rohadt szemét...
– Shhh, Jack Parker úr – suttogta Gardener a fülébe, és Jack érezte, hogy a tű beleszúródik a karjába. – Ne olyan hangosan! Most egy kis napfényt juttatunk a lelkedbe. És majd utána meglátjuk, hogy tetszene egy telipakolt szekeret felfelé húzni a spirális úton. Mondd, hogy halleluja!
Ez a szó elkísérte a sötét eszméletlenségbe.
Halleluja... halleluja... halleluja...

HUSZONHATODIK FEJEZET
Farkas a Dobozban

1

Jack már régóta ébren volt, mikor észrevették, hogy ébren van, de csak lassanként ébredt a tudatára, hogy ki ő, hol van, és hogy mi is történt vele – olyan volt, mint egy katona, aki éppen hogy túlélt egy hosszú tüzérségi támadást, és most lassanként ébredezik. Karja lüktetett, ahol Gardener beledöfte a tűt. A feje annyira fájt, hogy szinte a szemgolyóiban érezte a szíve minden dobbanását. Iszonyúan szomjas volt.
Újabb fokot lépett fel az ébrenlét létráján, mikor bal kezével megpróbálta megérinteni a fájó pontot a jobb karján. Nem tudta megtenni. És az ok, amiért nem tudta megtenni, az volt, hogy a karjai valahogy a törzse köré voltak csavarodva. Régi, penészes vászon szagát érezte – az a szag volt, amit egy olyan sátorban érzett valamikor régen, amit fönt találtak valahol a padláson mélyen eldugva. Csak ekkor fogta fel (bár félig behunyt szemeivel már legalább tíz perce bámulta hülyén), hogy mi is van rajta. Egy kényszerzubbony.
Ferd hamarabb rájött volna, gondolta, és a szédítő fájdalom ellenére ez a gondolat életre keltette az agyát. Megmozdult egy kicsit, és lüktetve hasogató feje és fájó karja miatt felnyögött. Nem tudta visszafojtani.
Heck Bast: – Ébredezik.
Napfény Gardener: – Nem, még nem. Akkora adagot adtam neki, hogy a legnagyobb elefántot is kiütötte volna. Legkorábban este kilenc körül fog magához térni. Csak álmodik egy kicsit. Heck, azt akarom, hogy te menj fel, és te vezesd le a fiúk ma esti gyónását. Mondd meg nekik, hogy nem lesz esti kápolna; ki kell mennem egy repülő elé, és ez csak a nagyon hosszúnak ígérkező éjszaka kezdete lesz. Sonny, te itt maradsz, és segítesz megcsinálni a papírmunkát.
Heck: – Pedig tényleg úgy hallatszott, mintha ébredezne.
Napfény: – Menj, Heck! És szólj Bobby Peabodynak, hogy tartsa a szemét Farkason!
Sonny (kuncogva): – Nem nagyon szeret bent lenni, mi?!
Ó, Farkas, hát visszaraktak a Dobozba, gondolta Jack. Annyira sajnálom... az én hibám... ez az, egész az én hibám...
– A Pokol teremtményei miért is szeretnék a megváltás gépezetét? – hallotta Jack Gardener hangját. – Mikor a benne lévő ördögök érzik a vesztüket, sikoltozva menekülnek ki belőle. Na, menj, Heck!
Jack hallotta, ahogy Heck kidübörgött a szobából, de még nem mert felnézni.

2

Betuszkolva a házi készítésű és hegesztésű kegyetlen Dobozba, mint egy vaskoporsóba zárt tetszhalott, Farkas egész nap megállás nélkül üvöltözött, véresre verte ökleit a Doboz rácsain, és addig rugdosta a koporsó dupla fedelét, míg a fájdalom átterjedt a lábaiból az egész alsótestére. Pontosan tudta, hogy nem fog kijutni, hiába veri a rácsokat és rugdossa a fedelet, és azt is tudta, hogy nem fogják kiengedni csak azért, mert folyamatosan üvöltözik. De képtelen volt abbahagyni. Farkas mindennél jobban gyűlölt bezárva lenni.
Kiáltásai, sikolyai beterítették a Napfény Otthont, sőt még a közeli mezőket is. A fiúk, akik hallották, idegesen pislogtak egymásra, és nem szóltak egy szót sem.
– Láttam a mosdóban ma reggel, mikor elborult – mondta Roy Owdersfelt Mortonnak halk, ideges hangon.
– Tényleg valami buziságot csináltak, ahogy Sonny Mondta? – kérdezte Morton.
Újabb Farkas-vonítás hallatszott a Doboz irányából, és mindkét fiú abba az irányba tekintett.
– De még milyet! – mondta Roy mohón. – Nem láttam persze mindent, mert alacsony vagyok, de Buster Oates elöl állt, és azt mondta, hogy a melák gyagyásnak akkora farka van, mint egy pónilónak. Ezt mondta.
– Jézusom! – mondta tisztelettel a hangjában Morton. Lehet, hogy közben a saját, jelentéktelenebb méretű farkára gondolt.
Farkas egész nap ordítozott, de a napnyugta közeledtével abbahagyta. A fiúk baljósnak érezték a hirtelen beállt csendet. Gyakran, majd még gyakrabban egymásra néztek, és utána az otthon hátsó udvarában álló négyszögletes vasdoboz felé. A Doboz pontosan egy méter magas és két méter hosszú volt – és a nyugati végébe vágott, vastag rácsokkal! sűrűn fedett ablaktól eltekintve pontosan úgy nézett ki, mint egy koporsó. Mi folyik ott bent?, gondolták. És még a gyónás ideje alatt is – pedig máskor minden figyelmüket lekötötte a dolog – a fiúk szeme gyakran vándorolt az, egyetlen ablak felé, annak ellenére, hogy ez az ablak pont az ellenkező oldalra nyílt, mint ahol a Doboz volt.
Mi folyik ott bent?
Hector Bast tudta, hogy az eszük nem a gyónáson jár, és ez elkeserítette, de nem tudott mit tenni, hogy lekösse a figyelmüket, mert ő maga sem tudta pontosan, hogy mi a baj. Jeges várakozás kerítette hatalmába az otthon fiait. Arcuk sápadtabb volt, mint valaha; szemük úgy csillogott, mintha egytől-egyig kábítószeresek lennének.
Mi folyik ott bent?
Nagyon egyszerű.
Farkast magával vitte a hold.
Érezte, hogy ez fog történni, mikor a lemenő nap egyre inkább besugározta vöröses fényét a szellőzőnyílásnak vágott rácsos lyukon. Még túl korán volt, hogy a hold magával vigye; még nem volt teljesen telt, és ilyenkor veszélyes lehetett az Átváltozás. Ennek ellenére tudta, hogy meg fog történni, mint ahogy esetenként megtörtént már más Farkasokkal is, amikor túl sokáig túl nagy feszültség nehezedett rájuk. Farkas sokáig visszafogta magát, Jack kedvéért. Hatalmas hőstetteket hajtott végre Jackért ezen a világon. Jack felületesen gyanított egyet-kettőt, de sohasem fogja megérteni azok mélységét és nagyságát.
De most haldoklik, és magával viszi a hold, és mivel az utóbbi könnyebben elviselhetővé tette az előbbit – szinte szent dolog volt, de az biztos, hogy előre elrendelt –, Farkas megkönnyebbülten és boldogan ment. Csodálatos érzés volt, hogy nem kell többet küzdenie.
Szája hirtelen megtelt fogakkal.

3

Miután Heck elment, irodai zajok hallatszottak: székek súrlódtak a padlón, Napfény Gardener övén megcsörrentek a kulcsok, kinyílt, majd becsukódott egy fiók.
– Abelson. Kétszáznegyven dollár harminchat cent. Billentyűk leütése hallatszott. Peter Abelson az egyik külsős volt, és mint a többi külsős, ő is értelmes, közvetlen fiú volt, minden testi fogyatékosság nélkül. Jack csak néhányszor látta, de az egyik kedvenc rajzfilmjében szereplő busa fejű, kedves kutyára emlékeztette.
– Clark. Hatvankét dollár tizenhét cent.
Billentyűk zaja. A gép zajosan kattogott, mikor Sonny beütötte a Végösszeg billentyűt.
– Ez aztán a visszaesés – jegyezte meg Sonny.
– Majd beszélek vele, ne aggódj! De most elég a fecsegésből, Sonny, nem érek rá. Sloat úr tíz tizenötkor érkezik Muncie-ba és hosszú az út odáig. Nem akarok elkésni.
– Elnézést, Gardener tiszteletes.
Gardener válaszolt valamit, de azt Jack már nem hallotta. A Sloat névre vad riadalom futott végig a testén – ugyanakkor egyáltalán nem volt meglepve. Valahol mélyen tudta, hogy ez lehet a helyzet. Gardener már az első pillanattól kezdve gyanakodott, de nem akarta a főnökét apróságokkal zaklatni, gondolta Jack. Vagy egyszerűen nem szívesen ismerte volna be, hogy segítség nélkül nem tudja kiszedni az igazat Jackből. De a végén telefonált. Hová? Keletre? Nyugatra? Jack sok mindent megadott volna, csak hogy ezt megtudja. Hol lehet Morgan? Los Angelesben? Vagy New Hampshire-ben?
Halló, Sloat úr! Remélem, nem zavarom, csak szeretném elmondani, hogy a helyi rendőrség behozott egy fiút – illetve kettőt, de most csak az intelligensebbről beszélek –, aki igencsak aggaszt. Úgy rémlik, hogy ismerem valahonnan. Vagy lehet, hogy a... a másik énem ismeri. Azt mondja, hogy Jack Parkernek hívják, de... hogy mi? Írjam le? Rendben...
És a lufi felrepült.
De most elég a fecsegésből, Sonny, nem érek rá. Sloat úr tíz tizenötkor érkezik...
Már nem sok ideje van.
Mondtam, hogy takarodj haza, Jack... most már túl késő.
Minden fiú rossz. Ez örök igazság.
Jack icipicit felemelte a fejét, és kinyitotta a szemét. Sonny Singer és Gardener egymás mellett ültek Gardener lenti irodájának íróasztalánál. Sonny egy számológép billentyűit ütögette, ahogy Gardener egyenként odaadta neki, a külsősök nevét, ábécésorrendben, és a hozzá tartozó számoszlopot. Napfény Gardener előtt egy nyilvántartófüzet, egy acéldoboz és nagy halom fehér boríték volt. Ahogy Gardener felemelte az egyik borítékot, hogy elolvassa az elején lévő szöveget, Jack látta a boríték hátulját. Két boldog kisgyerek rajza volt rajta, mindkettőjük kezében a Biblia, és kéz a kézben, vidáman lépkednek az utca végén lévő templom felé. Alá ezt a szöveget írták: ÉN JÉZUS NAPSUGARA LESZEK.
– Temkin. Pont százhat dollár. – A boríték követte a többit az acéldobozba.
– Azt hiszem, hogy megint magához nyúlt – jegyezte meg, Sonny.
– Isten látja az igazságot, de türelmesen vár – felelte jámboran Gardener. – Viktorral nincs semmi baj. Most már kuss legyen, hat órára végeznünk kell!
Sonny leütötte a billentyűket.
A kép, melyen Jézus a vízen sétál, ki lett mozdítva a helyéről, és mögötte egy széf vált láthatóvá. A széf nyitva volt.
Jack látta, hogy van más érdekes dolog is Gardener asztalán: két tasak, az egyiken a Jack Parker, a másikon a Philip Jack Farkas név. És a jó öreg hátizsákja.
A harmadik Napfény Gardener kulcscsomója.
A kulcsokról Jack szeme a szoba bal oldalán lévő zárt ajtóra siklott – tudta, hogy az Gardener privát kijárata a külvilág felé. Bárcsak sikerülne valahogy...
– Yellin. Hatvankét dollár tizenkilenc cent.
Gardener felsóhajtott, berakta a legutolsó borítékot is a hosszú acéldobozba, és becsukta a nyilvántartófüzetet.
– Úgy tűnik, Hecknek igaza volt. Azt hiszem, Jack Parker úr tényleg felébredt. – Felállt az asztala mögül, megkerülte, és Jack felé indult. Homályos, őrült szeme vidáman csillogott. Benyúlt a zsebébe és kivette az öngyújtót. Jacknek összeszorult a gyomra a félelemtől. – Illetve nem is Parker az igazi neved, ugye, barátocskám?! Az igazi neved Sawyer, nem igaz!? Igen, igen, Sawyer. És nemsokára meg fog érkezni valaki, aki nagyon nagy érdeklődést mutat irányodban. És mi majd mindenféle érdekességet mesélünk neki, ugye!?
Napfény Gardener felemelte az öngyújtót.
– A gyónás jót tesz a léleknek – suttogta, és felvillantotta a lángot.

4

Puff .
– Mi volt ez? – kérdezte Rudolph. A vacsora – tizenöt nagy pulykafelfújt – nagyon szépen haladt.
– Mi volt mi? – kérdezte George Irwinson.
A mosogató mellett, ahol éppen a krumplit pucolta Donny Keegan felharsantotta undorító nyihogását.
– Én nem hallottam semmit – mondta Irwinson. Donny újra felnyihogott.
Rudolph mérgesen nézett rá.
– Teljesen apróra akarod pucolni azokat a krumplikat, te idióta?
– Nyihaha-nyihaha!
Puff!
– Na tessék, most te is hallottad, ugye!? Irwinson csak megrázta a fejét.
Rudolph hirtelen félni kezdett. Azok a hangok a Dobozból jöttek – ami persze szénaszárítóként volt nyilvántartva. Na persze! Az a nagyfiú volt oda bezárva, akiről azt mondták, hogy szodómián kapták a barátjával, azzal, aki pont tegnap próbálta megfűzni, hogy engedje elszökni őket. Azt mondják, hogy a nagyfiú csúnyán beindult, mielőtt Bast leütötte... és azt is mesélték, hogy nem egyszerűen eltörte Bast kezét, hanem péppé szorította. Ez persze hazugság, nem is lehet más, de...
PUFF!
Ezúttal Irwinson körülnézett. És Rudolph hirtelen úgy döntött, hogy vécére kell mennie. És hogy felmegy a harmadik emeletre elintézni a dolgát. És elő sem jön két vagy három óráig. Feketeség – nagy, nagy feketeség közeledését érezte.
PUFF-PUFF!
Le van szarva a vacsora.
Rudolph levette a kötényét, rádobta a pultra a másnap esti vacsorához előkészített tőkehalra, és elindult kifelé.
– Hova megy? – kérdezte Irwinson. Hangja hirtelen túl magas lett, és remegett is. Donny Keegan haja az arcába lógott, és ideges, kapkodó mozdulatokkal pingponglabdákat faragott a teniszlabdányi krumplikból.
PUFF! PUFF! PUFF-PUFF-PUFF!
Rudolph nem válaszolt Irwinson kérdésére, és mire a második emeletre ért, már szinte futott. Nehéz idők járnak Indianában, gondolta, nincs elég munka, és Napfény Gardener készpénzzel fizet.
Ugyanakkor Rudolph mégis elgondolkodott, hogy nincs-e itt az ideje új állás után nézni.

5

Puff!
A Doboz teteje kettéroppant. Egy pillanatra sötét lyuk volt a Doboz és az ajtó között.
Csönd egy ideig. Majd:
PUFF!
A zár nyikorgott, meggörbült.
PUFF!
Elpattant.
A Doboz ajtaja nyikorogva kitárult a házi készítésű sarokvasakon. Két hatalmas, erősen szőrös láb bukkant elő rajta, talpakkal felfelé. Hosszú mancsok mélyedtek a porba.
Farkas elkezdett kimászni.

6

Oda-vissza, oda-vissza járt a fény Jack szeme előtt, oda-vissza. Napfény Gardener olyan volt, mint egy színpadi hipnotizőr és egy régi, rutinos színész kereszteződése. Mint Paul Muni. Nevetséges volt – ha Jack nem félt volna annyira, akkor még el is neveti magát. De az is lehet, hogy mindenképp nevetni fog.
– Nos, van néhány kérdésem a számodra, és te szépen válaszolni fogsz rájuk! – mondta Gardener. – Morgan úr könnyedén ki tudná szedni belőled a válaszokat – semmi kétségem afelől! –, de én jobban szeretném megkímélni a fáradságtól. Szóval... milyen régóta tudsz átmenni?
– Nem értem, miről beszél.
– Milyen régóta tudsz átmenni innen a Territóriumokba?
– Fogalmam sincs, miről beszél. A láng közelebb jött.
– Hol van a nigger?
– Ki?
– A nigger, a nigger! – süvöltötte Gardener. – Parker, Parkus vagy akárminek is nevezi magát! Hol van?
– Nem tudom, miről beszél.
– Sonny! Andy! – üvöltötte Gardener. – Oldjátok el a bal kezét, és tartsátok ki nekem!
Warwick áthajolt Jack vállán, és matatott valamit. Egy perccel később lehámozták Jack kezét a hátáról. Teljesen el volt zsibbadva, Jack úgy érezte, mintha milliónyi tű szurkálná. Megpróbált ellenállni, de nem volt semmi esélye. Kitartották a kezét.
– Most nyissátok szét az ujjait!
Sonny elhúzta a gyűrűs- és a kisujját az egyik irányba, Warwick pedig a másik irányba a mutató- és a középső ujj át. Egy pillanattal később Gardener odatartotta az öngyújtó lángját a Jack ujjai által rajzolt V betű aljához. A fájdalom észvesztő volt, szinte az egész bal karja fellángolt, majd a fájdalom szétterjedt az egész testében. Édes, kellemes illat szállt a levegőben. Az ő bőre. Ég. Ég a bőre.
Egy örökkévalóság után Gardener elvette az öngyújtót, és eloltotta a lángot. Izzadság apró gyöngyei lepték el homlokát. Zihált.
– Az ördögök sikoltoznak, mielőtt kijönnek – mondta. Bizony ám, sikoltoznak. Ugye, fiúk?
– Igen, Isten kegyelmével – mondta Warwick.
– Ezt eltaláltad – mondta Sonny.
– Ó, én tudom. Tudom, bizony. Ismerem mindkét fiú titkait és ördögeit. – Gardener visszafojtottan felnevetett, és előrehajolt, míg arca alig pár centire volt Jack arcától. Émelyítő parfümszag csapta meg Jack orrát, de akármilyen szörnyű volt, az jutott az eszébe, hogy még mindig jobb, mint a saját égő bőrének a szaga. – Na, Jack. Mióta vándorolsz? Hol van a nigger? Mennyit tud az anyád? Kinek beszéltél róla? Mit mondott el neked a nigger? Ezekkel kezdjük.
– Nem tudom, miről beszél.
Gardener kivillantotta fogait.
– Fiúk – mondta. – Még egy kis napfényt juttatunk ennek a fiúnak a lelkébe. Kössétek vissza a bal kezét, és szabadítsátok ki a jobbat!
Napfény Gardener újra felemelte az öngyújtóját, és amíg várta, hogy a fiúk végrehajtsák az utasítását, ujjával idegesen az öngyújtó gombját piszkálta.

7

George Irwinson és Donny Keegan még mindig a konyhában voltak.
– Valaki van ott kint – mondta George idegesen. Donny nem válaszolt. Már befejezte a krumplipucolást, és a tűzhelyek mellett állt, hogy melegedjen. Nem tudta, mit kellene csinálnia. Azt tudta, hogy a folyosó másik végében most folyik a gyónás, és ő szeretett volna ott lenni – a gyónás biztonságos, és itt a konyhában nagyon, nagyon ideges volt –, de Rudolph nem engedte el őket.
– Hallottam valakit – mondta George.
– Nyihaha! Nyihaha! – nevetett Donny.
– Jézusom, hányni tudnék a röhögésedtől – mondta George. – Van a matracom alatt egy új Amerika Kapitány magazin. Ha megnézed, mi az ott kint, megengedem, hogy elolvasd.
Donny megrázta a fejét, és újra felharsantotta nyihogását.
George az ajtó felé nézett. Hangok. Kaparászás. Mintha valaki kaparászná az ajtót. Mintha egy kutya jelezné, hogy szeretne bejönni. Egy elveszett, hontalan jószág. De miféle elveszett, hontalan jószág tud egy majdnem két méter magas ajtó tetején kaparászni?
George az ablakhoz lépett, és kinézett. Szinte semmit sem látott a félhomályban. A Doboz csak egy sötétebb folt volt a többi árnyék között.
George az ajtó felé lépett.

8

Jack akkorát sikoltott, hogy azt hitte, szétrobban a torka. Mostanra Casey is csatlakozott hozzájuk, Casey a maga külön életet élő, hatalmas pocakjával, és ez nagyon jól jött nekik, mert már hárman – Casey, Warwick és Sonny Singer – kellettek ahhoz, hogy lefogják Jack karját és a láng fölé tartsák.
Mikor Gardener ez alkalommal elvette az öngyújtót, egy negyeddolláros nagyságú, fekete, hólyagos égésfolt maradt Jack kezén.
Gardener felállt, felvette a Jack Parker feliratú tasakot az íróasztaláról, és odavitte Jack elé. Kivette belőle a pengetőt.
– Mi ez?
– Egy pengető – nyögte ki Jack. Kezei halálosan égtek.
– Mi ez a Territóriumokban?
– Nem értem, miről beszél.
– Mi ez?
– Egy márványkavics. Mi maga, vak?
– Ez egy játék a Territóriumokban?
– Nem...
– Egy tükör?
– ...tudom...
– Egy búgócsiga, ami eltűnik ha gyorsan pörgeted?
– ...hogy, miről...
– DE IGEN! DE IGEN, TUDOD, TE ISTENVERTE BUZI, TUDOD!
– ...beszél.
Gardener arcon ütötte Jacket.
Kivette az ezüstdollárost. Szeme csillogott.
– Mi ez?
– Egy szerencseérme Helen nénémtől.
– Mi ez a Territóriumokban?
– Egy doboz müzli.
Gardener felemelte az öngyújtót.
– Ez az utolsó esélyed, fiú!
– Magnóvá változik, és a „Pancsoló kislány”-t játssza.
– Nyújtsátok ki újra a jobb kezét! – parancsolta Gardener. Jack küzdött, de végül sikerült kinyújtaniuk a kezét.

9

A pulykafelfújtak kezdtek megégni a sütőben.
George Irwinson már legalább öt perce ott állt az ajtónál, próbálta összeszedni magát, hogy ki merje nyitni. Az a kaparászó hang nem ismétlődött meg azóta.
– Na, megmutatom nektek, hogy nincs mitől félni, ti gyáva nyulak – szólalt meg vagányan. – Ha szilárdan hiszel az Úrban, nincs mitől félned!
És ezzel a kijelentéssel felrántotta az ajtót. Egy hatalmas, bozontos, árnyékos valami állt ott, két szeme vörösen villogott mély üregéből. Majd egy mancsot pillantott meg, amely felemelkedett a szeles őszi homályban, és lecsapott. Húszcentis karmok villantak meg a konyha lámpájának fényében. Leszakították George Irwinson fejét, amely vért spriccelve átrepült a szobán, és az őrülten nyihogó Donny Keegan lábának ütközött.
Farkas robbant be a konyhába, négy lábra ereszkedve. Donny Keegan mellett úgy ment el, hogy egyetlen pillantást sem vetett rá, és kirontott a folyosóra.

10

Farkas! Farkas! Itt és most!
Semmi kétség, ez Farkas hangja a fejében, de mélyebb gazdagabb, parancsolóbb, mint amilyennek Jack valaha is hallotta. Úgy hasított bele az agyát elborító szürkeségbe,! mint a svédacél.
Farkast magával vitte a hold, gondolta, s ettől egyszerre érzett diadalt és szomorúságot.
Napfény Gardener felfelé nézett, szeme összeszűkült.. Ebben a pillanatban maga is úgy nézett ki, mint valami, ragadozó – egy ragadozó, mely veszélyt szimatol a szélben.
– Tiszteletes? – kérdezte Sonny. Sonny zihált, és a pupillái teljesen kitágultak. Ez abszolút élvezi a helyzetet, gondolta Jack. Ha megszólalok, fogadni mernék, hogy csalódott lesz.
– Hallottam valamit – mondta Gardener. – Casey. Menj fel, és nézz be a konyhába meg a közösségi szobába!
– Oké! – Casey kiment.
Gardener visszafordította tekintetét Jackre.
– Nemsoká el kell mennem Muncie-ba – mondta –, és mikor találkozom Morgan úrral, szeretnék azonnal elmondani neki néhány dolgot. Szóval jobban teszed, ha elkezdesz beszélni, Jack, sok fájdalomtól kímélnéd meg magad!
Jack ránézett, és nagyon remélte, hogy szívének vad kalapálása nem látszik sem az arcán, sem a nyaki erein. Ha Farkas kiszabadult a Dobozból...
Gardener egyik kezében feltartotta a Speedytől kapott pengetőt, a másikban a Farren kapitánytól kapott érmét.
– Mik ezek?
– Mikor átmegyek, teknősbékaherévé változnak – felelte Jack, és hisztérikusan nevetni kezdett.
Gardener arcát mérges, vörös vér futotta be.
– Kössétek hátra a kezét – mondta Sonnynak és Andynek. – Kössétek hátra a kezét, és húzzátok le ennek az istenverte szemétnek a nadrágját! Nézzük, mi történik, ha az ő golyóit melegítjük meg egy kicsit!

11

Heck Bast halálosan unta a gyónást. Már mindegyiket hallotta többször, amint bevallották hamis, egyforma bűneiket. Lenyúltam az anyám pénzét a pénztárcájából, régebben mindig kábszeres cigit szívtam a suliban, sokszor nyomtunk ragasztót papírzacskóba, aztán azt szipóztuk, én ezt csináltam, én azt. Gyerekes dolgok. Semmi érdekes. Semmi, ami elvonná a figyelmét a kezében lévő állandó fájdalomról. Heck lent akart lenni, azon a Sawyer gyereken dolgozni. És aztán elkezdhetnék azon a nagy gyagyáson is, akinek sikerült meglepnie, és nyomorékká tennie a jobb kezét. Igen, a nagy gyagyást megdolgozni valódi élvezet lenne. Ha lehet, akkor egy nagy csapszegvágóval.
Egy Vernon Skarda nevű fiú nyavalygott éppen.
– ...szóva ű meg én, hát mink láttuk, hogy benne vót a kúcs és akkó ti aszongya, hogy ugorgyunk be a kurvába oszt gyerünk körbe a ház körű. De én tuttam hogy ez rossz, szóva montam is neki, de ű aszonta hogy beszari vagyok, pedig nem is. Aszongya, bizonyícsd be, bizonyícsd be! Mondom és ugya nem lopok kocsit, akkó ű aszonta...
Ó, drága Jézusom, gondolta. A keze most már őrülten fájt, és a fájdalomcsillapítója fent volt a szobájában. Látta, hogy a terem másik végében Peabody majd kiesik a száján egy nagy ásítástól.
– ...szóva mekkerűtük a házat, aszt aszongya...
Az ajtó hirtelen olyan erővel csapódott ki, hogy kiszakadt a sarok vasakból. Neki vágódott a falnak, lepattant, ráesett egy Tom Cassidy nevű fiúra, és odaszögezte a földhöz. Valami berobbant a közösségi szobába – Heck először azt hitte, hogy ez a legnagyobb kibaszott kutya, amit valaha is látott. A fiúk sikoltoztak, felpattantak... majd jéggé fagyva, kikerekedett, hitetlenkedő szemekkel mozdulatlanná dermedtek, mikor a szürke vadállat, aki Farkas volt, felegyenesedett. Egyennadrágjának és kockás ingének foszlányai lógtak testéről.
Vernon Skarda leesett állkapoccsal bámulta.
Farkas felhördült, és körüljártatta szemét a teremben ahogy a fiúk visszahúzódtak tőle. Pedersen az ajtó felé startolt. Farkas, aki olyan magasan tornyosult a többiek fölé hogy feje szinte a plafont érte, villámsebesen mozgott. Szálfányi vastagságú karját meglendítette. Karmok vájtak csatornát Pedersen hátában. Egy pillanatra tisztán láthatóvá vált a gerince – úgy nézett ki, mint egy véres hosszabbítózsinór. Vér spriccelt a falra. Pedersen egy, nagy, reszkető) lépést tett a folyosón, majd összeesett.
Farkas visszafordult... és égő szemeit Heck Bastra szögezte. Heck felállt, de szörnyen remegett a lába; és rémült szemekkel bámult erre a véres szemű, szőrös vadállatra. Tudta, hogy ki az... illetve, hogy korábban ki volt.
Heck bármit megadott volna a világon, hogy újra unatkozhasson.

12

Jack megint a székben ült, égett, lüktető kezeit újra hátrakötözték – Sonny kegyetlenül szorosra kötötte meg a kényszerzubbonyt, majd kigombolta Jack sliccét, és letolta a nadrágját.
– Nos – mondta Gardener, és feltartotta az öngyújtót, hogy Jack is jól lássa. – Figyelj rám, Jack, figyelj jól! Újra felteszem a kérdéseimet, és ha nem válaszolsz rájuk rendesen és őszintén, akkor a dugás olyan dolog lesz számodra amire többet nem is kell majd gondolnod!
Sonny Singer vadul vigyorgott. Szemébe visszatért az iszapos, félig halott vágyakozás, és beteges mohósággal bámult Jack arcába.
– Gardener tiszteletes! Gardener tiszteletes! – Casey kiabált, és ugyancsak ideges volt a hangja. Jack újra kinyitotta a szemét. – Valami nagy balhé folyik odafönt!
– Most nem akarok ezzel foglalkozni.
– Donny Keegan úgy nyihog a konyhában, mint valami őrült, és...
– Azt mondta, hogy most nem akar ezzel foglalkozni – mondta Sonny. – Nem hallottad?
De Casey túl zaklatott volt, hogy elhallgasson.
– ...és olyan, mintha valami zendülés tört volna ki a közösségi szobában! Kiabálások! Sikolyok! És olyan, mintha...
Jack agyát hirtelen hihetetlen erejű üvöltés töltötte be:
Jack! Hol vagy? Farkas! Hol vagy, Itt és most?
– ...egy kutya, vagy mi, elszabadult volna ott bent!
Gardener most Caseyre pillantott, szeme összeszűkült, száját szorosan összeszorította.
Gardener irodájában! Lent! Ahol korábban is voltunk!
LENT, Jacky?
Lent! LENT, Farkas!
Itt és most!
Ennyi; Farkas eltűnt a fejéből. Fentről Jack dobogást és egy kiáltást hallott.
– Gardener tiszteletes, mi ez? Mi... – kérdezte Casey. Általában vöröses arca most halálsápadt volt.
– Kuss! – kiáltotta Gardener, és Casey úgy hátrahőkölt, mintha megütötték volna. Szeme kitágult és sértődöttséggel telt meg, nagy állkapcsa remegett. Gardener félrelökte, és a széfhez lépett. Kivett egy túlméretezett pisztolyt, és az övére csatolta. Gardener tiszteletes most először ijedtnek és tanácstalannak látszott.
Fentről tompa csörömpölés hallatszott, melyet sikoltás követett. Singer, Warwick és Casey idegesen felfelé néztek – olyanok voltak, mint óvóhelyen kuporgó rémült alakok egy bombatámadás alatt, akik a fejük fölötti robbanásokat hallgatják.
Gardener Jackre nézett. Vigyor szaladt szét az arcán, szája összevissza rángatózott, mintha madzag lenne odaerősítve, és egy tehetségtelen bábjátékos rángatná.
– Ide fog jönni, ugye!? – mondta Napfény Gardener. Bólintott, mintha Jack válaszolt volna. – Ide fog jönni... de hiszem, hogy el is fog menni.

13

Farkas előreugrott. Heck Bastnak sikerült a begipszelt jobb kezét a torka elé kapni. Forró fájdalom, rövid roppanás, majd gipszporfelhő, ahogy Farkas leharapta a gipszet – és a benne lévő kezet. Heck hülyén bámult arrafelé, ahol egy pillanattal azelőtt még a keze volt. Vér tört elő a csonkból, és fényes, forró melegséggel öntötte el a fehér garbót.
– Kérlek – nyöszörgött Heck. – Kérlek, kérlek, ne...
Farkas kiköpte a kezet. Feje egy lecsapó kobra sebességével villant meg. Heck csak egy rántást érzett, ahogy Farkas átharapta a torkát, és aztán vége lett mindennek.

14

Ahogy kirobogott a közösségi szobából, Peabody elcsúszott Pedersen vérében, térdre esett, felállt, majd amilyen gyorsan csak tudott, az első emeleti folyosó vége felé kezdett rohanni, végighányva az egész folyosót és saját magát is. Fiuk rohantak mindenfelé, sikoltozva a félelemtől. Peabody valamennyire megőrizte a lélekjelenlétét. Emlékezett, hogy mit kell csinálnia vészhelyzetben – bár biztos volt benne, hogy soha, senki sem feltételezte, hogy ilyen vészhelyzet fog előállni; úgy gondolta, hogy Gardener tiszteletes nyilván inkább csak olyasmire gondolt, hogy valamelyik fiú begolyózik, és megvág egy másikat vita közben...
A pult mögött, ahol a Napfény Otthonba érkező új fiúk adatait felvették, volt egy kis emeleti iroda, amit csak Gardener csicskásai használtak.
Peabody bezárta magát ebbe a szobába, felkapta a telefont, és a rendőrséget tárcsázta. Egy pillanattal később Franky Williamsszel beszélt.
– Peabody vagyok a Napfény Otthonból – mondta. – Ki kell jönniük, amilyen gyorsan csak tudnak, Williams úr! Elszabadult a pokol...
Éles sikoly hallatszott be kintről, majd törő fa reccsenése. Ugató, hörgő morgás, és a sikoly elhallgatott.
– ...itt az Otthonban – fejezte be a mondatot.
– Milyen pokol? – kérdezte türelmetlenül Williams. – Hadd beszéljek Gardenerrel!
– Nem tudom, hol van a tiszteletes, de biztos, hogy ő is azt akarja, hogy azonnal jöjjenek. Emberek halnak meg. Gyerekek halnak meg!
– Mi?!
– Csak induljon el az összes emberével – mondta Peabody. – És az összes puskájával!
Újabb sikoly. Valami nehéz tárgy durranása, valószínűleg a régi pult dőlt el.
– Géppisztolyokkal, ha van!
Kristályos csörömpölés, ahogy az előtérben lévő hatalmas csillár leszakadt. A zajokból ítélve ez a szörny puszta kézzel szedte darabokra az egész épületet.
– Fenébe, hozzanak egy ágyút, ha tudnak! – mondta Peabody, és hangja síróssá vált.
– Mi...
Peabody lerakta, mielőtt Williams befejezhette volna. Bekucorodott az asztal alá, kezével eltakarta a fejét, és veszettül imádkozni kezdett, hogy kiderüljön, ez az egész csak egy rossz álom – a legrosszabb kibaszott rémálom, amit valaha is álmodott.

15

Farkas végigdübörgött a folyosón, csak annyira állt meg, hogy felfordítsa a pultot, és könnyedén felugorjon a csillárra. Úgy hintázott rajta, mint Tarzan, amíg az ki nem szakadt a plafonból, és szét nem spricceltek az apró kristály díszek az egész folyosón.
LENT, Jack LENT van. Na... merre is?!
Egy fiú, aki nem bírta tovább a kegyetlen feszültséget, kiugrott a szekrényből, ahol elrejtőzött, és a lépcső felé rohant. Farkas lecsapott rá, és átrepítette a folyosó másik végébe. A fiú felkenődött a csukott konyhaajtóra, majd törött csontokkal a padlóra esett.
Farkas feje úszott a frissen kiontott vér kábító szagában. Haja véres csimbókokban lógott az arcába. Próbált gondolkozni, de nehéz volt – nagyon nehéz. Most már nagyon hamar meg kellett találnia Jacket, mielőtt még teljesen összezavarodnak a gondolatai.
Visszavágtázott a konyhába, ahol bejött, ismét négy lábra ereszkedett, mert úgy gyorsabban tudott mozogni... és hirtelen, mikor elhaladt egy csukott ajtó mellett, eszébe jutott. A keskeny hely. Olyan volt, mintha egy sírba mentek volna le. Nyirkos, nehéz szag csapta meg...
LENT. Az ajtó mögött. Itt és most!
– Farkas! – kiáltott fel, bár az első és második emeleten rejtőzködő fiúk csak egy diadalmas bömbölést hallottak. Felemelte két nehéz mellső lábát, és rácsapott az ajtóra. Az ajtó azonnal kiszakadt, törött darabjai szánkázva csúsztak! lefelé a lépcsőn. Farkas átlépett rajta, és igen, megtalálta a keskeny helyet, mely olyan volt, mint egy torok. Ez vezet oda, ahol a Fehér Férfi hazudozott nekik, míg Jacknek és a Gyönge Farkasnak ott kellett ülnie és őt hallgatnia.
Jack most ott van lent. Farkas érezte a szagát.
De érezte a Fehér Férfi... és a lőpor szagát is.
Óvatosan...
Ó, igen. Farkas tudja, mi az, hogy óvatosan. Farkas tud szaladni és tépni és ölni, de mikor kell... Farkas tud óvatos! lenni.
Négy lábon ment le a lépcsőn, a lehető legnagyobb csendben, és szeme tűzvörösen izzott.

16

Gardener egyre idegesebb lett; mintha kezdett volna béklyózni Jack szeme láttára. Tekintete a stúdió, a folyosóra vezető csukott ajtó és Jack között cikázott.
Kis ideje szinte minden zaj elhalt fentről.
Most Sonny Singer az ajtó felé indult.
– Felmegyek és megnézem, mi...
– Nem mész sehová! Azonnal gyere vissza!
– Mi a baj, Gardener tiszteletes? – kérdezte Jack. – Egy kicsit idegesnek látszik!
Sonny pofon ütötte.
– Jó lesz vigyáznod, hogy beszélsz, takonyfej! Jó lesz vigyáznod!
– Te is idegesnek látszol, Sonny. És te is, Warwick. És Casey ott bent...
– Hallgattassátok el! – üvöltötte Gardener. – Képtelenek vagytok bármit csinálni?! Mindent nekem kell csinálnom?!
Sonny újra megütötte Jacket, csak most sokkal erősebben. Jack orrából eleredt a vér, de Jack csak mosolygott. Farkas már nagyon közel van... és Farkas óvatosan jön. Jacknek az az őrült reménye támadt, hogy esetleg mégis kijutnak innen élve.
Casey hirtelen felegyenesedett, letépte fejéről a fejhallgatót, és felkattintotta a szobákat összekötő hangszóróhálózat kapcsolóját.
– Gardener tiszteletes! Szirénákat hallok a kinti mikrofonokból!
Gardener kitágult szeme újra Caseyre villant.
– Mi? Hányat? Milyen messze?
– Soknak hallatszik – mondta Casey. – Még messze vannak. De ide jönnek, az biztos.
Gardener idegei megpattantak. Egy pillanatig tétován ült, majd óvatosan végighúzta kézfejét a száján.
Nemcsak attól van, ami fent történt, és nem is csak a szirénáktól. Ő is tudja, hogy Farkas közel van. A maga módján érzi a szagát... és nem tetszik neki. Farkas, lehet, hogy van esélyünk! Lehet, hogy sikerül!
Gardener odaadta Sonny Singernek a pisztolyt.
– Nincs most időm a rendőrséggel foglalkozni, vagy azzal, ami fent történt – mondta. – Most Morgan Sloat A legfontosabb. Bemegyek Muncie-ba. Sonny és Andy, ti velem jöttök. Te fogd ezt a pisztolyt a barátunkra, amíg kihozom a kocsit a garázsból! És amikor halljátok, hogy dudálok, gyertek ki!
– És mi lesz Caseyvel? – motyogta Andy Warwick.
– Persze, persze, Casey is – egyezett bele azonnal Gardener, és Jack azt gondolta: Ez itt hagy benneteket, idióták. Itt hagy benneteket a szarban, ez annyira egyértelmű, hogy akár egy neonfelirat is villoghatna a homlokán, és ti úgy megszívjátok, mint még soha. Tíz évig itt ülhettek a duda szóra várva, már persze ha kitart addig a kaja meg a vécépapír.
Gardener felállt. Sonny Singer arcát vörösre festette újonnan kapott hatalma, leült az íróasztal mögé, és Jackre irányította a pisztolyt.
– Ha megjelenne a gyagyás haverja – mondta Gardener –, lődd le nyugodtan!
– Hogy jelenhetne meg? – kérdezte Sonny. – Hiszen ő a Dobozban van!
– Mindegy – mondta Gardener. – Ő maga az ördög, mindketten ördögök, ez tény, és ha megjelenik a gyagyás hát azonnal lődd le!
Idegesen végigtúrta a kulcscsomóját, és kiválasztott egyet.
– Amikor halljátok, hogy dudálok – mondta. Kinyitotta az ajtót, és kiment. Jack szirénák hangja után fülelt, de nem hallott semmit.
Az ajtó becsukódott Napfény Gardener mögött.

17

Idő, nyúló idő. Egy perc kettőnek tűnt; kettő tíznek; négy egy órának. A három fiú úgy nézett ki, mint akiket gonosz csínyen kaptak az iskolában, és most az igazgatói iroda előszobájában várnak a büntetésükre. Sonny szálfaegyenesen ült Napfény Gardener íróasztala mögött, mely után mindig is sóvárgott. A pisztoly egyenesen Jack arcára célzott. Warwick a folyosóra vezető ajtó mellett állt. Casey visszatette füleire a fejhallgatót, ott ült a kivilágított üvegkalitkában, és mereven bámult a másik oldalra, a kápolna sötétségébe.
– Nem fog magával vinni benneteket, ugye tudjátok!? – szólalt meg Jack hirtelen. Hangjának hallatára még maga is meglepődött egy kicsit. Határozott és egyenletes volt. Még félelem sem rezgett benne.
– Kuss, takonyfej! – csattant fel Sonny.
– Ne tartsátok vissza a levegőtöket, míg meghalljátok a dudáját – mondta Jack –, mert akkor szépen megfulladtok!
– Ha még egyszer megszólal, törd be az orrát, Andy! – mondta Sonny.
– Ez igen – mondta Jack. – Törd be az orrom, Andy! Lőj le, Sonny! Jönnek a zsaruk, Gardener lelépett, és titeket meg itt találnak egy kényszerzubbonyos hulla fölött. – Elhallgatott, majd folytatta: – Egy törött orrú, kényszerzubbonyos hulla fölött.
– Üsd meg, Andy! – mondta Sonny.
Andy Warwick elindult az ajtótól arra, ahol Jack ült. Felsőtestén kényszerzubbony, alsóteste meztelen. Jack Warwick szemébe nézett.
– Ez az, Andy – mondta –, üss meg! Nem tudok elmozdulni. Micsoda fantasztikus célpont!
Andy Warwick felemelte az öklét, visszaejtette... majd töprengés ült ki az arcára, s a tekintete elbizonytalanodott.
Volt egy digitális óra Gardener asztalán. Jack egy pillanatra ránézett, majd vissza Warwickra.
– Már négy perce, Andy. Mennyi ideig tart, míg valaki kitolat a garázsból? Főleg, ha siet?!
Sonny Singer kiugrott Napfény Gardener székéből, megkerülte az asztalt, és Jack felé lódult. Keskeny, titokzatos arca dühtől lángolt. Felemelte öklét. Meg akarta ütni Jacket. Warwick, aki nagyobb volt nála, lefogta. Mostanra félelem ült ki Warwick arcára, nagy félelem.
– Várj – mondta.
– Semmi kedvem ezt hallgatni! Semmi...
– Miért nem kérdezed meg Caseyt, milyen közel járnak már azok a szirénák? – kérdezte Jack, és Warwick arca mégjobban eltorzult. – Jól megszívattak benneteket, tudjátok! Nekem kell mindent elmagyaráznom? Nagy szarban vagytok. De ő tudta – ő érezte a szagát! Itt hagyott benneteket a szarban! És a fenti hangokból ítélve...
Singer kiszabadította a kezét Warwick nem túl meggyőző szorításából, és oldalról Jack arcába csapott. Jack feje kilendült a másik oldalra, majd lassan kiegyenesedett.
– ...Jó nagy adag szar lehet! – fejezte be a mondatot Jack.
– Kussolj vagy megöllek! – sziszegte Sonny.
A digitális óra száma ugrott egyet.
– Már öt perc – mondta Jack.
– Sonny – mondta Warwick visszafojtott lélegzettel. – Szerintem szedjük ki abból az izéből!
– Nem! – Sonny kiáltása sértett volt, dühös... és egyértelműen ijedt.
– Emlékszel, mit mondott a tiszteletes, mikor azok a tévések jöttek! – hadarta Warwick. – Senki sem akar kényszerzubbonyt látni. Nem értenék meg. Nem...
Klikk! A hangszóró.
– Sonny! Andy! – Casey hangja pánikszerűen hadart. – Egyre közelebb vannak! A szirénák! Jézusom! Most mit csináljunk?
– Engedjük már ki! – Warwick arca, a két pofacsontján virító vörös foltoktól eltekintve, falfehér volt.
– Gardener tiszteletes még azt is mondta...
– Kibaszottul nem érdekel, mit mondott még! – Warwick elhallgatott, majd újra megszólalt, de hangjában szörnyű félelem szűkölt. – El fognak kapni bennünket, Sonny! El fognak kapni!
És Jack úgy hitte, most már hallja ő is a szirénákat, de az is lehet, hogy csak a képzelete játszott vele.
Sonny tekintete Jackre esett, szemében a csapdába esettek rémült tétovasága. Félig felemelte a pisztolyt, és egy pillanatra Jack tényleg elhitte, hogy Sonny le fogja lőni.
De már hat perc telt el, és a duda még mindig nem jelezte a Muncie-ba való indulást.
– Te engedd ki – mondta mogorván Andy Warwicknak. – Én hozzá sem akarok érni. Bűnt követett el. Ez egy buzi.
Sonny visszament az asztal mögé, miközben Andy Warwick ujjai idegesen babráltak a kényszerzubbony madzagjaival.
– Jobb, ha nem mondasz semmit – zihálta –, jobb, ha nem mondasz semmit, mert én magam öllek meg!
A jobb keze szabad.
A bal keze szabad.
Érzéketlenül az ölébe zuhantak, majd jöttek a tűk, a fájdalmas bizsergés.
Warwick lerántotta róla a gyűlöletes zubbonyt, majd elhúzta a száját, ahogy a kezében tartotta a vászon és a madzagok kegyetlen kombinációját. Keresztülszáguldott a szobán, és elkezdte begyömöszölni Gardener széfjébe.
– Húzd fel a gatyádat! – mondta Sonny. – Azt hiszed, olyan nagy élvezet téged bámulni?
Jack felcibálta az alsónadrágját, megfogta a nadrágja övtartóját, elejtette, majd mégis sikerült felhúznia.
Klikk! A hangszóró.
– Sonny! Andy! – Casey rémült hangja. – Hallok valamit!
– Most kanyarodnak be? – Sonny szinte sikoltott.
Warwick kétszeres erőfeszítéssel tuszkolta befelé a kényszerzubbonyt a széfbe. – Most kanyarodnak be a...
– Nem! A kápolnában! Nem látok semmit, de hallok valamit a...
Csörömpölve robbantak szét az üvegtáblák, ahogy Farkas behatolt a kápolnából a stúdióba.

18

Casey sikolyát, miközben hátralökte magát a keverőpulttól, szörnyűségesen felhangosították a hangszórók.
A stúdión rövid üvegvihar söpört át. Farkas négy lábon! landolt a keverőpulton, és félig lemászott, félig lecsúszott! róla, szeme vörös fényben úszott. Hosszú karmai beakadtak a kapcsolókba, és lenyomtak közülük néhányat. A nagy,! szalagos Sony magnó elindult.
– ...KOMMUNISTÁK! – harsogta Napfény Gardener hangja. A hangerő maximumon volt, elnyomta Casey sikolyait és Warwick kiáltásait, hogy kapcsolja ki.
– Kapcsold ki, kapcsold ki!
De nemcsak Gardener hangja hallatszott. A háttérben! mint valami pokolbéli muzsika, rengeteg sziréna zajongott, ahogy Casey mikrofonjai felkapták a hangjukat és szétvitték az egész épületben. A rendőrségi autók most kanyarodtak be a Napfény Otthon elé.
– Ó, IGEN, AZT FOGJÁK MAJD MONDANI, HOGY NYUGODTAN NÉZZÉTEK AZOKAT A SZENNYES MAGAZINOKAT! AZT FOGJÁK MAJD MONDANI, HOGY TÖRVÉNYELLENES AZ ÁLLAMI ISKOLÁKBAN IMÁDKOZNI! AZT FOGJÁK MAJD MONDANI, NEM SZÁMÍT, HOGY TIZENHAT PARLAMENTI KÉPVISELŐRŐL ÉS KÉT SZENÁTORRÓL KÖZTUDOTT, HOGY HOMOSZEXUÁLIS! AZT FOGJÁK MAJD MONDANI...
Casey széke hátragurult, neki a Napfény Gardener irodája és a stúdió közti üvegfalnak. Feje hátrafordult, és a többiek látták kikerekedett, halálfélelemmel teli szemeit. Farkas előreugrott a keverőpult széléről. Feje Casey hasába vágódott... és mélyre süllyedt benne. Állkapcsa olyan gyorsan nyílt és csukódott, mint egy nádvágógép. Vér spriccelt mindenfelé, és Casey vonaglani kezdett.
– Lődd le, Sonny, lődd le azt a kibaszott állatot! – hörögte Warwick.
– Azt hiszem, inkább ezt a másikat fogom lelőni – mondta Sonny, és Jack felé fordult. Olyan hangon beszélt, mint mikor valaki meghoz egy nagyon fontos döntést. Bólintott, és elvigyorodott.
– ...ELJŐ A NAP, FIÚK! Ó, IGEN, ELJŐ A NAP, ÉS AZON A NAPON AZOK A KOMMUNISTA, HUMANISTA POKOLFAJZAT ATEISTÁK RÁ FOGNAK JÖNNI, HOGY VÉGÜK VAN, NINCS HOVA MENEKÜLNIÜK. BIZONY FOGJÁK MONDANI, HOGY HALLELUJA, FOGJÁK...
Farkas hörgése és csattogó fogai.
Napfény Gardener, amint kommunistákról és humanistákról szónokol, azokról a pokolfajzat kábítósokról, akik azt akarták elérni, hogy az imádság sose jusson vissza az állami iskolákba.
Szirénák kintről; csapódó kocsiajtók; valaki figyelmeztet valakit, hogy óvatosan menjen, mert a kölyök hangja nagyon rémültnek tűnt.
– Igen, te vagy az, te csináltad ezt az egészet! Felemelte a pisztolyt. A pisztoly csöve akkorának látszott, mint az oatleyi alagút szája.
Az iroda és a stúdió közti üvegfal hatalmas csörömpöléssel bedőlt az irodába. Egy hatalmas, szőrös alak robbant be a szobába. Pof áj át szinte kettéhasította egy üvegcserép, lába vérzett. Majdnem emberi hangot hallatott, és a gondolat olyan erővel hasított Jack agyába, hogy hátratántorodott:
NEM FOGOD BÁNTANI A CSORDÁT!
– Farkas! – kiáltott. – Vigyázz! Vigyázz, pisztoly van...
Sonny kétszer meghúzta a ravaszt. A dörrenések fülsiketítőek voltak a zárt helyen. A golyók nem Farkast célozták, hanem Jacket. De helyette mégis Farkast találták el, mert abban a pillanatban, ahogy Sonny meghúzta a ravaszt, ő egyetlen hosszú ugrással a két fiú közé vetette magát.
Jack két roncsolt szélű, véres lyukat pillantott meg Farkas oldalában, ahol a golyók elhagyták a testét. Mindkét golyó kitért az útjából, mikor szétroncsolta Farkas bordáit, és nem érintette Jacket, bár érezte, hogy az egyik közvetlenül az arca mellett suhant el. – Farkas!
Az erőteljes, rugalmas ugrás lendülete megtört, Farkas jobb válla előrelendült és nekivágódott a falnak, vércsíkot kenve rá és lerántva Napfény Gardener egyik fényképét.
Sonny Singer nevetve Farkas felé fordult, és újra belelőtt. Két kézzel fogta a pisztolyt, és válla hátralódult a rúgásától. Vastag fojtogató füst állt a levegőben mozdulatlanul. Farkas küszködve feltápászkodott, majd két lábra állt. Dobhártyaszaggató fájdalomkiáltása túlharsogta Napfény Gardener prédikációját.
Sonny negyedszer is belelőtt Farkasba. A golyó tátongó lyukat szakított Farkas bal karjában. Vér és húscafatok repültek a levegőben.
JACK! JACK, Ó, JACK, FÁJ, EZ NAGYON FÁJ...
Jack előrelendült, és megragadta Gardener digitális óráját. Ez volt hozzá a legközelebb.
– Sonny, vigyázz! – kiáltotta Warwick. – Nézz... – És akkor Farkas, akinek egész felsőteste merő vér volt, rávetette magát. Összekapaszkodtak, és egy pillanatig olyan volt, mintha táncolnának.
– TŰZBEN FOGNAK ÉGNI! ÖRÖKRE! A BIBLIA SZERINT...
Jack minden erejét összeszedve lecsapott az órával Sonny fejére. Műanyag roppant, a számok összevissza villogtak.
Sonny megpördült, és megpróbálta felemelni a pisztolyt. Jack most egyenesen, ív nélkül csapott az órával Sonny arcába, és a száját találta el. Sonny ajka széles, túlméretezett vigyorra húzódott. Éles roppanás hallatszott, ahogy kitörtek a fogai. Újra meghúzta a ravaszt. A golyó a két lába között csapódott be.
A rúgástól nekiesett a falnak, visszanyerte egyensúlyát, és fogatlan szájával Jackre vigyorgott. Tántorogva felemelte a fegyvert.
– Istenverte...
Farkas eldobta Warwickot. Warwick átszelte a szobát, és pont akkor landolt Sonny hátán, mikor az újra tüzelt. A golyó kirepült, és a magnó egyik forgó szalagjába csapódott. Napfény Gardener kántáló, üvöltő hangja elhallgatott. A hangszórók sípolni kezdtek.
Hörögve, tántorogva, Farkas Sonny Singer felé lódult. Sonny célba vette, és meghúzta a ravaszt. Tompa kattanás hallatszott. Sonny ragacsos vigyora eltorzult.
– Ne! – kiáltotta, és újra meg újra meghúzta a ravaszt, aztán eldobta a fegyvert, és Gardener asztala mögé rohant. A pisztoly lepattant Farkas fejéről, aki maradék erejét összeszedve átvetette magát Napfény Gardener íróasztalán, lesöpörve mindent róla. Sonny elhátrált, de Farkas el tudta kapni a karját.
– Ne! – sikoltotta Sonny. – Ne, ne merj hozzám nyúlni! Én nagy ember vagyok itt... visszatetetlek a Dobozba... neEEEEEEE!
Farkas megcsavarta Sonny karját. Hangos roppanás hallatszott, mint mikor egy virgonc kisgyerek kicsavarja a vasárnapi ebédre felszolgált pulyka combját. Egy pillanat, és Sonny karja Farkas mellső mancsában volt. Sonny eltántorodott, vér ömlött a vállából. Jack megpillantott egy nedves, fehér csontvéget. Elfordult, és hányni kezdett.
Egy pillanatra az egész világ elhomályosodott előtte.

19

Mikor újra felnézett, Farkas ott tántorgott a véres romok közepén. Szeme halványsárgán izzott, mint a kialvó gyertyaláng. Valami történt az arcával, a karjával, a lábával – lassan visszaváltozott Farkassá. Jack látta a folyamatot... és aztán megértette, mit is jelent. A régi legendák hazudtak abban, hogy csak ezüstgolyó tudja elpusztítani a farkasembert, de ezek szerint volt valami, amiben nem hazudtak. Farkas azért változott vissza, mert haldoklott.
– Farkas, ne! – zihálta, és sikerült lábra állnia. Elindult Farkashoz, elcsúszott egy vértócsában, térdre esett, majd újra felkelt. – Ne!
– Jack... – A hang halk volt, gurgulázó, alig több, mint egy morgás... de érthető.
És, akármilyen hihetetlen, Farkas mosolyogni próbált. Warwick kinyitotta Gardener ajtaját, lassan, hátrálva lépkedett felfelé a lépcsőn, tágra nyílt szemében vad rémülettel.
– Gyerünk! – kiáltotta Jack. – Gyerünk, tűnj már el innen! Andy Warwick úgy sprintelt felfelé, mint egy nyúl.
A hangszóróban megszólalt egy hang – Franky Williams hangja.
– Jézus, ide nézz! Olyan, mintha valaki egy hatalmas húsdarálóval a kezében becsavarodott volna! Fiúk, nézzétek meg a konyhát is!
– Jack...
Farkas összeesett.
Jack letérdelt és megfordította. A szőr kezdett eltűnni Farkas kezéről. Szeme újra barna volt, és iszonyúan kimerült.
– Jack... – Farkas felemelte véres kezét, és Jack arcához ért. – Meg... lőtt? Meg...
– Nem – mondta Jack, barátja fejét ringatva. – Nem, Farkas, nem talált el. Nem talált el egyszer sem.
– Én... – Farkas szeme becsukódott, majd lassan újra kinyílt. Hihetetlen kedvességgel mosolygott, és óvatosan, minden szót megformázva beszélt. – Én... megvédtem... a... csordámat.
– Igen, megvédted – felelte Jack, és eleredtek a könnyei. Szemében könnyekkel ringatta Farkas szőrös, fáradt fejét. – Persze hogy megvédted, jó öreg Farkas...
– Jó... jó öreg Jack.
– Farkas, felmegyek... itt vannak a rendőrök... hívjuk a mentőket...
– Ne! – Farkas még egyszer összeszedte minden erejét. – Menj tovább... menj tovább...
– Nélküled nem, Farkas! – A fények teljesen összefolytak a szobában. Égett kezeivel Farkas fejét simogatta. – Nélküled nehehem, nehem megyek ehel...
– Farkas... nem akar ebben a világban élni. – Mélyen, reszketve szívta be a levegőt széles, vérző mellkasába, és újra megpróbált mosolyogni. – Túl... túl büdös.
– Farkas... ide figyelj, Farkas...
Farkas óvatosan megfogta Jack kezét, és Jack érezte, hogy lassan olvad le a szőr Farkas kezéről. Kísérteties, ijesztő érzés volt.
– Szeretlek, Jacky.
– Én is szeretlek, Farkas – felelte Jack. – Itt és most! Farkas elmosolyodott.
– Visszamegyek, Jack... érzem. Visszamegyek... Farkas keze hirtelen nagyon könnyű lett.
– Farkas, ne! – Jack úgy érezte, hogy szíve darabokra törik a mellkasában. Össze fog törni, ó, igen, most először érezte, mi is az az összetört szív. – Farkas, gyere vissza! Szeretlek! – De Farkas már nagyon könnyű lett, mint egy reszkető látomás. Mint egy álomkép.
– ...viszlát...
Farkas halványuló üveg volt. Halványuló... halványuló...
– Farkas!
– ...szeretlek, Ja...
Farkas eltűnt. Csak véres körvonala látszott a padlón, ahol az előbb még feküdt.
– Ó, istenem – motyogta Jack. – Ó, istenem, ó, istenem. Átkarolta magát, és nyöszörögve előre-hátra ringatta magát a szétrombolt irodában.

HUSZONHETEDIK FEJEZET
Jack újra lelép

1

Eltelt valamennyi idő. Jacknek fogalma sem volt, hogy sok vagy kevés. Csak ült magába roskadva, karjait maga köré fonva, mintha még mindig rajta lenne a kényszerzubbony, előre-hátra ringatta magát, hangosan nyöszörgött, és képtelen volt elhinni, hogy Farkas tényleg elment.
Elment, ó, igen, elment. És találd ki, ki ölte meg, Jack! Na, találd csak ki!
Közben a magas, sípoló hang még jobban felerősödött a hangszórókban, majd iszonytató recsegés hallatszott, és utána megszűnt a sípolás. A háttérben beszédfoszlányok és autók motorjának a zaja hallatszott, de Jack szinte nem is hallotta.
Menj tovább. Farkas azt mondta, hogy menj tovább.
Nem tudok. Nem tudok. Túl fáradt vagyok, és bármit is csinálok, az mindig rosszul végződik. Emberek halnak meg...
Hagyd abba az önsajnálatot, te nyamvadék! Gondolj az anyádra, Jack!
Nem! Fáradt vagyok. Hagyj magamra!
És a Királynőre.
Kérlek, hagyjál már békén...
Meghallotta, hogy nyílik a lépcső tetején az ajtó, és ettől magához tért. Nem akarta, hogy itt találják. Elkaphatják kint, a hátsó udvarban, de nem itt ebben a büdös, vértócsákkal teli szobában, ahol megkínozták, és megölték a barátját.
Gépiesen cselekedve elvette a JACK PARKER feliratú tasakot. Belenézett, és látta, hogy benne van a pengetője, az ezüstdollárja, a kopott pénztárcája, és Rand McNally térképe. Megdöntötte a tasakot, és megpillantotta a márványkavicsot is. Mindent beletuszkolt a hátizsákjába, és a hátára vette, mindezt úgy, mint aki hipnózis alatt cselekszik.
Lépések hallatszottak a lépcső felöl. Lassú, óvatos lépések.
– ...hol a francban van a kapcsoló...
– ...fura szag van, mint az állatkertben...
– ...vigyázzatok, fiúk...
Jack tekintete az acéldobozra esett, és a benne lévő JÉZUS NAPSUGARA LESZEK feliratú borítékokra. Kivett magának kettőt.
Na, ha most elkapnak kifelé, már lopással is vádolhatnak majd, nemcsak gyilkossággal!
Nem számít.
A hátsó udvar teljesen kihalt volt. Jack megállt a lépcső tetején, és körülnézett. Nem akart hinni a szemének. Hangok hallatszottak elölről, fények villogtak, és maximális hangerőre állított rendőrségi rádiók sistergése hallatszott, de a hátsó udvar üres volt. Ez hihetetlen. De ha eléggé összezavarodtak a bentiek láttán, gondolta, akkor...
Ekkor egy fojtott hang szólalt meg, nyolc-tíz méterre Jacktől.
– Krisztusom! Látod, mi van itt?!
Jack feje oldalra vágódott. Ahonnan a hang jött, ott állt a Doboz a porban, mint valami ősi lelet a vaskorból. Zseblámpa fénye mozgott benne. Jack látta a bent lévő rendőr cipőjét. Egy másik vékony alak a Doboz ajtaját vizsgálgatta.
– Úgy néz ki, hogy ezt az ajtót kitépték a sarokvasaiból – szólt be az ajtót nézegető pasas a Dobozba. – Bár fogalmam sincs, hogy lehetett erre bárki is képes! A sarokvasak acélból vannak, és egyszerűen el vannak... csavarodva.
– Ne foglalkozz azokkal a nyamvadt sarokvasakkal – felelte egy tompa hang a Dobozból. – Ide gyerekeket zártak be, Paulie! Halál komolyan! Gyerekeket! Itt vannak az aláírások a falakon...
A zseblámpa fénye elmozdult.
– ...és Biblia-idézetek...
A fény újra elmozdult.
– ...és rajzok. Kis rajzok. Pálcikaemberek, amilyeneket a gyerekek rajzolnak... Jézusom, szerinted Williams tudott erről?
– Tudnia kellett – felelte Paulie, még mindig a Doboz elcsavaradott sarokvasait vizsgálgatva.
Paulie behajolt; a másik éppen kifelé tolatott. Jack még csak nem is lopakodott különösebben, ahogy átsétált a hátuk mögött az udvaron. Elhaladt a garázs oldala mellett, és az út kezdetéhez ért ki. Itt, a Napfény Otthon bejárata előtt, összevissza parkolt rendőrautók állták el az útját. Száguldva közeledett egy mentőautó is, villogó lámpákkal és visító szirénával.
– Szerettelek, Farkas – motyogta Jack, és karjával megtörölte nedves szemeit. Elindult az úton, bele a sötétségbe, és biztos volt benne, hogy még egy kilométerre sem fog eljutni a Napfény Otthontól, amikor a rendőrök elkapják.
De három órával később még mindig az úton volt; a rendőröknek valószínűleg bőven akadt dolguk a Napfény Otthonban.

2

A következő vagy az azutáni emelkedő mögül egy autópálya zajait hallotta. A horizont alját narancssárgára festették az autópálya fényei.
Megállt egy szemetes, elhagyatott vízmosásnál, és amennyire tudott, megmosakodott. A víz szinte bénítóan hideg volt, de legalább egy kis időre csitította kezének égő lüktetését.
Jack mozdulatlanul állt egy percig, és Indiana sötét ege alatt a nagy kamionok dübörgését hallgatta.
A fák között halkan susogó szél meglibbentette haját. Szíve nehéz volt Farkas elvesztése miatt, de még ez sem tudta elrontani a féktelen örömet, hogy újra szabad.
Egy órával később egy kamionos állt meg a leállósávban stoppoló fáradt, sápadt fiúnak. Jack felmászott.
– Merre mész, kölyök? – kérdezte a kamionos.
Jack túl fáradt volt ahhoz, hogy belekezdjen a Mesébe – különben is, már alig emlékezett rá.
– Nyugatnak – mondta. – Amilyen messze elvisz.
– Hát, az úgy az állam közepén lesz.
– Jó – felelte Jack, és elaludt.
A nagy Diamind Reo kamion elindult a hűvös indianai éjszakában; Charlie Daniels énekelt a magnóból, miközben gyorsan haladtak nyugatnak, Illinois felé.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET
Jack álma

1

Farkast természetesen magával vitte. Farkas hazament ugyan, de egy nagy árnyék mindig ott utazott Jackkel a kamionokban, a Volkswagen kisteherautókban és a többi poros kocsiban, melyek az illinois-i autópályákon robogtak vele. Ez a mosolygó kísértet szüntelenül hasogatta Jack szívét. Néha látta – látni vélte – Farkas hatalmas, szőrös alakját az út mellett, ahogy hosszú léptekkel halad a mezőn. Szabad, ragyogta felé Farkas narancssárga szemével. És mikor elfordította a tekintetét, Jack érezte Farkas kezének a hiányát a sajátja körül. Most, hogy ilyen rettenetesen hiányzott neki a barátja, korábbi türelmetlensége Farkassal szégyennel töltötte el, pírt kergetett az arcába. Meg se tudta számolni, hányszor gondolt arra, hogy elhagyja Farkast. Szégyen, szégyen. Farkas annyira... Jacknek szüksége volt egy kis időre, hogy megtalálja a pontos szót, de igen – Farkas annyira nemes volt. És ez a nemes teremtmény, aki annyira nem illett ebbe a világba, feláldozta érte az életét.
Vigyáztam a csordámra. Jack Sawyer többé már nem volt csorda. Vigyáztam a csordámra. Előfordult, hogy a kamionosok, vagy biztosítási ügynökök, akik felvették ezt a furcsa fiút – annak ellenére, hogy koszos és rongyos volt, és hogy talán még soha életükben nem vettek fel stoppost előtte –, oldalra néztek és látták, hogy a könnyeit nyeldesi.
Jack Farkast gyászolta, miközben átszelte Illinois-t. Valahogy már korábban is tudta, hogy ebben az államban minden gond nélkül tud majd stoppolni, és igaza is volt. Legtöbbször csak annyit kellett tennie, hogy kirakta a hüvelykujját, és az első arra jövő autó vezetőjének a szemébe nézett – azonnal felvették. A legtöbb vezető nem is várt tőle semmiféle Mesét. Csak minimális magyarázatot kellett adnia, hogy miért stoppol, mint például: „Egy barátomhoz megyek Springfieldbe”, vagy „Egy kocsiért megyek, amit haza kell vezetnem”, és a vezetők csak annyit mondtak: „Nagyszerű, nagyszerű.” Lehet, hogy nem is hallják, amit mond? Jack nem tudta eldönteni. Agyában emlékképek tolultak fel: Farkas, amint a patakba gázol, hogy megmentse az állatait, ahogy beledugj a az orrát a hamburgeres dobozba, ahogy élelmet csúsztat be a kunyhó ajtaja alatt, ahogy berobban a stúdióba, a golyók elé veti magát, ahogy eltűnik... Jack nem akarta újra és újra végignézni ezeket a képeket, de nem tudott megálljt parancsolni a gondolatainak, és a szeme állandóan könnybe lábadt.
Nem sokkal Danville után egy alacsony, ötvenes férfi vette fel, akinek acélszürke haja volt, és csodálkozó, mégis szigorú tekintete elárulta, hogy csak tanár lehet. A férfi sűrűn rápillantott, majd végül megszólalt.
– Nem fázol, öcsi? Az a kis vékony kabát nem lehet túl meleg!
– De, egy kicsit – felelte Jack. Napfény Gardener elég melegnek tartotta a farmerdzsekit a kinti munkára, de mostanra az idő megkeményedett, és Jack sokszor úgy érezte, mintha meztelenül állna kint az út szélén.
– Van ott egy kabát a hátsó ülésen – mondta a férfi. – Vedd el! Ne, ne is próbáld meg visszautasítani! A kabát a tiéd. Hidd el, én sem fogok megfagyni!
– De...
– Nincs más választásod. A kabát most már a tiéd. Próbáld fel!
Jack átnyúlt az ülés felett, és előrehúzta a nehéz, alaktalannak tetsző kabátot. Majd előtűnt egy nagy, rávarrt zseb és egy nagy gomb. Egy lódenkabát volt, pipaszaggal átitatva.
– A régi kabátom – mondta a férfi. – Itt tartom az autóban, mert fogalmam, sincs, mit csináljak vele – tavaly kaptam ezt a tollal béleltet a gyerekektől. Így most a tiéd lett.
Jack beleküzdötte magát a nagy kabátba, ráhúzta a farmerdzsekire.
– Ó, istenem, – sóhajtott fel. Úgy érezte magát, mintha egy nagy medve ölelné magához, akinek a Borkum Riff a kedvenc pipadohánya.
– Helyes – mondta a férfi. – Na, ha ezentúl bármikor kint állsz a hideg, szeles útszélen, köszönd az ogdeni Myles P. Kigernek, hogy megmentette a bőrödet. A... – Myles P. Kiger mintha még mondani akart volna valamit: a szó a levegőben lógott egy pillanatig, a férfi még mindig mosolygott, majd a mosoly zavart grimasszá változott, és Kiger előrerántotta a fejét. A hajnali szürkületben Jack látta, hogy a férfi elvörösödött.
A (valamilyen) bőrödet?
Ó, nem!
A gyönyörű bőrödet. A simogatni való, csókolni való, tündéri... bőrödet. Jack mélyen a lódenkabát zsebeibe süllyesztette a kezét, és szorosan összehúzta magán a kabátot. Az ogdeni Myles P. Kiger mereven maga elé bámult.
– Khm – mondta Kiger, pont úgy, mint valami hülye komédiában.
– Nagyon köszönöm a kabátot – mondta Jack. – Tényleg. Mindig hálásan fogok magára gondolni, mikor rajtam lesz.
– Persze, oké – mondta Kiger. – Felejtsd el! – De egy percre az arca olyan szerencsétlen volt, mint szegény Donny Keegané a Napfény Otthonban. – Van nem messze egy hely – mondta Kiger. A hangja kapkodó, szaggatott, mesterkélten nyugodt volt. – Ehetünk valamit reggelire, ha akarod.
– Nincs semmi pénzem – mondta Jack, és csak két dollár harmincnyolc cent távolságra volt ezzel a kijelentéssel az igazságtól.
– Azzal ne törődj – felelte Kiger, és már indexelt is. Egy szélfútta, szinte teljesen kihalt parkolóban álltak meg, egy szürke, vonatra emlékeztető épület előtt. A bejárati ajtó fölött neonlámpa hirdette, hogy ez a BIRODALMI ÉTKEZŐ. Kiger az étterem egyik hosszú ablaka elé állt be, és kiszálltak a kocsiból. Ez a kabát tényleg melegen tartja majd, gondolta Jack. Karja és mellkasa édesen szunnyadt a vastag gyapjú alatt. Jack elindult a villogó felirat alatti ajtó felé, de aztán észrevette, hogy Kiger még mindig a kocsinál áll. Az ősz hajú, nála alig tíz centivel magasabb férfi, őt nézte a kocsi teteje fölött.
– Figyelj – szólalt meg Kiger.
– Nézze, én nagyon szívesen visszaadom a kabátját – mondta Jack.
– Dehogy, az már a tiéd. Csak azon gondolkodtam, hogy mégsem vagyok olyan éhes, és ha nem állok most meg, akkor egy kicsit hamarabb érek majd haza.
– Persze – mondta Jack.
– Találsz itt mást, aki elvisz. Könnyedén. Ígérem. Nem hagynálak itt, ha nem lennék biztos benne.
– Rendben.
– Várj csak! Megígértem, hogy veszek neked reggelit. – Benyúlt a nadrágja zsebébe, és a kocsi teteje fölött Jack felé nyújtott egy papírpénzt. A szél felborzolta, majd a fejére lapította a haját. – Tessék!
– Nem, köszönöm – mondta Jack. – Tényleg nem kell. Van még néhány dollárom.
– Vegyél magadnak valami kiadós reggelit – mondta Kiger, és ráhajolt a kocsira, úgy nyújtva Jack felé a pénzt, mintha az élete függne attól, hogy Jack elfogadja-e.
Jack vonakodva előrelépett, és elvette a pénzt Kiger kezéből. Egy tízdolláros volt.
– Nagyon köszönöm. Tényleg.
– Nesze, vidd el az újságot is, hogy legyen mit olvasnod! Tudod, ha esetleg várnod kell egy kicsit vagy valami! – Kiger márki is nyitotta az ajtót, behajolt a kocsiba, és kivette a hátsó ülésről az újságot. – Én már elolvastam. – Áttolta Jack felé.
Jack becsúsztatta az újságot a lódenkabát egyik óriási zsebébe.
Myles P. Kiger ott állt egy pillanatig a nyitott ajtó mellett, és Jacket nézte.
– Remélem, nem haragszol meg érte, de szerintem, ugyancsak érdekes életed lesz majd – mondta.
– Már most is elég érdekes – felelte Jack az igazsághoz híven.

A sült hús és a sült krumpli öt dollár negyvenjébe került. Jack a pult végéhez ült, és kinyitotta az újságot. A sztori a második oldalon volt – két nappal korábban már egy indianai Újság címlapján is látta. KEGYETLEN GYILKOSSÁGOK A NAPFÉNY OTTHONBAN. Ernest Fairchild rendőrbírót és Frank B. Williams közrendőrt letartóztatták közpénzek hűtlen kezelése, és korrupció vádjával a Napfény Gardener Egyházi Otthonában elkövetett hatrendbeli gyilkossági üggyel kapcsolatban. A népszerű prédikátor, Robert „Napfény” Gardener feltehetőleg közvetlenül a rendőrség érkezése előtt elmenekült az otthonból, és bár még nem adtak ki ellene elfogatási parancsot, sürgősen elő akarják állítani. LEHET, HOGY ÚJABB JIM JONES-RÓL VAN SZÓ? – állt a kérdés a fénykép alatt, amelyen a széttárt kezű, hullámos hajú Gardener maga volt a megtestesült áhítat. A rendőrségi kutyák az elektromos áramot vezető kerítés közelében felfedeztek egy területet, ahová fiútesteket temettek el mindenféle ceremónia nélkül – az öt holttest közül némelyik már olyan fokú oszlásnak indult, hogy lehetetlenség volt beazonosítani őket. Ferd Janklow azonosságát persze valószínűleg meg tudják majd állapítani. A szülei rendes temetést rendezhetnek neki, és eltöprenghetnek azon, hogy mit csináltak rosszul; hogy Jézus iránti szeretetük hogyan pusztította el a ragyogó eszű, lázadó fiukat.
A hús és a krumpli, mely bár sós volt és kemény, Jack mégis egy pillanat alatt végzett vele. Épp befejezte az evést, mikor egy szakállas kamionos, megfordított Detroit Tigers sapkában, és olyan kabátban, mely valószínűleg farkasbőrből készülhetett, megállt mellette, odébblökte a szájában a szivart, és megkérdezte:
– Nyugatra mész, kölyök? Én Decaturba megyek, elvihetlek. ha akarod!

2

Aznap éjjel, egy háromdolláros szállodában, amit a kamionos említett neki, Jacknek két különböző álma volt, illetve egy hosszú, két részből álló álom maradt meg benne abból a rengetegből, amitől egész éjszaka hánykolódott az ágyában. Bezárta az ajtót, belepisilt a sarokban álló ütött-kopott csapba, a hátizsákját berakta a párnája alá, és a nagy márványt szorítva aludt el, ami a Territóriumokban tükörré változott. Zene hallatszott valahonnan, mintha egy film zenéje lett volna, de olyan halk volt, hogy Jack csak azt tudta kivenni, hogy a vezető szólamot egy trombita és egy altszaxofon játssza. Richard, gondolta kábán, holnap találkozom Richard Sloattal, és a zene ritmusára eszméletlenségbe zuhant.
Farkas trappolt felé egy elátkozott, füstölgő tájon. Éles huzalok szürrealisztikus formájú tekercsei ágaskodtak közöttük. Mély árkok szabdalták a földet, melyek közül egyet Farkas könnyedén átugrott, és majdnem belezuhant egy szúrós huzalrengetegbe.
– Vigyázz! – kiáltotta Jack.
Farkas visszafogta a lendületét, és mancsával Jack felé intett, hogy mutassa, nem lett semmi baja, majd óvatosan átlépkedett a huzalokon.
Jack mérhetetlen megkönnyebbülést és boldogságot érzett: Farkas nem halt meg; Farkas újra vele lesz.
Farkas átért a huzalrengeteg innenső oldalára, és újra futni kezdett. A Jack és Farkas között lévő terület varázslatos módon megduplázódni látszott – szürke füst terjengett a sűrűn sorakozó árkok fölött, szinte lehetetlennek tűnt, hogy a bozontos alak közelebb jusson.
– Jason! – kiáltotta Farkas. – Jason! Jason!
– Itt vagyok – kiáltott vissza Jack.
– Nem tudom megcsinálni, Jason. Farkas nem tudja megcsinálni!
– Ne add fel – üvöltötte Jack. – A fenébe, ne add fel!
Farkas megállt egy elképesztő nagyságú huzalrengeteg előtt, és Jack a füstfelhőn át látta, hogy négy lábra ereszkedik, és fel-alá járkálva keres egy lazább részt, ahol átjuthatna. Farkas egyik oldalról a másikra rohant, minden alkalommal egyre nagyobb távolságra, és minden másodpercben egyre zavartabban. Aztán újra felállt, és kezével kis rést nyitott a huzalokon, ahol át tudott kiabálni.
– Farkas nem tudja, Jason, Farkas nem tudja!
– Szeretlek, Farkas! – kiáltotta Jack a füstölgő tájon át.
– JASON! – kiáltott vissza Farkas. – LÉGY ÓVATOS! JÖNNEK érted! TÖBBEN vannak!
Kik vannak többen?, akarta kiáltani Jack, de nem jött ki hang a torkán. Tudta ő nagyon jól.
És ekkor egy másik álom kezdődött. Újra a Napfény Otthon szétvert irodájában volt, puskapor és égett hús szaga töltötte meg a levegőt. Singer megcsonkított teste a földön hevert, és a halott Casey átlógott a törött üvegfalon az irodába. Jack a földön ült, szorosan tartotta Farkast, és tudta, hogy Farkas haldoklik. Csak Farkas nem Farkas volt. Jack Richard Sloat remegő testét szorította magához, és Richard haldoklott. Fekete műanyag keretes szemüvege mögött szemei fájdalmasan, céltalanul ide-oda jártak.
– Ó, nem, ó, nem – zihálta rémülten Jack. Richard karja össze volt zúzva, és mellkasa helyén széttépett hús és véres fehér póló masszája látszott. Törött csontok csillogtak fehéren.
– Nem akarok meghalni – mondta Richard, és minden szónál emberfeletti erőfeszítés látszott az arcán. – Jason, nem kellett... nem kellett volna...
– Nem halhatsz meg te is – könyörgött Jack –, nem, te tényleg nem.
Richard teste elernyedt Jack karjában, hosszú, szörcsögő hang hagyta el a torkát, és a szeme hirtelen tisztán és nyugodtan nézett Jackre.
– Jason. – A név puhán lógott a bűzös levegőben. – Megöltél – nyögte. Richard tekintete újra céltalanul nekilódult, és teste egyre nehezebb lett Jack karjában. Már nem volt élet benne. Jason DeLoessian rémülten nézett fel...

3

...és Jack Sawyer felpattant a hideg, ismeretlen ágyban, valahol Decaturban, Illinois államban, és a beszűrődő utcai lámpa sárga, iszapos fényében akkora adag levegőt engedett ki, mintha egyszerre két szájon át lélegezne. Csak azért nem sikoltott fel, mert kezét azonnal a szájára csapta, és olyan erővel szorította oda, hogy egy mogyoró is összeroppant volna alatta.
Richard.
Farkas rohan az elátkozott, kihalt tájon, és kiált... mit? Jason.
A fiú szíve akkorát ugrott, mint egy győztes ló az utolsó akadálynál.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET
Richard a Thayerben

1

Másnap délelőtt tizenegy órakor Jack Sawyer elcsigázottan vette le a hátizsákot a hátáról egy hosszú, kiégett barna fűvel lepett sportpálya végében. Messze tőle két, kockás kabátot és baseballsapkát viselő férfi leveleket gereblyézett a legtávolabb álló épülettömb előtt. Jack bal oldalán, közvetlenül a Thayer-könyvtár piros téglás épülete mögött a parkoló terült el. A Thayer Iskola előtt nagy kapu nyílt a területen végigkanyargó, fasorral övezett, keskeny útra. Ha valami azonnal feltűnt az iskola területén, akkor az a könyvtár volt – hatalmas tégla-, acél- és üvegrengeteg.
Jack már korábban észrevette, hogy van egy kisebb kapu is, ami a könyvtár előtt nyílik egy útra. Ez az út az iskola területének kétharmadáig futott, és a zsákutca végében sorakozó szemeteskonténereknél ért véget, pont a töltés előtt, melynek másik oldalán a rögbipálya kezdődött.
Jack elindult a sportpályán a tantermek épületének a vége felé. Mikor a thayeresek megindulnak az étkezőbe, meg fogja találni Richardot a Nelson Ház 5-ös bejáratánál.
A száraz, téli fű ropogott a talpa alatt. Jack szorosra húzta magán Myles P. Kiger nagyszerű kabátját – legalább a kabát normálisan néz ki, ha ő maga nem is. A Thayer Hall és a Spence Ház nevű kollégium között, ahol a felsősök laktak, az iskolaudvar felé sétált. Lusta, ebéd előtti hangok szűrődtek ki a Spence Ház ablakain.

2

Jack az iskolaudvar felé pillantott, és egy idősebb férfit látott, aki egy pad mellett állva egy nehéz könyv borítóját nézegette. Valami alapító atya, gondolta Jack. Merevített gallért, hosszú nyakkendőt és szalonkabátot viselt. Hatalmas orra a tantermek felé mutatott.
Jack az út végén jobbra fordult. A feje fölül hirtelen éles hang hasított a levegőbe – egy fiú valami nevet kiabált ki egy zárt ablakon.
– Etheridge! Etheridge! – Majd zagyva kiáltások, melyeket parkettán csúsztatott bútorok súrlódásának hangja kísért. – Etheridge!
Jack hallotta, hogy ajtó csukódik a háta mögött, megfordult és látta, hogy egy magas, koszosszőke hajú fiú szalad le a Spence Ház lépcsőjén. Sportzakót és L. L. Bean Maine vadászcsizmát viselt. Csak egy hosszú, kék-sárga csíkos sál védte a hidegtől, többszörösen a nyakára tekerve. Hosszú, színtelen arcán virított a felsősök öntelt haragja. Jack felrántotta a kapucnit a fejére, és továbbment az úton.
– Senki ne mozduljon! – kiáltotta a magas fiú a csukott ablak felé. – Hülye alsósok, ne mozduljatok!
Jack a következő épület felé haladt.
– Mozgatjátok a székeket! – üvöltött a magas fiú mögötte. – Hallom, mit csináltok! AZONNAL HAGYJÁTOK ABBA! – Aztán Jack hallotta, hogy a mérges felsős neki szól.
Jack megfordult, szíve dörömbölt a torkában.
– Te meg húzz a Nelson Házba, akárki is vagy, de futólépésben! Vagy elküldelek a felügyelődhöz!
– Igen, uram – felelte Jack. Gyorsan megfordult, és elindult abba az irányba, amerre a fiú mutatott.
– Legalább hét perc késésben vagy! – csattant fel Etheridge, és Jack megszaporázta a lépteit. – Azt mondtam, futólépésben! – Jack kocogásról futásra váltott.
Ahogy lefelé futott (remélte, hogy jó irányba halad, mindenesetre Etheridge erre mutatott), megpillantott egy nagy, fekete autót – egy limuzint –, amint éppen bekanyarodott a Thayer főkapuján, és ráfordult az iskolaudvar felé vezető hosszú útra. Az jutott eszébe, hogy biztosan nem egy új diák szülei ülnek a limuzin elsötétített ablakai mögött.
A hosszú, fekete autó borzasztó lassan haladt előre.
Nem, gondolta Jack. Csak ijesztgetem magam.
Ennek ellenére földbe gyökerezett lábbal állt. Jack nézte, ahogy a limuzin megáll az iskolaudvar aljánál, és hallotta, hogy leállt a motorja. Egy rögbijátékos termetű sofőr szállt ki az első ülésről, és kinyitotta a hátsó ajtót. Öreg, fehér hajú férfi kászálódott ki a kocsiból. Fekete kabátja alól kilátszott hófehér inge és szolid, sötét nyakkendője. A férfi a sofőrre bólintott, és az iskolaudvaron keresztül a főépület irányába indult. Nem is pillantott Jack felé. A sofőr lustán nyakkörzést végzett, majd felfelé nézett, mintha havat várna. Jack hátralépett, és figyelte az öreg férfit, míg az a Thayer Hall lépcsőjének a tetejére nem ért. A sofőr továbbra is az eget kémlelte. Jack hátratolatott az úton, hogy elrejtse az épület oldala, majd megfordult és futni kezdett.

A Nelson Ház háromemeletes téglaépület volt a négyszög másik végében. A földszint két ablakán át vagy tucatnyi felsőst látott, akik a kiváltságaikat élvezték: kanapékon elnyúlva olvastak, dohányzóasztalok fölé hajolva kártyáztak vagy az ablak alatt lévő tévé képernyőjét bámulták.
Ajtó csapódott valahol feljebb a hegyen, és Jack látta, hogy a magas, szőke felsős, Etheridge a saját épülete felé lépked, miután elrendezte a rendetlenkedőket.
Jack keresztülvágott az épület előtt, és ahogy a széléhez ért, jeges, erős szél vágta oldalba. A sarkon túl keskeny ajtó látszott, rajta egy fából készült felirat: 5-ös bejárat. Ablaksor húzódott a következő sarokig.
És itt, a harmadik ablaknál... igen. Itt ül Richard Sloat, szemüvege szorosan a fülére kanyarodik, nyakkendője tökéletes csomóból lóg le, keze természetesen tintafoltos, és egyenes háttal elmélyülten olvas valami kövér könyvet. Oldalt ült Jacknek, aki egy darabig boldogan nézte Richard kedves, jól ismert profilját, mielőtt bekopogott az ablakon. Richard felkapta a fejét, és vadul körülnézett: a váratlan hang meglepte és meg is ijesztette.
– Richard – mondta halkan Jack, és barátja meglepett arccal fordult felé. Aztán az álmélkodástól szinte idióta kifejezés ült ki az arcára.
– Nyisd ki az ablakot! – mondta Jack, megformálva a szavakat, hogy barátja le tudja olvasni a szájáról, mit mond neki.
Richard felállt az asztalától, de még mindig lassan mozgott, mint aki nem hisz a szemének. Jack elmutogatta az ablak kinyitásának folyamatát. Mikor Richard az ablakhoz ért, rátette a kezét a keretre, és egy pillanatra éles pillantást vetett Jackre – ebben az egyetlen pillanatban benne volt minden kritikája, amit Jack koszos arcáról, mosatlan hajáról és meglepő érkezéséről gondolt. Most mi a fenét találtál ki?, mondta a tekintete. Majd végre kinyitotta az ablakot.
– Hát – mondta Richard –, a legtöbb ember az ajtót használja.
– Fantasztikus – felelte Jack majdnem nevetve. – Mikor olyan leszek, mint a legtöbb ember, majd én is az ajtót fogom használni. Állj hátrébb, oké!?
Richard olyan arckifejezéssel, mint akit teljesen váratlanul rajtakaptak valamin, hátrébb lépett.
Jack fellendítette magát az ablak peremére, majd fejjel előre bemászott a szobába.
– Huhh!
– Hát, szia – mondta Richard. – Éppenséggel örülök, hogy látlak. De mindjárt mennem kell ebédelni. Gondolom, le kellene tusolnod. Mindenki az étkezőben lesz. – Elhallgatott, mintha attól félne, hogy máris túl sokat beszélt.
Jack látta, hogy Richarddal óvatosan kell bánnia.
– Tudnál hozni valami kaját? Az éhhalál küszöbén állok!
– Hát ez nagyszerű – mondta Richard. – Először megőrjítesz mindenkit, beleértve az apámat is, azzal, hogy csak úgy eltűnsz, aztán úgy törsz be ide, mint valami csavargó, és most azt akarod, hogy lopjak ennivalót neked. Hát persze! Hogyne! Szívesen!
– Nagyon sok mindenről kell majd beszélnünk – mondta Jack. – Ha – mondta Richard zsebre tett kézzel előrehajolva –, ha elindulsz vissza New Hampshire-be még ma, vagy ha megengeded, hogy felhívjam az apámat, hogy eljöjjön érted és visszavigyen, akkor hozok neked valami ennivalót.
– Mindenről beszélünk majd, Richie fiú. Mindenről. Beszélünk a visszamenetelről is, ígérem.
Richard bólintott.
– Egyébként is, hol a fenében voltál? – Tekintete égetett a vastag lencsék mögött, majd óriásit pislantott. – És mi a fene a magyarázata annak, ahogy te meg az anyád az apámmal bántok? Francba, Jack! Szerintem tényleg vissza kell menned New Hampshire-be!
– Vissza fogok menni – mondta Jack. – Megígérem. De előbb meg kell valamit szereznem. Hova ülhetnék le? Hullafáradt vagyok.
Richard az ágya felé biccentett, majd – tipikus – inkább az íróasztala előtt álló székre mutatott, az közelebb volt Jackhez. Ajtók csapódtak, majd hangos beszélgetésfoszlányok és rengeteg csoszogó láb zaja hallatszott a folyosóról.
– Hallottál már valaha a Napfény Otthonról? – kérdezte Jack. – Ott voltam. Két barátom halt meg a Napfény Otthonban, és, nem viccelek, a második egy farkasember volt.
Richard arca megmerevedett.
– Nos, ez egy fantasztikus egybeesés, mert...
– Tényleg ott voltam a Napfény Otthonban, Richard.
– Oké, értem – felelte Richard. – Na jó, úgy félórán belül visszajövök valami ennivalóval. És akkor elmondom, ki lakik a mellettem lévő szobában. De ez valami Seabrook-szigeti hülyeség, ugye?! De komolyan!
– Igen, azt hiszem, igen. – Jack leengedte Myles P. Kiger kabátját a válláról, és ráterítette a szék karfájára.
– Nemsoká jövök – mondta Richard. Az ajtóból bizonytalanul intett Jacknek.
Jack lerúgta a cipőjét, és becsukta a szemét.

3

A párbeszéd, amire Richard „Seabrook-szigeti hülyeségként” utalt, és amelynek minden részletére mindketten pontosan emlékeztek, a Seabrook nevű üdülőhelyen eltöltött utolsó nyaralásuk utolsó hetében folyt le.
A két család szinte minden évben együtt vakációzott, míg Phil Sawyer életben volt. A halála utáni nyáron Morgan Sloat és Lily Sawyer megpróbálták életben tartani a tradíciót, és újból szobákat foglaltak ugyanazon a kis eldugott dél-karolinai üdülőhelyen, a Seabrook-szigeten, ahol már annyi boldog nyarat töltöttek együtt. A kísérlet nem sikerült. A fiúk már hozzászoktak egymás társaságához, és hozzászoktak a Seabrook-szigethez hasonló helyekhez is. Richard Sloat és Jack Sawyer rengeteg szállodát és nyaralóhelyet barangoltak már be együtt kora gyermekkoruktól kezdve – de most valami megváltozott. Furcsa, nyugtalanító komolyság lépett az életükbe.
Phil Sawyer halála még a jövő színét is megváltoztatta. Jack azon a nyáron, a Seabrook-szigeten jött rá, hogy ő igazából nem az apja íróasztala mögötti székben akarja eltölteni az életét – hogy többet akar az élettől. Többet, de mit? Tudta – annak a kevés dolognak az egyike volt ez, amit szilárdan tudott –, hogy ez a „több” kapcsolatban áll az Álmok Világával. S amikor ezt észrevette magában, rájött valami másra is: hogy a barátja, Richard Sloat nemcsak képtelen átérezni ennek a „több”-nek a vonzerejét, hanem egyértelműen épp az ellenkezőjére vágyik. Richard kevesebbet akart. Richard nem akart semmi olyat, amit nem tud ésszel felfogni.
Jack és Richard magukra maradtak az előkelő nyaralóhelyekre jellemző két csöndes órára az ebéd és a koktélok között. Nem is mentek messzire – csak a szálloda hátuljára néző, fenyőfákkal bontott hegyoldalra. Alattuk csillogott a szálloda hatalmas, négyszögű medencéjének a vize, melyben Lily Cavanaugh erőteljes karcsapásokkal egymás után rótta a köröket. A medence közelében álló asztalok egyikénél ott ült Richard apja bolyhos fürdőköpenybe burkolózva, fehér lábain strandpapucs virított, és egyszerre evett és tárgyalt a szálloda hordozható telefonján.
– Te is ezt akarod csinálni? – kérdezte a földön elnyúlva Richardtól, aki egyenes háttal ült mellette, kezében – szokás szerint – egy könyvvel. Thomas Edison élete.
– Hogy mit akarok? Ja, amikor nagy leszek? – kérdezte Richard, és meglepett arcot vágott. – Hát, azt hiszem, szép lenne. De még nem tudom, hogy akarom-e vagy sem.
– És tudod, hogy mit akarsz, Richard? Mindig azt mondod, hogy kutató vegyész akarsz lenni – mondta Jack. – Miért mondod ezt?
– Ez azt jelenti, hogy kutató vegyész akarok lenni – mosolygott rá Richard.
– Érted, mit kérdezek? Mi értelme kutató vegyésznek lenni? Azt gondolod, hogy az klassz lesz? Vagy azt gondolod, hogy megtalálod majd a rák ellenszerét, és emberek millióinak az életét mented majd meg?
Richard teljesen nyíltan nézett rá, szemeit hatalmasra nagyították négy hónappal korábban kapott szemüvegének vastag lencséi.
– Nem, nem hiszem, hogy valaha is megtalálom a rák ellenszerét. De nem is ez a lényeg. A lényeg az, hogy rájöjjünk, hogyan működnek a dolgok. A lényeg az, hogy minden látszat ellenére, a dolgok valamilyen rendszer szerint működnek, és hogy ezt a rendszert meg lehet ismerni.
– Rendszer...
– Aha. Most mit mosolyogsz?
Jack elvigyorodott.
– Azt fogod hinni, hogy begolyóztam. Én valami olyat szeretnék találni, amitől ez az egész – ahol gazdag pasik golflabdákat kergetnek és telefonkagylókba kiabálnak –, szóval ez az egész beteg dolognak látszik.
– Már most is beteg dolognak látszik – felelte Richard, és egyáltalán nem viccelt.
– Nem gondolod néha azt, hogy az élet többről szól, mint rendről és rendszerekről? – Richard ártatlan, szkeptikus arcára nézett. – Nem akarsz néha egy kis varázslatot, Richard?
– Tudod, szerintem te egyszerűen csak káoszt akarsz – felelte Richard elpirulva. – Azt hiszem, most gúnyolódsz rajtam. Ha varázslatot akarsz, azzal összezúzol mindent, amiben én hiszek. Sőt összezúzod magát a realitást.
– Lehet, hogy nem csak egy realitás van.
– Persze, Alice Csodaországában! – Richard kezdte elveszíteni a türelmét.
Felugrott, és elviharzott a fenyőfák közt, és Jack csak ekkor döbbent rá, mennyire felbosszantotta barátját az Álmok Világával kapcsolatos érzéseivel. Jack hosszabb lábaival pár másodperc alatt utolérte Richardot.
– Nem gúnyolódtam rajtad – mondta. – Csak tényleg kíváncsi voltam, hogy miért mondod mindig azt, hogy vegyész akarsz lenni.
Richard hirtelen megállt, és józanul nézett fel Jackre.
– Akkor hagyd abba ezt a hülyeséget – mondta. – Ez csak Seabrook-szigeti hülyeség. Épp elég nehéz az Amerikában élő hat vagy hét normális ember egyikének lenni, semmi szükségem rá, hogy a barátom teljesen begolyózzon.
Ettől kezdve Richard ellenállt Jack minden fantaziálásának, és kézlegyintéssel Seabrook-szigeti hülyeségnek nevezte őket.

4

Mire Richard visszatért az étkezőből, Jack frissen tusoltan és vizes hajjal az íróasztalánál ült, és a könyveit nézegette. Jack éppen azon merengett, mikor Richard belökte az ajtót, kezében egy halom maszatos papírszalvétába csomagolt ennivalóval, hogy az elkövetkező párbeszéd mennyivel egyszerűbb lenne, ha az asztalon A Gyűrűk Ura és ehhez hasonló könyvek sorakoznának, nem pedig a Szerves kémia és a Matematikai fejtörők.
– Mi volt ebédre? – kérdezte Jack.
– Szerencséd van. Rántott csirke – egyike azon kevés ételeknek itt, amitől nem kezded el sajnálni, hogy az eléd tett állat bekerült a táplálkozási láncba. – Átnyújtotta Jacknek a zsíros szalvétát. Négy, vastagon vajazott csirkedarab tárult Jack szeme elé, aki azonnal rájuk vetette magát.
– Mióta eszel úgy, mintha röfögnél is közben? – tolta fel Richard a szemüveget az orrán, és leült keskeny ágyára. Gyapjúzakója alatt mintás V-nyakú pulóvert viselt, melynek alját betűrte a nadrágba.
Jack egy pillanatra elbizonytalanodott, hogy vajon képes lesz-e a Territóriumokról beszélni egy olyan fiúval, aki még a pulóverét is betűri a nadrágjába.
– Utoljára – szólalt meg halkan –, tegnap úgy dél körül ettem. Egy kicsit éhes vagyok, Richard. Köszönöm, hogy hoztál nekem csirkét. Nagyon finom. A legfinomabb csirke, amit valaha ettem. Eszméletlen jó barát vagy, hogy miattam még a kirúgás kockázatát is vállalod.
– Azt hiszed, vicces vagy, ugye?! – húzta el az orrát Richard. – Ha valaki itt talál, valószínűleg tényleg kirúgnak! Szóval ne humorizálj! Ki kell találnunk, hogyan juttatunk vissza téged New Hampshire-be.
Pillanatnyi csend: Jack fürkészve nézte barátja komor tekintetét.
– Tudom, Richard, hogy azt akarod, magyarázzam el, mit csinálok – mondta Jack teli szájjal. – És hidd el nekem, nem lesz egyszerű a dolog.
– Megváltoztál, tudod? – mondta Richard. – Olyan... öregebb lettél. De nem csak ez. Megváltoztál.
– Tudom, hogy megváltoztam. Te is megváltoztál volna, ha végigcsinálod ugyanazt, amit én szeptember óta. – Jack Richardra mosolygott, aki aggódó arckifejezéssel ült jókisfiús öltözékében, és tudta, hogy sosem lesz képes elmondani neki az igazat az apjáról. Egyszerűen képtelen rá. Ha az események maguktól rávezetik Richardot, ám legyen, de benne nincs annyi kegyetlenség, ami ehhez a vallomáshoz kell.
Barátja továbbra is mereven bámult rá, egyértelmű volt, hogy Jack történetét akarja hallani.
Talán hogy elodázza a pillanatot, amikor el kell kezdenie racionális barátját meggyőzni a lehetetlenről, Jack megkérdezte:
– A melletted lévő szobában lakó srác elmegy az iskolából? Láttam a bőröndjeit az ágyon az ablakon át.
– Hát, igen, ez érdekes – mondta Richard. – Pont azért érdekes, amit korábban mondtál. Elmegy, illetve már el is ment. Azt hiszem, majd jön valaki a holmijáért. Isten tudja, milyen tündérmesét kerekítesz majd a dologból, de a lényeg az, hogy a srác Reuel Gardener volt. Annak a prédikátornak a fia, aki azt az otthont vezette, ahonnan saját vallomásod szerint meglógtál. – Richard nem törődött Jack váratlan köhögési rohamával. – Mindenesetre annyit mondhatok, hogy Reuel minden volt, csak nem normális, és szerintem senki sem sajnálja, hogy elment. Pont amikor megjelentek a hírek, hogy gyerekek haltak meg azon a helyen, amit az apja vezetett, kapott egy táviratot, hogy hagyja el a Thayert.
Jacknek végre sikerült leküzdenie a csirkedarabot, ami majdnem megfojtotta.
– Napfény Gardenernek a fia? Annak a pasinak volt fia? És a srác itt volt?
– Ennek a szemeszternek az elején jött – felelte egyszerűen Richard. – Ezt akartam elmondani az előbb.
Hirtelen a Thayer Iskola is veszélyes lett Jack számára, de hogy miért, azt Richard most még úgysem érthette volna meg.
– És milyen volt?
– Szadista – mondta Richard. – Néha nagyon furcsa hangokat hallottam a szobájából. És egyszer láttam a ház mögötti kukánál egy döglött macskát, de nem volt se szeme, se füle. Csak ránéztél a srácra, és tudtad, hogy ő képes megkínozni és megcsonkítani egy macskát. És olyan jellegzetes, erős szaga volt mindig. – Richard elhallgatott egy pillanatra, aztán kérdőn Jackre nézett. – Tényleg voltál a Napfény Otthonban?
– Harminc napig. Maga volt a pokol, vagy legalábbis annak a közvetlen szomszédja. – Mély lélegzetet vett, és látta, hogy bár Richard komolyan néz rá, tekintetéből kétkedés sugárzik. – Tudom, hogy ezt nehéz megemésztened, Richard, de a fiú, akivel ott voltam, egy farkasember volt. És ha nem halt volna meg, mikor megmentette az életemet, akkor most is itt lenne velem.
– Egy farkasember! Szőrös a tenyere, és minden teliholdkor vérszomjas vadállattá változik. – Richard szemét forgatva nézett körül a szobában.
Jack megvárta, míg Richard tekintete visszatér rá.
– Akarod tudni, hogy mit csinálok? Akarod, hogy elmondjam, miért stoppolok keresztül az egész országon?
– Sikítozni fogok, ha el nem kezded már végre! – mondta Richard.
– Nos, megpróbálom megmenteni az anyám életét. – Ahogy kimondta, úgy tűnt számára, mintha a mondat varázslatos erővel telt volna meg.
– És hogy a fenébe akarod megmenteni az életét? – fortyant fel Richard. – Az anyádnak valószínűleg rákja van. És ahogy azt az apám elmagyarázta neked, orvosra van szüksége és tudományra... erre te útnak indulsz!? Mit fogsz csinálni, hogy megmentsd az anyád életét, Jack? Varázsolsz?
Jack szeme égni kezdett.
– Eltaláltad, Richard, öregfiú – mondta, és karjával megtörölte nedves szemét.
– Ó, Jack... hé, nyugodj meg – mondta Richard, eszelősen húzkodva a pulóverét. – Ne sírj, Jack, kérlek, ne sírj már, tudom, hogy szörnyűséget mondtam, de nem akartalak megbántani, csak... – Richard halkan odalépett hozzá, és nehézkesen simogatta Jack vállát és karját.
– Nincs semmi bajom – mondta Jack és leengedte a karját. – Akármilyen hihetetlen hülyeségnek is tűnik a szemedben, ez az egész nem az én fantáziám szüleménye. – Kihúzta magát ültében. – Az apám Utazó Jacknek hívott, és így nevezett egy öreg férfi is az Árkádia parton. – Jack remélte, hogy Richardot az együttérzés nyitottabbá teszi a mondanivalójára, és aztán látta is, hogy Richard most aggódva, szeretettel és figyelemmel nézi őt.
Jack belekezdett a történetbe.

5

A két fiú körül a Nelson Ház élete folyt tovább, részben nyugodtan, részben vadul, mint minden más bentlakásos fiúiskolában. Kiáltások, dobogások, nevetések hasítottak bele a levegőbe. Léptek haladtak el az ajtó előtt, de nem álltak meg. A fölöttük lévő szobából zenefoszlányok hallatszottak le, és Jacknek nagy nehezen sikerült kivennie, hogy a Blue Oyster Cult együttes kazettája szól. Először az Álmok Országáról beszélt Richardnak. Utána Speedy Parkerról. Leírta a hangot, amely a forgó homokörvényből szólt hozzá. Majd elmesélte Richardnak, hogy ivott először Speedy „varázsitalából”, amitől aztán a Territóriumokban találta magát.
– De azt hiszem, hogy csak olcsó bor volt, semmi más – mondta Jack. – Később, mikor már mind elfogyott, rájöttem, hogy nincs is szükségem rá. Magamtól is át tudok menni.
– Oké – mondta Richard tárgyilagosan.
Megpróbálta a lehető legrészletesebben elmesélni Richardnak a Territóriumokat, mesélt a kocsikról, a nyári palotáról, az időtlenségéről és különlegességéről. Mesélt Farren kapitányról; a haldokló Királynőről, amivel kapcsolatban elmagyarázta, kik azok az Ikrek; Osmondról; a Nyugati útról. Megmutatta Richardnak a kis varázs szerszámkollekcióját, a pengetőt, a márványkavicsot és az érmét. Richard mindent megforgatott az ujjai közt, és megjegyzés nélkül adta vissza őket. Aztán Jack elmesélte az Oatleyban töltött rettenetes időt. Richard némán, tágra nyílt szemekkel hallgatta Jack meséit.
Jack óvatosan kihagyta Morgan Sloatot és Orrisi Morgant a Lewisburg melletti pihenőben történtekből.
Aztán Jack leírta Farkast olyannak, amilyennek először látta, azt a sugárzó óriást az Oshkosh kertésznadrágban, és érezte, hogy szemét újra könny önti el. Richard legnagyobb megdöbbenésére szipogni kezdett, mikor arról mesélt, hogyan próbálta Farkast becsalogatni egy autóba, és bevallotta, hogy sokszor türelmetlen volt a barátjával, de aztán megemberelte magát, és egészen Farkas első Átváltozásáig eljutott úgy, hogy el sem sírta magát, sőt még a torkát sem kellett köszörülnie. De amikor Ferd Janklow eltűnését mesélte, szeme újra beforrósodott.
Richard nagyon sokáig nem szólt egy szót sem. Aztán felállt, és elővett egy tiszta zsebkendőt az egyik fiókból. Jack hangosan kifújta az orrát.
– Ez történt – mondta Jack. – Legalábbis nagyjából.
– Mit olvastál mostanában? Milyen filmeket láttál?
– Kapd be! – mondta Jack. Felállt, átment a szobán a hátizsákjához, de Richard megfogta a csuklóját.
– Nem hiszem azt, hogy csak kitaláltad az egészet. Nem hiszem, hogy bármelyik részét is te találtad ki.
– Nem?
– Nem. Fogalmam sincs, mit hiszek, de azt tudom, hogy te nem hazudozol össze mindent, csak hogy átverj. – Leejtette a kezét. – Elhiszem, hogy a Napfény Otthonban voltál, ezt elhiszem. És azt is elhiszem, hogy volt egy Farkas nevű barátod, aki ott halt meg. De nagyon sajnálom, a Territóriumokat nem tudom komolyan venni, és azt sem tudom elfogadni, hogy a barátod farkasember volt.
– Szóval azt hiszed, begolyóztam – mondta Jack.
– Azt hiszem, hogy bajban vagy. De nem fogom felhívni az apámat, és elküldeni sem foglak. Ma éjjel itt alszol az ágyamban. Ha meghalljuk, hogy Mr. Haywood körbejár az ágyakat ellenőrizni, akkor majd bebújsz az ágy alá.
Richard mély lélegzetet vett, csípőre tette a kezét, és körülnézett a szobában.
– Pihenned kell. Biztos vagyok benne, hogy ez is része a problémának. Halálra dolgoztattak azon a helyen, és egy kicsit becsavarodott az agyad, és most pihenned kell.
– Ez igaz – ismerte el Jack.
– Nemsokára el kell mennem kosáredzésre, de te elbújhatsz, itt bent, és később majd hozok még ennivalót az étkezőből. Az a legfontosabb, hogy most pihenj, és aztán haza kell menned.
– New Hampshire nem az otthonom – mondta Jack.

HARMINCADIK FEJEZET
A Thayer furcsa lesz

1

Az ablakon keresztül Jack látta a fiúkat, akik kabátjukat szorosra húzva nekifeszültek a hidegnek, ahogy a könyvtár és az iskola többi részei között ingáztak. Etheridge, az a felsős, aki reggel leszólította, keresztülviharzott a terepen, sálja vadul repkedett mögötte.
Richard kivett egy melegítőt az ágy melletti keskeny szekrényből.
– Semmi sem fogja megváltoztatni azt a véleményemet, hogy vissza kell menned New Hampshire-be. Most már muszáj elindulnom kosarazni, mert ha elkések, Frazer edző tíz büntetőkört fog futtatni velem, mikor visszajön. Ma valami másik pasi lesz az edzésen, és Frazer azt mondta, megnyúz bennünket, ha nem viselkedünk vele rendesen. Akarsz néhány tiszta ruhát? Van egy ingem, ami biztosan jó rád – az apám küldte New Yorkból, és a bolt rossz méretet csomagolt be neki.
– Mutasd! – mondta Jack. A saját ruhái mostanra minden kétséget kizáróan elrongyolódtak, és ráadásul merevek voltak a beléjük ivódott kosztól. Richard egy becsomagolt, fehér, végig gombos inget adott a kezébe. – Nagyszerű, köszönöm! – mondta Jack, és elkezdte kihúzogatni belőle a gombostűket. Majdnem az ő mérete.
– Van egy zakóm is, amit felpróbálhatsz – mondta Richard. – Az, amelyik a szekrény legvégében lóg. Próbáld fel, oké!? És használhatod a nyakkendőimet is. Hátha bejön valaki. Ha igen, akkor mondd azt, hogy a Saint Louis Country Day cserediákja vagy. Évente kettő-három mindig jön hozzánk – és tőlünk is mindig mennek oda. Egymás iskolai újságját tanulmányozzák. – Az ajtó felé lépett. – Visszajövök vacsora előtt, hogy megnézzem, hogy vagy.
Jack észrevette, hogy a zakója felső zsebében két toll van szorosan egymás mellett, és a zakó végig gondosan be van gombolva.
A Nelson Ház perceken belül teljesen elcsendesedett. Richard ablakából Jack látta a nagy könyvtárablakok melletti padoknál ülő fiúkat, de az épületek között senki sem volt. Egy csengőfolyamatosan szólt, a negyedik órablokk kezdetét jelezve. Jack kinyújtózott, és ásított egy nagyot. Visszatért belé a biztonság érzése – az iskola ismerős szokásokkal, csengőszóval, kosárlabdaedzéssel vette körül. Lehet, hogy itt maradhat még egy napot; és talán az anyját is fel tudja hívni. De hogy végre kialussza magát, az biztos.
Jack odalépett a szekrényhez, és megtalálta a zakót ott, ahol Richard mondta. Az árcédula fele még rajta lógott, ezt is Sloat küldte New Yorkból, de Richard egyszer sem vette fel. Ugyanúgy, mint az ing, ez is egy számmal kisebb volt a kelleténél, és kicsit szoros vállban, de azért kényelmesen fel tudta emelni benne a karját.
Jack kiemelt egy nyakkendőt a szekrényből – piros színű volt, apró, kék horgonyokkal –, és fáradságos munkával megkötötte. Aztán megnézte magát a tükörben, és hangosan felnevetett. Menő csávó lett belőle.

2

Jack felfedezte, hogy Richard John McPhee, Lewis Thomas és Stephen Jay Gould csodálójává nőtte ki magát. A panda hüvelykujja című könyvet emelte le Richard könyvespolcáról, mert tetszett neki a címe, és lefeküdt az ágyra.
Richard csak hihetetlenül hosszú idő múlva tért vissza a kosáredzésről. Jack fel-alá járkált a kis szobában. El sem tudta képzelni, mi tarthat ilyen sokáig, de fantáziája egymás után ontotta a vadabbnál vadabb ötleteket.
Miután ötödször vagy hatodszor nézett az órájára, Jack rájött, hogy nem lát egyetlen diákot sem az ablakon át. Akármi is történt Richarddal, az az egész iskolával történt.
Már be is esteledett. Azt gondolta, talán Richard is meghalt. Lehet, hogy az egész Thayer Iskola meghalt, és ő az egyetlen túlélő, ő a pestis vírusának hordozója. Nem evett semmit a Richard által hozott rántott csirke óta, de nem volt éhes. Jack néma nyomorúságban üldögélt. Pusztulást hoz mindenre, amihez csak ér.

3

Majd végre újra léptek hangzottak fel a folyosón.
A felettük lévő emeletről Jack újra hallotta a basszus dübörgését, és megint felismerte a Blue Oyster Cult zenéjét. A lépések megálltak az ajtó előtt. Jack az ajtóhoz sietett, és kinyitotta.
Richard állt előtte. Két tejfölszőke fiú lesett be, majd haladt tovább a folyosón. Odakint még hangosabban dübörgött a rockzene.
– Hol voltál egész délután? – kérdezte szemrehányón Jack.
– Hát, elég furcsa volt – mondta Richard. – Minden délutáni óra elmaradt. Mr. Dufrey még azt sem engedte meg, hogy a szekrényünkhöz menjünk. És aztán mindannyiunknak el kellett mennie kosáredzésre, és az még furcsább volt.
– Ki az a Mr. Dufrey?
Richard úgy nézett rá, mintha Jack egy másik bolygóról pottyant volna elé.
– Ki Mr. Dufrey? Ő az igazgató. Hát semmit sem tudsz erről az iskoláról?
– Nem, de már kezd összeállni a kép – felelte Jack. – Mi volt furcsa az edzésen?
– Emlékszel, mondtam, hogy ma valaki helyettesíti Frazer edzőt?! És hogy azt mondta, kinyúvaszt bennünket, ha nem viselkedünk rendesen. Szóval azt hittük, hogy ez a barátja valami igazi profi lesz. Tudod, a Thayerben nincs igazán nagy hagyománya a sportnak. Na mindegy, szóval azt hittük, hogy a helyettes valami különleges fickó lesz.
– Hadd találjam ki! Az új pasinak semmi köze a sporthoz. Richard döbbenten felhúzta a szemöldökét.
– Tényleg nincs – mondta –, de semmi. – Elgondolkodva Jackre nézett. – Végig cigizett. És a haja nagyon hosszú és zsíros volt – egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy edző. Olyan volt, mint akire a legtöbb edző legszívesebben jól rátaposna, az igazat megvallva. Még a szeme is furcsán állt. Fogadni mernék, hogy kábítószeres cigit szívott. – Richard a pulóverét húzogatta. – Szerintem nem is konyít a kosárlabdához. Még a felállásokat sem gyakoroltatta velünk, pedig a bemelegítés után általában az következik. Csak összevissza rohangáltunk és kosárra dobáltunk, ő meg üvöltözött velünk. És röhögött. Mintha a kosarazó fiúk látványa lett volna a legnevetségesebb, amit valaha is látott. Láttál te már olyan edzőt, aki kiröhögi a sportolót? Még a bemelegítés is furcsa volt. Semmi számolás, semmi rendszer, mindenki azt csinált, amit akart. Aztán azt mondta, „Oké, futkározzatok egy kicsit”. Olyan... nagyon vad külseje volt. Azt hiszem, holnap panaszt teszek Frazer edzőnél.
– Én nem tennék panaszt se neki, se pedig az igazgatónak – mondta Jack.
– Aha, értem már – felelte Richard –, Mr. Dufrey is olyan. Ő is territóriumokbeli, ugye?!
– Vagy nekik dolgozik – mondta Jack.
– Hát nem látod, hogy ebbe a teóriába bármit bele tudsz pakolni?! Mindent, ami egy kicsit is szokatlan?! Ez túl könnyű – így bármit meg lehet magyarázni! Így működik az őrület. Olyan kapcsolatokat találsz, amelyek nem léteznek.
– És olyanokat látok, amik nem léteznek.
Richard megrántotta a vállát, de a hanyag mozdulat ellenére arca határozottan aggódó volt.
– – Te mondtad.
– Várj egy percet! – mondta Jack. – Emlékszel arra, hogy meséltem neked egy összedőlt házról Angolában, New York államban?
– A Rainbird Torony.
– Micsoda memória! Azt hiszem, hogy az a baleset az én hibám volt.
– Jack, te tényleg meg...
– ...őrültem, persze. Figyelj, beköpne valaki, ha kimegyek megnézni az esti híreket?
– Nem hiszem. Különben is a legtöbben tanulnak. Miért?
Mert tudni akarom, hogy mi történik körülöttünk, gondolta Jack, de nem mondott semmit. Édes kis tüzek, tündér kis földrengések – jelek, amik elárulják, ha most jönnek át. Nekem. Nekünk.
– Szükségem van egy kis levegőváltozásra, öregfiú – mondta Jack, és követte Richardot a halványzöld folyosón.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET
A Thayer pokolra jut

1

Jack vette észre először a változást, és azonnal rájött, hogy mi történt. A változás már akkor bekövetkezett, amíg Richard oda volt, és ő már akkor megérezte.
Az üvöltő rockzene elhallgatott. A közösségi szobában lévő tévé, amiből eddig a Hogan hősei harsogott, szintén elnémult.
Richard Jack felé fordult, és szólásra nyitotta a száját.
– Nem tetszik ez nekem – előzte meg Jack. – A bennszülött tamtamok elhallgattak. Túl nagy a csönd.
– Ha-ha – felelte Richard halkan.
– Richard, kérdezhetek tőled valamit?
– Hát persze!
– Félsz?
Richard arca elárulta, hogy mindennél jobban szeretné azt mondani, hogy Dehogy! Ugyan miért félnék – a Nelson Ház mindig ilyen csendes ebben az órában. Sajnos, Richard teljességgel képtelen volt hazudni. Drága, öreg Richard. Jacket elöntötte a barátja iránt érzett szeretet.
– Igen – felelte Richard. – Félek egy kicsit.
– Kérdezhetek még valamit?
– Azt hiszem.
– Miért suttogunk?
Richard hosszan, némán nézte, majd újra elindult a folyosón.
A szobák ajtajai vagy teljesen, vagy félig nyitva voltak. Jack ismerős szagot érzett kiáramlani a hatos szoba félig nyitott ajtaján, és puha ujjakkal teljesen kitárta az ajtót.
– Melyikük kábítós? – kérdezte Jack.
– Mi van? – kérdezett vissza bizonytalanul Richard.
– Nem érzed? – Jack hangosan a levegőbe szimatolt. Richard visszalépett, és benézett a szobába. Az egyik asztalon egy nyitott történelemkönyv, a másikon egy Heavy Metal magazin hevert. Poszterek díszítették a falakat: Costa del Sol, hempergő pár a napsütötte homokban egy kastély előtt, Eddie Van Halen-kép. Fejhallgató feküdt a Heavy Metal magazinon, magas zenefoszlányok törtek elő belőle.
– Ha azért kirúgnak, mert megengeded valakinek, hogy az ágyad alatt aludjon, akkor nem hiszem, hogy a kábítósokat elintézik egy pajkos legyintéssel – mondta Jack.
– Természetesen kirúgják az illetőt. – Richard olyan döbbenten nézte a füstölgőcsikket, hogy Jack arra gondolt, még akkor sem vágott ilyen rémült képet, amikor az ujjai közötti égésfoltokat mutatta meg neki.
– A Nelson Ház üres – jelentette ki Jack.
– Ne légy nevetséges! – csattant fel éles hangon Richard.
– Pedig tényleg az – mutatott végig széles mozdulattal Jack a folyosón. – Csak mi maradtunk itt. És nem lehet harmincvalahány fiút hangtalanul kivinni egy épületből. Ezek nem elmentek, hanem eltűntek.
– A Territóriumokba, gondolom.
– Nem tudom – felelte Jack. – Lehet, hogy még most is itt vannak, csak egy másik szinten. De lehet, hogy valóban átmentek. Az is lehet, hogy Clevelandben vannak. De egy biztos, itt nincsenek, ahol mi vagyunk.
– Csukd be azt az ajtót! – mondta mogorván Richard, és mikor Jack nem mozdult elég gyorsan, ő maga csukta be.
– Nem akarod elnyomni...
– Hozzá sem akarok érni – mondta Richard. – Be kellene jelentenem őket. Mind a kettőt be kellene jelentenem Mr. Haywoodnak.
– Megtennéd? – kérdezte álmélkodva Jack. Richard zavarba jött.
– Nem... valószínűleg nem – mondta. – De nem tetszik ez nekem.
– Nem rendes dolog – mondta Jack:
– Pontosan. – Richard szeme élesen Jackre villant a szemüvege mögül, és azt közölte vele, hogy fején találta a szöget, és ha csak gúnyolódik, hát elmehet melegebb éghajlatra. Újra elindult a folyosón. – Szeretném tudni, mi folyik itt – mondta –, és bízz bennem, ki fogom deríteni!
Az lehet, hogy sokkal veszélyesebb lesz az egészségedre nézve, mint a marihuána, Richie fiú, gondolta Jack, és követte barátját.

2

A hallban álltak, és a többi épületet nézték. Richard az iskolaudvar felé mutatott. A nappali fény utoljában Jack látta, hogy egy csomó fiú laza csoportban idősebb Thayer zöldes bronzszobra körül álldogál.
– Cigiznek! – kiáltott fel mérgesen Richard. – Itt az iskola területén dohányozni mernek!
Jacknek azonnal a folyosón érzett kábítószerszag jutott az eszébe.
– Cigiznek bizony – mondta Richardnak. – De nem olyan cigit, amit az automatából lehet venni!
Richard mérgesen tenyerelt az ablakra. Jack látta, hogy elfeledkezett a kihalt kollégiumról; a folyamatosan dohányzó helyettes edzőről; sőt még az ő feltételezett őrültségéről is. Richard felháborodott arckifejezése azt üvöltötte: Hát ez hihetetlen, ott szívják a kábítószert az alapítónk szobrától alig pár centire! Olyan ez, mintha valaki azt próbálná elhitetni velem, hogy a Föld lapos, vagy hogy a páratlan számok mégis oszthatók kettővel, vagy valami ehhez hasonló hülyeséget.
Jack nagyon sajnálta a barátját, de ugyanakkor csodálta is az iskolájáért érzett tökéletes odaadásáért. Újra elgondolkodott, hogy vajon Richard képes lesz-e elviselni a rá váró megpróbáltatásokat.
– Richard – szólalt meg Jack –, azok a fiúk nem thayeresek, ugye!?
– Jézusom, te tényleg megőrültél, Jack! Ezek felsősök és mindegyiket ismerem is! Az az idióta széles kalapot viselő srác, az Norrington. A zöld tréningnadrágos pedig Buckley. Látom Garsont... Littlefieldet... az a sálas meg Etheridge.
– Biztos vagy benne, hogy az Etheridge?
– Hát persze hogy biztos! – kiáltotta Richard. Hirtelen megmarkolta az ablak kilincsét, elfordította, és szélesre tárva az ablakot kihajolt a hideg levegőbe.
Jack visszarántotta Richardot.
– Richard, kérlek, hallgass rám...
De Richard kirántotta magát a kezéből, és újra kihajolt a hideg szürkületbe.
– Hé!
Ne! Ne hívd fel ránk a figyelmüket. Richard, az isten szerelmére...
– Hé, fiúk! Etheridge! Norrington! Littlefield! Mi a fenét csináltok ott kint?!
A beszéd és durva nevetés elhallgatott. A srác, akin Etheridge sálja volt, megfordult Richard hangjának hallatára. Kicsit megdöntötte a fejét, hogy felnézzen rájuk. A könyvtár fényei és a téli naplemente utolsó sugara az arcára esett. Richard a szája elé kapta a kezét.
A megvilágított arc jobb oldala hasonlított Etheridge-ére – egy öregebb Etheridge-ére, aki megfordult már jó néhány olyan helyen, ahová jóravaló középiskolás fiúk nem járnak, és olyasmiket művelt, amik egy thayeresnek az eszébe sem jutnak. Az arc másik fele hegek képlékeny halmaza volt. Egy csillogó félhold – valószínűleg az lehetett a szeme – látszott ki a homlok alatti undorító húscafatból. Olyan volt, mint egy félig olvadt faggyúpocsolya mélyén ülő márványkavics. A szája bal sarkából hosszú agyar kanyarodott ki.
Ez az Ikre, gondolta Jack keserűen nyugodt biztonsággal. Az ott lent Etheridge Ikre. Vajon mind Ikrek? Egy Littlefield Iker, egy Norrington Iker, egy Buckley Iker és így tovább, és így tovább? Á, ez nem lehet! Vagy mégis?
– Sloat! – kiáltott az Etheridge-rém. Két lépéssel közelebb csoszogott a Nelson Házhoz. Az utcai lámpák most teljesen megvilágították szétrombolt arcát.
– Csukd be az ablakot – suttogta Richard. – Csukd be az ablakot! Tévedtem. Egy kicsit hasonlít Etheridge-re, de nem az, lehet, hogy a bátyja, lehet, hogy valaki savas folyadékot öntött a bátyja arcába, és erre megbolondult, de ez nem Etheridge, szóval csukd be az ablakot, Jack, most azonnal...
Lent az Etheridge-rém újabb kifacsart lépést tett feléjük. Elvigyorodott. Nyelve, mint valami végtelen tekercs esett ki a szájából.
– Sloat! – kiáltotta. – Add ki az utasodat!
Jack és Richard hátrahőköltek, és rémült arccal néztek egymásra.
Egy vonítás szállt fel az éjszakában... mert már éjszaka volt, a szürkület véget ért.
Richard Jackre nézett, és egy pillanatra Jack igazi gyűlöletet látott a másik fiú tekintetében – mintha az apja nézett volna rá. Miért kellett idejönnöd, Jack? Miért kevertél bele ebbe az egészbe? Miért hoztad ide ezt a nyamvadt Seabrook-szigeti szart?
– Akarod, hogy elmenjek? – kérdezte halkan Jack.
A pusztító gyűlölet gyorsan szétfoszlott Richard arcán, és megszokott régi kedvessége váltotta fel.
– Nem – mondta, és reszkető kezével beletúrt a hajába. – Nem mész sehová. Odakint... odakint veszett kutyák vannak. Veszett kutyák a Thayer Iskola területén! Jack, ez őrület... láttad te is őket!?
– Aha, láttam őket, Richie fiú – felelte óvatosan Jack, miközben Richard folyamatosan túrta a haját, és szokásos rendezett frizurája ágaskodó szénaboglyává változott. Jack élére hajtogatott, rendszerető barátja kezdett egy horrorfilm főszereplőjére hasonlítani a film vége felé, mikorra már az idegei teljesen felmondták a szolgálatot.
– Felhívom Boyntont, a biztonsági őrt, ez az, ezt kell tennem! – mondta Richard. – Felhívom Boyntont, vagy a városi rendőrséget, vagy...
A távolból vonítás zendült fel az egyik fáról, az ott gyülekező árnyak közül – egy emelkedő, remegő vonítás, mely szinte emberi hangra emlékeztetett. Richard arrafelé rántotta a fejét, szája úgy reszketett, mint valami vénemberé, majd könyörgőn Jackre nézett.
– Csukd be az ablakot, jó!? Lázasnak érzem magam, biztosan megfáztam!
– Oké, Richard – mondta Jack, s ahogy becsukta az ablakot, valamennyire elhalkult a vonítás.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET
„Küldd ki az utasodat!”

1

– Segíts már, Richard! – nyögött fel Jack.
– Én nem akarom eltolni a szekrényt, Jack – mondta Richard gyerekes, oktató hangon. A szeme alatti karikák még sokkal jobban látszottak, mint az előbb, a folyosón. – Annak nem ott van a helye.
Újra felharsant a vonítás.
Az ágyat már az ajtó elé tolták. Richard szobájában most már semmi sem volt az eredeti helyén. Richard a szoba közepén állt, és pislogva nézte Jacket. Aztán odalépett az ágyához, és lehúzta róla a takarókat. Az egyiket szó nélkül odanyújtotta Jacknek, majd a sajátját szétterítette a padlón. Kivette a pénzt a zsebéből, és szépen lerakta az asztalra. Aztán lefeküdt a földre, a takaró közepére, magára hajtotta az oldalait, és csak feküdt ott, szemüvege mögött nagyokat pislogva, csendes nyomorúságban.
Odakint vastag, álomszerű csend volt, amit csak az autópályáról idehallatszó távoli dudálások szakítottak meg. És kísérteties csend volt idebent, a Nelson Házban is.
– Előre megmondom, nem akarok arról beszélni, ami kint van – szólalt meg Richard.
– Oké, Richard – felelte Jack nyugtatóan –, nem beszélünk róla.
– Jó éjt, Jack!
– Jó éjt, Richard!
Richard rávillantott egy halvány és nagyon fáradt mosolyt, melyben mégis volt annyi édes barátság, hogy felmelegítse és összeszorítsa Jack szívét.
– Még mindig örülök, hogy eljöttél – mondta Richard. – És majd reggel megbeszélünk mindent. Biztos vagyok benne, hogy akkor minden sokkal logikusabb lesz. És a lázam is el fog múlni addigra.
Richard a jobb oldalára fordult, becsukta a szemét és öt perc múlva, a kemény padló ellenére, mély álomba zuhant.
Jack még sokáig ült, némán bámult a sötétbe. Egyszeregyszer fényszórópárt látott elhaladni a Springfield sugárúton; máskor viszont nem látott sem fényszórókat, sem utcai lámpákat, olyan volt, mintha az egész Thayer Iskola ki-kicsúszott volna a realitásból, és a semmiben lógott volna egy darabig, mielőtt visszasiklott.
Felerősödött a szél. Jack hallotta, amint a maradék fagyott leveleket zörgeti az iskola fáin; hallotta, ahogy az ágakat mint csupasz csontokat összekoccantja; hallotta, ahogy süvítve bevágódik az épületek közé.

2

– Jön az a srác – mondta feszülten Jack. Körülbelül egy óra múlhatott el. – Etheridge Ikre.
– Kicsoda?
– Mindegy – felelte Jack –, te csak aludj tovább. Úgyse akarod látni.
De Richard felült. Mielőtt a szeme a Nelson Ház felé sántikáló torz alakra szegeződött, először magára az iskolára csodálkozott rá. Richard teljesen sokkos állapotban volt.
A Monskon Házat befedő borostyán, amely reggel még halványzöld volt, mostanra ronda, rozsdás sárgára változott.
– Sloat! Add ki az utasodat!
Richard hirtelen nem akart mást, csak aludni – aludni, míg el nem múlik az influenzája (mikor felébredt, úgy döntött, hogy nem apró megfázásról és enyhe lázról van szó, hanem igen komoly influenzáról); mert csakis az influenza és a láz miatt lehetnek ilyen kifacsarodott, borzasztó hallucinációi. Nem lett volna szabad odaállnia a nyitott ablakhoz... vagy, még korábban, beengednie Jacket az ablakon. Richard azonnal mélyen elszégyellte magát a gondolatra.

3

Jack gyors oldalpillantást vetett Richardra – de annak falfehér arca és kidülledő szemei elárulták neki, hogy barátja egyre mélyebben jár az Idegkimerültség Varázslatos Földjén.
A kinti valami alacsony volt. Úgy állt ott a dérlepte gyepen, mint valami gonosz manó, aki épp most mászott elő egy barlangból. Hosszú karmos kezei majdnem a térdéig lógtak. Katonai kabát volt rajta, a bal zseb fölött ETHERIDGE felirattal. A kabát nyitva lógott, és Jack látta, hogy alatta egy szakadt Pendleton ing van, melynek egyik oldalán vagy vér, vagy hányás hagyott sötét foltot. Gyűrött kék nyakkendő volt az inge fölött hímzett kis E betűvel. Sár ragadt a hajába, levelek tapadtak a ruháihoz.
– Sloat! Add ki az utasodat!
Jack újra lenézett Etheridge rémisztő Ikrére. Annak szemei elkapták tekintetét, és fogva is tartották sajátos vibrálásukkal, mely sokkal inkább egy érzékeny mérőműszerre emlékeztette Jacket, mintsem élő emberre. Erőszakkal kellett elfordítania róla a tekintetét.
– Richard! – hördült fel. – Ne nézz a szemébe!
Richard nem válaszolt; hipnotizált, mozdulatlan tekintettel bámult le Etheridge vigyorgó rém változatára.
Jack rémülten nagyot lökött barátján.
– Ó – mondta Richard. Majd hirtelen megragadta Jack kezét, és a homlokához szorította. – Forró, ugye? – kérdezte.
Jack elhúzta a kezét Richard homlokáról (csak egy kicsit volt meleg).
– Elég forró! – hazudta.
– Tudtam – fújta ki a levegőt megkönnyebülten Richard. – Nemsoká elmegyek az orvosiba, ezen csak az antibiotikum segít.
– Add ki nekünk, Sloat!
– Húzzuk oda a szekrényt az ablak elé! – mondta Jack.
– Te nem vagy veszélyben, Sloat! – kiáltotta Etheridge. Biztatóan vigyorgott – fél arca biztatóan vigyorgott, a másik fele továbbra is halálfejre hasonlított.
– Hogy hasonlíthat ennyire Etheridge-re? – kérdezte Richard ijesztő nyugalommal. – Hogy lehet, hogy ilyen tisztán halljuk az üvegen keresztül is? Mi van az arcával? – Hangja kissé élesre váltott, és korábbi riadtsága is visszatért, mikor az utolsó kérdéshez ért, mely mintha a világ legfontosabb kérdése lett volna, legalábbis Richard Sloat számára. – Honnan szedte Etheridge nyakkendőjét, Jack?
– Nem tudom – felelte Jack. Egy biztos, újra itt vagyunk a Seabrook-szigeten, és addig ropjuk, míg ki nem dobod a taccsot, Richiefiú!
– Add ki nekünk, Sloat, vagy bemegyünk érte!
Az Etheridge-rém agyaras szája vérengző, emberevő vigyorra húzódott.
– Küldd ki az utasodat, Sloat, ő már halott! Halott, és ha nem küldöd ki elég hamar, te is érezni fogod a rothadás bűzét!
– Segíts már eltolni ezt a rohadt szekrényt! – sziszegte Jack.
– Jó – mondta Richard. – Jó, rendben. Eltoljuk a szekrényt, aztán lefekszem, és majd később megyek el az orvosiba. Na, mit szólsz, Jack? Jó a tervem? Igen? – Könyörgő tekintettel jóváhagyásra várva nézett Jack szemébe.
– Majd meglátjuk – felelte Jack. – Mindent a maga idejében. Először toljuk oda a szekrényt. Lehet, hogy köveket fognak dobálni.

4

Nem sokkal később Richard újra elaludt, és motyogni kezdett álmában. Ez már magában is elég rossz volt, de aztán könnyek csurogtak a szeme sarkából, és az még rosszabb volt.
– Nem adhatom fel – motyogta Richard egy ötéves gyerek sírós, vad hangján. Jack jéggé dermedve bámulta. – Nem adhatom fel, a papámat akarom, valaki, legyen szíves, mondja meg, hol van a papám, bement a gardróbba, de most nincs ott, a papámat akarom, ő majd megmondja, mit csináljak, kérem...
Egy kő törte be az ablakot. Jack felsikoltott.
A kő nekidurrant az ablak előtt álló szekrény hátuljának. Üvegcserepek repültek ki a szekrény mellől, és kisebb szilánkokra törtek a padlón.
– Add ki az utasodat, Sloat!
– Nem lehet – motyogta Richard, össze kuporodva a takaró alatt.
– Add ki nekünk! – hallatszott egy újabb röhögő, üvöltő hang kintről. – Visszavisszük a Seabrook-szigetre, ahová való!
Újabb kő. Jack ösztönösen lebukott, de ez a kő is a szekrény hátuljának ütődött. Kutyák tomboltak ugatva és vicsorogva.
– Semmi Seabrook-sziget – suttogta Richard álmában. – Hol van a papám? Azt akarom, hogy kijöjjön a gardróbból! Kérem, kérem, ne legyen semmi Seabrook-szigeti izé, KÉREM...
Jack letérdelt, és erősen rázni kezdte Richardot, miközben hangosan szólítgatta, hogy ébredjen fel, ez csak egy rossz álom, ébredj fel, az isten szerelmére, ébredj fel!
– Kééééem - kéééeeeem - kéééeeem. – A kinti, nem emberi kórus úgy hangzott, mint egy víz alól jövő torzult kiáltás.
– Éb-reggy, éb-reggy, éb-reggy! – felelte egy másik kórus.
Kutyák ugattak.
Kőzuhatag dörrent a szekrény hátuljának, újabb üvegcserepeket repítve szét a szobában. A szekrény billegni kezdett.
– APU A GARDRÓBBAN VAN! – sikoltotta Richard. – APU, GYERE KI, LÉGY SZÍVES, GYERE KI! FÉLEK!
– Kééééem-kéééeeeem-kéééeeem!
– Éb-reggy, éb-reggy, éb-reggy!
Richard keze a levegőben csapkod.
Kövek repülnek, kopognak a szekrényen; nemsoká akkora köveket fognak dobálni, hogy azok vagy átütik ezt az ócska bútort, vagy egyszerűen rájuk borítják, gondolta Jack.
Kint folyamatosan kántálták az idióta rigmusaikat, nagyokat röhögve hozzá. Kutyák – ugattak és vonítottak – rengeteg kutya.
– APUUUUÚÚÚ...! – Richard fülsiketítő, ideges sikolya.
Jack pofon ütötte.
Richard szemei kipattantak. Egy pillanatig halálos ürességgel bámult Jackre, mintha a rémálom elvette volna az eszét. Aztán mély, reszkető lélegzetet vett, majd lassan kifújta a levegőt.
– Rémálom – jelentette ki. – Gondolom, a láz miatt van. Szörnyű. De nem emlékszem pontosan, mi is volt! – csattant fel élesen, mintha Jack már éppen kérdezné, mit is álmodott.
– Richard, ki kell jutnunk ebből a szobából! – mondta Jack.
– Kijutni...? – Richard úgy nézett Jackre, mint egy idiótára. – Azt nem lehet, Jack. Legalább harmincki... negyvenfokos lázam van. Én nem tudok...
– Maximum hőemelkedésed van, Richard – mondta nyugodtan Jack. – De valószínűleg még az...
– Lángolok! – tiltakozott Richard.
– Kövekkel dobálnak, Richard.
– Hallucinációk nem dobálhatnak köveket, Jack – mondta Richard, mint aki az egyszeregyet magyarázza egy gyengeelméjűnek. – Az csak Seabrook-szigeti hülyeség. Az...
Újabb kőzuhatag a szekrény hátulján.
– Küldd ki az utasodat, Sloat!
– Gyerünk, Richard – mondta Jack, és felsegítette a barátját. Az ajtóhoz vezette, majd ki a szobából. Borzasztóan sajnálta Richardot – lehet, hogy nem annyira, mint korábban Farkast... de majdnem.
– Ne... beteg... lázas... nem lehet...
Újabb kövek dübörögtek a hátuk mögött a szekrényen.
Richard összerázkódott, és úgy kapaszkodott Jackbe, mint egy fuldokló.
Vad, ugató röhögés kintről. Kutyák vonítottak és marták egymást.
Jack észrevette, hogy Richard falfehér arca még sápadtabb lesz, látta, hogy meginog, és gyorsan felé kapott. De már nem tudta elkapni; Richard összeesett Reuel Gardener ajtaja előtt.

5

Egyszerű ájulás volt, és Richard azonnal magához tért, mikor Jack megcsípte a hüvelyk- és mutatóujja közti érzékeny részt. Nem volt hajlandó arról beszélni, mi folyik odakint, sőt nem volt hajlandó megérteni, miről beszél Jack.
Óvatosan haladtak a folyosón a lépcső felé. A közösségi szobánál Jack bedugta a fejét, és elfüttyentette magát.
– Ide nézz, Richard!
Richard vonakodva benézett. A szoba romokban hevert. A székeket felfordították. A kanapé kárpitját felhasogatták. A hátsó falon lógó, idősebb Thayert ábrázoló képet összerondították – valaki ördögszarvakat rajzolt a fehér hajára, valaki más meg bajuszt az orra alá, egy harmadik pedig körömreszelővel vagy valami más éles tárggyal hatalmas falloszt kapart a nadrágjára. Az érmeszekrény üvege be volt törve.
Jack most már nem nagyon törődött Richard hitetlenkedő, kába arcával. Richardnak sok szempontból könnyebb lett volna, ha világító szemű, apró lények vonulnak be masírozva szeretett iskolájába, amelynek apránkénti meggyalázása teljesen kiborította... Richard minden kétséget kizáróan hitt abban, hogy a Thayer Iskola nemes és jó, és ellentétben a világ többi részével, mindig lehet rá számítani, sosem hagyja cserben az embert... nem úgy, mint azok az apák, akik bemennek a gardróbba, és nem jönnek ki, gondolta Jack.
– Ki tette ezt? – kérdezte Richard mérgesen. – Azok a szemetek tették – válaszolt magának. – Azok. – Jackre nézett, és az látta, hogy hatalmas, ködös sejtelem dereng a szemében. – Lehet, hogy kolumbiaiak – mondta hirtelen. – Lehet, hogy kolumbiaiak, és ez az egész valami kábítószeres háború, Jack. Gondoltál már erre?
Jack nagy erőfeszítéssel visszafojtotta a kitörni akaró nevetést. Erre a megoldásra csak Richard Sloat jöhetett rá. A kolumbiaiak. A rettenetes kokainháború elérte a Thayer Iskolát is az illinois-i Springfieldben. Hát ez igen, kedves Watson, ennek a megoldásnak hét és fél százalék az esélye!
– Gondolom, minden lehetséges – mondta Jack. – Nézzünk fel!
– Mi a fenének?
– Hát... lehet, hogy találunk még valakit – mondta Jack. Nem hitt ugyan benne, de legalább mondott valamit. – Lehet, hogy elbújt valaki ott fent. Valaki, aki normális, mint mi vagyunk.
Richard Jackre nézett, majd vissza a közösségi szoba romjaira. Arcára visszatért a sértett fájdalom, amely azt mondta: Látni sem akarom ezt az egészet, de mégis, mintha csak ezt akarnám nézni; olyan kényszerítő ereje van, mint mikor az ember beleharap egy citromba, vagy mikor végighúzza a körmét a táblán, vagy mikor a porcelántányért végigkarcolja a villával.
– A kábítószer teljesen elterjedt ebben az országban! – jelentette ki Richard kísérteties, oktató hangon. – Pont a múlt héten olvastam egy cikket róla a New Republic magazinban! Jack, lehet, hogy ott kint mindegyik be van lőve! Lehet, hogy teljesen kokósok! Lehet, hogy...
– Gyere, Richard! – mondta Jack szelíden.
– Nem vagyok benne biztos, hogy fel tudok menni a lépcsőn – mondta gyenge, siránkozó hangon Richard. – Lehet, hogy túl magas lázam van ahhoz, hogy lépcsőket másszak!
– Azért szedd össze magad, mint egy igazi thayeres – kérte Jack, és továbbvezette a lépcső irányába.

6

Ahogy felértek a második emeletre, újra zaj áramlott be a Nelson Ház szinte tökéletes, néma csendjébe.
Kutyák kaffogtak és ugattak kint – már úgy hallatszott, mintha nem több tucat, hanem több száz lenne odakint. A kápolna harangjai vadul zúgni kezdtek.
A harangok teljesen megőrjítették az iskola területén fel-alá rohangáló vérengző korcsokat. Egymásnak estek – ide-oda hempergőztek a füvön, mely egyre elhanyagoltabbnak látszott, és megtámadtak mindent, ami a szemük elé került. Miközben Jack figyelte őket, az egyik nekiesett egy fának, egy másik pedig az öreg Thayer szobrára vetette magát. Ahogy összezárta gyilkos fogait a bronzszobron, vér fröccsent mindenfelé.
Jack undorodva elfordult.
– Gyerünk, Richard! – mondta.
Richard engedelmesen követte.

7

A második emelet felfordított bútorok, betört ablakok, szétdobált ruhák, szertehajigált lemezek kavalkádja volt.
A harmadik emelet gőzfelhőben úszott, és olyan nedves volt, mint egy trópusi esőerdő. Ahogy közelebb értek a TUSOLÓK feliratú ajtóhoz, a hőség egy szauna szintjére emelkedett. Az áttetsző párafelhő, mely a lépcsőn úszott feléjük, most már sűrű, homályos köddé változott.
– Várj itt – mondta Jack –, mindjárt jövök!
– Oké, Jack – felelte Richard higgadtan, csak annyira emelve fel a hangját, hogy a doboló vízsugarak mellett is lehessen hallani. A szemüvege bepárásodott, de meg sem próbálta letörölni.
Jack belökte az ajtót és bement. Sűrű, nedves hőség fogadta. A ruhái azonnal átáztak az izzadságtól és a forró, ködös nedvességtől.
A csempézett tusolóban dobolt és sistergett a víz. Mind a húsz tust megnyitották, és az összes spriccelő vízsugarat a tusoló közepén elhajigált sportcuccokra irányították. A víz áttört az őrült kupacon, de csak lassan, és az egész tusolóban bokáig ért a víz. Jack levette a cipőjét, úgy ment körbe, elzárva minden csapot. Óvatosan oldalazott, hogy ne legyen még vizesebb, és hogy ne forrázza le magát – akárki is nyitotta meg a tusokat, a hideg csappal egyáltalán nem törődött. Egyenként elzárta mindegyiket. Semmi oka nem volt, hogy ezt tegye, egyáltalán semmi, és szidta is magát, hogy ilyen hülyeségre vesztegeti az idejét, miközben azon kellene gondolkodnia, hogyan jussanak ki innen – ki a Nelson Házból és az egész Thayer Iskola területéről –, mielőtt lecsap a guillotine.
Semmi oka, talán csak annyi, hogy nem Richard az egyetlen, akinek rendet kell teremtenie a káoszból...
Visszament a folyosóra, de Richard eltűnt.
– Richard! – A szíve a torkában dörömbölt. Semmi válasz.
– Richard!
Kiömlött arcvíz tömény szaga a levegőben.
– Richard, hol a pokolban vagy?
Richard keze Jack vállához ért, és Jack ugrott egy hatalmasat.

8

– Nem tudom, miért kellett úgy kiabálnod – mondta később Richard – hiszen, csak én voltam.
– Ideges vagyok, annyi az egész – felelte sápadtan Jack.
Egy Albert Humbert nevű fiú harmadik emeleti szobájában ültek. Richard elmondta neki, hogy Albert Humbert a legkövérebb fiú az iskolában, és mindenki csak Vízilónak hívta, és Jack azonnal elhitte neki, amint meglátta a szobában felhalmozott mérhetetlen mennyiségű kaját. Ennek az Albertnek a legrosszabb rémálma nem az lehetett, hogy kirúgják a kosárcsapatból, vagy megbukik egy vizsgán, hanem hogy felébred egy éjszaka, és nincs több töltött tejcsoki a szobájában, vagy elfogyott a sajtos chips. Több kartondoboz sorakozott a fal mellett, mindegyikben másfajta édesség. Nem vacakolt vele, hogy egyesével vegye a csokikat! Az egyik dobozon ez állt: Boldog születésnapot, Drágám! Szerető édesanyád.
Egyes szerető édesanyák csokit küldenek kartonszámra, egyes szerető édesapák pedig zakót küldenek a Brooks Brotherstől, gondolta Jack fáradtan, és csak Jason tudja, hogy van-e köztük bármi különbség.
Találtak elég ennivalót Víziló szobájában ahhoz, hogy őrült tivornyát rendezhessenek. Kolbász, sós és ecetes chips, és rengeteg csoki. Még süteményt is ettek. Jack behozta Albert székét a folyosóról, és most azon ült az ablak előtt, míg Richard Albert ágyára telepedett.
– Hát, tényleg ideges vagy – értett vele egyet Richard, és megrázta a fejét, mikor Jack az utolsó süteményt nyújtotta felé. – Paranoiás. De ez biztosan attól van, hogy már hónapok óta úton vagy. Biztos hamar jobban leszel, ha hazamész az anyádhoz, Jack.
– Richard – mondta Jack, és eldobott egy üres chipses zacskót. – Hagyjuk a marhaságot! Látod te egyáltalán, hogy mi folyik az iskola területén?!
Richard megnyalta a száját.
– Már megmagyaráztam – felelte. – Lázas vagyok. Valószínűleg ez az egész nem is történik, és ha mégis, hát teljesen normális dolgok történnek, csak az én agyam nagyítja fel és ferdíti el őket. Ez az egyik lehetőség. A másik... nos... kábítószerárusok.
Richard előrébb ült Víziló ágyán.
– Te ugye nem szoktál rá a kábítószerre, mióta úton vagy, Jack?! – A régi, intelligens fény visszatért Richard tekintetébe. Na végre, megtaláltam a helyes megoldást, az egyetlen logikus magyarázatot erre az egész őrültségre, mondták a szemei. Jack belekeveredett valami vad kábítószeres ügybe, és ezek az emberek követték ide.
– Nem – mondta leverten Jack. – Mindig úgy gondoltam rád, mint a realitás megtestesítőjére, Richard. Sosem gondoltam volna, hogy látni foglak téged – téged –, amint a tények elferdítésére használod az agyad!
– Jack, de hiszen, beteg vagyok... te is tudod!
– Kábítószer-háború Springfieldben? – kérdezte Jack. – Ki beszél akkor Seabrook-szigeti hülyeségeket?
És ekkor egy kő repült be Albert Humbert ablakán, üvegcserepeket repítve szét a szobában.

HARMINCHARMADIK FEJEZET
Richard a gardróbban

1

Richard felsikoltott, és karjával eltakarta az arcát. Üvegszilánkok repültek a levegőben.
– Küldd ki, Sloat!
Jack felpattant, vak düh töltötte el. Richard megmarkolta a karját.
– Ne, Jack! Gyere el az ablaktól!
– Basszák meg! – csattant fel Jack. – Már baromira elegem van abból, hogy úgy beszélnek rólam, mintha pizza lennék!
Az Etheridge-rém az út túloldalán állt, és felfelé nézett.
– Takarodj innen! – kiáltotta Jack. A hirtelen ötlet napsugárként hasított az agyába. Elbizonytalanodott egy pillanatra, aztán újra felcsattant. – Parancsolom, hogy menjetek el innen! Mindannyian! Anyám, a Királynő nevében parancsolom, hogy takarodjatok!
Az Etheridge-rém hátrahőkölt és összerándult, mintha korbács csapott volna végig az arcán.
Aztán a döbbent, fájdalmas kifejezés eltűnt, helyébe széles vigyor ült az arcára.
– Már meghalt, Sawyer! – kiáltott fel, de Jack szeme megélesedett az úton, és viszkető feszengést vett észre a művigyor alatt. – Laura királynő halott, és az anyád is halott... meghalt New Hampshire-ben... meghalt, és most bűzlik.
– Takarodjatok! – harsogta Jack, és látta, hogy az Etheridge-rém dühösen hátrébb lép egyet.
Richard is odament az ablakhoz, és iszonyú sápadtan, értetlenül nézett Jackre.
– Miről kiabáltok? – kérdezte, majd merev tekintetét a kinti torzszülöttre szögezte. – Honnan tudja Etheridge, hogy az anyád New Hampshire-ben van?
– Sloat! – kiáltott fel az Etheridge-rém. – Hol van a nyakkendőd?
Bűntudat ömlött szét Richard arcán, és kezével azonnal inge nyitott nyakához kapott.
– Most az egyszer nem kerülsz miatta bajba, ha kiküldöd az utasodat, Sloat! – kiáltotta az Etheridge-rém. – Ha kiküldöd, minden ugyanúgy lesz, mint azelőtt! Ugye ezt akarod?!
Richard mereven bámult le az Etheridge-rémre, bólintott – de Jack egészen biztos volt benne, hogy fogalma sincs, mit csinál. Arcáról sütött a szerencsétlenség, szeme csillogott a visszatartott könnyektől. Ó, igen, de mennyire, hogy azt akarja, hogy minden ugyanúgy legyen, mint azelőtt!
– Nem szereted ezt az iskolát, Sloat? – üvöltötte az Etheridge-rém.
– De – suttogta Richard, és nagy erőfeszítéssel elnyomta feltörni készülő sírását. – De, hát persze hogy szeretem.
– Tudod mit csinálunk az olyan szemetekkel, akik nem szeretik ezt az iskolát? Add ki nekünk! Olyan lesz, mintha itt sem lett volna!
Richard lassan megfordult, és halálosan merev tekintettel Jackre nézett.
– Te döntesz, Richie fiú – mondta halkan Jack.
– Kábítószer van nála! – kiáltotta fel az Etheridge-rém. – Legalább négy- vagy ötféle! Kokain, hasis, marihuána meg sok más! Ezeket árulja, hogy legyen pénze nyugatra utazni! Mit gondolsz, honnan van olyan szép kabátja, vajon miből vette?!
– Kábítószer – mondta Richard hatalmas megkönnyebbüléssel. – Tudtam.
– De nem hiszed el – felelte Jack. – A kábítószer nem változtatta volna meg az iskoládat, Richard! És a kutyák...
– Küldd ki, Slo... – az Etheridge-rém hangja egyre halkabb lett.
A két fiú újra kinézett, de a rém addigra eltűnt.
– Mit gondolsz, hova lett az apád? – kérdezte óvatosan Jack. – Mit gondolsz, hova ment, mikor nem jött ki a gardróbból?
Richard lassan felé fordult, ránézett, és Jack látta, hogy máskor annyira kiegyensúlyozott, intelligens arca reszkető darabokra hullik szét. Mellkasa vonaglott, majd Richard hirtelen Jack karjába zuhant, és vak rémülettel kapaszkodott belé.
– Hoo-ozzá-áám éé-éért! – sikoltotta Jacknek. Teste úgy reszketett Jack karjában, mintha áram rázta volna. – Hozzám ért, hoo-ozzám éé-ért, va-alami oott be-eent hozzáám éért, ÉS ÉN NEEMTU-HU-HU-DOM, HOOGY MI MI VOLT A-HAZ!

2

Égő homlokát Jack vállához szorítva, Richard szaggatottan elzokogta a történetet, mely már olyan régóta rágta belülről. Nehéz kis adagokban jött elő belőle, mintha részletekre bontva ásta volna el magában. Miközben barátját hallgatta, Jacknek eszébe jutott, mikor a saját apja ment be a garázsba... és csak két óra múlva került elő az utcán. Ez rossz volt, de ami Richarddal történt, az még rosszabb. Magyarázatot adott Richard mérhetetlen és ellentmondást nem tűrő ragaszkodására a realitáshoz. Megmagyarázta, miért utasít el olyan hevesen mindenfajta fantaziálást, még a regényeket is... és Jack saját iskolai tapasztalatából tudta, hogy a Richardhoz hasonló srácok szívesen olvasnak hagyományos sci-fit; Heinleint, Asimovot, Arthur C. Clarke-ot, Larry Nivent, de tartózkodnak a Robert Silverberg- és Barry Malzberg-féle metafizikus hülyeségektől. Richard azonban annyira gyűlölte a fantaziálást, hogy egyáltalán nem volt hajlandó regényt a kezébe venni, hacsak nem kötelező olvasmányról volt szó. Gyerekkorában mindig Jack választatta ki neki, hogy melyik könyvet olvassa el a szünetben, amiről aztán rövid értékelést kellett írnia, és a legkevésbé sem érdekelte, hogy Jack mit nyom a kezébe, úgy rágta át rajta magát, mintha csak a szokásos reggelijét fogyasztaná. Jack már sportot űzött belőle, hogy olyan könyvet találjon, ami Richardot magával ragadja, mint ahogy őt mindig magukkal ragadták a jó regények, jó történetek... azok, melyek majdnem olyan jók voltak, mint az Álmok Világa. De sosem sikerült még csak az érdeklődés legkisebb szikráját sem kicsiholnia Richardból; egyszerűen nem érdekelték a regények. Lehetett az a Piros Póni, a Vonóhálós Démon, a Zabhegyező, vagy a Legenda vagyok – a reakció mindig ugyanaz volt: merev tekintetű, feszült koncentrálás olvasás közben, melyet merev tekintetű, feszült írás követett, amire általában hármast kapott, vagy ha jó napja volt a tanárnak, esetleg négyest. Richard egyedül az irodalomjegye miatt nem volt végig kitűnő.
Mikor Jack becsukta A Legyek Urá-t, egész testében reszketett – egyszerre volt feldobva és megrémülve, de azt szerette volna a legjobban, mint mindig, minden jó történet után, hogy bárcsak ne lett volna vége, bárcsak folytatódna a végtelenségig, mint ahogy maga az élet is (csak ugye az élet sokkal, de sokkal unalmasabb és értelmetlenebb, mint a történetek). Tudta, hogy Richardnak újból elemzést kell írnia egy könyvről, és A Legyek Ura szamárfüles, papírkötésű példányát nyomta a kezébe, teljes meggyőződéssel afelől, hogy ez a könyv végre megtöri a jeget; a megvadult fiúkról szóló történet Richardot sem hagyhatja hidegen. De Richard úgy rágta magát végig a könyvön, mint az összes többin előtte, és olyan száraz, érzelemmentes dolgozatot írt róla, mintha csak egy napilapban tudósított volna egy közúti balesetről. Mi a franc van veled?, robbant ki Jack elkeseredetten. Mi a fene kifogásod van egy jó történet ellen?! És Richard meglepődve, értetlenül nézett rá, látszott rajta, hogy fogalma sincs, mitől lett Jack ilyen ideges. Hát, nincs is jobb egy jó kis kitalációnál, mi?!, kérdezett vissza.
Jack aznap teljesen magába roskadva ment el Richardtól, nem értette, hogy lehet ilyen tökéletesen elzárkózni minden képzelet szülte dologtól, de most, a történetet hallgatva már megértette a barátját. Jobban is, mint szerette volna. Lehet, hogy Richardnak minden könyvfedél a gardrób ajtaját jelentette; minden színes könyvborító, melyen olyan emberek képe volt, akik sosem léteztek, arra a reggelre emlékeztette őt, amikor Mindenből Elege Lett, Örökre.

3

Richard látja, amint apja belép a gardróbba a nagy hálószobában, és behúzza a kétszárnyas ajtót maga mögött . Ötéves... talán hat... de az biztos, hogy még nincs hét. Vár öt percet, aztán tízet, és mikor az apja még most sem jön elő a gardróbból, kicsit megijed. Szól neki. Szól az apjának, és mikor az nem válaszol, egyre hangosabban és hangosabban kiabál neki, és egyre közelebb lép a gardróbhoz, és végül, mikor már tizenöt perc is eltelt azóta, hogy az apja bement, Richard kinyitja az ajtót, és ő is belép. Bent olyan sötét fogadja, mint egy barlangban.
És történik valami.
Ahogy tolja szét apjának durva szövésű kabátjait, puha zakóit és ingeit, a molyirtó és ruhaszag kezdi átadni a helyét valami másnak, egy forró, tüzes szagnak. Richard előretámolyog, apja nevét sikoltja, azt gondolja, hogy ott hátul tűz van, és az apja bent fog égni, mert olyan tűzszag van... de hirtelen észreveszi, hogy a parketta eltűnt a talpa alól, és fekete sárban áll: Bizarr, fekete rovarok, hosszú csápokon ülő gülü szemekkel ugrálnak mindenfelé bolyhos papucsa körül. Apu!, sikoltja. A kabátok és zakók eltűntek, a padló eltűnt, de nem ropogós, fehér hó van a talpa alatt, hanem bűzös, fekete sár, abban tenyésznek ezek a kellemetlen, ugráló rovarok; ez a hely maga a Pokol! Sikolyok válaszolnak Richard sikolyára. Sikolyok és őrült, eszeveszett röhögések. Forgószél támad, amitől füst veszi körül, és Richard megfordul, igyekszik visszaküzdeni magát oda, ahonnan jött, kezét kinyújtja, mintha vak lenne, ujjaival eszeveszetten a kabátokat, zakókat kutatja, orrával a molyirtó halvány szagát keresve...
És hirtelen egy kéz markolja meg a csuklóját.
Apu?, kérdezi, de mikor lenéz a csuklójára, nem emberi kezet pillant meg, hanem egy pikkelyes, zöld valamit, melyet rángatózó vérszívók lepnek el, és a zöld valami egy hosszú, gumiszerű karban folytatódik, és fölötte sárga, kancsal szempár mered rá mohó éhséggel.
Felüvölt, kirántja a karját, és vakon előreugrik a feketeségbe... és amikor kutató ujjai újra rátalálnak az apja zakóira és kabátjaira, amikor meghallja a vállfák áldott zörgését, a zöld, vérszívókkal teli kéz szárazon végigsiklik a nyakán... majd eltűnik.
Ő vár, reszketve, mint a nyárfalevél, halottsápadtan vár három órán keresztül az átkozott gardrób előtt, nem mer újra bemenni, fél a zöld kéztől és a sárga szemektől, és egyre biztosabb benne, hogy az apja meghalt. És mikor az apja a negyedik óra vége felé visszajön a szobába, nem a gardróbból, hanem a hálószoba és a fenti előtér közti ajtón keresztül – mely Richard HÁTA MÖGÖTT VAN –, amikor ez történik, Richard elzárja magát a fantázia világától egyszer és mindenkorra. Richard visszautasítja a fantaziálást, nem hajlandó tudomást venni vagy akár csak hallani is róla, és elfogadni semmiképp sem tudja. Egyszerűen Mindenből Elege Lett, Örökre. Felugrik, az apjához rohan, az imádott Morgan Sloathoz, és olyan szorosan öleli, hogy utána egész héten fáj a karja. Morgan felemeli, ránevet, és megkérdezi, hogy miért olyan sápadt. Richard mosolyog, és azt mondja neki, hogy biztos valami romlottat evett reggelire, de már jobban érzi magát, és megpuszilja az apját, érezve a megszokott arcvizet rajta. És aznap összepakolja az összes mesekönyvét, az Én már tudok olvasni-tól kezdve a Micimackó-ig mindet, belerakja őket egy dobozba, és leviszi a pincébe, miközben ezt gondolja: „Azt sem bánnám, ha földrengés lenne, megnyílna a föld, és elnyelné ezeket a könyveket. Sőt nagyszerű lenne, és én olyan boldog lennék, hogy egész hétvégén csak nevetnék!” Bár ez nem történik meg, Richard hatalmas megkönnyebbülést érez, mikor rácsukja a vastag ajtót a könyvekre – most már a doboz és a pince sötétje rejti őket. Soha többé nem nézi meg őket, mint ahogy soha többé nem megy a gardrób közelébe sem. És bár néha azt álmodja, hogy van valami az ágya alatt vagy a szekrényében, valami sárga szemű szörnyeteg, ezenkívül soha többé nem gondol arra a zöld, vérszopók lepte kézre, míg a Thayer Iskola meg nem bolondul, és ő nem veti magát zokogva barátja keblére.
Mindenből Elege Lett, Örökre.

4

Jack azt remélte, hogy a történet elmondása és egy kiadós sírás után visszatér Richard megszokott, élesen racionális énje. Csak legalább annyira szedje össze magát, hogy felfogja a körülöttük folyó őrületet, és segítsen neki kitalálni valamit, hogy eltűnhessen a Thayer Iskola területéről... és Richard életéből, mielőtt még a barátja teljesen becsavarodik.
De nem így lett. Mikor Jack megpróbált beszélni vele – elmesélni a saját történetét, ahogy az apja bement a garázsba és nem jött elő-, Richard nem volt hajlandó meghallgatni. A régi titkot végre kiadta magából (bár még mindig ragaszkodott hozzá, hogy akkor csak hallucinált), de Richardnak akkor is Mindenből Elege Lett, Örökre.
Másnap reggel Jack lement a földszintre, és magához vette az összes holmiját, és mindazt, amire Richardnak szüksége lehet – fogkefét, jegyzeteket, füzeteket és tiszta ruhát. Úgy döntött, hogy a napot Víziló Albert szobájában fogják tölteni. Onnan rálátnak az iskola egész területére és a kapukra is. Talán el tudnak majd szökni, mikor leszáll az este.

5

Jack végigtúrta Albert asztalát, és talált egy doboz kisgyerekeknek való aszpirint. Egy pillanatig csak nézte a tenyerében lévő dobozkát, és arra gondolt, hogy ezek az apró narancssárga pirulák legalább annyit elárulnak Albert szerető édesanyjáról, mint a több doboz csokoládé. Kirázott a dobozból hatot, és Richardnak adta őket. Richard figyelmetlenül a tenyerébe vette a gyógyszert.
– Gyere ide, és feküdj le – mondta Jack.
– Nem – felelte Richard. Hangja kimerült volt, éles, és borzasztóan boldogtalan. Visszament az ablakhoz. – Figyelnem kell. Ha folytatódnak ezek a dolgok, akkor valakinek figyelnie kell, hogy jelentést tegyen a... a... az elnökségnek. Később.
Jack puhán hozzáért Richard homlokához. És bár az hűvös volt, szinte hideg, azt mondta:
– Újra felment a lázad, Richard. Jobb lenne lefeküdnöd, amíg nem hat az aszpirin.
– Felment? – Richard hálásan nézett rá. – Tényleg?
– Tényleg – felelte komolyan Jack. – Gyere, feküdj le!
Richard öt perccel később már aludt. Jack leült Víziló székére; az is majdnem olyan kényelmes volt, mint az ágya. Richard sápadt arca fehéren ragyogott az erősödő nappali fényben.

6

Elmúlt valahogy a nap, és négy óra körül Jack elaludt. Sötétben ébredt, és nem tudta, mennyit alhatott. Csak azt tudta, hogy nem álmodott, és nagyon hálás volt érte. Richard idegesen forgolódott, és Jack tudta, hogy nemsoká fel fog ébredni. Felállt, nyújtózott egy nagyot, felszisszenve a hátát markoló zsibbadástól. Az ablakhoz ment, és tátott szájjal, mozdulatlanul bámult kifelé. Az első gondolata az volt: Nem akarom, hogy Richard meglássa. Semmiképp nem szabad kinéznie.
Édes Istenem, ki kell innen jutnunk, amilyen gyorsan csak lehet, gondolta rémülten Jack. Még akkor is, ha valamilyen oknál fogva nem mernek egyenesen ránk támadni.
De hogyan fogja elvinni innen Richardot? Nem hiszik el, hogy meg meri tenni – arra számítanak, hogy nem meri újabb sokknak kitenni a barátját.
Át kell menned, Jack, dobbantanod kell, és ezt te is tudod. És magaddal kell vinned Richardot is, mert ez a hely pokollá fog változni.
Nem lehet. Ha átmegyünk a Territóriumokba, Richard teljesen begolyózik.
Nem számít. Muszáj átmennetek. Ez a legjobb, amit tehetsz – ha nem az egyetlen –, mert nem számítanak rá.
– Jack? – Richard felült. Arca furcsán meztelen volt szemüveg nélkül. – Jack, vége van már? Ugye csak álom volt?
Jack leült az ágy szélére, és Richard vállára tette a kezét.
– Nem – mondta halk, nyugtató hangon –, még nincs vége, Richard.
– Azt hiszem, megint felment a lázam – jelentette ki Richard elhúzódva Jacktől. Az ablakhoz hajolt, szemüvegének egyik szárát óvatosan fogva két ujja között. Feltette a szemüveget, és kinézett. Villogó szemű alakok mászkáltak fel-alá. Sokáig állt ott, aztán valami olyan rá nem jellemző dolgot művelt, hogy Jack alig hitt a szemének. Újra levette a szemüvegét, és szándékosan elejtette. Jeges reccsenés hallatszott, ahogy az egyik üveg eltört. Aztán szándékosan rálépett, apró üvegmorzsákká taposva mindkét lencsét.
Lehajolt, felemelte, alaposan megnézte, majd Víziló Albert szemetese felé dobta. Jócskán mellétalált. Most már néma konokság is látszott Richard arcán – mintha azt mondta volna: Nem akarok többet látni, tehát nem fogok többet látni, ezzel el is van intézve. Mindenből Elegem Lett, Örökre.
– Oda nézz – szólalt meg közönyös, tompa hangon. – Eltörtem a szemüvegem. Volt egy másik is, de azt két hete eltörtem a tornateremben. Így szinte semmit sem látok.
Jack tudta, hogy ez nem igaz, de szólni sem tudott a meglepődéstől. Olyan volt az egész, mintha barátja egy kiszámított, utolsó lépést tett volna az őrület felé.
– Azt hiszem, a lázam is felment – mondta Richard. – Van még aszpirined, Jack?
Jack kihúzta az asztal fiókját, és szótlanul átnyújtotta Richardnak a gyógyszeres dobozt. Richard hatot vagy nyolcat vett be, majd újra lefeküdt.

7

Éjszaka Richard egyre ígérgette, hogy megbeszélik a helyzetüket, de aztán mindig meggondolta magát. Képtelen arról beszélni, hogy elmenjenek innen, képtelen bármiről is beszélni, most, hogy újra belázasodott, és legalább harminckilenc, de inkább negyvenfokos láza van, és sokkal, de sokkal rosszabbul érzi magát. Azt mondta, muszáj újra aludnia.
– Richard, az isten szerelmére! – robbant ki Jackből. – Abszolút cserbenhagysz! Ezt sosem vártam volna tőled...
– Ne légy nevetséges – mondta Richard, és levetette magát Albert ágyára. – Egyszerűen beteg vagyok, Jack. Nem várhatod el tőlem, hogy ilyen őrültségekről beszéljek, mikor ilyen beteg vagyok.
– Richard, azt akarod, hogy elmenjek, és itthagyjalak téged?
Richard Jackre pillantott a válla fölött.
– Úgysem hagysz itt – mondta, és elaludt.

8

Kilenc óra körül az iskolát újra belepte a titokzatos csend, és Richard, talán megérezve, hogy megbomlott elméjét most nem várják újabb megpróbáltatások, felébredt, és azonnal fel is ült az ágyon. Barna foltok jelentek meg a falakon, és azokat nézte, míg Jack el nem indult felé.
– Sokkal jobban érzem magam, Jack – mondta gyorsan.–De tényleg semmi értelme most elmenni, hiszen sötét van, és...
– Ma éjjel el kell mennünk – mondta Jack ellentmondást nem tűrő hangon. – Ők türelmesek, várnak, ameddig kell. A fal kezd penészedni; nehogy azt mondd, hogy te nem látod!
Richard haláli türelemmel elmosolyodott, ami borzasztóan feldühítette Jacket. Szerette Richardot, de ebben a pillanatban boldogan neki tudta volna lapítani a legközelebbi penészes falnak.
Ugyanebben a pillanatban hosszú, kövér fehér bogarak kezdtek beözönleni Víziló szobájába. Úgy nyomultak át a barna penészfoltokon, mintha ott mögöttük keltek volna életre a falban. Tekeregtek, kapálóztak, félig kint, félig bent, majd leestek a padlóra, és vakon az ágy felé másztak.
Jack korábban már arra gondolt, hogy nem tévedett-e az előbb, és vajon Richard látása talán valóban sokat romlott azóta, amikor utoljára találkoztak. De nem. Richard lát rendesen. Mindenesetre semmi nehézséget nem okozott neki, hogy észrevegye a falakból kimászó zselészerű kis szörnyeket. Felsikoltott, szorosan Jackhez lapult, és arcát eltorzította az undor.
– Bogarak, Jack! Jézusom, bogarak! Bogarak!
– Nem lesz semmi bajunk, Richard! – mondta Jack.
Olyan erővel tartotta Richardot, hogy saját magát is meglepte vele. – Várunk reggelig, jó!? Nincs semmi baj!
Tucatjával, százával ömlöttek most már a falakból a puha, viaszfehér, óriási férgek. Néhány szétpattant, mikor földet ért. A többi lustán kúszott feléjük.
– Bogarak, Jézusom, ki kell jutnunk innen, ki kell...
– Hála istennek, a fiúban végre kigyulladt a fény! – mondta Jack.
Bal kezével a hátára dobta a zsákját, a jobbal pedig megragadta Richard könyökét. Az ajtóhoz vezette. Fehér férgek nyomódtak szét a talpuk alatt. Most már patakként ömlöttek a barna foltokból. A mennyezet egyik foltjáról nagy fürt izgő-mozgó féreg esett Jack fejére és nyakába; sebtében lesöpörte őket, és kivezette a sikoltozó Richardot a szobából.
Az hiszem, el tudunk menni, gondolta Jack. Isten segítsen bennünket, talán tényleg sikerül!

9

Újra a közösségi szobában voltak. Kiderült, hogy Richardnak még kevésbé van elképzelése arról, hogyan juthatnak ki a Thayer területéről, mint magának Jacknek. De egy dologban Jack biztos volt: nem fog megbízni a csalóka csendben, és nem mennek ki a Nelson Ház egyetlen kijáratán sem.
A közösségi szoba ablakából balra nézve Jack egy zömök, nyolcszögletű téglaépületet pillantott meg.
– Mi az, Richard?
– Mi? – Richard az udvaron hömpölygő ragacsos, undorító sárfolyamokat nézte a félhomályban.
– Kis, széles épület. Alig lehet innen látni.
– Ó, az a Depó.
– Mi az a Depó?
– A névnek ma már nincs jelentősége – mondta Richard, és továbbra is viszolyogva bámulta a saras udvart. – Mint ahogy a gyengélkedőnk nevének sincs. Tejcsarnoknak hívják, mert igazi tejfeldolgozó üzem volt ott régebben. Úgy 1910-ig. Tradíció, Jack. Nagyon fontos. Ez az egyik oka, hogy szeretem a Thayert.
Richard újabb kétségbeesett pillantást vetett a sáros udvarra.
– Legalábbis, ez az oka, hogy mindig is szerettem.
– Oké, ez volt a Tejcsarnok. De mi van a Depóval? Richard lassan elmerült a Thayer és a tradíció szívmelengető érzéseiben.
– Springfield egész területe egy nagy vasútállomás volt – mondta. – Igazság szerint, abban az időben...
– Melyik időről beszélünk, Richard?
– Ó, az ezernyolcszáznyolcvanas-kilencvenes évekről. Tudod...
Richard figyelme elvándorolt. Rövidlátó szemével a közösségi szoba falait pásztázta, Jack feltételezte, hogy bogarakat keres. Nem volt egy sem... legalábbis egyelőre. De már ki tudott venni néhány növekvő, barna foltot a falakon. A bogarak még nincsenek itt, gondolta, de nemsoká jönni fognak.
– Gyerünk, Richard – csattant fel Jack. – Eddig még sosem kellett rád szólni, hogy ne légy olyan hallgatag!
Richard halványan elmosolyodott. Tekintete visszatért Jack arcára.
– Springfield a három vagy négy legnagyobb vasútállomás és átrakóhely egyike volt Amerikában a múlt század két utolsó évtizedében. Földrajzilag tökéletes a fekvése, mert minden irányból könnyen megközelíthető. – Jobb kezét az arcához emelte, mutatóujját kinyújtva, hogy iskolás gesztussal visszatolja a helyére a szemüvegét, majd rájött, hogy nincs is rajta szemüveg, erre zavartan leengedte a kezét. – Mindenfelé vasúti pályák vezettek Springfieldből. Ez az iskola azért létezik, mert Andrew Thayer meglátta a nagy lehetőséget. Milliókat keresett vasúti szállítással. Főleg a nyugati partra. Ő volt az első, aki felismerte a nyugatra való szállítás fontosságát.
Hirtelen fény gyulladt Jack agyában, élesen megvilágítva minden gondolatát.
– A nyugati partra? – Gyomra összeugrott. Még nem tudta megfogalmazni, amit a vakító fényben felfedezett, de a szó, ami agyába siklott, lángoló volt és teljesen világos: Talizmán!
– Azt mondtad, nyugati part?!
– Persze hogy azt! – Richard furcsán nézett Jackre. – Megsüketültél, Jack?
– Nem – felelte Jack. Springfield a három vagy négy legnagyobb vasútállomás és átrakóhely egyike volt... – Nem, nincs semmi bajom! – Ő volt az első, aki felismerte a nyugatra való szállítás fontosságát...
– Hát, egy pillanatra elég viccesen néztél ki!
Ő volt az első, mondhatni, aki felismerte a vasúton való áruszállítás lehetőségét a Határzónába.
Jack tudta, tökéletesen biztos volt benne, hogy Springfield még most is valamiféle központ. Valószínűleg ezért működött itt Morgan varázslata ilyen jól.
– Hatalmas szénhegyek, rendezőpályaudvarok, mozdonyszínek, átrakóhelyek és legalább kétmillió kilométernyi sínpár és iparvágány volt itt – magyarázta Richard. – A Thayer Iskola egész területét elfoglalta. Ha néhány méter mélyen leásol, még most is találsz salakot, síndarabokat és egy csomó mást. De mostanra csak ez az egy kis épület maradt meg, a Depó. Természetesen sosem lehetett igazi depó, hiszen túl kicsi hozzá. De ez volt az iroda, ahonnan a forgalomirányító meg a fővasutas az egész mindenséget irányította.
– Hát, te aztán jó sokat tudsz az iskoládról – mondta Jack szinte gépiesen – gondolatait még mindig a vakító fény ragyogta be.
– Ez csak a Thayer-tradíció része – felelte egyszerűen Richard.
– Most mire használják?
– Egy kis színház van benne. A színjátszó szakkörnek, de a színjátszó szakkör nem volt túl aktív az utóbbi pár évben.
– Szerinted be van zárva?
– Miért zárná be bárki is a Depót? – kérdezte Richard. – Hacsak nem attól fél, hogy ellopják az 1979-ben előadott színdarab molyrágta jelmezeit!
– Szóval be tudunk menni?
– Gondolom, igen. De miért...
Jack a pingpongasztalok mögötti ajtóra mutatott.
– Mi van ott?
– Pénzbedobós automaták. És egy pénzzel működő mikrohullámú sütő, hogy meg tudjuk melegíteni a fagyasztott ennivalót. Jack...
– Gyere!
– Jack, azt hiszem, újra belázasodtam – mondta Richard halványan mosolyogva. – Lehet, hogy egyszerűen csak itt kellene maradnunk egy kicsit. Alhatnánk a kanapékon...
– Látod azokat a barna foltokat a falon? – kérdezte Jack, élesen a falra mutatva.
– A szemüvegem nélkül hogy látnám?
– Hát pedig ott vannak. És alig egy órán belül fehér férgek kezdenek majd potyogni belőlük...
– Oké, rendben – vágta rá gyorsan Richard.

10

Az automaták bűzlöttek.
Jack látta, hogy a bennük lévő ételek megromlottak. Kék penészréteg vonta be a sajtos szendvicseket és Doritos chipseket. Olvadt fagyi ragadós patakjai csordogáltak a gép alsó résein kifelé.
Jack az ablak felé húzta Richardot. Kinézett, innen elég jól lehetett látni a Depót. Még a kerítés és az iskola területére vezető út is látszott mögötte.
– Pár másodpercen belül kint leszünk – suttogta Jack. Kinyitotta az ablakot.
Ez az iskola azért létezik, mert Andrew Thayer meglátta a nagy lehetőséget... te is meglátod a nagy lehetőséget, Jack? Feltételezte, hogy igen.
– Nincsenek ott kint azok az emberek? – kérdezte idegesen Richard.
– Nincsenek – felelte Jack, újra körülpillantva. De most már úgysem számít, ha ott vannak, ha nem.
A három vagy négy legnagyobb vasútállomás és átrakóhely egyike... milliókat keresett vasúti szállítással... főleg a nyugati partra... ő volt az első, aki felismerte a nyugatra való szállítás fontosságát... nyugatra... nyugatra
Sűrű, öklendeztető bűz áradt be az ablakon, a mocskos sár és rothadó szemét szagának keveréke. Jack egyik lábát átvetette az ablak peremén, és Richard felé nyúlt.
– Gyere – mondta.
Richard hátralépett, arca megnyúlt és iszonyú félelemről árulkodott. – Jack... én nem is tudom...
– Itt minden szétesik – mondta Jack –, és perceken belül férgek fognak nyüzsögni mindenfelé. Na, gyere már! Még meglát valaki, hogy itt ülök az ablakban, és elveszítjük az egyetlen sovány kis esélyünket is, hogy meglógjunk erről a rothadó helyről.
– Nem értek egy szót sem az egészből! – kiáltott fel Richard. – Fogalmam sincs, mi a büdös fene folyik itt!
– Kuss, és gyere! – szólt rá Jack. – Ha nem jössz, itthagylak. Esküszöm, hogy itthagylak. Tudod, hogy szeretlek, de az anyám haldoklik. Itt foglak hagyni, és gondoskodhatsz magadról egyedül!
Richard Jack arcába nézett, és látta – még a szemüvege nélkül is –, hogy Jack nem viccel. Megfogta barátja kezét.
– Istenem, de félek! – suttogta.
– Fel a fejjel! – felelte Jack, és leugrott. Lába cuppogós sarat ért. Richard egy pillanattal később ott állt mellette.
– A Depó felé fogunk menni – suttogta Jack. – Nem lehet több ötven méternél. Ha nincs bezárva, bemegyünk, de ha igen, akkor a Nelson Ház felöli oldalon fogunk elrejtőzni. Ha megbizonyosodunk afelől, hogy senki sem látott bennünket, és még mindig csend van, akkor...
– ...a kerítéshez megyünk.
– Pontosan. – De az is lehet, hogy dobbantanunk kell, de azzal most ne törődj. – El kell jutnunk az útra. Azt hiszem, ha egyszer kijutunk a Thayer Iskola területéről, onnan már minden rendben lesz. Ha megteszünk pár száz métert az úton, és onnan visszanézel, ugyanolyannak fogod látni a könyvtárat és az épületeket, mint máskor.
– De szép is lenne! – mondta Richard szívszorongató sóvárgással a hangjában.
– Oké, akkor kész vagy?!
– Azt hiszem – felelte Richard.
– A Depóhoz rohanunk. Nekilapulunk az oldalának. Guggolva, hogy a bokrok eltakarjanak. Látod a bokrokat?
– Igen.
– Oké... futás!
Ellökték magukat a Nelson Ház falától, és egymás mellett rohantak a Depó felé.

11

Még az út felénél sem voltak, lélegzetük fehér felhőként maradt el mögöttük, lábuk cuppogott a nehéz sárban, mikor a kápolna harangjai veszett, elviselhetetlen lármával megszólaltak. Kutyák vonító kórusa válaszolt a harangoknak.
Visszajöttek, mind az összes visszajött. Jack Richard felé nyúlt, és elkapta a kezét. Ujjaik szorosan összekulcsolódtak.
Richard felkiáltott, és megpróbálta balra húzni. Keze olyan erővel markolta Jacket, hogy szinte a csontjaik érintették egymást. Egy hatalmas, fehér farkas, a Farkasok Egyesületének Elnöke, kanyarodott ki a Depó mögül, és feléjük rohant. Ez a limuzinos öregember, gondolta Jack. Más farkasok és kutyák követték... és Jack hirtelen émelyítőbizonyossággal látta, hogy némelyik nem is kutya, hanem félig átváltozott fiú, a nagyobbak pedig tanárok.
– Mr. Dufrey! – sikoltotta Richard, és szabad kezével előremutatott. (Jé, egész jól látsz, ahhoz képest, hogy nincs szemüveged, Richie fiú, gondolta őrülten Jack). – Mr. Dufrey! Ó, Istenem, Mr. Dufrey! Mr. Dufrey!
Jack most látta először és utoljára a Thayer iskola igazgatóját – alacsony öregember volt fehér hajjal, nagy, kampós orral és egy csimpánz aszott, szőrös testével. Négy lábon rohant a fiúk felé a többiekkel együtt, a négyszögletű kalap frenetikus táncot járt a fején, de nem esett le. Richardra és Jackre vigyorgott, és nyelve hosszan, tekeredve lógott ki nikotintól sárga fogai közül.
– Mr. Dufrey! Ó, istenem! Ó, édes istenem! Mr. Dufrey! Mr. Du...
Egyre erősebben rángatta Jacket balra. Jack ugyan nagyobb volt, de Richardban a pánik ereje dolgozott. Robbanások rázták meg a levegőt. A sűrű, rothadó szemét szaga egyre áthatóbb volt. Jack hallotta a tocsogást és fröcsögést, ahogy sár bugyogott ki a földből A fehér farkas, aki a falkát vezette, egyre közelebb ért, és Richard megpróbált elhúzódni az útjából, a kerítés felé rángatta Jacket, és jól is tette, de nem, mégse volt így jó, mert a Depóhoz kell eljutniuk, nem a kerítéshez! Oda kell jutniuk, igen, mert ez volt a három vagy négy legnagyobb vasútállomás és átrakóhely egyike, mert Andrew Thayer látta meg először a nyugati partra történő vasúti szállítás fontosságát, és mert Andrew Thayer meglátta a nagy lehetőséget, mint ahogy most ő, Jack Sawyer is. Mindez persze csak megérzés volt, de Jack mostanra hitt benne, hogy ezekben a világközi kérdésekben egyedül csak a megérzéseire hagyatkozhat.
– Engedd el az utasodat, Sloat! – makogta Dufrey. – Engedd el az utasodat, ő túl jóképű neked!
De mi az, hogy utas?, hasított Jack eszébe az utolsó pár pillanatban, miközben Richard megpróbálta elrángatni őt a helyes irányból, mire ő visszarántotta Richardot a korcs kutyák, a fehér farkas mögött rohanó fiúk és tanárok felé – a Depó felé. Majd én megmondom neked, ki az utas! Az az utas, aki utazik! És honnan kezd el utazni az utas? Ez az, hát a Depóból...
– Jack! Meg fog harapni! – üvöltötte Richard.
A farkas lehagyta Dufreyt, és feléjük ugrott, állkapcsa kifeszített csapdaként nyílt szét. Mögöttük vastag, roppanó hang dörrent, ahogy a Nelson Ház kettérepedt, mint egy rothadt sárgadinnye.
Most Jack volt, aki iszonyatos erővel markolta Richard kezét, egyre szorosabban és szorosabban ropogtatva ujjcsontjait az őrült éjszakai harangzúgásban, gázbombák fénye és durrogása mellett.
– Kapaszkodj, Richard! – kiáltotta. – Kapaszkodj, Richard, jó erősen!
Most fordított a helyzet; gondolta, most Richard a csorda, és az én utasom. Isten segítsen bennünket!
– Jack! Mi történik? – sikoltotta Richard. – Mit csinálsz? Hagyd abba! HAGYD ABBA! HAGYD...
Richard még mindig kiáltozott, de Jack már nem hallotta.
– Hirtelen, győzedelmesen az elátkozott, nyomorúságos érzés szétpattant az agyában, helyébe világosság költözött.
– világosság és édes, tiszta levegő, mely olyan tiszta, hogy fél mérföldről meg lehet érezni a frissen kihúzott retek szagát, Jack hirtelen úgy érezte, hogy egyszerűen csak el kellene löknie magát a földtől, és egyetlen ugrással át tudná ugrani az egész iskolát... vagy hogy fel tudna repülni, mint azok az emberek, akiknek szárny volt a hátukra erősítve.
Ó, fény és tiszta levegő váltotta fel a sötét, rothadó szemét bűzét, és egy pillanatra minden tisztának tűnt; egy pillanatra minden csupa szivárvány, szivárvány, szivárvány volt.
Tehát Jack Sawyer átment a Territóriumokba, miközben rohant a Thayer Iskola udvarán át, harsogó harangok és ugató, vonító kutyák kórusától kísérve.
És ezúttal magával rángatta Morgan Sloat fiát is.

KÖZJÁTÉK
Sloat ideát / Orris a Territóriumokban (III.)

Nem sokkal reggel hét óra után, annak az éjszakának a reggelén, amikor Jack és Richard átmentek a Territóriumokba, Morgan Sloat kanyarodott be a Thayer Iskola főépülete elé. Leparkolt. A parkolóhely elé CSAK ROKKANTAKNAK felirat volt festve. Sloat közönyösen pillantott a feliratra, a zsebébe nyúlt, előhúzott egy kokainos üvegcsét, és nagyot szippantott belőle. Pár pillanat múlva a világ megtelt színekkel és élettel. Csodálatos anyag volt. Az jutott eszébe, hogy vajon lehetne-e a Territóriumokban is termelni, és ott nem lenne-e még hatásosabb.
Maga Gardener ébresztette Sloatot Beverly Hills-i otthonában éjjel kettőkor, hogy elmondja neki, mi történt – Springfieldben akkor volt éjfél. Gardener hangja remegett; félt, hogy Morgan dühöngeni fog, amiért Jack Sawyer kicsúszott a markából.
– Az a fiú... az a rossz, rossz fiú...
Sloat nem kezdett el dühöngeni. Sőt fantasztikusan nyugodt volt. Az eleve elrendelés érzése költözött belé, ami feltehetőleg énjének másik feléből jött – az „Orrisságából”, ahogy ő maga megfogalmazta, leendő királyságára utalva.
– Csillapodj le – mondta nyugtatóan. – Ott leszek, amilyen gyorsan csak lehet. Tarts ki, barátom!
Lerakta a kagylót, mielőtt Gardener bármit is válaszolhatott volna, és visszafeküdt az ágyába. Összekulcsolta a kezét a hasán, és becsukta a szemét. Pillanatnyi súlytalanság... épp csak egy pillanatnyi... majd mozgást érzett maga alatt. Bőrszíjak csattogását hallotta, vasrugók nyikorgását és sofőrjének káromkodását.
Orrisi Morganként nyitotta ki a szemét.
Ahogy mindig, első reakciója most is a féktelen öröm volt: emellett a kokain gyerekeknek való aszpirinnek tűnt. Mellkasa keskenyebb, súlya kisebb lett. Morgan Sloat pulzusa percenként nyolcvanöt és százhúsz között mozgott, attól függően, hogy mennyire volt ideges, míg Orrisé soha nem emelkedett hatvanöt fölé. Morgan Sloat szeme jó volt, de Orrisi Morgané természetesen még sokkal élesebb. A száguldó hintó repkedő függönyén keresztül mindent észrevett, ami az út mellett volt. Sloat szaglását eltompította a kokain, Orrisé olyan finom volt, hogy tökéletesen meg tudta különböztetni a föld, a levegő, a növények, az állatok és minden más szagát egymástól – mintha minden egyes molekulát képes lenne egyenként érzékelni és értékelni.
Egy üres kétszemélyes ágyat hagyott maga mögött, melyen még ki lehetett venni jókora testének lenyomatát. Itt olyan kényelmes és puha ülésen ül, amilyen még a legdrágább Rolls-Royce-ban sincs, és a Határzóna végébe hajtanak nyugatnak, egy Határzóna Depónak nevezett helyhez. Egy Anders nevű emberhez. Tudta mindezt, pontosan tudta, hogy hol van és mit csinál, mert Orris még mindig itt volt, a fejében – úgy beszélt hozzá, mint ahogy álmodozás közben az agy jobb féltekéje beszél a racionális bal féltekéhez – halkan, de tökéletesen tisztán. Sloat ugyanezen a halk hangon szólt Orrishoz, amikor az ment néhányszor át őhozzá. Mikor az egyik átment, és belépett az Ikrének a testébe, az olyan volt, mint valami kellemes birtokbavétel. Sloat már sok vad birtokbavételről olvasott, és bár a téma nem érdekelte különösebben, úgy gondolta, hogy néha más világok vándorló utazói erőszakkal vették birtokba valami szegény flótás testét, majd mikor eltávoztak belőle, a fickó, mivel képtelen volt felfogni, mi történt vele, teljesen becsavarodott. Ez nagyon is valószínű volt, hiszen szegény Orris is megzavarodott egy kissé az első két-három alkalommal, mikor ő átugrott a Territóriumokba, bár Orris legalább annyira találta a testcserét izgalmasnak, mint rémisztőnek.
A hintó nagyot zökkent – a Határzónában olyannak kellett elfogadni az utakat, amilyenek voltak, még jó, hogy voltak egyáltalán. Orris felemelkedett az ülésről, és dongalábába fájdalom hasított.
– Tartsd egyenesben, az isten verjen meg! – kiáltotta a sofőr. Ostora csattogott. – Gyerünk, döglött lotyók kölkei, gyerünk!
Sloat elvigyorodott az ittlét örömétől, bár tudta, hogy csak pár percet marad. Már tudta, amit tudnia kellett; Orris hangja elmondta neki. A hintó még hajnalban oda fog érni a Határzóna Depóhoz, ami a Thayer Iskola a másik világban. Akkor el tudják kapni őket, ha még ott vannak, de ha nem, akkor az Elátkozott Világ várja őket. Fájt neki és feldühítette, hogy Richard a Sawyer kölyökkel van, de ha áldozatot kell hoznia... nos, Orris is elvesztette a fiát, és túlélte.
Jacket egyedül az tartotta még mindig életben, hogy neki nem volt Ikre – mikor átment az egyik világból a másikba, mindig ugyanannak a helynek a másik világbeli megfelelőjére érkezett. Ellenben Sloat mindig oda jutott, ahol Orris volt éppen, vagyis általában sok-sok mérfölddel odébb, mint szerette volna... mint ahogy most is. Szerencséje volt a pihenőhelynél, de Sawyernek még nagyobb szerencséje volt.
– Nemsoká el fog fogyni a szerencséd, kis barátom – mondta Orris. A hintó újra nagyot zökkent, Orris arca eltorzult, majd elvigyorodott. Annak ellenére, hogy a végkifejlet egyre bonyolultabb és egyre hosszabb, maga a megoldás nagyon egyszerű lesz.
Elég volt.
Becsukta a szemét, és összekulcsolta a karját. Egy pillanatra újra fájdalom hasított deformált lábába... és mikor kinyitotta a szemét, lakásának a mennyezetét látta meg. Mint mindig, most is volt egy másodperc, mikor a súlytöbblet émelyítő erővel ránehezedett, és a szívverése meglepetten duplázódott meg, de aztán beállt a normális ütemre.
Felkelt, és a Nyugati Parti Repülőtársaság számát tárcsázta. Hetven perccel később már fel is szállt vele a Lear gép, és a meredek felszállás most is az ismerős érzést keltette benne – mintha egy rakétát erősítettek volna a fenekére.
Központi idő szerint reggel öt óra ötvenkor landoltak Springfieldben, épp amikor Orris odaérkezhetett a Határzóna Depóhoz a Territóriumokban. Sloat bérelt egy Sedan-t a Herztől, és már ott is volt. Azért az amerikai utazásnak is megvoltak a maga előnyei.
Kiszállt a kocsiból, és pont akkor sétált be a Thayer Iskola területére, amit a fia nemsokkal azelőtt hagyott el, mikor megszólalt a reggeli harangszó.
Minden ugyanolyan volt, mint minden más reggelen a Thayerben. A kápolna harangjai a szokásos reggeli dallamot játszották, valami klasszikus dalt, amely hasonlít a „Te Deum”-ra, de nem az. Diákok haladtak el Sloat mellett az étkező vagy a tornaterem felé tartva. Lehet, hogy egy kicsit csendesebbek voltak, mint máskor, és mindegyik arcán ugyanaz a kifejezés ült – sápadtak és kissé kábák voltak, mintha mindannyian ugyanazt a rémálmot látták volna az éjszaka.
Ami persze így is volt, gondolta Sloat. Megállt egy pillanatra a Nelson Ház előtt, és elgondolkodva nézte. Egyszerűen fogalmuk sem volt, hogy alapvetően milyen valótlanok, mint minden teremtmény, aki a világok közti vékony sávban él. Elsétált a ház oldalához, és látta, hogy a gondnok nagy halom törött üvegcserepet söpör össze az ablakok alól. Hajlott háta fölött Sloat belátott a Nelson Házba, ahol Albert, a Víziló szokatlanul csendesen, merev tekintettel bámulta a tévé képernyőjét.
Sloat a Depó felé indult, és gondolatai visszatértek ahhoz az időhöz, amikor Orris először jött át ebbe a világba. Szinte nosztalgiával gondolt rá, ami, ha jól belegondol az ember, meglehetősen groteszk, hiszen majdnem meghalt akkor. Mindketten majdnem meghaltak. De az az ötvenes években volt, és most ő van az ötvenes éveiben – és ez borzasztó nagy különbség.
Éppen jött visszafelé az irodából, és a város a naplemente sárgás, piszkos fényeiben ragyogott – ez még azelőtt volt, hogy a szmog igazán megsűrűsödött Los Angelesben. A Sunset sugárúton megállt, hogy megnézze az új Peggy Lee-lemezt reklámozó plakátot, mikor agyában hidegséget érzett. Olyan volt, mintha egy hideg vizes forrás fakadt volna fel hirtelen a tudatalattijában, valami bizarr dolgot spriccelve szét, mely olyan volt... olyan volt...
(mint a sperma)
...hát nem is tudja pontosan, milyen volt. Csak azt tudja, hogy aztán meleg lett, és hirtelen felismerte, hogy ez ő, Orris, és minden a feje tetejére állt, mintha valaki fejre állította volna a kocsit – és már Orris ült az 1952-es Ford kormányánál, Orrison volt a dupla gombolású, barna zakó és a John Peske nyakkendő, Orris volt, aki lenyúlt az ágyékához, nem fájdalmában, hanem viszolygó kíváncsiságában – Orris, akin természetesen még sosem volt feszes alsónadrág.
Volt egy pillanat, emlékezett vissza, amikor a Ford majdnem felkanyarodott a járdára, de akkor Morgan Sloat – nem lebecsülendő erőfeszítéssel – magához ragadta a kormányt, és hagyta, hogy Orris hadd csapongjon szabadon, kuncogva, szinte félőrülten az örömtől. És ami Morgan Sloatból maradt, az is veszettül örült, úgy érezte magát, mint mikor az ember először vezeti körbe a legjobb barátját az új otthonában, és látja, hogy a barátjának éppúgy tetszik minden, mint neki.
Orris bekanyarodott egy gyorsbüféhez, és a számára ismeretlen papírpénzzel való némi küszködés után rendelt egy hamburgert, egy sült krumplit és egy csokiturmixot; a szavak oly könnyedén jöttek ki a száján, mint egy feltörő patak kristálytiszta vize. Orris először óvatosan harapott bele a hamburgerbe, de aztán úgy habzsolta be, mint Farkas az ő első hamburgerét. Egyik kezével a sült krumplit tömte a szájába, míg a másikkal a rádió gombját csavargatta, egyik állomásról a másikra ugrált, hangos jazz, pergő rock and roll és operaária váltogatták egymást. Beszippantotta a turmixot, és rendelt mindenből még egyet.
A második hamburger felénél kezdtek rosszul lenni – Sloat ugyanúgy, mint Orris. A sült hagyma hirtelen túl erősnek, túl émelyítőnek tűnt, és mindent beborított a kipufogógáz szaga. Karja hirtelen veszettül viszketni kezdett. Lerántotta magáról a dupla gombolású zakót (a második, ezúttal kávéízű turmix az oldalára dőlt, és ráfolyt a Ford első ülésére), és a karjára nézett. Ronda vörös foltok púposodtak rajta még erősebb vörös pöttyel a közepükön, és egyre több lett belőlük. Felfordult a gyomra, kihajolt az ablakon, és miközben telehányta az ablakra erősített tálcát, érezte, hogy Orris kezdi elhagyni a testét, visszamegy a saját világába...
– Segíthetek, uram?
– Hmmm? – Megzavarva merengésében Sloat meglepetten nézett körül. Egy magas, szőke fiú állt mellette, aki szemmel láthatóan a felső tízezerhez tartozott. Makulátlan kék zakó, nyitott nyakú fehér ing és kopott Levi's farmer volt rajta.
Eltűrte a haját a szeméből, melyben Sloat ugyanazt a kába kifejezést látta, mint mindegyik más fiúéban.
– Etheridge vagyok, uram. Csak azt kérdeztem, hogy segíthetek-e valamiben, mert olyan elveszettnek látszott.
Sloat elmosolyodott. Nem, fiam, te látszol elveszettnek, gondolta, de nem mondta ki. Minden tökéletesen rendben volt. A Sawyer fattyú még mindig szabadon mászkál gondolta, de tudja, hova tart, és ez azt jelenti, hogy a fiú láncon van. Láthatatlan láncon, de mégis láncon.
– Csak elmerültem a múltban egy kicsit – felelte. – A régi időkben. Nem vagyok idegen itt, Mr. Etheridge, ha emiatt aggódott. A fiam itt tanul. Richard Sloat.
Etheridge tekintete még álmodozóbbá vált egy pillanatra – értetlenül nézett Sloatra. Aztán felderült az arca.
– Hát persze, Richard – mondta.
– Nemsokára találkozom az igazgatóval, csak előtte körül akartam nézni egy kicsit.
– Akkor minden rendben van. – Etheridge az órájára nézett. – Asztalügyeletes vagyok ma reggel, szóval ha biztos benne, hogy nem segíthetek semmit, akkor...
– Biztos vagyok benne.
Etheridge bólintott, nagyon halványan rámosolygott, aztán elindult.
Sloat még nézte egy darabig, aztán megvizsgálta a talajt közte és a Nelson Ház között. Újra észrevette a törött ablakot. Szép dobás volt. A két fiú valahol a Nelson Ház és a nyolcszögű épület között mehetett át a Territóriumokba. Követhetné őket; csak be kell lépnie – az ajtón nem volt zár –, és már el is tűnhet. Ott jelenne meg, ahol Orris teste éppen ebben a pillanatban van. Valahol a közelben lenne; még az is lehet, hogy éppen a Depó előtt, most biztos nem kell attól félnie, hogy több száz mérföldre kerül a céljától az átmenetellel, amit aztán csak hintóval vagy gyalog tehetne meg.
A fiúk nagy valószínűséggel már úgyis továbbálltak. Az Elátkozott Világba. És ha ez így van, akkor az Elátkozott Világ végez majd velük. És Napfény Gardener Ikre, Osmond nagyon is készségesen kiszorít majd minden információt Andersből. Osmond és az az undorító fiacskája. Semmi szükség rá, hogy átmenjen.
Hacsak magáért az átruccanásért nem, hogy pár percre újra Orisszá válhasson.
És hogy Biztos Legyen a Dolgában. Apró gyerekkorától kezdve alapelve volt, hogy mindig Legyen Biztos a Dolgában.
Még egyszer körülnézett, hogy lássa, Etheridge nincs-e még mindig a közelében, majd kinyitotta a Depó ajtaját, és bement.
Állott szag csapta meg, ami újra nosztalgiát ébresztett benne – régi arcfesték és vászon szaga. Egy pillanatra az az őrült ötlete támadt, hogy talán nemcsak egyszerűen átment egyik világból a másikba; úgy érezte, mintha visszarepült volna az időben oda, amikor még Phil Sawyer és ő színházrajongó diákok voltak.
Aztán szeme hozzászokott a sötétséghez, és ahogy meglátta a díszletet, azonnal tudta, hogy legutoljára a Holló-t adták elő a kis színházban.
Megállt egy pillanatra, mélyen belélegezte a poros levegőt, majd tekintetét az egyik kis ablakon beeső poros napsugárra vetette. A fény megingott, hirtelen mélyebb aranyszínre váltott, és már át is ért a Territóriumokba. Ennyi volt az egész. A változás most borzasztó gyorsan folyt le, elmaradt a szokásos émelyítő érzés, amit a két világ közti lebegéskor szokott átélni, s amelynek hosszúsága egyenes arányban volt azzal, hogy Sloat és Orris földrajzilag milyen messze voltak egymástól az átmenet pillanatában. Egyszer, mikor Japánból ment át, ahol a Shaw testvérekkel kötött szerződést egy szörnyű regényről, melyben több hollywoodi sztárral végez egy becsavarodott nindzsa, a szünet olyan hosszú volt, hogy már attól félt, örökre elveszett a világok közti végtelen, üres purgatóriumban. De ez alkalommal közel volt... nagyon közel! Ez is egyike volt azoknak az alkalmaknak, gondolta
(Orris gondolta),
mikor olyan érzés tölti el, mintha egy férfi és egy nő egyszerre jutna az orgazmushoz, s utána mind a ketten meghalnak.
A száraz festék és vászon szagát a Territóriumokban égő petróleum kellemes, könnyű illata váltotta fel. Az asztalon álló lámpa halványan világított, sötét füstpamacsokat eregetve a levegőbe. Bal oldalán meg volt terítve egy asztal, ételmaradékok látszottak durva tányérokon. Három tányéron.
Orris előrelépett, kicsit húzva dongalábát, mint mindig. Felkapta az egyik tányért, a lámpa fénye megcsillant az alján lévő zsíron. Ki evett ebből? Anders, vagy Jason, vagy Richard... a fiú, aki Rushton is lenne, ha a fiam nem halt volna meg?
Rushton a Nagy Háztól nem messze lévő medencébe fulladt bele. Piknikezni voltak. Orris és a felesége rengeteg bort ittak. A nap forrón sütött. A fiú, aki alig nőtt még ki a csecsemőkorból, szunyókált. Orris és a felesége szeretkeztek, aztán ők is elaludtak az édes délutáni napfényben. Orris a gyerek sikolyaira ébredt. Rushton felébredt, és bemászott a medencébe. Tudott annyira kutyaúszásban kapálózni, hogy a medence szélénél lubickolhasson. Orris bevetette magát a vízbe, és olyan gyorsan úszott a kapálózó fiú felé, amilyen gyorsan csak tudott. A lába volt az oka, az átkozott lába volt az oka annak, hogy nem tudott gyorsabban úszni, és így nem tudta megmenteni a fia életét. Mikor odaért a fiúhoz, az már lesüllyedt a víz alá. Orris elkapta a haját, kirántotta a vízből... de addigra Rushton már kék volt és halott.
Margaret saját kezével vetett véget életének alig hat héttel később.
Hét hónappal az eset után Morgan Sloat fia is majdnem megfulladt egy úszóedzés alkalmával. Ő is kék volt és halott, mint Rushton, mikor kihúzták a medencéből... de a mesterséges lélegeztetéstől visszatért belé az élet.
Isten útjai kifürkészhetetlenek, gondolta Orris, majd mély, elmosódott horkolást hallott, és hátrarántotta a fejét.
Anders, a Depó őre feküdt a sarokban egy raklapon, bő térdnadrágja fel gyúródott az alsónadrágjáig. Egy felborult, földes cserépkancsó feküdt a közelében. A bor nagy része a hajára ömlött.
Újra felhorkantott, majd felnyögött, mintha rosszat álmodna.
Bármilyen szörnyűségről is álmodsz, az nem lehet rosszabb, mint a jövőd, gondolta Orris vigyorogva. Egy lépéssel közelebb ment, köpenye a lába körül repdesett. Szánalom nélkül nézett le Andersre.
Sloat képes volt kitervelni egy gyilkosságot, de mindig Orris volt az, aki átment a másik világba, és végrehajtotta. Orris volt Sloat testében, amikor megpróbálta egy párnával megfojtani Jack Sawyert, míg a háttérben egy izgatott riporter birkózómérkőzést közvetített. Orris volt az, aki felügyelte a Phil Sawyer elleni merényletet Utahban (csakúgy, mint Ikre, a nemes Philip Sawtelle herceg elleni merényletet is a Territóriumokban).
Sloat kívánta a vért, de ugyanakkor allergiás is volt rá, mint Orris az amerikai ételekre és levegőre. Orrisi Morgan, gúnynevén Tuskólábú, volt az, aki elvégezte a Sloat által kitervelt koszos munkát.
Az én fiam meghalt; az övé még él. Sawtelle fia meghalt; Sawyeré még él. De ezen lehet változtatni. Változtatni fogok. Nem lesz nektek semmiféle Talizmánotok, drága kis barátaim! Most Oatley radioaktív változata vár rátok, és mindketten jöttök egy halállal, hogy beálljon az egyensúly. Isten útjai kifürkészhetetlenek.
– És ha Isten nem végzi el a dolgot, hát majd én elvégzem – mondta hangosan.
A földön fekvő férfi felnyögött, mintha hallotta volna a megjegyzést. Orris újabb lépést tett felé, mint aki mindjárt belerúg, de hirtelen megmerevedett. A távolból nyerítést, lódobogást, keréknyikorgást és kiáltozást hallott.
Osmond lesz az. Helyes. Majd ő elintézi itt a dolgot – neki semmi kedve nem volt egy másnapos férfit kikérdezni, főleg hogy úgyis tudja, mit fog mondani.
Orris átvágott a szobán, kinyitotta az ajtót, és kinézett a csodálatos barackszínű territóriumokbeli napfelkeltére. Abból az irányból – a napfelkelte irányából – közeledtek a száguldó hintó zörejei. Még egy pillanatot adott magának, hogy fürödjön a varázslatos ragyogásban, majd nyugatnak fordult, ahol az ég és a föld még mindig sötét volt – kivéve ahol az első napsugár megcsillant két éles, párhuzamos vonalon.
Fiúk, a halálotokba indultatok, gondolta Orris elégedetten... majd újabb gondolat ötlött az agyába, mely még nagyobb elégedettséggel töltötte el: lehet, hogy a haláluk már be is következett.
– Helyes – mondta Orris, és becsukta a szemét.
Egy pillanattal később Morgan Sloat a Thayer Iskola kis színházának a kilincsét markolta, kinyitotta a szemét, és a saját visszaútjára gondolt a nyugati partra.
Lehet, hogy itt az ideje egy kis kerülőt tenni az emlékekben, gondolta. Egy Point Venuti nevű kaliforniai városba.
De talán először keletre kéne menni – meglátogatni a Királynőt –, és aztán...
– A tengeri levegő – szólalt meg a színház csendjében – jót fog tenni nekem.
Kortyolt egy nagyot a zsebében lévő üvegcséből (már alig érezte a vászon és az arcfesték szagát), és így, felfrissülve elindult lefelé a kocsijához.

NEGYEDIK RÉSZ
A Talizmán

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET
Anders

1

Jack hirtelen észrevette, hogy bár még mindig szalad, lába a levegőt hasítja, mint valami rajzfilmfiguráé, amelynek még van ideje egy-két meglepett lépést tenni, mielőtt lezuhan a több száz méter mély szakadékba. De ő csak másfél métert zuhant, s meg is tudott volna maradni a lábán, ha Richard nem zuhan a nyakába.
– Vigyázz, Jack! – kiáltotta, bár ő maga éppenséggel nem nagyon vigyázott, hiszen mindkét szeme szorosan be volt csukva. – Vigyázz a farkasra, Jack! Vigyázz Mr. Dufreyra! Vigyázz...
– Hagyd abba, Richard! – Ezek a sikolyok jobban megijesztették, mint minden korábbi borzalom. Richard őrültnek tűnt, teljesen őrültnek. – Hagyd abba! Nincs semmi bajunk! Elmentek!
– Vigyázz Etheridge-re! Vigyázz a bogarakra! Vigyázz, Jack!
– Richard! Elmentek! Nézz körül, Jason szerelmére! – Jack még maga sem nézett körül, de anélkül is tudta, hogy sikerült nekik – a levegő édes volt, az éjszaka tökéletesen csendes, és áldott, meleg szellő fújdogált.
– Vigyázz, Jack! Vigyázz, Jack! Vigyázz, vigyázz...
Mint valami horrorfilm visszhangja, fejében még ott csengtek a kutya-fiúk ugatásai a Nelson Ház előtt. Kéééé-em-kéééeeeem-kéééeeem! Éb-reggy, éb-reggy, éb-reggy!
– Vigyázz, Jack! – könyörgött Richard. Arccal a földre dőlt, és úgy nézett ki, mint egy hithű mohamedán, aki eldöntötte, hogy jóban akar lenni Allahhal. – VIGYÁZZ! A FARKAS! A FIÚK! AZ IGAZGATÓ! VIGYÁ...
Jack rémülten arra gondolt, hogy a barátja tényleg megőrült; a gallérjánál fogva idegesen felrántotta, és jó erősen pofon vágta.
Richard szóáradata azonnal elhalt. Jackre meredt, és az látta saját vöröslő kéznyomát Richard halálsápadt arcán. Szégyenkezését azonnal kíváncsiság váltotta fel: meg kell tudniuk, hol vannak. Fény biztosan volt, egyébként nem láthatta volna a keze nyomát.
A válasz egy része belülről jött – biztos volt és megfellebbezhetetlen... már amennyire lehetett.
A Határzóna, Jack. A Határzónában vagy.
De most először is Richardot kell észhez térítenie.
– Jól vagy, Richie?
Richard sértett, néma meglepetéssel nézett Jackre.
– Megütöttél, Jack.
– Pofon ütöttelek. Ezt kell csinálni azzal, aki hisztériázik.
– Én nem hisztériáztam! Én soha életemben nem hiszté... – Richard hirtelen elhallgatott. Talpra ugrott, és vadul körülnézett. – A farkas! Vigyáznunk kell a farkassal, Jack! Ha átjutunk a kerítésen, nem tud utánunk jönni!
Ezzel el is sprintelt volna a sötétségbe, hogy megkeresse a másik világban hagyott kerítést, ha Jack nem ragadja meg és nem tartja vissza.
– Eltűnt a farkas, Richard.
– Mi?
– Sikerült.
– Miről beszé...
– A Territóriumok, Richard! A Territóriumokban vagyunk, Richard! Átjöttünk! – És közben majdnem kirántottad a karomat a helyéről, te hitetlen, gondolta Jack, sajgó vállát masszírozva. Ha legközelebb megpróbálok magammal húzni valakit ideátra, keresek majd egy nagyon kis srácot, aki még hisz a Mikulásban és a húsvéti nyusziban.
– Ez nevetséges – mondta Richard lassan. – A Territóriumok nem létezik, Jack.
– Ha tényleg nem létezik, akkor hogy lehet, hogy az a nagy fehér farkas nem harapdálja a fenekedet? – kérdezte Jack felhúzott szemöldökkel. – Vagy az a hülye igazgatód?
Richard Jackre nézett, kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, majd újra becsukta. Ezúttal nagyobb figyelemmel nézett körül (legalábbis Jack ezt remélte). Jack is körülnézett, és teliszívta tüdejét a tiszta levegővel. Morgan és vadállathada bármelyik percben megjelenhetnek, de addig is ki akarta élvezni azt az állati örömöt, ami mindig eltöltötte a Territóriumokban.
Egy mezőn álltak. Magas, sárgás, kalászos fű vette őket körül, nem búza, de valami ahhoz hasonló; valami ehető gabona, az biztos – ameddig a szem ellát. A meleg szellő rejtélyes és csodálatos hullámokat varázsolt a tájba. A jobb oldalon egy faépület állt egy apró dombon, póznára akasztott lámpa égett előtte. Vakító sárga láng égett a lámpa csillogóan tiszta üvegburája alatt. Jack látta, hogy az épület nyolcszögletű. A két fiú a ház előtti lámpa fénykörének a legszélén jött át a Territóriumokba – és Jack látott valamit a fénykör másik végében, valami fémeset, ami törött sugarakban verte vissza a lámpa fényét. Jack hunyorított, hogy jobban lássa azt a halvány, ezüstös csillogást... és aztán megértette. Amit érzett, az sokkal közelebb állt egy elvárás beteljesülésekor érzett elégedettséghez, mint meglepetéshez. Olyan volt, mintha egy kirakós játék két nagy része – az egyik az igazi Amerikában van, a másik pedig itt – egyszer csak szépen összepasszolt volna.
Vasúti sínek voltak. És bár lehetetlen volt megmondani az irányukat a sötétben, Jack szinte biztos volt benne, hogy tudja, merre futnak a sínek:
Nyugatnak.

2

– Gyere! – mondta Jack.
– Nem akarok felmenni oda – felelte Richard.
– Miért?
– Túl sok őrültség folyik itt. – Richard megnyalta a száját.
– Bármi lehet abban az épületben. Kutyák. Őrült emberek.
– Újra megnyalta a száját. – Bogarak.
– Mondtam neked, hogy most már a Territóriumokban vagyunk. Az őrültség mind eltűnt – itt tiszta a levegő. Az istenit, Richard, hát nem érzed?!
– Nincs olyan, hogy Territóriumok – mondta vékony hangon Richard.
– Nézz körül!
– Nem – felelte Richard. Hangja vékonyabb volt, mint valaha, egy makacs, nyafka kisgyerek hangján beszélt.
Jack megmarkolt egy nagy halom vastag kalászt.
– Ide nézz!
Richard elfordította a fejét.
Jacknek úgy kellett visszafognia magát, hogy ne rázza meg jó alaposan a barátját.
Helyette inkább elszámolt tízig, majd félretolta maga előtt a gabonát, és elindult felfelé a kis dombon. Lenézett, és látta, hogy most bőrnadrág van rajta. Richard is hasonlóképp volt felöltözve, nyakában piros pöttyös selyemkendővel, úgy nézett ki vele, mintha most lépett volna le egy Frederick Remington-festményről. Jack a nyakához nyúlt, és érezte, hogy neki is ugyanolyan selyemkendője van. Kezét végigfuttatta a testén, és észrevette, hogy Myles P. Kiger csodálatosan meleg kabátját mexikói poncsó váltotta fel. Biztosan úgy nézek ki, mint egy Taco Bell-hirdetés, gondolta vigyorogva.
Mérhetetlen rémület ömlött szét Richard arcán, mikor látta, hogy Jack elindul felfelé, és otthagyja őt egyedül a domb aljában.
– Hova mész?
Jack Richardra nézett, és visszajött. Kezét Richard vállára tette, és józanul, mélyen a szemébe nézett.
– Nem maradhatunk itt – mondta. – Valószínűleg látták néhányan, mikor átjöttünk. Lehet, hogy nem tudnak azonnal utánunk jönni, de az is lehet, hogy igen. Nem tudom. Annyit tudok az itteni törvényekről, mint amennyit egy ötéves gyerek tud a mágnesességről – és egy ötéves gyerek csak annyit tud róla, hogy a mágnesek néha vonzzák egymást, néha meg taszítják. De egyelőre pont elég ennyit tudnom. Le kell lépnünk innen. Ennyi.
– Csak álmodom ezt az egészet, tudom, hogy csak álmodom.
Jack a nyolcszögletű faépület felé bólintott.
– Vagy jössz velem, vagy itt maradsz. Ha itt akarsz maradni, visszajövök érted, miután megnéztem, mi az az épület.
– Ez az egész nem is történik – felelte Richard. Ködösen bámult kifejezéstelen csupasz, szemüveg nélküli szemével. Egy pillanatra felnézett a fekete égre, a furcsa ismeretlen csillagképekre, megrántotta a vállát, majd elfordult. – Lázas vagyok. Influenzám van. Tudom, hogy influenzajárvány volt. Delíriumban vagyok. Vendégszerepelsz a delíriumomban, Jack.
– Jó, majd belépünk a Delíriumi Színészek Szövetségébe – mondta Jack. – Addig is, miért nem fogadod el ezt az egészet úgy, ahogy van, Richard? Ha ez az egész nem is történik, igazán nincs mitől félned!
Újra nekiindult az emelkedőnek, és azt gondolta, még egy-két ilyen Alice a Csodaországban-féle párbeszéd, és meg lesz róla győződve, hogy ő is megőrült.
Félig felért a domboldalon, mikor Richard utolérte.
– Visszajöttem volna érted – mondta Jack.
– Tudom – felelte Richard –, de azt gondoltam, hogy akár együtt is mehetünk. Ez az egész úgyis csak egy álom.
– Maradj csendben, hátha van ott fent valaki – mondta Jack. – Mintha az előbb kinézett volna valaki az első ablakon.
– Mit fogsz csinálni? – kérdezte Richard. Jack elmosolyodott.
– Improvizálok, Richie fiú – felelte. – Azt csinálom, mióta eljöttem New Hampshire-ből. Improvizálok.

3

Elérték a verandát. Richard hirtelen vadul megmarkolta Jack vállát. Jack kimerülten fordult hátra; kezdett elege lenni barátja rémüldözéséből.
– Mi van? – kérdezte.
– Ez egy álom, most már biztos – mondta Richard –, és be is tudom bizonyítani neked!
– Hogy?
– Már nem angolul beszélünk, Jack! Más nyelven beszélünk. Folyékonyan beszélünk egy nyelven, de ez nem angol!
– Aha – felelte Jack. – Bizarr, mi!?
Elindult felfelé a lépcsőn, maga mögött hagyva a tátott szájú Richardot.

4

Richard most gyorsan összeszedte magát, és sietve követte Jacket. A lépcső deszkái korhadtak, lazák és csúszósak voltak. A vastag gabona itt-ott kibújt a deszkák repedésein. A mély sötétségből a két fiú álmos rovarok dünnyögését hallotta – nem éles tücsökciripelés volt ez, hanem egy édesebb hang, sokkal, sokkal édesebb, mint odaát, gondolta Jack.
A kinti lámpa most már a hátuk mögött volt, árnyékukat hosszan előreküldte, ferdén felfuttatva az ajtóra. Kopott felirat volt az ajtón. Egy másodpercig Jack azt hitte, hogy furcsa, cirill betűket lát, de aztán kitisztultak. Az volt, amire számított: DEPÓ.
Jack felemelte a kezét, hogy kopogjon, aztán megrázta a fejét. Nem. Nem fog kopogni. Ez nem egy privát épület; a felirat is azt mondja, hogy DEPÓ, ami nyilvános helyiséget jelent – olyat, mint például egy buszpályaudvar vagy egy vasútállomás vagy egy rakétakilövő-hely rakodóterme.
Benyitott. Egyszerre találta magát szemben egy barátságos lámpa fényével és egy barátságtalan hanggal.
– Mennyé innét, te ördög! – kiáltott fel egy recsegős hang. – Mennyé e, maj rögge megyök! Esküszöm! A vonat benn áll a pajtába! Mennyé e! Megesküttem, hogy emegyök, szóva emegyök, de most HAGGYÁ ... mennyé innét oszt haggyá engem békén!
Jack megdermedt. A szoba tiszta volt, de nagyon régi. A falak szinte hullámosak voltak a szörnyűségesen megvetemedett deszkáktól. Egy bálnavadászhajó nagyságú postakocsi képe lógott a falon. Ősrégi pult osztotta ketté a szobát, a felszíne legalább olyan hullámos volt, mint a falaké. A mögötte lévő falon egy palatábla lógott. Rajta két oszlop, az egyik tetején POSTAKOCSIK ÉRKEZÉSE, a másikén POSTAKOCSIK INDULÁSA felirattal. Erre aztán nem mostanában írtak utoljára, gondolta Jack a táblát nézve. Nagyon úgy néz ki, hogy a legpuhább kréta legfinomabb érintésére is azonnal darabokban potyogna a viharvert padlóra.
A pult egyik oldalán óriási homokóra állt; Jack még sohasem látott ekkorát – körülbelül két és fél literes üvegedény volt zöld homokkal megtöltve.
– Haggyon engem békibe, hajja! Megígértem, hogy emegyök, oszt akkó e is megyök! Kérőm, Morgan! Megígértem, oszt ha nem hisz neköm, hát nézzön be a pajtába! A vonat kész van, esküszöm, kész van!
Még jó hosszan folyt a siránkozás ugyanebben a stílusban. Egy nagy termetű, idős férfi felől jött, aki a szoba távolabbi sarkában gubbasztott. Jack úgy két méterre saccolta a magasságát; még így összekucorodva is majdnem érintette a feje a Depó alacsony mennyezetét. Hetvenéves lehetett, vagy akár egy jó karban lévő nyolcvanas. Hófehér szakáll eredt a szeme alatt és hullámzott le a mellkasára. Széles volt a válla, bár úgy festett, mintha megtört volna a rengeteg súly alatt, amit hosszúhosszú éveken át kellett cipelnie. Mély ráncok futottak szét a szeme sarkából, és mély árkok kígyóztak a homlokán. Fehér térdnadrág volt rajta, melyben élénk, skarlátvörös szálak futottak, és látszott, hogy halálra van rémülve. Valami fütykössel hadonászott, de ez is inkább szánalmas volt, mint ijesztő.
Jack élesen Richardra pillantott, mikor az öreg az apja nevét említette, de Richard mostani zaklatottságában nem vette észre az ilyen finom kis részleteket.
– Én nem az vagyok, akinek hisz – mondta Jack, és az öregember felé lépett.
– Mennyön innét! – kiáltotta az. – Nem kő a hízelgése! Tudom, hogy az ördög mézesmázos is tud lenni! Mennyön e! Megcsinálom! Má kész van az induláshó, regge indúhatunk! Megmontam, hogy megteszöm, és így is lessz! Mennyön má e!
A hátizsák most tarisznyaként lógott Jack oldalán. Miközben a pult felé haladt, gyorsan belenyúlt, félretolta a tükröt meg a pénzpálcikákat. Megmarkolta, amit keresett, és kiemelte a tarisznyából. Az érme volt, amit olyan régen kapott Farren kapitánytól; az érme, melynek egyik oldalán a Királynő képe volt, a másikon az oroszlán testű, sasszárnyú állat. Lecsapta a pultra, és a szoba puha fénye megcsillant Laura DeLoessian szép profilján. Jack újra elámult, hogy az érmén látható arckép mennyire hasonlít az anyjára. Már az elején is ennyire hasonlítottak egymásra? Vagy lehet, hogy minél többet gondolok rájuk, annál hasonlóbbnak látom, szinte eggyéolvasztom őket?
Az öregember még hátrébb húzódott, ahogy Jack a pulthoz közeledett, már szinte átpréselte magát a ház falán. A szavak hisztérikus folyamként törtek elő szájából. Mikor Jack lecsapta az érmét a pultra, mint valami vad westernfilm hőse, aki italt követel a kocsmában, a szófolyam elállt. Az öreg az érmét bámulta, szeme kikerekedett, nyáltól nedves szája remegni kezdett. Majd ámuló szemeit Jackre emelte, és most először nézett rá igazán.
– Jason! – suttogta reszkető hangon. Hangjából eltűnt a korábbi nyöszörgő siránkozás, és bár még most is reszketett, már nem a félelemtől, hanem a megtiszteltetéstől. – Jason!
– Nem – felelte Jack. – Az én nevem... – elhallgatott, és ráébredt, hogy a neve ezen a furcsa nyelven kiejtve nem Jack, hanem...
– Jason! – kiáltott fel az öregember, és térdre esett. – Hát elgyütté! Elgyütté, oszt minden rendbe lesz, ó igen, minden rendbe lesz, minden rendbe lesz, mosmá minden-minden rendbe lesz!
– Na – mondta Jack –, na de tényleg...
– Jason! Elgyütt Jason, és a Királynő meggyógyú, ó, igen, mosmá minden rendbe lesz!
Jack, aki erre a lelkes fogadtatásra még kevésbé volt felkészülve, mint a korábbi rémült siránkozásra, Richard felé fordult... de tőle ugyan hiába várt segítséget. Richard elnyúlt a földön az ajtó mellett, és vagy tényleg elaludt, vagy átkozottul jól mímelte, hogy alszik.
– A francba! – nyögte Jack.
Az öregember továbbra is térdelve egyre csak kántálta a mondókáját, és közben nagyokat szipogott. A jelenet kezdett őrülten komikussá válni. Jack talált egy felhajtható részt a pulton, és a pult mögé ment.
– Ó, emelkedj, hűséges szolgálóm – mondta az öregembernek. Az jutott eszébe, hogy Krisztus és Buddha vajon került-e ilyen kellemetlen helyzetbe. – Talpra, ember!
– Jason! Jason! – hüppögte az öreg. Fehér haja beterítette Jack szandálját, ahogy ráhajolt a lábára, és elkezdte csókolgatni a lábujjait – és nem is egyszerű kis puszikkal, hanem igazi, nagy, nyálas csókokkal. Jack nem tudta nem elnevetni magát. Tessék, sikerült lelépnünk Illinois-ból, erre most itt vannak egy roskadozó depóban, egy hatalmas gabonamező kellős közepén, és Richard az ajtó mellett alszik a földön, ez a furcsa öregember meg nyálas csókokat nyom a lábára, és csiklandozza a szakállával.
– Emelkedj! – kiáltotta Jack kuncogva. Megpróbált hátrébb lépni, de nekiütközött a pultnak. – Emelkedj, hűséges szolgálóm! Állj már a lábadra, a fenébe is! Elég volt!
– Jason! – Cupp. – Minden rendbe lesz! – Cupp.
Mosmá minden-minden rendbe lesz, gondolta őrülten Jack, kuncogva, ahogy az öregember a lábujjait csókolgatta. Nem is tudtam, hogy olvasnak Robert Burnst itt a Territóriumokban, de ezek szerint igen...
Cupp-cupp-cupp.
Ó, elég legyen már, tényleg nem bírom tovább!
– EMELKEDJ! – harsogta, amilyen hangosan csak tudta, és az öregember végre felkászálódott, majd szipogva és remegve állt előtte, és képtelen volt Jack szemébe nézni. De fantasztikusan széles válla megemelkedett egy kicsit, már nem tűnt töröttnek, és ennek Jack nagyon örült.

5

Jack majdnem egy órán át kínlódott az öreggel, mire értelmes szavakat is ki tudott csikarni bellőle. Anders, aki eredetileg postakocsis volt, újra és újra elkezdte ezt az „Ó, Jason, Drága, Jason, millen jó, hogy együtt” szöveget, de Jack igyekezett a lehető leggyorsabban leállítani, még mielőtt újból nekiesett volna a lábujjainak. Jacknek azért persze tetszett az öreg, és megpróbálta beleélni magát az ő helyzetébe. Arra gondolt, mit is érezne, ha Jézus vagy Buddha egyszer csak megjelenne a helyi kocsimosóban vagy a menzán. Ráadásul rá kellett döbbennie, hogy lényének egy részét egyáltalán nem lepte meg Anders viselkedése. Bár Jacknek érezte magát, egyre inkább eltöltötte az érzés, hogy... ő az a másik is.
De ő meghalt.
Ez igaz volt, tagadhatatlanul igaz. Jason meghalt, és Orrisi Morgannak valószínűleg köze volt a halálához. De az olyan fickók, mint Jason, visszajönnek, nem?!
Az Anders lecsillapítására fordított idő legalább annyiban hasznos volt, hogy Jack ezalatt megbizonyosodott róla, hogy Richard nemcsak mímeli az alvást, hanem tényleg sikerült újra elaludnia. És ez jó volt, mert Anders sokat mesélt Morganról.
Régen, mesélte, ez volt az utolsó postakocsi-állomás az ismert világban – Határzóna Depónak hívták. Innen kezdve a világ irtózatos hellyé változik.
– Hogy értve irtózatos? – kérdezte Jack.
– Nem tom – felelte Anders, meggyújtva a pipáját. A sötétbe nézett, arca elrévedt. – Hallottam mindenféle történetet az Elátkozott Világrú, de mind más vót, mint a többi, és mind úgy kezdődött, hogy „Ösmerek égy embört, aki talákozott égy másik embörre, aki három napig tévelgött az Elátkozott Világ szélin, oszt az meséte...”, de még egy se kezdődött úgy, hogy „Én tévelögtem három napig az Elátkozott Világ szélin, oszt...”, érti a különbségöt, Jason uram?
– Értem – mondta lassan Jack. Az Elátkozott Világ. Már a hangzásától is felállt a szőr a karján meg a tarkóján. – Tehát senki sem tudja, milyen igazából, ugye!?
– Igazándibú nem – felelte Anders. – De ha csak a negyöde igaz annak, amit hallottam...
– Miért, mit hallott?
– Hát aszt, hogy az ottani irtózatos dógok mellett Orris ércbányái jó helöknek tűnnek. Hogy tűzgolók gurunak körösztű a hegyekön mög az üres területökön, hosszú, fekete nyomokat hagyva maguk mögött – a nyomok nappa feketék, de asztat hallottam, hogy éjje világítanak. És ha égy embör túl közel megy égy illen tűzgolóhon, akkó nagyon megbetegszik. Kihullik a haja mög sebös lesz az egész teste, oszt ekezd okádni is, amitű lehet, hogy jobban lesz, de legtöbbsző addig okádik, amíg a gyomra e nem szakad meg a torka szét nem ég, asztán...
Anders felállt.
– Uram! Mé néző így? Láttá valamit az ablakba? Kísértetöt láttá azokná az átkozott sínekné?
Anders vadul az ablak felé nézett.
Radioaktív sugárzás okozta megbetegedés, gondolta Jack. Az öreg nem tudja, de szinte betűről betűre leírta a radioaktív sugárzás okozta megbetegedés tüneteit.
Egy évvel korábban az iskolában tanultak a nukleáris fegyverekről és a sugárfertőzés következményeiről – és mivel az anyja az antinukleáris mozgalom tagja volt, Jack nagyon odafigyelt az órákon.
Fantasztikus! Fantasztikus, mennyire illik a radioaktív sugárzás az Elátkozott Világ képéhez!, gondolta. Majd hirtelen még valami jutott az eszébe: nyugaton végezték az első kísérleteket – a Hirosimában ledobott atombomba prototípusát ott lógatták le egy toronyból, majd ott robbantották fel; ott építettek műtelepüléseket és raktak be áruházi próbababákat a házakba, hogy a hadsereg nagyjából fel tudja mérni, mekkora a hatósugara egy atombombának. Utána meg visszatértek Utahba és Nevadába, hogy föld alatt végezzék el a többi kísérletet. Tudta, hogy ebben a két államban hatalmas földterületek vannak állami tulajdonban, és azt is tudta, hogy nem csak bombákkal kísérleteztek arrafelé.
Mennyit hozna át abból a szarból Sloat, ha meghalna a Királynő? Mennyit hozott már át? Vajon ez a vasút- és postakocsi-állomás része a szállítási útvonalnak?
– Rosszú néz ki, uram, nagyon rosszú. Ollan fehér, mint a fal, esküszöm, ollan!
– Nincs semmi bajom – felelte lassan Jack. – Üljön le, és folytassa a történetet! És gyújtsa meg újra a pipáját, mert elaludt!
Anders kivette a pipát a szájából, meggyújtotta, és újra az ablakra nézett... de arca most már nem egyszerűen ijedt volt, hanem mély rémület látszott rajta.
– De asszem, hama meg fogom túnni, hogy igazak-é a történetök.
– Hogyan?
– Hát me hónap regge, ahogy főké a nap, én elindulok, át az Elátkozott Világon – felelte Anders. – Elindulok, át az Elátkozott Világon, me át kő vezetnöm Orris Morgannya ördögi masináját innét a pajtábú, Isten tuggya, miféle pokoli szerkezetűkke megrakva.
Jack csak bámult az öregre, szíve a torkában dobogott, vére hangosan dobolt a fülében.
– Hova? Milyen messze? Az óceánhoz? A nagy vízhez? Anders lassan bólintott.
– Ja – felelte. – A vízhö. És... – Hangja hirtelen elhalkult, erőtlen suttogássá változott. A sötét ablakok felé pillantott, mintha attól félne, hogy valami névtelen dolog leselkedik befelé, és kihallgatja, amit mond.
– És ott talákozok Morganna, és evisszük onnan a cuccait.
– Hová? – kérdezte Jack.
– A fekete hotelbe – fejezte be Anders halk, reszkető hangon.

6

Jack ezen kis híján vad röhögésben tört ki. A Fekete Hotel – mint egy véres krimi címe. Illetve... illetve... ez az egész egy szállodában kezdődött, vagy nem!? Az Alhambrában, New Hampshire-ben, az Atlanti-óceán partján. Lenne vajon egy másik szálloda, esetleg akár egy másik roskadozó, Viktória korabeli hotelszörny a Csendes-óceán partján is? Vajon ott lesz-e ennek a furcsa, elnyúló kalandnak a vége? Talán az Alhambra ikertestvére, és még a kopott vidámpark is ott áll mellette? Ez az ötlet nagyon magával ragadó volt, furcsa, mégis logikus módon beleillett az Ikervilágok képébe...
– Mér néze rám így, uram?
Anders hangja sértetten csengett. Jack gyorsan elkapta róla merengő tekintetét.
– Bocsánat – mondta –, csak elgondolkodtam. Biztatóan elmosolyodott, és a postakocsis visszamosolygott rá.
– És szeretném, ha nem neveznél így.
– Hogy, uram?
– Uramnak.
– Uramnak? – Anders értetlenül nézett rá. Nem egyszerűen visszhangozta Jack mondatát, hanem látszott rajta, hogy nem érti az egészet, úgyhogy kár is forszírozni a dolgot, gondolta Jack.
– Mindegy – mondta. Előrehajolt. – Azt akarom, hogy mondj el mindent, amit tudsz! Értetted?
– Megpróbálom, uram – felelte Anders.

7

Először lassan beszélt. Egyedülálló ember volt, aki egész életét a Határzónában töltötte, és egyáltalán nem volt hozzászokva a beszédhez. Erre most egy fiú beszédre szólítja fel, és ez a fiú a meghalt király fia, de még inkább valami istenféle. Apránként azért egyre folyékonyabban jöttek ajkára a szavak, és hihetetlen, ugyanakkor vérlázító meséje végén már egész összefüggően beszélt. A férfi akcentusa ellenére Jack könnyen követte az események folyását, melyek egyre inkább egy bizarr Robert Burns-szatírához hasonlítottak.
Anders ismerte Morgant, azon egyszerű oknál fogva, hogy Morgan volt a Határzóna ura. Az igazi címe, Orrisi Morgan, nem volt olyan előkelő, de a kettő gyakorlatilag ugyanazt jelentette. Orrisé volt a Határzóna legkeletibb tartománya, mely egyben a hatalmas terület egyetlen civilizált része volt. És mivel Morgan teljhatalommal uralkodott Orris felett, így az egész Határzónának ő volt az ura. A rossz Farkasok úgy az utóbbi tizenöt évben kezdtek el Morganhez csatlakozni. Először ennek nem volt jelentősége, hiszen nagyon kevés rossz Farkas volt (illetve az Anders által használt szó inkább „veszett”-nek tűnt). De később egyre többen lettek, és Anders azt hallotta, hogy mióta a Királynő beteg, a Farkasok törzsének több mint a fele megbetegedett. De nemcsak ezek a teremtmények lesték Orrisi Morgan parancsait, voltak mások is, sokkal rosszabbak – állítólag némelyiknek a puszta látványa képes megőrjíteni az embert.
Jack Elroyra gondolt, az Oatley Sörbárban megismert fickóra, és kirázta a hideg.
– Van valami külön neve ennek a területnek, ahol most vagyunk a Határzónán belül? – kérdezte Jack.
– Nincs igazi neve, de hallottam mán, hogy Ellis-törés-nek hítták.
– Ellis-törés – ismételte meg Jack. Végre kezdett valami kép kialakulni benne a Territóriumok földrajzáról, bár ez a kép elég halvány és biztosan nagyon felületes volt. Volt a Territóriumok, ami az Egyesült Államok keleti felének felelt meg; aztán a Határzóna, amely odaát a közép-nyugati területeket és a nagy síkságokat ölelte fel (Ellis-törés? Illinois? Nebraska?); és végül az Elátkozott Világ, amely a nyugati részt jelentette Amerikában.
Olyan hosszan és mereven nézett Andersre, hogy az ismét idegesen fészkelődni kezdett.
– Bocsánat – mondta Jack –, folytassa!
Az apja, mesélte tovább Anders, volt az utolsó postakocsis, aki „kiment keletre” a Határzóna Depóból. Anders volt az inasa. De már abban az időben is nagy káosz volt keleten, és lázongások törtek ki; az öreg Király meggyilkolása és az azt követő rövid háború jelentették a lázongások kezdetét, és bár a háború vége az lett, hogy beiktatták Jó Laura királynőt, a lázongások azóta is folynak, és folyamatosan haladnak kelet felé az Elátkozott Világból. Egyesek szerint, mesélte Anders, onnan, nyugatról indul minden gonoszság.
– Nem egészen értem magát – mondta Jack, bár a szíve mélyén tudta, hogy igenis érti az öreget.
– A főd végibű – mondta Anders. – A nagy víztű, ahová most neköm mennem kő.
Más szóval az egész onnan indult, ahonnan az apám jött... az apám és én és Richard... és Morgan. Az öreg Bloat.
A bajok, magyarázta Anders, elérték a Határzónát is, és most már a Farkas törzs félig megrothadt – azt senki sem tudja, mennyire, de az emberek attól félnek, hogy ez a rothadás a végüket jelentheti, ha nem marad abba hamarosan. A lázongások elértek ide, és most már elértek keletre is, ahol a Királynő betegen, a halálos ágyán fekszik.
– Ugyé ez nem igaz, uram? – kérdezte Anders... szinte könyörögve.
Jack ránézett.
– Tudnom kellene a választ? – kérdezte.
– Há hogyne – felelte Anders. – Há nem az ő fija?
Egy pillanatra az egész világ borzasztó csendesnek tűnt. A kinti rovarok édes dünnyögése is elhallgatott. Richard mintha szüneteltette volna hangos, ziháló lélegzését.
Még szinte a szíve is megállt... talán az állt meg leginkább.
Aztán megszólalt, hangja teljesen határozott volt.
– De igen... az ő fia vagyok. És igaz... tényleg nagyon beteg.
– De haldoklik? – követelte Anders, szeme pőrén rimánkodott hozzá. – De haldoklik-é, uram?
Jack halványan elmosolyodott.
– Azt majd meglátjuk.

8

Anders azt mondta, hogy amíg a bajok el nem kezdődtek, Orrisi Morgan nem volt más, mint egy alig ismert határszéli nemesúr, aki komikus, operettbe illőcímét undorító, ördög-szagú, pojáca apjától örökölte. Morgan apja egész életében köznevetségnek örvendett, és még a halála is nevetséges volt, mondta Anders.
– Egyik nap mérhetetlen sok barackpálinkát ivott, oszt másnap ollan hasmenése lett, hogy belepusztút.
Az emberek azt várták, hogy az öreg fia is nevetséges lesz majd, de gyorsan beléjük fagyott a nevetés, mikor Orrisban elkezdődtek az akasztások. És mikor az öreg Király halála utáni években elkezdődtek a bajok, Morgan hatalma úgy emelkedett, ahogy egy baljóslatú csillag emelkedik az égen.
Mindez nem jelentett túl sokat itt a Határzónában, mondta Anders, hiszen itt, a távoli mezők közepén a politikusok nem játszottak nagy szerepet. Mindössze a Farkas törzs halálos változása jelentett gyakorlati változást az ő életükben is, de mióta a legtöbb rossz Farkas átment a Másik Helyre, azóta még ennek sincs különösebb jelentősége („Csak kicsinkét zaklat minket a dolog.”).
Aztán, nem sokkal később, hogy a Királynőbetegségének híre eljutott ide nyugatra, Morgan kiküldött egy csomó groteszk, görnyedt rabszolgát az egyik keleten lévő ércbányájából; a rabszolgákat elrabolt Farkasok őrizték, és más, még furcsább élőlények. A vezetőjük egy borzasztó ember volt, aki mindig hordott magánál ostort; a férfi szinte állandóan itt volt, mikor elkezdődött a munka, de azóta eltűnt. Anders, aki a rettenetes hetek és hónapok alatt a házában húzódott meg, ami körülbelül öt mérföldre volt ide, nagyon örült a távozásának. Hallott olyan pletykákat, hogy Morgan visszahívta keletre az ostoros embert, ahol szüksége volt rá valamilyen nagyon fontos ügyben. Anders nem tudta, hogy a pletykák igazak-e, de nem is nagyon érdekelte. Ő csak egyszerűen örült, hogy a férfi, akinek a társaságában néha látni lehetett egy vézna, borzasztó kegyetlen kinézetű kisfiút, eltűnt a környékről.
– Hogy hívták? – kérdezte Jack. – Mi volt a neve?
– Nem tom, uram. A Farkasok Ostorosnak hítták. A rabszolgák meg csak sátánnak. Asszem, mindkettő név illött rá.
– Úgy öltözött, mint egy piperkőc? Bársony kabátja volt? Volt a cipőjén díszes csat?
Anders bólintott.
– Mindig sok parfüm volt rajta?
– Ja! Bizony vót!
– És az ostorán kis nyersbőr szálak voltak, végükön fémkupakokkal?
– Igen, uram! Ördögi ustor vót. Oszt ő meg veszött jó bánt vele, annyi szent!
Osmond volt. Napfény Gardener volt. Itt volt, hogy felügyelje Morgan egyik akcióját... de aztán megbetegedett a Királynő, és Osmondot visszahívták a nyári palotába, ahol először találkoztam vele.
– A fia – mondta Jack –, hogy nézett ki a fia?
– Vékonka vót – mondta lassan Anders. – Az egyik szeme nem mozgott. Másra nem emlékszök. Ollan... ollan nehéz vót meglátni. A Farkasok jobban fétek tűle, mint az apjátú, pedig neki ustora se vót. Aszonták, hogy halvány vót.
– Halvány? – csodálkozott Jack.
– Igen. Észt a szót hasznájják arra, akit alig lőhet látni, akármennyire is nézi az embör. Nem tud láthatatlanná váni – mongyák a Farkasok –, de halvánnyá tuggya magát csináni az embör, ha tuggya a trükköt. A legtöbb Farkas tuggya, oszt ez a kis kurafi is tutta. Szóva csak arra emlékszök, hogy sovány vót, az egyik szeme nem mozgott, és ollan csúf vót, mint a fekete ördög.
Anders elhallgatott.
– Szerette bántani a kicsi állatokat. Mindig bevitte űket a veranda alá, oszt ollan szörnyűségös visongásokat hallottam... – Anderset kirázta a hideg. – Ez vót az egyik oka, hogy nem nagyon gyüttem ki a házbú. Nem bírom az állatok sírását hallani. Szörnyen rosszú leszök tőle, tuggya.
Minden, amit Anders mondott, több száz kérdést juttatott Jack eszébe. Legfőképp a Farkasokra volt kíváncsi, hallani akart mindent, amit Anders tudott róluk – már csak a nevük említése is megdobogtatta a szívét; egyszerre volt örömteli és fájdalmas az ő Farkasára gondolni.
De nem volt sok ideje; ennek az embernek reggel el kell indulnia nyugatnak, át az Elátkozott Világon; egy nagy rakás őrült iskolás bármelyik pillanatban átdobbanthat ide a postakocsis által Másik Helynek nevezett világból, az is lehet, hogy maga Morgan vezeti majd őket; Richard is felébredhet, és esetleg tudni akarja majd, milyen Morganról és halvány fickóról beszélnek. Ez a halvány fickó mindenesetre veszettül emlékeztet a Nelson házbeli szomszédjára.
– Eljöttek – jegyezte meg –, eljött az egész banda, és Osmond volt a vezetőjük – legalábbis míg vissza nem hívták, vagy amikor éppen nem kellett esti imádkozást vezetnie Indianában...
– Uram? – Anders ismét értetlenül nézett rá.
– És mit építettek? – Előre tudta a választ, de Anders szájából akarta hallani.
– Hát a sínöket – felelte Anders. – A sínöket, amik átmennek az Elátkozott Világon nyugat felé. A sínöket, amikön én magam fogok hónap regge elinduni. – Kirázta a hideg.
– Nem – mondta Jack. Az izgalom forrón áradt szét mellkasában, ahogy felállt.
Anders térdre esett, és áhítattal nézte a Jack arcán elömlő borzasztó, gyönyörű fényt. Richard megrázkódott a hirtelen hangra, majd álmosan felült.
– Nem maga – mondta Jack. – Én. És ő. – Richardra mutatott.
– Jack? – Richard álmos, zavart tekintettel nézett rá. – Miről beszélsz? És miért szagolgatja az az ember a padlót?
– Uram... te fogsz... persze, te... de nem értőm...
– Csak mi ketten – mondta Jack. – Mi ketten fogjuk elvinni a vonatot.
– De miér, uram? – kérdezte halkan Anders, és közben nem mert felnézni.
– Mert azt hiszem – mondta Jack –, hogy van valami a sínek végénél, vagy annak a közelében, amit meg kell szereznem.

KÖZJÁTÉK
Sloat ideát (IV.)

December tizedikén Morgan Sloat jól betakarózva ült a Lily Sawyer ágya melletti kényelmetlen kis faszéken – borzasztóan fázott, ezért jó szorosan összehúzta magán nehéz kasmírkabátját, és kezét mélyen a zsebébe dugta, de valójában sokkal jobban érezte magát, mint ahogy azt a külseje mutatta. Lily haldoklik. Nemsoká elmegy egy olyan helyre, ahonnan soha többé nem jön vissza az ember, még akkor sem, ha történetesen Királynő, és focipálya nagyságú ágyban fekszik.
Lily ágya nem volt ilyen előkelő, és maga Lily a legkevésbé sem hasonlított egy Királynőre. A betegség elrabolta a szépségét, lerágta a húst az arcáról, és legalább húsz évvel öregebbnek mutatta a koránál. Sloat elégedetten futtatta végig tekintetét beesett szemgödrein, csont és bőr arcán. Pusztuló teste alig emelte meg a rajta lévő takarókat. Sloat nagyon jól tudta, hogy az Alhambrát jól megfizetik, éspedig azért, hogy hagyják magára Lily Cavanaugh Sawyert, hiszen ő maga fizette őket. Már nem fűtötték a szobáját. Ő volt a szálloda egyetlen vendége. A portáson és a szakácson kívül csak a három portugál takarítónő dolgozott a szállodában, akik minden idejüket a hall takarításával töltötték – biztosan közülük valamelyik hozott ennyi takarót Lilyre. Sloat a folyosó másik oldalán lévő lakosztályt vette ki, és utasította a portást meg a takarítónőket, hogy azért csak folyamatosan tartsák rajta a szemüket Lilyn.
Kíváncsi volt, vajon hajlandó-e a nő kinyitni a szemét, ezért ezt mondta:
– Jobban nézel ki, Lily. Szerintem tényleg látszik rajtad, hogy javultál.
Lily úgy felelt, hogy a száján kívül semmi mást nem mozdított meg.
– Nem tudom, miért próbálsz meg embernek látszani, Sloat.
– Én vagyok a legjobb barátod – felelte Sloat.
Erre Lily már kinyitotta a szemét, és tekintete sokkal élesebb volt, mint ahogy azt Sloat szerette volna.
– Takarodj innen – suttogta. – Obszcén vagy.
– Csak segíteni próbálok, és jó lenne, ha ezt nem felejtenéd el! Nálam vannak a papírok, Lily. Csak alá kell őket írnod. Ha aláírod, soha többé nem lesz semmi gondotok, se neked, se a fiadnak. – Sloat komor elégedettséggel nézett Lilyre. – Jut eszembe, hallottál valamit Jackról? Nekem nem sikerült megtalálnom. Beszéltél vele mostanában?
– Tudod jól, hogy nem – felelte Lily. És nem kezdett el sírni, ahogy Sloat remélte.
– Szerintem a fiúnak tényleg itt lenne a helye melletted. Egyetértesz?
– Szard össze magad! – mondta Lily.
– Azt hiszem, inkább használni fogom a fürdőszobádat, ha nincs ellenedre – mondta Morgan, és felállt. Lily válaszra sem méltatva újra becsukta a szemét. – Mindenesetre remélem, hogy nem keveredik bajba – mondta Sloat, és lassan elsétált az ágy oldala mellett. – Borzasztó dolgok történhetnek az úton lévő fiúkkal. – Lily még mindig nem reagált. – Olyan szörnyűségek, amikre még gondolni is alig merek. – Elérte az ágy végét, és folytatta útját a fürdőszoba felé. Lily úgy feküdt a takarók alatt, mint egy csomó összegyűrt zsebkendő. Sloat bement a fürdőszobába.
Összedörzsölte a tenyerét, óvatosan becsukta az ajtót, és megnyitotta a vízcsapokat. A zakója zsebéből elővett egy apró, barna, kétgrammos fiolát, a belső zsebéből pedig egy dobozkát, melyben egy kis tükör, egy penge és egy rövid szívószál volt. A tükörre kiütögetett úgy egynyolcad grammot a lehető legjobb minőségű perui kokainból. Aztán rítusos mozdulatokkal összedarabolta a pengével, két hosszúkás formát hozva létre. A szívószállal felszívta előbb az egyiket, aztán a másikat, mélyet lélegzett, és egy vagy két másodpercig nem engedte ki a levegőt. „Óóh”. Orra kitágult, mint két széles alagút. Máris kezdte érezni a hatását. Sloat a víz alá tartotta ujjait, és a mutatóujjával benedvesítette orrlyukai belsejét. Megtörölte a kezét, majd az arcát is.
Az a kedves kis vonat, engedélyezte magának a gondolatot, az a kedves kis vonat... fogadni mernék, hogy büszkébb vagyok rá, minta saját fiamra.
Morgan Sloat maga elé idézte drága vonatának a képét, mely mindkét világban ugyanolyan volt, és annak a régóta dédelgetett tervének első konkrét meg valósulását jelentette, mely szerint elviszi a modern technológiát a Territóriumokba. Point Venutiba fog megérkezni a rakománnyal. Point Venuti! Sloat elmosolyodott, ahogy a kokain kezdett szétáradni az agyában, szokásos üzenetét közvetítve, hogy minden rendben lesz, minden rendben lesz. Akis Jack Sawyer-nek nagyon-nagyon szerencsés fickónak kell ahhoz lennie, hogy valaha is elhagyja Point Venuti furcsa városkáját. Pontosabban már ahhoz is nagyon szerencsésnek kell lennie, hogy egyáltalán eljusson oda, ahhoz ugyanis át kell küzdenie magát az Elátkozott Világon. De a kábítószer emlékeztette Sloatot, hogy bizonyos szempontból igenis szeretné, ha Jacknek sikerülne eljutnia az elkorcsosult, förtelmes Point Venutiba, sőt még azt is szeretné, ha Jack túlélné a fekete hotellel való találkozását, mely nem egyszerűen csak fából, fémből és kőből áll, hanem valahogyan élet van benne... mert megvan az esélye, hogy kihozza onnan a Talizmánt a tolvaj kis kezében. És ha ez megtörténik...
Igen, ha ez a fantasztikusan csodálatos esemény bekövetkezne, akkor tényleg minden rendben lesz.
Akkor egyszerre zúzza szét Jack Sawyert és a Talizmánt.
És akkor ő, Morgan Sloat végre megkapná azt a teret, amelyet tehetsége révén kiérdemelt. Néhány másodpercre látta magát, amint kitárja karját a csillagos végtelenek fölött, a világok fölött, melyek úgy fonódnak egymásba, mint szeretők az ágyban, minden, minden fölött, amit a Talizmán védelmez, és amit ő annyira megkívánt, mikor annak idején megvette az Agincourt-t. Jack megszerezheti neki mindezt. A végső, édes diadalt.
Hogy megünnepelje ezt a gondolatot, Sloat újra kivette a fiolát a zsebéből, és a tükrös-pengés rítus nélkül, csak úgy kiskanállal az orrához emelte a fehér port. Először az egyik orrlyukához, aztán a másikhoz.

Szipogva ment vissza a hálószobába. Lily szemmel láthatóan élénkebb volt, mint az előbb, de Sloatnak mostanra olyan jókedve lett, hogy még az a gondolat sem tudta elrontani, hogy Lily esetleg mégsem hal meg olyan hamar. A nő mély üregekben ülő szemei élesen figyelték.
– Sloat bácsinak újabb undorító szokása van – jegyezte meg.
– Te meg haldokolsz – felelte Sloat. – Melyik a jobb?
– Ha így folytatod, te is nemsoká haldokolni fogsz. Sloat visszatért a rozoga faszékhez, nem hagyta, hogy Lily gorombasága elrontsa a jókedvét.
– Az isten szerelmére, nőj fel, Lily! – mondta. – Ma már mindenki használ kokaint! Nem haladsz a korral – már jó pár éve nem haladsz a korral! Meg akarod próbálni? – Kivette az üvegcsét a zsebéből, és meglóbálta a kiskanál végén lógó láncon.
– Takarodj innen!
Sloat közelebb vitte az üvegcsét az arcához. Lily olyan hirtelen ült fel az ágyban, mint az áldozatára lecsapó kígyó, és szembeköpte.
– Kurva! – Sloat hátratántorodott, és a zsebkendője után kotorászott, miközben a nyál folyt le az arcán.
– Ha annyira jó az a szar, miért kell beosonnod a vécébe, hogy beszippantsd?! Ne is válaszolj, csak tűnj innen a fenébe! Nem akarlak soha többé látni, Sloat. Cipeld ki innen azt a nagy segged!
– Egyedül fogsz meghalni, Lily – mondta Sloat most már leplezetlen, jeges örömmel. – Egyedül fogsz meghalni, és ez a komikus kis város gyorsan elkapar valahol, és a fiad is meg fog dögleni, mert kizárt dolog, hogy túlélje mindazt, ami rá vár, és senki sem fog rólatok hallani soha többet. – Sloat Lilyre vigyorgott. Tömzsi kezei ökölbe szorultak. – Emlékszel Asher Dondorfra, Lily? Az ügyfelünkre? A Flanagan és Flanagan sorozat egyik szereplőjére? A Hollywood Riporter-ben olvastam róla néhány héttel ezelőtt. Meglőtte magát a nappalijában, de nem célzott túl pontosan, mert nem sikerült megölnie magát, csak kirobbantotta a szájpadlását, és azóta kómában fekszik. Akár évekig is élhet még, csendesen rothadozva. – Homlokát ráncolva Lily felé hajolt. – Nekem úgy tűnik, sok közös vonás van bennetek.
A nő keményen nézett vissza. Ebben a pillanatban olyan volt a tekintete, mint egy harcos amazoné, akinek egyik kezében puska van, a másikban a Szentírás.
– A fiam meg fogja menteni az életemet – mondta. – Jack meg fogja menteni az életemet, és te nem tudod őt megállítani.
– Hát ezt majd meglátjuk, nemdebár?! – felelte Sloat. – Majd gondoskodom róla.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET
Az Elátkozott Világ

1

– De biztonságba lesz-é, uram? – kérdezte Anders. Jack előtt térdepelt, és bő térdnadrágja úgy szétterült, mint egy szoknya.
– Jack? – szólalt meg Richard hihetetlenül magas, reszkető hangon.
– Miért, te biztonságban leszel? – kérdezett vissza Jack. Anders oldalra fordította nagy, fehér fejét, és úgy nézett fel alulról Jackre, mintha az valami találós kérdést tett volna fel neki.
– Szóval annyira leszek biztonságban, mint te. Erre gondoltam.
– De uraim...
– Jack? – hallatszott újra Richard nyafogó hangja. – Elaludtam, de most már ébren kellene lennem, de még mindig itt vagyunk ezen a furcsa helyen, szóval még mindig álmodom... de már ébren akarok lenni, Jack, nem akarom ezt az álmot álmodni. Nem, nem akarom.
És ezért törted össze a nyavalyás szemüvegedet is, gondolta Jack. Hangosan csak ennyit mondott:
– Ez nem álom, Richie fiú. Nemsoká útnak indulunk. Vonattal fogunk menni.
– Mi? – kérdezte Richard, és az arcát masszírozva felült. Ha Anders nagy, szoknyát viselő kutyára hasonlított, akkor Richard egy éppen felébredt csecsemőre.
– Uram, Jason – mondta Anders. Most úgy tűnt, hogy mindjárt elkezd sírni – a megkönnyebbüléstől, gondolta Jack. – Ez az akaratod? Aszt akarod, hogy te vezesd át aztat az ördögi masinát az Elátkozott Világon?
– Azt bizony – felelte Jack.
– Hol vagyunk? – kérdezte Richard. – Biztos vagy benne, hogy nem követnek bennünket?
Richard felült a hullámos padlón, hülyén pislogott, a rémület úgy vette körül, mint valami felhő.
– Oké – mondta Jack –, válaszolni fogok a kérdésedre. A Territóriumok egy olyan részében vagyunk, amit Ellis-törésnek hívnak...
– Fáj a fejem – jelentette ki Richard, és becsukta a szemét.
– És – folytatta Jack – elvisszük ennek az embernek a vonatját, hogy az Elátkozott Világon át eljussunk a fekete hotelhez. Vagy legalábbis olyan közel hozzá, amilyen közel csak lehet. És minél előbb indulunk el, annál hamarabb rázzuk le azokat, akik követhetnek bennünket.
– Etheridge – suttogta Richard. – Mr. Dufrey. – Körüljártatta tekintetét a depóban, mintha attól tartana, hogy üldözőik hirtelen áttörnek a falakon. – Agydaganatom van, tudod!? – mondta tökéletesen határozott hangon. – Ezért van, hogy fáj a fejem.
– Uram, Jason – mondta Anders mélyen meghajolva, hogy fehér haja a padlót söpörte. – Miilen jó is vagy té, Magasságos, millen jó vagy té az alázatos szolgádhó, miilen jó azokhó, akik meg sé érdemlik áldott jelenlétödet... – Ezzel előrébb csúszott, és Jack rémülten látta, hogy újra neki akar kezdeni a nyálas lábcsókdosásnak.
– És szerintem állati okos is – folytatta Richard.
– Kérlek, Anders, kelj fel – mondta Jack hátralépve. – Kelj fel, na gyerünk, és elég legyen ebből! – Az öregember tovább csúszott a térdén, képtelen volt abbahagyni a monológját, mámorosan a megkönnyebbüléstől, hogy mégsem kell átmennie az Elátkozott Világon. – FEL! – kiáltotta Jack.
Anders felnézett, homlokán összefutottak a ráncok.
– Igenis, uram – felelte, és lassan felállt.
– Hozd ide az agydaganatodat, Richard – mondta Jack –, mert meg kell tanulnunk, hogy kell vezetni ezt az átkozott vonatot.

2

Anders a hosszú, felpattogzott pult mögé ment, és egy fiókban kotorászott.
– Asszem, ez jó az ördög ellen, uram – mondta. – Mindön ördög ellen, akárhányan is gyünnek egyszörre. Ollan, mintha nem élnének, oszt mégis élnek. – Ezzel kiemelte a fiókból a legvastagabb, leghosszabb gyertyát, amit Jack valaha is látott. A pult tetején lévő dobozból Anders kiválasztott egy körülbelül harminc centi hosszú, vékony puhafa pálcát, és annak egyik végét a lámpa felé nyújtotta. A fa vége égni kezdett, és Anders meggyújtotta vele az óriási gyertyát. Aztán előre-hátra lóbálta a pálcát, míg egy végső füstkígyóban ki nem aludt a láng.
– Ördögök? – kérdezte Jack.
– Furcsa szögletös dógok – én asztat gondolom, hogy ördögök vannak azokba. Van hogy köpnek meg szikráznak! Mingyá megmutatom, Jason uram!
Az ajtóhoz lépett, és a gyertya meleg fénye egy pillanatra leradírozta a ráncokat az arcáról, Jack követte az édes, jó illatú territóriumokbeli éjszakába. Eszébe jutott az a fénykép Speedy Parker irodájának falán, mely első látásra rabul ejtette szépségével, és rájött, hogy valójában nem lehet messze a helytől. A távolban egy ismerősnek tetsző hegy emelkedett. Lent lustán hullámzott a gabona. Richard Sloat vonakodva csatlakozott hozzá, és a homlokát dörzsölgette. Az ezüstös fémcsíkok egyértelműen a nyugati horizont felé futottak.
– Hátul van a pajta, uram – mondta Anders halkan, szinte szégyenlősen, majd elfordult, és a Depó oldala felé indult. Jack újabb pillantást vetett a távoli hegyre. Most már nem látszott egészen olyannak, mint a Speedy fényképén lévő hegy – az keleti hegy volt, ez meg fiatalabb, nyugati.
– Mi ez a Jason-uramozás? – suttogta Richard a fülébe. – Azt hiszi, hogy ismer téged.
– Nehéz lenne elmagyarázni – felelte Jack.
Richard megmarkolta a kendőjét, aztán ujjai borzasztó erősen rákulcsolódtak Jack bicepszére.
– Mi lett az iskolával, Jack? Mi lett a kutyákkal? Hol vagyunk?
– Csak gyere velem – felelte Jack –, biztos még mindig álmodsz.
– Igen – mondta Richard hatalmas megkönnyebbüléssel. – Igen, ez az! Még mindig álmodok. Sok hülyeséget meséltél nekem a Territóriumaidról, és most arról álmodok.
– Aha – mondta Jack, és elindult Anders után. Az öregember úgy tartotta fel a hatalmas gyertyát, mint egy fáklyát, és a domb másik végében lévő nyolcszögletű épület felé tartott, mely valamivel nagyobb volt az előzőnél. A két fiú követte őt a magas, sárga fűben. A fény átszaladt az épületen, mutatva, hogy mindkét vége nyitott, és, ahogy kicsit közelebb értek Jack azt is látta, hogy mindkét végéből ezüstös sínpár fut ki. Anders odaért a pajtához, ott megfordult, hogy bevárja a fiúkat. A feje fölé tartott gyertya libegő, csapkodó fényében hosszú, fehér szakállával úgy festett, mint egy mesebeli varázsló.
– Itten ül, má miúta meggyütt itten ül, bárcsak evinnék a démonok! – mondta Anders a fiúknak, és arcán elmélyültek a ráncok. – A pokol találmánya ez, láccik rajta. – Átnézett a válla fölött, mikor a fiúk odaértek hozzá. Jack észrevette, hogy Anders nem szívesen megy be a pajtába, fél a vonattól. – A rakomány fele má fönn van, oszt az is úgy bűzlik, mint maga a kénköves pokol.
Jack a pajta nyitott végéhez lépett, ezzel kényszerítve az öregembert, hogy kövesse. Richard is utánuk botorkált, s még mindig a szemét dörzsölgette. A kis vonat orra nyugat felé mutatott – egy fura formájú mozdonyból meg egy zárt és egy nyitott tetejű vagonból állt. Az utóbbiból jött az a szag, amit Anders annyira nem szeretett. Rossz szag volt, fémes és olajos, egyáltalán nem a Territóriumokba illő szag.
Richard azonnal bement a pajtába, és leült a földre az egyik sarokban. Hátát a falhoz szorította, és becsukta a szemét.
– Tudod, hogy megy ez, uram? – kérdezte Anders halkan. Jack megrázta a fejét, és elindult a sínek mentén a vonat elejéhez. Igen, itt vannak Anders „ördögei”, gondolta. Akkumulátorok. Tizenhat akkumulátor, két sorban elhelyezve egy fémdobozban, melyet a vonat négy első kereke tart. A vonat egész eleje úgy nézett ki, mint a doboz az újságkihordók kerékpárján. Illetve annak egy feltunningolt változata. De ahol magának a kerékpárnak kellett volna lennie, ott egy kis kocsi volt, amely Jack számára nagyon ismerősnek tűnt... ismerősnek, de nem tudta megmondani, honnan.
– A démonok beszének a fönti pácáho – mondta Anders mögüle.
Jack fellendítette magát a kis vonatra. A „páca”, ahogy Anders nevezte, egy váltókar volt három sebességi fokozattal. És ekkor Jack rájött, mire emlékezteti a kis mozdony! Az egész vonat egy golfautó elvén működik!, világosodott meg benne. Akkumulátor hajtja, és három sebességfokozata van: előre, hátra és üres. Az egyetlen fajta vonat, ami még a Territóriumokban is működhet, és Morgan Sloat biztosan külön erre a célra terveztette.
– A démonok a dobozba szikráznak, köpködnek, meg a pácához beszének, és akkó a páca emozdíccsa a vonatot, uram. – Anders idegesen toporgott a vonat mellett, arcán rémült ráncok szakadékaival.
– Reggel kellene elindulnod, ugye? – kérdezte Jack.
– Igen.
– De a vonat már készen van?
– Igen, uram.
Jack bólintott, és leugrott a vonatról. – Mi a rakomány?
– Ördögi dógok – felelte Anders borzongva. – A rossz Farkasoknak. A fekete hotelbe.
Egy nagy lépéssel Morgan Sloat elé kerülök, ha most elindulunk, gondolta Jack. És kényelmetlen pillantást vetett Richardra, akinek sikerült újra elaludnia. Ha nem lenne ez a makacs, hipochonder Racionális Richard barátja, akkor ő sosem jutott volna ide Sloat vonatjához, és Sloat fel tudta volna használni ellene a vonat rakományát – az „ördögi dógokat”, melyek egészen biztosan fegyverek. – Mégpedig abban a pillanatban, ahogy a fekete hotelhez ér. Mert abban már teljesen biztos volt, hogy küldetésének a hotel a végcélja. És ebből az következik, hogy Richard, akármilyen idegesítő és szerencsétlen, sokkal fontosabb szerepet fog játszani a jövőben, mint ahogy azt Jack valaha is képzelte. Sawyer fia és Sloat fia: Philip Sawtelle herceg fia és Orrisi Morgan fia. Egy pillanatra megpördült Jackkel a világ, és beléhasított a felismerés, hogy Richard jelenléte elengedhetetlen lesz majd a fekete hotelben. Aztán Richard felhorkantott és kinyílt a szája, Jack agyában pedig elenyészett a pillanatnyi megvilágosodás.
– Nézzük meg azokat az ördögi dolgokat! – mondta. Megfordult, és a vonat vége felé indult. Ekkor vette észre először, hogy a nyolcszögletű épület padlója két részből áll – a legnagyobb részt egy kör alakú valami töltötte ki, mely olyan volt, mint egy hatalmas tányér. Jack még sosem látott fordító-házat, de azonnal felfogta a működési elvét. A padló kör alakú része el tud fordulni száznyolcvan fokot. Tehát a kelet felől jövő vonatokat megfordították vele, így azok ugyanarra mentek vissza, ahonnan jöttek.
A rakomány vízhatlan vászonnal volt lefedve, és vastag, barna kötelek fogták le, melyek úgy néztek ki, mintha acélgyapotból lennének. Jack felemelte a vászon egyik sarkát, alákukucskált, de csak sötétséget látott.
– Segíts! – mondta Anders felé fordulva.
Az öregember előrelépett, megdermedt, majd egyetlen erőteljes mozdulattal kikötött egy csomót. A vászon meglazult, és Jack felhajtotta, amennyire csak tudta. A vagon egyik felében GÉPALKATRÉSZEK feliratú fadobozok sorakoztak. Fegyverek, gondolta Jack: Morgan felfegyverzi a lázadó Farkasait. A vagon másik felében vaskos, négyszögletes csomagok sorakoztak, melyekben valami puha dolog volt átlátszó nejlonba csomagolva. Jacknek fogalma sem volt, mi lehet az, de biztos volt benne, hogy nem mazsolás kuglóf. Visszahajtotta a vásznat, hátralépett, és Anders újra megkötötte a vastag zsinórt.
– Ma éjjel indulunk – mondta ki Jack hirtelen elhatározását.
– De, Jason uram... az Elátkozott Világ... éccaka... nem tuggya...
– De tudom – mondta Jack. – Tudom, hogy a lehető legmeglepőbb dolgokat kell művelnem. Morgan meg Osmond a nyomomban vannak, és ha tizenkét órával korábban bukkanok fel, mint ahogy a vonatot várják, még az is lehet, hogy Richard meg én élve megússzuk.
Anders boldogtalanul bólintott, megint olyan volt, mint egy túlméretezett kutya, aki igyekszik beletörődni egy kellemetlen helyzetbe.
Jack újra Richardra pillantott, aki tátott szájjal, mélyen aludt. És mintha Anders kitalálta volna, mi jár Jack eszében, ő is az alvó Richard felé nézett.
– Volt Orrisi Morgannak fia? – kérdezte Jack.
– Igen, vót, uram. Morgan rövid házasságábú égy fija született – Rushtonnak hitták.
– És mi történt Rushtonnal? Nem mintha nem sejteném.
– Meghótt – felelte egyszerűen Anders. – Orrisi Morgan nem rendötetett apának lönni.
Jack hátán végigfutott a hideg, mert eszébe jutott, hogy sistergett át a levegőn az ellensége, mikor majdnem megölte Farkas egész csordáját.
– Megyünk – jelentette ki. – Segítenél felrakni Richardot a mozdonyra, Anders?
– Uram... – Anders lehajtotta a fejét, majd újra felemelte, és szinte atyai aggodalommal nézett Jackre. – Az út legalább kétnapos lesz, vagy inkább három, oszt csak akkó érsz e nyugatra. Van ennivalód? Megosztanád velem a vacsorámat?
Jack megrázta a fejét, már türelmetlenül szeretett volna nekiindulni útja utolsó szakaszának a Talizmánhoz, de a gyomra hangosan megkordult, emlékeztetve, hogy milyen régen nem evett semmit az Albert szobájában talált vackoktól eltekintve.
– Hát – mondta –, gondolom ez a félóra már nem számít semmit. Köszönöm, Anders. Segítenél felemelni Richardot? – És lehet, gondolta magában, hogy nem is akarok olyan nagyon átmenni az Elátkozott Világon.
Együttes erővel talpra rángatták Richardot. Mint egy mormota, épp csak kinyitotta a szemét, Jackre mosolygott, majd azonnal újra elaludt.
– Kaja – mondta Jack. – Igazi kaja. Nem érdekel, haver?
– Álmomban sosem eszem – felelte Richard szürrealisztikus racionalizmussal. Nagyot ásított, majd megdörzsölte a szemét. Végre megállt a lábán, már nem dőlt egész súlyával Andersre és Jackre. – De az igazat megvallva, elég éhes vagyok. Jó hosszan álmodok, ugye, Jack!? – Hangja szinte büszke volt.
– Aha – felelte Jack.
– Mondd csak, ez az a vonat, amivel el akarunk innen menni? Olyan, mintha egy rajzfilmből csöppent volna ide.
– Aha.
– Tudod majd vezetni, Jack? Ez az egész egy álom, de...
– Körülbelül olyan nehéz vezetni, mint a villanyvasutamat otthon – mondta Jack. – Tudom majd vezetni, és te is tudni fogod.
– Nem akarom – mondta Richard újra azon a nyafogós, hisztis hangján. – Egyáltalán nem akarok felszállni erre a vonatra. Vissza akarok menni a szobámba!
– Gyere, és egyél egy kicsit inkább – mondta Jack, és lassan kivezette Richardot a pajtából. – Aztán elindulunk Kaliforniába.

A Territóriumok a legszebb arcát mutatta nekik, mielőtt nekiindultak volna az Elátkozott Világnak. Anders vastag szeleteket vágott a kenyérből, mely a kinti gabonából volt sütve, azzal ették a puha, omlós hússal készült sóletet, melyben ismeretlen, de nagyon finom zöldségek is voltak. Finom rózsaszínű szörpöt ittak hozzá, melyről Jacknek a papaya jutott az eszébe, bár tudta, hogy az ital nem abból készült. Richard boldog öntudatlanságban habzsolt, az édes ital kis patakokban csurgott le az állán, míg Jack le nem törölte.
– Kalifornia – szólalt meg egyszer. – Tudnom kellett volna.
Mivel Jack látta, hogy nincs teljesen magánál, nem is kérdezett tőle semmit. Sokkal jobban aggasztotta, hogy mekkora pusztítást visznek végbe Anders feltehetőleg szűkös élelmiszerkészletében, de az öregember újra és újra lehajolt a pult mögött, ahol vagy ő, vagy még az apja beépített egy kis fatüzelésű tűzhelyet, és újabb adag ennivalóval tért vissza az asztalhoz. Kukoricafánk, csirkecombhoz hasonlító valami, aminek csodálatos íze volt... leginkább édes mézre hasonlított. Vagy nektárra? Az íz fenségesen áradt szét a nyelve hegyén, és attól félt, hogy mindjárt az ő nyála is csurogni kezd.
Békésen üldögéltek hármasban a kis asztal körül a meleg, otthonos szobában. Mikor befejezték az evést, Anders szinte szégyenlősen elővett egy nehéz serleget, mely félig volt vörösborral. Jack ivott belőle egy fél pohárral, miközben végig úgy érezte, mintha egy ismeretlen forgatókönyv irányítaná minden mozdulatát.

3

Két órával később kezdett elálmosodni, és az jutott eszébe, hogy a korábbi hatalmas vacsora vajon nem volt-e egyben hatalmas nagy hiba is. Először is az indulás az Ellis-törésből és a Depóból nem ment olyan simán, mint gondolta; másodszor, ott volt Richard, aki kezdte komolyan aggasztani, félő volt, hogy teljesen megbolondul; harmadszor és mindenekfelett, az Elátkozott Világban jártak. Márpedig ahhoz képest Richard őrültsége igazán semmiségnek tűnt, ráadásul folyamatos, koncentrált erőfeszítést kívánt Jacktől.
A vacsora után mindhárman visszamentek a pajtába, és akkor kezdődtek a bajok. Jack tudta, hogy a rájuk váró veszélyek fölötti aggodalma – mely azóta többszörösen is jogosnak bizonyult és az általános zaklatottsága miatt nem úgy viselkedett, ahogy kellett volna. Az első nehézség akkor merült fel, mikor megpróbált Andersnek azzal az érmével fizetni, amit Farren kapitánytól kapott. Anders úgy reagált az ajánlatára, mintha az ő imádott Jasonja hátba szúrta volna. Szentségtörés! Gyalázat! Az érme felajánlásával Jack nem egyszerűen megsértette az öreg postakocsist; valósággal leköpte vele az öreg vallását. Egy természetfeletti, isteni lény nem ajánlhat fizetséget odaadó hívének. Anders olyan mérges lett, hogy hatalmas öklével rávágott a vonat oldalára, és a tekintetéből azt vette ki Jack, hogy legszívesebben más célpontra is lesújtana vele. Jacknek csak félig sikerült kiengesztelnie, ugyanis Anders éppúgy nem volt kíváncsi a bocsánatkérésére, mint ahogy a pénzére sem. Az öregember lecsillapodott ugyan, mikor felfogta a fiú határtalan zavarát, de nem igazán tért vissza korábbi viselkedéséhez, míg Jack meg nem jegyezte, hogy a Farren kapitány által adott érmének valószínűleg még fontos szerepe lesz az elkövetkezőkben.
– Té nem egészen Jason vagy – mondta az öregember –, de a Királnő érméje evisz majd a célodhú. – Nehézkesen megrázta a fejét, majd igencsak megcsappant lelkesedéssel integetett a távolodó vonat után.
De minderről jórészt Richard tehetett. Ami gyerekes pániknak indult, hatalmas, erőszakos hisztériás rohammá fajult. Richard nem volt hajlandó felszállni a vonatra. Az utolsó pillanatig bambán mászkált a pajtában, üveges tekintettel maga elé bámulva, és egyetlen pillantást sem vetett a vonatra. De amikor felfogta, hogy Jack komolyan beszél, és tényleg fel kell szállnia, teljesen kiborult, és meglehetősen furcsa módon az a gondolat zaklatta leginkább, hogy Kaliforniába mennek.
– NEM! NEM! NEM LEHET! – kiáltotta Richard, mikor Jack sürgetni kezdte, hogy szálljon már fel a vonatra. – VISSZA AKAROK MENNI A SZOBÁMBA!
– Lehet, hogy követnek bennünket, Richard – mondta fáradtan Jack. – Muszáj elindulnunk. – Megfogta Richard karját. – Ez az egész csak egy álom, nem emlékszel!?
– Ó, uram, ó, uram, – hajtogatta Anders, céltalanul fel-alá járkálva a pajtában, és Jack tudta, hogy ezúttal nem hozzá beszél.
– VISSZA KELL MENNEM A SZOBÁMBA! – Sikoltozta Richard. Szemeit olyan erősen szorította össze, hogy egész arca két nagy szarkaláb volt.
Jack újból Farkasra gondolt, majd megpróbálta a vonat felé rángatni Richardot, de az ellenállt, úgy megvetette a lábát, mint egy szamár.
– NEM MEHETEK ODA! – kiáltozta.
– Hát pedig itt sem maradhatsz – felelte Jack. Újra rántott egyet Richardon a vonat felé, és ezúttal sikerült vagy fél méterrel közelebb jutniuk. – Richard, ez abszolút nevetséges. Itt akarsz maradni egyedül? Itt akarsz maradni egyedül a Territóriumokban? – Richard megrázta a fejét. – Akkor gyere velem. Muszáj elindulnunk. Két nap múlva Kaliforniában leszünk.
– Nem tetszik ez nekem – motyogta magában Anders a fiúkat nézve. Richard továbbra is engesztelhetetlenül rázta a fejét.
– Nem mehetek oda – ismételte. – Nem tudok felszállni erre a vonatra, én nem mehetek oda.
– Kaliforniába?
Richard a szája szélét harapdálta, és újra becsukta a szemét.
– A pokolba! – mondta Jack. – Segítenél, Anders?
A nagy férfi mérges, szinte undorodó tekintettel nézett rá, majd keresztülmasírozott a pajtán és olyan könnyedén kapta a karjába Richardot, mint egy kiskutyát. A fiú határozottan kiskutyás nyöszörgést hallatott. Anders a mozdony párnázott ülésére tette.
– Jack! – kiáltotta Richard, mintha attól félne, hogy a végén még egyedül megy az Elátkozott Világba.
– Itt vagyok – felelte Jack, és a mozdony másik oldalán mászott fel. – Köszönöm, Anders – mondta az öreg postakocsisnak, aki komor arckifejezéssel a pajta egyik sarkába húzódott. – Vigyázz magadra! – Richard elsírta magát, és Anders minden sajnálat nélkül tekintett rá.
Jack megnyomta az indítógombot, mire két hatalmas kék villám csapott ki az „ördögi” dobozból, ahogy a motor életre kelt.
– Ez az – mondta Jack, és előrenyomta a váltót. A vonat elkezdett kigurulni a pajtából. Richard még hangosabban nyöszörgött, és felhúzta a térdét. Ilyeneket motyogott, hogy „lehetetlen” meg „valószínűtlen”, és fejét mélyen a két térde közé nyomta. Úgy nézett ki, mintha legszívesebben embrióra gömbölyödne. Jack intett Andersnek, aki visszaintett, és már kint is voltak a világos pajtából a mély sötét éjszakában. Anders körvonala megjelent a pajta szélénél, mintha azon töprengene, hogy utánuk rohanjon-e. A vonat nem tud harminc mérföld óránkénti sebességnél többel menni, gondolta Jack, és most még tízzel sem megyünk. Ez halálosan lassúnak tűnt. Nyugat, mondta magának Jack, nyugat, nyugat, nyugat. Anders visszalépett a pajtába, szakálla zúzmaraként tapadt mellkasára. A vonat lassan haladt – újabb kék villám csapott ki a motorból –, és Jack megfordult a párnázott ülésen, hogy megnézze, mi van előttük.
– NEM! – sikoltotta Richard, és Jack majdnem kiesett a vonatból. – NEM LEHET! NEM MEHETEK ODA! – A fejét most már fölemelte ugyan, de látni nem láthatott semmit, hiszen a szemét még mindig összeszorította. Nagy, görcsös csomó volt az arca.
– Maradj csendben! – mondta Jack. Előttük a gabona végtelen tengere hullámzott, és hegycsúcsok emelkedtek a magasba. Jack még egyszer visszapillantott a válla fölött, és még látta a Depó meleg fényének oázisát meg a pajta távolabb álló épületét. Anders magas árnyékként állt az ajtóban. Jack utoljára még intett neki – a magas árnyék visszaintett –, majd újra megfordult, és tekintetét végigfuttatta a hullámzó gabonatengeren. Ha ilyen az Elátkozott Világ, akkor az elkövetkező két nap ugyancsak nyugalmas lesz.
De persze tudta, hogy nem ilyen. Még a halvány holdfényben is látta, hogy a gabona egyre ritkul – félórányira lehettek a Depótól, mikor először vette észre a változást. Még a színe is rossz lett, szinte mesterséges, a gyönyörű aranysárgát olyan sárga váltotta fel, mely mintha kifakult volna, valami perzselő hőforrástól, amely magát az életet égette ki belőle. Mostanra Richard is ilyennek tűnt. Egy kis ideig kimerülten hallgatott, majd újra sírt egy sort, olyan szégyentelenül és nyíltan, mint egy kisgyerek, majd megint mély álomba merült. „Nem mehetek vissza”, motyogta álmában, vagy legalábbis ilyesmit értett Jack. És mintha össze is zsugorodott volna alvás közben.
A táj kezdett egészen megváltozni. Az Ellis-törés széles pusztája átalakult titokzatos kis gödrökké és sötét kis völgyekké, melyekben fekete fák nőttek. Hatalmas sziklák hevertek mindenfelé, koponya, tojás, óriási fog alakúak. Maga a talaj is megváltozott, sokkal homokosabb lett. A völgyek falai kétszer is közvetlenül a sínek mellett emelkedtek, és Jack látta, hogy mindkét oldalon satnya növényzettel fedett kis sziklák állnak ki rajtuk. Néha úgy hitte, hogy egy menedékhelyet kereső állatot pillant meg, de a fény túl gyenge volt, és az állat túl gyors ahhoz, hogy azonosítani tudja. De valahogy Jacknek volt egy olyan ijesztő érzése, hogy ha fényes nappal pillantaná meg ezeket az állatokat a Rodeo Drive kellős közepén, akkor sem tudná beazonosítani őket – úgy tűnt, hogy az állatoknak kétszer akkora a fejük, mint kellene, és hogy jobb is, hogy elbújnak az emberi tekintetek elől.
Kilencven perccel az indulás után Richard nagyokat nyögött álmában. A táj ekkor már tökéletesen idegen volt Jack számára. Mikor kifutottak a völgy falainak klausztrofóbiás szorításából, Jack maga is meglepődött, milyen jó érzés újra nyílt terepen haladni – olyan érzés volt, mint amikor először jött vissza a Territóriumokba, az Álmok Világába. De aztán a sötétség ellenére észrevette, hogy a fák torzak, kifacsarodottak, és megérezte a szagot. A tudatalattijában valószínűleg egyre nőtt a felismerés, de csak miután megpillantotta a görcsösen összecsavarodott fákat, melyek belsejét, mintha elviselhetetlen fájdalom hasogatta volna, akkor figyelt fel a rothadás egyelőre még gyenge, de félreismerhetetlen szagára. Rothadás, pokoli tűz. A Territóriumok itt szinte bűzlött.
Régóta halott virágok szaga ült a tájon, és alatta egy erősebb, durvább szag is érződött. Ha ezt Morgan csinálta, bármelyik formájában is, akkor bizonyos értelemben máris halált hozott a Territóriumokra, gondolta Jack.
Mostanra eltűntek a titokzatos völgyek, végeláthatatlan, vörös sivatagban haladtak. A látóhatáron nem volt más, csak a furcsán összecsavarodott fák. Az ezüstös sínpár Jack előtt eltökélten futott a sötét, vörös semmibe.
A táj teljesen kihaltnak tűnt. Több órán keresztül nem látott semmit, ami a deformált állatoknál nagyobb lett volna. Egyszer-kétszer mintha hirtelen csúszó mozgást pillantott volna meg a szeme sarkából, de mire odakapta a tekintetét, már nem látott semmit. Először azt gondolta, hogy követik. Egy keserves félórán át képzeletben egyre csak a Thayer Iskola kutyáit látta, amint nyomában loholnak. Akármerre nézett, valami éppen beásta magát a homokba vagy eltűnt az összecsavarodott fák egyike mögött. Ez idő alatt az Elátkozott Világ széles sivataga nem tűnt kihaltnak vagy üresnek, sőt tele volt rejtett, sikamlós élettel. Jack előrenyomta a sebességváltót (mintha az segítene valamit), és sürgette a kis vonatot, hogy menjen gyorsabban, gyorsabban. Richard nagyokat rángatózott az ülésen, és közben folyamatosan nyöszörgött.
Jack elképzelte, hogy azok a se nem kutya, se nem ember valamik a nyomukban vannak, és imádkozott, hogy Richard ne nyissa ki a szemét.
– NEM! – kiáltotta Richard álmában.
Jack majdnem kiesett a mozdonyból. Látta, hogy Etheridge és Mr. Dufrey mögöttük loholnak. Hatalmas ugrásokkal közeledtek, nyelvük lobogott, válluk iszonyú erővel dolgozott. A következő másodpercben rájött, hogy csak a vonat árnyéka tréfálta meg. A loholó rémek úgy tűntek el a szeme elől, mint egy délibáb.
– ODA NEM! – kiáltotta Richard. Jack nagyokat lélegzett. Hála istennek, biztonságban vannak! Az Elátkozott Világ veszélyeit eltúlozták, felfújták, Alig pár óra múlva fel fog kelni a nap. Jack közvetlenül az arca elé emelte az óráját, és látta, hogy még csak alig két órája vannak a vonaton. Hatalmas ásításra nyitotta a száját, és megbánta, hogy olyan sokat evett a Depóban.
Semmi az egész, gondolta, ez az egész egy...
És mielőtt még befejezhette volna a gondolatot, megpillantotta az első tűzgolyót, mely azonnal véget vetett nyugalmának.

4

Egy legalább három méter átmérőjű fénygolyó bukott át a horizont határán, és egyenesen a vonat felé száguldott.
– A jó életbe! – motyogta Jack magában, és azonnal eszébe jutott, amit Anders a tűzgolyókról mondott. Ha égy embör túl közel megy égy illen tűzgolóhon, akkó nagyon mögbetegszik... kihullik a haja... sebös lesz az egész teste... ekezd okádni... addig okádik, amíg a gyomra e nem szakad, meg a torka szét nem ég... Nagyot nyelt – úgy érezte, mintha egy nagy zacskó szög ment volna le a torkán. – Édes istenem! – mondta ki hangosan. A hatalmas tűzgolyó egyenesen a vonat felé száguldott, mintha eltökélte volna, hogy Richard Sloatot és Jack Sawyert eltünteti a föld színéről. Radioaktív sugárzás. Jack gyomra felfordult az idegességtől, és lábából elszállt az erő. Radioaktív sugárzás. Addig okádik, amíg a gyomra e nem szakad...
A fantasztikus vacsora, amit Anders szolgált fel nekik, majdnem feljött a gyomrából. A tűzgolyó minden irányba szikrákat szórva továbbra is a vonat felé tartott, sistergett a benne tomboló energiától. Hosszú, arányló csóvát húzott maga után, mely szintén szikrákat szórt, és sötét csíkokat égetett a vörös földbe. És mikor a tűzgolyó felpattant a földről, majd ártalmatlan teniszlabdaként elrepült a vonat mellett, Jack először pillantotta meg azokat az élőlényeket, melyek követték őket. A száguldó tűzgolyó vöröses-arany fényében, mely a sínpárról ezüstösen verődött vissza, megpillantotta azokat a torzszülötteket, melyek nyilvánvalóan őket követték. Kutyák voltak, vagy inkább kutyák lehettek valaha, vagy az őseik voltak kutyák, és Jack ijedten pillantott Richardra, remélve, hogy barátja még mindig alszik.
A vonatot követő állatok most kígyókként meglapultak a földön. Kutyafejük volt, de hátsó lábaik elcsökevényesedtek, és amennyire meg tudta figyelni, nem volt se szőrük, se farkuk – teljesen csupaszok voltak. Nedvesnek látszottak – szőrtelen, rózsaszín bőrük úgy csillogott, mint újszülött egereké. Ezeket a szörnyű mutáns kutyákat láthatta korábban a sínek mellett. Megvilágítva, kilapulva feküdtek, sziszegtek, rángatóztak, megpróbáltak visszahúzódni – ők is féltek a tűzgolyótól és a földbe égetett nyomától. Aztán Jack hirtelen megérezte a tűzgolyó szagát, mely most már a horizont másik széle felé száguldott, fellobbantva egy egész sor görnyedt, halott fát. Pokol tüze, rothadás.
Újabb tűzgolyó jelent meg a látóhatáron, de ez tőlük jóval messzebb száguldott el. Elátkozott remények és ördögi óhajok bűze! A mutáns kutyák nyüszítve, vicsorogva újra a vonat után eredtek, Jack most már a sötétben is látta suhanó árnyaikat. Hányan lehetnek?, gondolta. Egy fa égő csonkjánál Jack két újabb vicsorgó, torz kutyát pillantott meg.
Aztán egy harmadik tűzgolyó is megjelent a horizonton, a vonattól kellő távolságban húzta maga után fekete nyomát, és Jack egy pillanatra meglátott a távolban egy roskadozó kunyhónak tűnő valamit. Előtte nagydarab, emberszerű alak állt, hímnemű, és a vonat felé nézett. Hatalmas, szőrös alakjáról erő és gonoszság sugárzott.
Jack kínosan tudatában volt a kis vonat lassúságának, és hogy ő meg Richard teljesen ki vannak szolgáltatva itt a pusztaság közepén bárminek, ami szeretné közelebbről megvizsgálni őket. Az első tűzgolyó megijesztette a rettenetes, mutáns kutyákat, de lehet, hogy az Elátkozott Világ emberi lakója kevésbé ijedős. Mielőtt a tűzgolyó fénye kialudt, Jack látta, hogy az alak követi őket a tekintetével, nagy, busa fejét a vonat után fordítva. A tűzgolyó elenyésző fényénél Jack még látta, hogy az emberszerű valami megfordul, és bemegy a kunyhójába. Vastag, hüllős farok fordult utána, majd újra sötét lett, és minden – a kutyák, az ember, a kunyhó – eltűnt Jack szeme elől. Még abban sem volt biztos, hogy tényleg látta mindezt.
Richard nagyot vonaglott álmában, Jack pedig még erősebben nyomta a váltót, hátha attól gyorsabban megy majd a vonat. A kutyák nyüszítése lassan elhalt mögöttük. Jack megizzadva a rémülettől ismét megnézte az óráját, és elkeseredetten látta, hogy még csak tizenöt perc telt el azóta, hogy utoljára nézte meg az időt. Ásított egy nagyot, és újból szidni kezdte magát, amiért olyan sokat evett a Depóban.
– NEM! – Sikoltotta Richard. – NEM! NEM MEHETEK ODA!
Oda?, gondolta Jack. Hova „oda”? Kaliforniába? Vagy valami más ijesztő helyre, ahol Richardot örökre elhagyhatná törékeny önuralma?

5

Jack egész éjjel ébren ült a váltó mellett, és az elrepülő tűzgolyók nyomait nézte a vörös talajon. Halott virágokat és rejtett rothadást idéző szaguk betöltötte a levegőt. Néha hallotta a mutáns kutyák furcsa vinnyogását és más szerencsétlen teremtmények hangjait, akik az itt-ott feltűnő összecsavarodott fák gyökereinél rejtőztek. Az akkumulátorok néha újabb villámokat lövelltek ki. Richard nem egyszerűen aludt, hanem mély, jótékony ön tudatlanságba süllyedt. Már nem nyöszörgött és csapkodott, csak összekucorodva ült, és ritkásan lélegezve aludt, mintha még a levegővételhez szükséges erő is elhagyta volna. Jack a nappal eljövetelét várta, de közben félt is tőle. Mikor felkel a nap, látni fogja az állatokat; de még mi mást fog megpillantani?
Időről időre odanézett Richardra. Barátja arcbőre túlságosan sápadt volt, szinte kísértetiesen szürke.

6

Beköszöntött a reggel, és feloldotta a sötétséget. Rózsaszín szalag jelent meg a horizont keleti részén, majd alatta piros csík, mely egyre feljebb kényszerítette az optimista rózsaszínt az égen. Jack úgy érezte, hogy a szeme legalább olyan vörös lehet, mint az a csík, és borzasztóan fájt a lába. Richard mostanra teljesen elnyúlt a kis ülésen, és még mindig nehezen lélegzett, szinte vonakodva. És az arca tényleg teljesen szürke volt. Egyet-kettőt pislogott, mintha éppen meglátott volna valamit álmában, és Jack nagyon remélte, hogy nem kezd el újra sikoltozni. Richard szája kinyílt ugyan, de nem sikoly jött ki rajta, hanem a nyelve lógott ki; megnyalta a felső ajkát, horkantott, majd újra kómába esett.
Bár Jack nagyon szeretett volna leülni és becsukni a szemét, nem akarta megzavarni Richardot. Minél többet látott meg a nappali világosságban az Elátkozott Világból, annál jobban kívánta, hogy Richard eszméletlensége a lehetőleghosszabb ideig tartson. El tudta képzelni, mit szólna Richard Sloat az Elátkozott Világ borzalmaihoz, úgyhogy nem igazán vágyott erre az élményre. Az a kis fájdalom, amit a lábában érez, csekély ár ezért a kis nyugalomért, ami úgysem tart sokáig.
Hunyorogva nézte a tájat, ahol semmi, de semmi nem menekült meg a csöpögő, förtelmes haláltól. A hold fényében kihalt sivatagnak tetsző vidékről most kiderült, hogy egyáltalán nem is sivatag. Amit vöröses homoknak gondolt, valójában laza, porszerű föld volt – olyan puhának látszott, hogy az ember valószínűleg bokáig – ha nem térdig – süppedne benne. Ebbe a kiszáradt, kiéhezett földbe kapaszkodtak a kicsavarodott fák. Ha egyenesen rájuk nézett, most is olyanoknak tűntek, mint éjszaka: megdöbbentő volt látni, hogy mennyire szerettek volna a saját gyökereik alá visszacsavarodni. Már ez is elég borzalmas volt – olyan borzalmas, hogy Racionális Richardot jobb volt megkímélni a látványuktól. De mikor Jack csak a szeme sarkából nézte őket, akkor kínokban fetrengő élőlényeket látott. A göcsörtös ágak karokként vették körül a haláltusájában küzdő arcot, mely fagyott sikollyal meredt előre. Ha Jack nem egyenesen a fákra nézett, pontosan ki tudta venni az arc vonásait: a száj kerek O betűjét, a bámuló szemeket és a hosszú, mély ráncokat, melyek apró darabokra szabdalták a szenvedő arcot. S ezek az arcok káromkodtak, átkozódtak, kiáltoztak – néma üvöltésük füstként ülte meg a levegőt. Jack felnyögött. Mint magát az egész Elátkozott Világot, a fákat is megmérgezték.
A vöröses táj mérföldekre nyúlt el a sínpár mindkét oldalán. Néhol savas külsejű, vizeletszínű füves részek látszottak. Akár oázishoz is lehetett volna őket hasonlítani, ha nem olyan furcsa a fű színe, hiszen mindegyik egy kis vízfelület mellett terült el. Maga a víz fekete volt, és olajfoltok úszkáltak a felszínén. Sűrűbbnek látszott, mint a normális víz; olajosnak és mérgezőnek. Mikor a második ilyen hamis oázis mellett haladt el a kis vonat, a víz lustán fodrozódni és hullámozni kezdett, és Jack rémülten azt hitte, hogy a fekete víz is él, mint azok az iszonyú fák. De aztán észrevette, hogy valami feljött a víz felszínére, széles, fekete hát, majd egy hatalmas, ragadozó száj jelent meg, és ráharapott a semmire. Jézusom, gondolta Jack, ez egy hal volt? Úgy látta, legalább hét méter hosszú lehetett, ami különösen a kis tó méreteit figyelembe véve volt rendkívüli. Hosszú farok emelkedett a víz színe fölé, majd a teremtmény eltűnt a mélyben.
Jack élesen a horizontra pillantott, és egy pillanatra mintha egy fej körvonalait látta volna, mely egyenesen őket bámulta. Aztán persze elhessegette magától a gondolatot. Az isten szerelmére, hogy tudna valaki a horizont mögül lesni rá?!
Mert a horizont nem volt valódi horizont, értette meg végül – egész eddig túlbecsülte az Elátkozott Világ méreteit. Miközben a nap felfelé araszolt az égbolton, Jack megértette, hogy egy széles völgyben haladnak, és látóhatárának szélei kétoldalt nem a világ végét jelentik, hanem egy foghíjas hegysor tetejét. Bárki vagy bármi követheti őt, mindvégig láthatatlanul a hegylánc peremének túloldalán haladva. Eszébe jutott az az emberszerű teremtmény, melynek krokodilfarka volt, és a kunyhója előtt állt. Lehet, hogy egész éjjel követte őket, és azt leste, hogy Jack mikor alszik el végre?!
A vonat őrjítő lassúsággal zakatolt a vörös völgyben.
Jack körbejártatta a tekintetét a hegyláncokon, de nem látott mást, csak a nap előtörő sugarait a sziklák tetején. Aztán villámgyorsan megfordult a mozdonyban, a félelem teljesen elfeledtette vele fáradtságát. Richard még mindig aludt, karjával eltakarva a szemét. Ki tudja, milyen szörnyeteg várja a legkedvezőbb pillanatot, hogy lecsapjon rájuk, gondolta Jack.
Mintha valami mozgást észlelt volna balról. A szíve óriásit dobbant. Hatalmas, csúszós mozgás... Jack már látta, hogy fél tucat krokodilember mászik át a hegygerincen, és tart feléjük. Kezét a szeme elé helyezve erősen azt a pontot nézte, ahol a krokodil embereket vélte látni. A sziklák ugyanolyan vörösek voltak, mint a porszerű talaj, és köztük egy mély vágat futott a hegy gerince felé. Valóban mozgott valami a két hatalmas szikla között, de egy csöppet sem volt emberi formája. Egy kígyó volt – legalábbis Jack azt hitte, hogy az, s a következőpillanatban az iszonytatóan vastag csúszómászó eltűnt a szikla mögött. A teremtmény bőre furcsán redős volt, és mintha égett lyukak lettek volna az oldalában... Jack kinyújtotta a nyakát, hogy lássa, hol bukkan fel újra, és alig egy másodperc múlva egyenesen egy óriási hernyó pofájába nézett, melynek egy részét a vörös föld rejtette. A hártyás szemű hernyó a vonat felé csúszott.
Egy másik állat csapódott ki egy szikla mögül, nehéz fejű és csökött testű, és miközben a hatalmas hernyó feje az állat felé fordult, Jack látta, hogy az egyik mutáns kutya az. A hernyó kitátotta konténer nagyságú száját, és egyszerűen beszippantotta a kutyát. Jack tisztán hallotta, ahogy az állat csontjai ropognak a hernyó szájában. A kutya nyüszítése elhallgatott. A hernyó olyan könnyedén nyelte le, mintha csak egy apró tabletta lett volna. Óriási teste mellett egy fekete csík húzódott, egy tűzgolyó nyoma, és Jack rémülten nézte, ahogy a hosszú szörnyeteg leássa magát a földbe. Ezek szerint tudja, hogy a fekete csík kárt okozhat benne, és ezért a föld alatt kerüli ki. Jack nézte, ahogy az undorító lény teljesen eltűnik a porban, és idegesen fürkészte a vörös sziklás tájat. Fogalma sem volt, hol fog újra felbukkanni a hernyó.
Mikor már eléggé eltávolodtak onnan, és nem kellett aggódnia, hogy a hernyó megpróbálja bekapni a vonatot, Jack újra a körülöttük magasodó sziklás hegyeket kezdte tanulmányozni.

7

Mielőtt Richard késő délután felébredt, Jack a következőket látta:
legalább egy fejet, mely a hegygerincen át őket leste;
még két pattogó, halálos tűzgolyót;
egy fej nélküli csontvázat, melyről először azt hitte, hogy óriási nyúlé, de aztán rémülten látta, hogy egy csecsemő csontváza, mely szikrázó fehéren feküdt a vörös porban a sínek mellett;
ugyanennek a csecsemőnek a koponyáját félig elmerülve a laza földben;
egy rakást azokból a szánalmas külsejű kutyákból, melyek még torzabbak voltak, mint a korábbiak, és vinnyogva csúsztak-másztak a vonat után, nyáluk csorgott az éhségtől;
három deszkakunyhót, melyek azt bizonyították, hogy rajtuk kívül más emberi lények is tartózkodnak az Elátkozott Világ e részén;
egy kis tollazat nélküli madarat, melynek szakállas majomarca volt, és szárnyai végén tisztán kivehető ujjak.
De a legrosszabb (mármint attól eltekintve, amit csak a képzelete vetített elé), két teljesen beazonosíthatatlan állat volt, melyek az egyik fekete tóból ittak. Hosszú foguk és emberi szemük volt, testük első része disznóra, a hátsó nagymacskafélére emlékeztetett. Arcukat szőr borította. Ahogy a vonat elhaladt a két állat mellett, Jack látta, hogy a hím nemi szerve párna nagyságúra van dagadva, és lelóg a földre. Mi torzította el így ezeket az állatokat? Nukleáris sugárzás, feltételezte Jack, mivel tudomása szerint más anyagnak nem lehet ekkora befolyása a természet rendjére. A már születésükkor mérgezett teremtmények hangosan szürcsölték az ugyancsak mérgezett vizet, és vicsorogva néztek fel a kis vonatra.
A mi világunk is így nézhet majd ki egy nap, gondolta Jack. Micsoda nagyszerű kilátás!

8

Aztán persze ott voltak azok a szörnyűségek is, amiket csak a képzelete vetített elé. Bőrét forrónak érezte, és egész teste viszketett, pedig már régen ledobta magáról azt a poncsót, amely a Territóriumokban Myles P. Kiger kabátját helyettesítette. Még délelőtt levette az ingét is. Borzasztó ízt érzett a szájában, rozsdás fém és rothadó gyümölcs savas keverékét. Verejték csurgott a szemébe. Olyan fáradt volt, hogy állva, nyitott szemmel, izzadságtól csöpögve álmodni kezdett. A mutáns kutyák hadait látta átjönni a hegygerinceken; látta, amint a fejük fölötti vöröses felhők megnyílnak, és hosszú, lángoló karokkal lenyúlnak érte meg Richardért. Mikor végre becsukódtak a szemei, Orrisi Morgant látta, amint négy méter magasan, feketébe öltözve föléjük magaslik, és rettenetes mennydörgést, villámlást szabadít rájuk; körülöttük földdarabok röpködnek, és minden csupa vörös sár.
– Nem, nem, nem – nyögött fel Richard.
Orrisi Morgan azonnal eltűnt, és Jack lüktető szemei felpattantak.
– Jack? – szólalt meg Richard.
A vörös táj a tűzgolyók fekete nyomaitól eltekintve üres volt előttük. Jack megtörölte a szemét, és a hamuszürke Richardra nézett, aki épp kinyújtóztatta elzsibbadt végtagjait.
– Aha – felelte –, hogy érzed magad?
Richard hátradőlt az ülésen, és nagyokat pislogott.
– Bocs, hogy megkérdeztem – mondta Jack.
– Nem baj – felelte Richard –, már jobban vagyok. Tényleg. – Jackben ettől egy icipicit felengedett a feszültség. – Még mindig fáj a fejem, de már jobban vagyok.
– Elég sokat kiabáltál... – Jack elhallgatott, mert nem tudta biztosan, képes lesz-e Richard végre szembenézni a valósággal.
– Álmomban. Aha, el tudom képzelni. – Richard arca rángatózni kezdett, de Jack meglepetésére ezúttal nem kezdett el kiabálni. – Tudom, hogy nem álmodok, Jack. És azt is tudom, hogy nincs agydaganatom.
– Tudod, hol vagyunk?
– A vonaton. Az öregember vonatán. Az Elátkozott Világban, ahogy ő mondta.
– Jól átejtettél! – jegyezte meg Jack mosolyogva.
Richard elpirult.
– És mitől jött meg az eszed? – kérdezte Jack, még mindig nem igazán bízva Richard kijózanodásában.
– Tudtam, hogy nem álmodok – mondta Richard most már égő arccal. – Azt hiszem... azt hiszem, itt az ideje, hogy feladjam a küzdelmet. Ha a Territóriumokban vagyunk, hát akkor a Territóriumokban vagyunk, bármilyen lehetetlen. – Jack hitetlenkedve nézte Richard mókásan csillogó szemét. – Emlékszel arra a hatalmas homokórára a Depóban? – Jack bólintott. – Hát, igazából az volt az... amikor megláttam azt a valamit, azonnal tudtam, hogy nem csak én találom ki az egészet. Mert tudtam, hogy azt nem találhattam ki. Lehetetlen. Egyszerűen... lehetetlen. Ha nekem kellene kitalálnom egy primitív órát, akkor abban mindenféle fogaskerekek meg görgők lennének... nem lenne ilyen egyszerű. Tehát azt nem én találtam ki. Tehát valódi volt. És ezért minden másnak is valódinak kell lennie.
– És hogy érzed most magad? – kérdezte Jack. – Már nagyon régóta alszol.
– Még mindig olyan fáradt vagyok, hogy alig tudom a fejemet egyenesen tartani. Úgy egészében nem érzem túl jól magam.
– Richard, muszáj kérdeznem valamit. Van valami oka, hogy félsz Kaliforniába menni?
Richard lehajtotta a fejét és megrázta.
– Hallottál valaha egy fekete hotel nevű helyről?
Richard tovább rázta a fejét. Jack látta, hogy nem mond igazat, de azt is látta, hogy igyekszik szembenézni a tényekkel, amennyire csak tud. Egyelőre jobb, ha nem erőlteti a dolgot, gondolta Jack, mert hirtelen tökéletes bizonyossággal tudta, hogy még sok olyasmi van, amit Richard nem hajlandó elmondani. Várnia kell. Lehet, hogy addig, amíg el nem érik a fekete hotelt. Rushton Ikre és Jason Ikre: igen, együtt el fognak jutni a Talizmán otthonához és börtönéhez.
– Oké, hagyjuk – mondta. – Fel tudsz állni?
– Gondolom.
– Nagyszerű. Szeretném, ha megtennél valamit – mert megegyeztünk, hogy nem fogsz meghalni agydaganatban, ugye!? Szükségem van a segítségedre.
– Mit kell csinálnom? – kérdezte Richard, miközben reszkető kézzel megtörölte az arcát.
– Szeretnék kinyitni egy-két dobozt a hátsó vagonban, hogy magunkhoz vegyünk néhány fegyvert.
– Én utálom és elutasítom a fegyvereket – jelentette ki Richard. – És neked is ezt kellene tenned. Ha senkinek sem lenne fegyvere, az apád...
– Aha, és ha a disznóknak szárnyuk lenne, tudnának repülni – felelte Jack. – Biztos vagyok benne, hogy valaki követ bennünket.
– Lehet, hogy az apám – mondta Richard reménykedő hangon.
Jack felhorkant, és kivette a váltót az egyes sebességből. A vonat érezhetően lassulni kezdett.
– Gondolod, hogy le tudsz majd mászni?
– Hát persze – felelte Richard, de ahogy felállt, lába térdben megbicsaklott, és visszahuppant az ülésre. Arca még szürkébbnek tűnt, mint korábban, és izzadságcseppek gyöngyöztek a homlokán és az ajka fölött. – Illetve lehet, hogy mégsem – suttogta.
– Szép lassan – mondta Jack, és Richardhoz lépett. Egyik kezével megfogta barátja könyökét, a másikat pedig meleg, nedves homlokára helyezte. – Nyugodj meg! – Richard egy pillanatra becsukta a szemét, majd újra kinyitotta, és feltétlen bizalommal nézett Jackre.
– Túl gyorsan akartam csinálni – mondta. – Olyan, mintha az egész testemet tűkkel szurkálnák, mindenem zsibog a sok üléstől.
– Csak szépen, lassan – mondta Jack, és segített felállni a sziszegő Richardnak.
– Fáj.
– Csak egy kicsit fog fájni, mindjárt elmúlik. Szükségem van a segítségedre, Richard.
Richard megpróbált egyet lépni, mire újra nagyot szisszent.
– Aúú!
Megmozdította a másik lábát is. Aztán előrehajolt, és tenyerével ütögetni kezdte a combját meg a vádliját. Jack látta, hogy Richard arckifejezése megint megváltozik, de ezúttal nem fájdalmat fejez ki, hanem megdöbbenést.
Jack követte a tekintetét, és látta, hogy egy toll nélküli, majomarcú madár siklik el a vonat előtt.
– Hát, elég sok vicces dolog van odakint – mondta Jack. – Sokkal jobban fogom magam érezni, ha találunk puskákat azokban a dobozokban.
– Szerinted mi lehet a hegyek túloldalán? Ugyanez folytatódik tovább? – kérdezte Richard.
– Nem, azt hiszem, hogy ott emberek vannak, már ha egyáltalán embereknek lehet őket nevezni. Kétszer láttam is valakit, ahogy bennünket figyelt.
Ezekre a szavakra páni félelem ült ki Richard arcára, ezért Jack gyorsan hozzátette:
– Nem hiszem, hogy az iskoládból voltak. De valószínűleg ezek sem jobbak, és most nem ijesztgetni akarlak, haver, csak én egyszerűen sokkal többet láttam az Elátkozott Világból, mint te.
– Az Elátkozott Világ – ismételte meg Richard. Körüljártatta tekintetét a vizeletsárga foltokkal tarkított vöröses tájon. – Ó, az a fa...
– Tudom – mondta Jack. – Meg kell tanulnod nem észrevenni őket.
– Ugyan mi képes ekkora pusztítást véghezvinni? – kérdezte Richard. – Ez egyáltalán nem természetes.
– Talán megtudjuk majd egyszer – mondta Jack, és lesegítette Richardot a mozdonyról. Most mindketten a kerekeket takaró vékony rúdon álltak. – Ne lépj le a porba, fogalmam sincs, milyen mély lehet. Semmi kedvem kirángatni belőle!
Richardot kirázta a hideg, de ezt okozhatta az is, hogy megpillantott egy újabb sikoltozó, haláltusáját vívó fát.
Egymás mögött az első vagonhoz egyensúlyoztak, majd a vagon szélén lévő kis acéllétrán felmásztak a vagon tetejére, a túlsó végén pedig lemásztak róla. Átléptek a tető nélküli vagonra.
Jack Anders mozdulatát utánozva meghúzta a vastag kötelet.
– Azt hiszem, ez az – mondta Richard, feltartva egy csavart hurkot. – Jack?
– Próbáld meg!
Richard nem volt elég erős, hogy egyedül kikösse a csomót, de mikor Jack is besegített, a csomó szépen kioldódott, és a vászon fellazult a csomagokon. Jack felemelte a vásznat a legközelebbi ládánál – GÉPALKATRÉSZEK –, és egy csoport kisebb ládára esett a tekintete: LENCSÉK.
– Az lesz az – mondta. – Bárcsak lenne egy feszítővasunk! – Felpillantott a hegygerincre, és látta, hogy az egyik fa kitátja a száját, és hangtalanul feléjük kiált. És mintha megint egy fej leskelődött volna ott fent. Az is lehet, hogy az egyik hatalmas hernyó tart éppen feléjük. – Gyere, próbáljuk meg leszedni az egyik láda tetejét! – mondta, és Richard engedelmesen nekigyürkőzött.
Minden erejüket megfeszítve rángatták a láda tetejét, és a hatodik próbálkozás után Jack érezte, hogy a szögek kezdenek meglazulni.
– Elég lesz – szólt Richardnak, aki most még szürkébbnek és betegebbnek látszott, mint mikor felkelt hosszú álmából. – A következőre kinyitom. – Kiegyenesedett, és újra nekigyürkőzött. Megvetette lábát a hosszú láda előtt, és összeszorította a fogait. Kezeit a láda sarkára helyezte, mély lélegzetet vett, majd elkezdte fölfeszíteni a tetejét. Izmai már remegtek, mikor végre megmozdultak a szögek, és lassan kicsúsztak a láda oldalából. – ÓÓÓHHH! – szakadt fel Jackből, majd letépte a ládatetőt.
A doboz belsejében hat zsírtól fénylő fegyver sorakozott. Jack még sosem látott ezekhez hasonlót. Kiemelt egyet, és megvizsgálta közelebbről, hogy rájöjjön, hogyan működik.
Annyit azonnal megállapított, hogy automata, tehát valahol kell lennie töltényeknek is. A fegyver csövét használva felfeszített egy LENCSÉK feliratú dobozt. Épp ahogy remélte: a második, kisebb ládában vastagon zsírozott töltények sorakoztak műanyag tokokban.
– Ez egy UZI – szólalt meg Richard a háta mögött. – izraeli gépfegyver. Azt hiszem, elég népszerű darab. A terroristák legkedvesebb játékszere.
– Honnan tudod? – kérdezte Jack, egy másik fegyver után nyúlva.
– Szoktam tévét nézni. Miért, mit gondoltál?
Jack megpróbálta betolni a tölténytárat, de először fordítva kísérletezett, csak másodszorra sikerült becsúsztatnia a helyére. Aztán megtalálta a biztosítót a puskán.
– Iszonyú rondák ezek a fegyverek – mondta Richard.
– Te is kapsz egyet, szóval ne panaszkodj – felelte Jack, és kiemelt egy újabb tölténytárat Richardnak. Pillanatnyi habozás után újra lehajolt, és kivette az összes tölténytárat, kettőt a zsebébe tett, kettőt odanyújtott Richardnak, aki undorral fogta meg őket, a többit pedig belecsúsztatta a tarisznyájába.
– Pfuj – mondta Richard.
– Azt hiszem, ezt hívják biztosításnak – felelte Jack.

9

Richard azonnal leroskadt az ülésre, amint visszaértek a mozdonyba – a kis kirándulás a létrákon és a kerekek fölötti vékony fémrúdon teljesen kimerítette. De hagyott helyet, hogy Jack is le tudjon ülni, és nagyokat pislogva figyelte, ahogy barátja újra elindítja a vonatot. Aztán Jack felkapta a poncsóját, és elkezdte vele tisztogatni a fegyvert.
– Mit csinálsz?
– Letörlöm a zsírt. Ha befejeztem, majd te is csináld meg!
A nap hátralévő részében a két fiú csendesen, izzadva ült a nyitott mozdonyban, igyekeztek figyelmen kívül hagyni a sikoltozó fákat, az elhaladó táj rothadó szagát és a gyomrukat mardosó éhséget. Jack észrevette, hogy nyitott sebecskék kis kertje virágzott ki Richard szája körül. Végül kivette Richard kezéből az Uzit, letisztította róla a zsírt, és benyomta a biztosítót. Izzadságcseppek égették sósan az ajkát.
Jack becsukta a szemét. Lehet, hogy csak elképzelte azokat a fejeket a hegygerinc fölött, lehet, hogy egyáltalán nem is követik őket. Hallotta, amint az akkumulátorok kékes villámot lőnek ki, és érezte, hogy Richard nagyot ugrik. Egy másodperccel később már mélyen aludt, és ételről álmodott.

10

Mikor Richard a vállát rázva kirángatta abból a világból, ahol éppen egy malomkeréknyi pizzát majszolt, az árnyékok már kezdték feltölteni a völgyet, eltompítva a haldokló fák kínlódását. Most még ezek az összegörnyedő, vonagló fák is szépnek látszottak az egyre halványuló fényben. A mély, vörös por csillogott és ragyogott. Az árnyékok szinte hihetetlen hosszúságú rajzokat véstek a földbe. A szörnyű sárga színű fű narancs sárgássá olvadt. A lemenő nap fénye lustán világította meg a völgy falát.
– Csak gondoltam, hogy szeretnéd ezt látni – mondta Richard. Még több kis seb nyílt ki a szája körül. Richard halványan elmosolyodott. – Csak annyira különlegesnek tűnt – mármint a látvány.
Jack attól félt, hogy barátja mindjárt nekiáll elmagyarázni a naplemente színváltozásának okait, de Richardnak most nem volt ereje egy tudományos előadáshoz. A fiúk csendben figyelték, ahogy az alkony elmélyíti a színeket, és diadalmas lila fénybe borítja a nyugati égboltot.
– Tudod, hogy mi van még ezen a vonaton? – kérdezte Richard.
– Mi? – kérdezett vissza Jack. Valójában nem nagyon érdekelte, mert bármi legyen is az, jó nem lehet. Remélte, hogy látni fog még ilyen gyönyörű naplementét életében.
– Plasztikbombák. Egykilós csomagokban – legalábbis azt hiszem, hogy egykilósak a csomagok. Ami a vonaton van, elég lenne egy egész város elpusztításához. Ha véletlen elsül valamelyik puska, vagy valaki egyetlen golyót is röpít azokba a csomagokba, nem marad más a vonatból, mint egy mély lyuk a földben.
– Ígérem, én nem lövök – mondta Jack. Majd hagyta, hogy a naplemente szépsége magával ragadja. A folyamatosan változó ragyogó színek valami oknál fogva nosztalgiát ébresztettek benne, és agyában végigfutott mindaz, amit az Alhambra elhagyása óta látott. Látta, ahogy az anyja teát iszik a kis kávéházban, és hirtelen fáradt öregasszonnyá változik; látta Speedy Parkert egy fa tövében; Farkast, amint a csordáját terelgeti; látta Smokeyt és Lorit abból a rettenetes Oatley Sörbárból; látta az összes gyűlölt arcot a Napfény Otthonból: Heck Bastot, Sonny Singert és a többieket. Farkas hiánya éles fájdalomként hasított szívébe, miközben a nap lemenő fénye valamilyen megmagyarázhatatlan erővel beragyogta egész testét. Azt kívánta, bárcsak megfoghatná Richard kezét. Aztán azt gondolta: Miért, ne?, és tapogatózni kezdett az ülésen, míg rá nem talált barátja meglehetősen koszos, izzadt kezére. Rákulcsolta az ujjait.
– Nagyon rosszul érzem magam – mondta Richard. – De nem úgy mint... korábban. Szörnyen fáj a gyomrom, és az egész arcom ég.
– Szerintem jobban fogod magad érezni, ha végre kikerülünk erről az iszonytató helyről – mondta Jack. De milyen bizonyítéka van erre, doktor úr?, szólalt meg benne egy hang. Milyen bizonyítéka van rá, hogy nem mérgezte meg a barátját? Semmilyen. Csak az a meggyőződéssé érő sejtelem vigasztalta, hogy a barátjának nagy szerepe lesz abban, ami majd a fekete hotelben fog történni. Szüksége lesz Richard Sloatra, és nemcsak azért, mert Richard Sloat meg tud különböztetni egy zacskó robbanóanyagot egy zacskó liszttől.
Volt már Richard a fekete hotelben? Tényleg lehetett már a Talizmán közelében? Oldalra pillantott nehezen lélegző barátjára. Richard keze élettelen viaszként feküdt az övében.
– Nem akarom tovább fogni ezt a puskát – mondta Richard, és lelökte a fegyvert az öléből. – Rosszul leszek a szagától.
– Oké – felelte Jack, és szabad kezével a saját ölébe emelte. Az egyik fa bekúszott a látószögébe, és hangtalanul üvöltözött kínjában. A mutáns kutyák is előkerülnek nemsoká. Jack felpillantott a völgy bal oldali falára, és látta, hogy emberi alak bújik el az egyik szikla mögé.

11

– Hé – mondta hitetlenkedő hangon. A naplemente tovább sugározta gyönyörű fényeit, teljesen figyelmen kívül hagyva az ő ijedelmét. – Hé, Richard!
– Mi van? Te is beteg vagy?
– Azt hiszem, láttam valakit ott fönt. A te oldaladon. – Újra felpillantott a sziklákra, de nem látott semmi mozgást.
– Nem érdekel – felelte Richard.
– Pedig érdekeljen csak! Hát nem látod, hogy időzítik a dolgot? A sötétben akarnak elkapni bennünket, amikor már nem látjuk őket!
Richard kinyitotta a bal szemét, és kevés lelkesedéssel körbepillantott.
– Nem látok senkit.
– Most én sem, de örülök, hogy hátramentünk ezekért a puskákért. Ülj egyenesen, és figyelj nagyon jól, ha élve akarsz kikerülni innen!
– Jézusom, mekkora ügyet csinálsz a dologból – mondta Richard, de azért kiegyenesítette a hátát, és kinyitotta mindkét szemét. – Tényleg nem látok ott fent semmit, Jack. Különben is, túl sötét van. Biztosan csak képzelődtél...
– Psszt! – mondta Jack. Úgy látta, hogy egy újabb alak válik el a gerincen az egyik sziklától. – Ott a második. Vajon lesz-e több?
– Vajon lesz-e egyáltalán valaki?! – felelte Richard. – Különben is, miért akarna bárki is bántani bennünket?! Mármint, mi nem...
Jack elfordította a fejét, és a vonat előtt szaladó sínpárra nézett. Valami megmozdult az egyik sikoltozó fa törzse mögött. Valami, ami nagyobb egy kutyánál, jegyezte meg magában Jack.
– Óó – szólalt meg. – Azt hiszem egy harmadik meg ott leselkedik ránk. – Egy pillanatra a rémület csomóba rántotta a gyomrát; fogalma sem volt, hogyan védekezzen a támadóik ellen. Felkapta az Uzit az öléből, és tompán bámulta. Vajon képes lesz-e használni, ha a szükség úgy hozza?! Lehet, hogy az Elátkozott Világ stopposainak is van fegyverük?
– Richard, nagyon sajnálom, de ezúttal biztos vagyok benne, hogy nagy balhé fog kitörni pillanatokon belül. Szükségem van a segítségedre.
– Mit kell csinálnom? – kérdezte Richard remegő hangon.
– Fogd meg a fegyveredet! – felelte Jack, és a kezébe nyomta az Uzit. – És szerintem le kellene térdelnünk, hogy ne kínáljunk túl nagy célpontot nekik.
Jack letérdelt, és Richard lassított mozdulatokkal követte a példáját. Mögülük, majd a fejük fölül is elnyújtott kiáltást hallottak. – Tudják, hogy megláttuk őket – mondta Richard. – De hol vannak?
A kérdésre azonnal megkapta a választ. A lilás homályban egy férfi – vagy legalábbis egy férfira emlékeztető valami – ugrott ki a fedezékéből, és a vonat felé iramodott a hegyoldalon. Úgy kiáltozott, mint egy indián, és felemelt valamit a kezében. A következő pillanatban Jack látta – vagy inkább hallotta –, hogy valami elsüvít a feje mellett. – A rohadt életbe! – kiáltotta. – Nyilakkal lövöldöznek!
Richard felnyögött, és Jack attól félt, hogy mindjárt leokádja a kis mozdonyt.
– Le kell lőnöm – mondta.
Richard nagyot nyelt, mondani akart valamit, de csak értelmetlen zagyvaság hagyta el a száját.
– A francba! – mondta Jack, és kibiztosította az Uzit. Felemelte a fejét, és látta, hogy a támadó épp egy újabb nyilat lő feléjük. Ha pontosan célzott volna, akkor Jack számára befejeződik az utazás, de a nyílvessző szerencsére veszélytelenül koppant a mozdony oldalán. Jack felemelte az Uzit, és meghúzta a ravaszt.
Ami történt, arra végképp nem számított. Azt hitte, hogy a fegyver majd engedelmesen áll a kezében, és kiköp néhány jól irányzott golyót. Ehelyett az Uzi akkorát ugrott, mint egy szabadulni vágyó állat, és olyan zajt csapott, hogy megfájdult a dobhártyája. A puskapor szaga égette az orrát. A támadó felemelte a karját, de nem azért, mert megsérült, hanem meglepetésében. Jacknek végre eszébe jutott levenni az ujját a ravaszról. Fogalma sem volt, mennyi golyót pazarolt el, és hogy mennyi maradhatott a tölténytárban.
– Eltaláltad? Eltaláltad? – kérdezte Richard.
A férfi most már felfelé rohant a hegyoldalon, hatalmas talpai csattogtak. Aztán Jack meglátta, hogy nem is a talpai csattognak, hanem hatalmas tányérszerű valamik. Ez lehetett az Elátkozott Világ „hótaposója”. A férfi az egyik fa mögé igyekezett.
Jack két kézzel emelte fel az Uzit, és megcélozta a férfit. Aztán óvatosan meghúzta a ravaszt. A fegyver most is megugrott a kezében, de sokkal kisebbet, mint az előző alkalommal. Golyók repültek széles sugárban, és legalább az egyiknek el kellett találnia a célpontot, mert a férfi oldalra zuhant, mintha éppen egy teherautó ütötte volna el. Lábai kirepültek a tányérokból.
– Add ide a fegyvered! – szólt oda Richardnak, és elvette a második Uzit. Még mindig térdelve kilőtte a fél tárat a vonat előtti sötétbe, és nagyon remélte, hogy megölte az ott rájuk leső teremtményt.
Újabb nyíl szisszent a levegőben, és koppant keményen a mozdony oldalán. Richard reszketve zokogott a mozdony padlóján.
– Töltsd meg az enyémet! – szólt neki Jack, és az orra elé dobott egy tárat a zsebéből. Szemeivel a hegyoldalt kutatta a második támadója után. Még egy perc, és már semmit sem fog látni a sötétben.
– Látom! – kiáltotta Richard. – Láttam! Ott van! – A sziklák között mozgó hangtalan árny felé mutatott, és Jack a tár második felét abba az irányba lőtte ki. Mikor kiürült a tár, Richard némán kivette a kezéből, és odaadta az addigra megtöltött másik Uzit.
– Zép fijuk, jó fijuk – hallatszott egy hang a jobb oldalról. Lehetetlen volt megmondani, milyen messziről. – Abbahaggyátok, abbahagyom, jó van?! Má vége az egéznek. Ti zép fíjuk, aggyátok e nekem azt a puzkát! Zokat meg lehet vele őni, azt látom.
– Jack – suttogta Richard figyelmeztetően.
– Dobja el az íjat és a nyilakat! – kiáltotta Jack még mindig Richard mellett térdelve.
– Jack, nem lehet! – suttogta Richard.
– Edobom má – hallatszott a hang még mindig előlük. Valami könnyű puffant a porban. – Ti, fijuk, megátok, elaggyátok nekem a puzkát, jó?!
– Oké – kiáltotta Jack. – Jöjjön ide, ahol láthatjuk!
– Jó – felelte a hang.
Jack visszahúzta a váltót, és a vonat azonnal lassulni kezdett.
– Mikor elkiáltom magam – suttogta Richardnak –, azonnal nyomd előre a váltót, amilyen gyorsan csak tudod, oké!?
– Ó, Jézusom! – suttogta Richard.
Jack ellenőrizte, hogy ki van-e biztosítva a kezében lévő fegyver. Egy izzadságcsepp egyenesen a jobb szemébe gördült a homlokáról.
– Minde jó má – mondta a hang. – Üjjetek fe, fijuk! Üjjetek fe!
Éb-reggy, éb-reggy, kééééem, kéééeeeem.
A vonat egyre közelebb ért a beszélőhöz.
– Tedd a váltóra a kezed – suttogta Jack. – Mindjárt itt lesz.
Richard reszkető keze most gyönge kis gyerekkéznek tűnt, mely a legkisebb feladattal sem tud megbirkózni.
Jacknek egy röpke pillanatra beugrott Anders képe, amint előtte térdelve azt kérdezi tőle: De bisztonságba lesz-é, uram? Akkor nem vette komolyan az aggódását. Ugyan mit árthat az Elátkozott Világ egy olyan fiúnak, aki hordókat gurított ki Smokey Updike sörözőjében?!
Most sokkal jobban félt attól, hogy bepiszkol a nadrágjába, mint attól, hogy Richard végighányja Anders vacsorájával Myles P. Kiger lódenkabátjának territóriumokbeli megfelelőjét.
Hatalmas röhögés harsant fel a mozdony mellett a sötétben, és Jack a fegyvert magához szorítva felpattant, nagyot kiáltott, majd hallotta, hogy egy nehéz test nekicsapódik a mozdony oldalának. Richard előrenyomta a váltót, és a vonat meglódult.
Egy ruhátlan, szőrös kar kapaszkodott a mozdony oldalába. Ennyit a „vad” nyugatról, gondolta Jack, miközben a férfi egész felsőteste föléjük magasodott. Richard sikoltozott, Jack pedig még sosem volt ilyen közel hozzá, hogy hólyagja tartalmát a nadrágjába ürítse.
Az arc szinte csak óriási fogakból állt – minden kétséget kizáróan ördögi arc volt, és hosszú, agyarszerű fogairól csöpögött valami, amit Jack méregnek vélt. Apró orrától eltekintve a szörnyetegnek egyértelműen kígyófeje volt. Úszóhártyás kezével kést emelt a magasba. Jack rémülten meghúzta a ravaszt.
A kígyóember hátratántorodott; az úszóhártyás kéz a késsel együtt eltűnt, csak véres csonk maradt a helyén, mely előrecsapott, és hosszú vércsíkot hagyott Jack ingén. Jack agya teljesen elborult, de vasmarokkal tartotta az Uzit, s mikor újra meghúzta a ravaszt, pont a rém mellkasába lőtt.
A golyó hatalmas, tátongó lyukat szakított, és a lény csöpögő fogai összezáródtak. Jack képtelen volt levenni az ujját a ravaszról, és az Uzi, magától följebbemelve a csövét, egy-két másodperc alatt teljesen megsemmisítette a szörny fejét. S aztán már csak a mozdony oldalán és a Jack ingén éktelenkedő vérfoltok bizonyították, hogy a két fiú nem képzelődött.
– Vigyázz! – kiáltotta Richard.
– Elkaptam – lihegte Jack.
– Hova lett?
– Leesett – felelte Jack. – Meghalt.
– Leszakítottad a kezét – suttogta Richard. – Hogy csináltad?
Jack felemelte mindkét kezét és látta, mennyire reszketnek. Puskapor szaga töltötte be a levegőt.
– Megpróbáltam utánozni valakit, aki jól tud célozni – mondta, majd leengedte a karjait, és megnyalta a száját.

Tizenkét órával később újra felkelt a nap az Elátkozott Világ fölött. Egyik fiú sem aludt egy percet sem, mindketten fegyverrel a kezükben, éberen őrködtek egész éjszaka, és a legkisebb zajra is azonnal ugrottak. Jack alkalmanként ellőtt egy-egy tárat a völgy pereme felé, hiszen volt bőven muníció a vonaton. És ha voltak is még szörnyek vagy emberek az Elátkozott Világ e távoli szegletében, többé nem háborgatták őket. Ami azt is jelentheti, gondolta kimerülten Jack, hogy tudnak a fegyverekről. Vagy azt, hogy a nyugati parthoz közel már senki sem akarj a bántani Morgan vonatát. Persze mindebből semmit sem mondott el Richardnak, aki mozdulatlanul ült, üveges tekintettel meredt maga elé, és látszott rajta, hogy magas láza lehet.

12

Annak a napnak az estéjén Jack már érezte a tenger sós szagát a savas levegőben.

HARMINCHATODIK FEJEZET
Jack és Richard háborúba megy

1

A naplemente most szélesebben tárult eléjük – a föld kezdett újra kitágulni, ahogy közeledtek az óceánhoz. Jack megállította a vonatot egy kis domb tetején, és újra hátramászott a második vagonba. Majdnem egy órát töltött ott – a fakuló színek közben eltűntek az égről, és átadták helyüket a hold keskeny sarlójának –, majd hat, LENCSÉK feliratú ládával tért vissza.
– Nyisd ki őket – szólt Richardnak –, és számold is meg, mennyi van. Te leszel a töltényfelelős.
– Szenzációs – felelte Richard gyenge hangon. – Tudtam, hogy nem hiába tanulok a legjobb iskolákban.
Jack visszament a hátsó vagonba, és nekifeszült az egyik GÉPALKATRÉSZEK feliratú ládának. Miközben minden erejét beleadva erőlködött, harsány, nyihogásszerű kiáltást hallott valahonnan a sötétből, melyet fájdalmas sikolyok követtek.
– Jack? Ott vagy még?
– Itt vagyok! – rikkantott vissza, és azt gondolta, nem valami okos dolog, hogy kiabálnak, mint két kocsis, de Richard hangja totális pánikról árulkodott.
– Ugye mindjárt visszajössz?!
– Azonnal ott leszek! – kiáltotta Jack, és még nagyobb lendülettel kezdte feszegetni az Uzik ládáját. Már az Elátkozott Világ vége felé jártak, ennek ellenére Jack nem akart sokáig egy helyben állni. Egyszerűbb lenne, ha az egész ládát a mozdonyba tudná cipelni, gondolta, de az túl nehéz lett volna.
– Jack? – Richard magas hangon sikoltott.
– Tarts ki, haver – kiáltott vissza Jack.
– Ne szólíts havernak! – felelte Richard.
A szögek nagyot csikorogtak, és a láda teteje felemelkedett annyira, hogy Jack alá tudjon nyúlni. Feltépte, kimarkolt két géppuskát, és már indult visszafelé, mikor megpillantott egy dobozt, mely körülbelül hordozható tévé nagyságú volt. A vászon egyik sarka takarta eddig.
Jack óvatosan lépkedett vissza a zárt vagon tetején a mozdony felé a halvány holdfényben, és érezte a sós szellőt az arcán. Tiszta volt, minden rothadásszagtól, savasságtól mentes, mennyeien tiszta volt, és tagadhatatlanul az óceánt jelezte.
– Mit csináltál? – csattant rá Richard. – Van már fegyverünk! És vannak töltényeink is! Miért kellett visszamenned, hogy még többet hozzál? Valami felmászhatott volna ide, amíg te ott hátul játszadoztál!
– Azért hoztam még fegyvert, mert a gépfegyverek hajlamosak a túlmelegedésre – felelte Jack. – A töltényeket meg azért, mert lehet, hogy majd nagyon sokat kell lőnünk. Tudod, én is nézek tévét! – Ezzel indult is vissza a hátsó vagon felé.
Richard megmarkolta a karját, szemében őrült rettegés csillogott.
– Richard, minden rendben lesz...
– Mi van, ha leránt valami?!
– Szerintem már majdnem kijutottunk az Elátko...
– És ha leránt valami?! Jack, ne hagyj egyedül!!
Richard hangos zokogásban tört ki. Nem fordult el, kezét sem tette az arca elé, csak állt ott szerencsétlenül, eltorzult arccal, és szeméből patakzottak a könnyek. Jackben elömlött a szánalom, átkarolta barátját, és magához szorította.
– És mi lesz velem, ha valami téged ránt le és megöl?! – zokogta Richard. – Hogy tudnék valaha is kijutni erről a helyről?
Nem tudom, gondolta Jack, tényleg nem tudom.

2

Így Richard Jackkel tartott a hátsó vagonra. Ez azt jelentette, hogy Jacknek fel kellett tolnia a létrán, majd lesegítenie a vagon másik oldalán. Olyan bizonytalanul mozgott, mint egy nyomorék, öreg néni. Racionális Richard agya helyrebillent, de fizikailag rohamosan romlott az állapota.
A ládára GYÜMÖLCS felirat volt festve, annak ellenére, hogy a réseken fekete zsír látszott ki. Mégsem volt helytelen a felirat, fedezte fel Jack a láda felnyitása után. A láda ananásszal volt tele. A robbanós fajtából.
– Szent Szeréna – suttogta Richard.
– Nem tudom, ki ő, de te segíts nekem, jó!? – mondta Jack. – Szerintem mindketten be tudunk rakni négyet vagy ötöt az ingünkbe.
– Minek nekünk ennyi fegyver? – kérdezte Richard. – Azt hiszed, hogy egy hadsereggel kell majd szembeszállnunk?
– Valami ilyesmit.

3

Richard felnézett az égre, miközben a zárt vagon tetején visszafelé tartottak a mozdonyhoz, és minden erő kiszállt a tagjaiból. Megtántorodott, és Jack alig tudta elkapni, hogy le ne essen a vagon tetejéről. Észrevette, hogy egyetlen általa ismert csillagképet sem tud kivenni... teljesen idegen csillagokra bámul fel... és hogy ezek a csillagok is alkotnak csillagképeket, de számára idegen mindegyik. És ez volt az a pillanat, amikor végleg felfogta, hogy mindaz, ami velük történik, igenis valóság, bármennyire hihetetlen.
Aztán Jack hangját hallotta valahonnan a távolból.
– Hé, Richie! Szent Jason! Majdnem leestél a vagonról!
Aztán visszaértek a mozdonyba.
Jack előretolta a váltót, lenyomta a gázpedált, és Orrisi Morgan túlméretezett zseblámpája újra nekiindult az éjszakának. Jack lepillantott a mozdony padlójára: négy Uzi automata gépfegyver, majdnem húsz tölténytár és tíz kézigránát.
– Ha még ennyi sem elég – mondta Jack –, akkor akár felejtsük is el az egészet!
– Mit vársz, mi fog történni, Jack? Jack csak megrázta a fejét.
– Most biztos azt gondolod, hogy egy nagy rakás szar vagyok, mi?! – kérdezte Richard.
– Mint mindig, haver! – vigyorodott el Jack.
– Ne szólíts havernak!
– Ahogy parancsolod, haver!
Ezúttal a régi poén halvány mosolyt csalt Richard arcára. Nem túl széleset, és csak arra volt jó, hogy hangsúlyozza a szája körül sorakozó kiütéseket... de még ez is több volt a semminél.
– Nem bánod, ha újra elalszom? – kérdezte Richard, miközben félretolta a gépfegyvereket a padló egy sarkából, és Jack poncsóját magára terítve lekucorodott. – Ez a sok mászás és cipekedés... tényleg beteg lehetek, mert teljesen kimerültnek érzem magam.
– Aludj csak, én jól vagyok – felelte Jack, és tényleg jól érezte magát, teljesen elmúlt a fáradtsága is. Feltételezte, hogy nemsoká szüksége is lesz az éberségére.
– Érzem az óceán szagát – mondta Richard, és Jack szeretet, sóvárgás, nosztalgia és félelem furcsa keverékét hallotta ki a hangjából. Richard szemei lecsukódtak.
Jack teljesen lenyomta a váltókart. Egyre erősebben érezte, hogy a vég – bármi is legyen az – már nagyon közel van.

4

Az Elátkozott Világ utolsó kegyetlen képei is eltűntek mellőlük a hold fényében. Újra megjelent a gabona, s bár nem volt olyan finom, mint az Ellis-törésnél, de azért itt is a tisztaság és egészség érzetét sugározta. Jack sirályok rikoltozását hallotta a távolból. A halvány gyümölcsillattal és egyre erősödő óceánszaggal teli, végeláthatatlan mező közepén kifejezhetetlenül magányosnak tűnt ez a hang.
Éjfél után a vonat kis fás ligeteket kezdett maga mögött hagyni – a fák többsége örökzöld volt, és gyantás illatuk a sós szaggal összekeveredve szilárd kapocsként kötötte össze a két helyet: ahová megy és ahonnan jött. Az anyja és ő sosem töltöttek sok időt Észak-Kaliforniában – valószínűleg azért, mert Sloat gyakran ott vakációzott –, de Jack emlékezett, hogy anyja egyszer azt mondta neki, a táj Mendocino és Sausalito környékén nagyon hasonlít Új-Angliára. Ha egy filmhez új-angliai táj kellett, akkor ahelyett, hogy keresztülutaztak volna az országon, a filmesek legtöbbször Észak-Kaliforniában forgatták le a jeleneteket, és a nézők nagy többsége észre sem vette a különbséget.
Ennek így kell lennie. Valamilyen furcsa összefüggés folytán visszajövök arra a helyre, amelyet elhagytam.
Richard: Azt hiszed, hogy egy hadsereggel kell majd szembeszállnunk?
Örült, hogy Richard újra elaludt, és így nem kellett válaszolnia a kérdésre. Legalábbis egyelőre nem.
Anders: Ördögi dógok. A rossz Farkasoknak. A fekete hotelbe.
Az ördögi dolgok Uzi automata gépfegyverek voltak, plasztikbombák, kézigránátok. Az ördögi dolgok itt vannak. A rossz Farkasok nincsenek. Csakhogy a zárt vagon üres volt, és ezt a tényt Jack roppant sokatmondónak találta.
Iszonyú boldog vagyok, hogy alszol, Richiefiú, és így nem kell elmagyaráznom neked a helyzetet, de a dolog valahogy így néz ki: Morgan tudja, hogy jövök, és egy kis meglepetés partyt szervez a fogadásomra. Csakhogy itt most nem meztelen lányok fognak kiugrani a tortából, hanem farkasemberek, hogy Uzi gépfegyverekkel meg kézigránátokkal üdvözöljenek bennünket. Nos, mi tulajdonképpen elraboltuk a vonatát, és tizenkét órával előrébb tartunk, mint azt ők feltételezik, de ha egy Farkasokkal teli táborba futunk be, akik a Territóriumok vonatára várnak – márpedig szerintem ez fog történni –, akkor bizony be kell vetnünk minden leleményünket.
Jack végigfuttatta kezét az arcán.
Egyszerűbb lenne megállítani a vonatot jóval Morgan tábora előtt, akárhol is legyen az, és jó nagy ívben kikerülni a tábort. Egyszerűbb lenne és biztonságosabb is.
De akkor a rossz Farkasok életben maradnának, érted, Richie fiú?!
Jack lepillantott a padlón felhalmozott fegyverekre, és elgondolkodott, hogy vajon tényleg képesek lesznek-e rajtaütni Morgan Farkas őrsén. Micsoda hadsereg!! A Jó Öreg Jack Sawyer, a Csavargó Mosogatófiúk Királya, és Hűséges Szolgája, Richard. Jackben felmerült a gondolat, hogy esetleg nem őrült-e meg. Aztán úgy döntött, hogy valószínűleg tényleg megőrült, ugyanis valóban azt tervezi, hogy rajtaüt a táboron. Az biztos, hogy erre nem számítanak... és már amúgy is túl sokat kellett eltűrnie tőlük, túlságosan sokat. Ostorral véresre verték; megölték Farkast; lerombolták Richard iskoláját, és elvették Richard józan eszét; és jogosan feltételezte, hogy Morgan Sloat megint New Hampshire-ben van, és az anyját zaklatja.
Őrültség vagy nem, itt az ideje, hogy megfizessen mindenért.
Jack lehajolt, felvette az egyik Uzit, és szorosan magához fogta, miközben a sínek futottak előttük, és a levegőben egyre erősebb lett az óceán sós illata.

5

Aztán Jack is aludt egy kicsit, teljes testsúlyával a váltókarra nehezedve. Richard ébresztette fel hajnalban.
– Van valami előttünk.
Mielőtt előrenézett volna, Jack alaposan megnézte Richardot. Azt remélte, hogy jobban fog kinézni a nappali fényben, de most még jobban látszott, hogy mennyire beteg. Jack mindössze annyi változást látott rajta, hogy előző nap még szürke arcbőre most kifejezetten sárga volt.
– Hé! Vonat! Hello, te kibaszott nagy vonat! – A kiáltás zagyva volt, és alig érthetőbb, mint valami állat morgása. Jack előrenézett.
Egy keskeny, gyógyszeresdobozra emlékeztető épület felé közeledtek.
Az őrház előtt egy Farkas állt; ragyogó narancssárga szeme volt ennek is, de semmi másban nem hasonlított Jack Farkasához. Ennek a Farkasnak a feje iszonyú laposnak látszott, mintha lehasították volna a koponyája tetejét. Még a jelenlegi örömteli kifejezés sem tudta elrejteni arcán a sötét, brutális gonoszságot. Szakálla fonott copfokban lógott le mellkasára. Homlokán X alakú sebhely látszott.
A Farkason egyenruha volt, legalábbis Jack feltételezte, hogy ez lehet itt a zsoldosok egyenruhája. Bő, zöld nadrág buggyosodott ki a fekete csizmájából, melynek az eleje ki volt vágva, és kilógtak rajta a Farkas hosszú körmű, szőrös lábujjai.
– Vonat! – morogta, és a vonat már alig ötven méterre járt tőle. Elkezdett ugrálni, és veszettül vigyorgott. Úgy csettintgetett ujjaival, mint Cab Calloway, s a szájából undorító csomókban fröcsögött a nyál. – Vonat! Vonat! Kibaszott vonat itt ÉS MOST! – Szája szélesre nyílt, és felvillantotta törött, agyarszerű, sárga fogait. – Ti aztán kibaszott korán jöttetek, oké, oké!
– Mi ez, Jack? – kérdezte Richard, miközben ujjaival fájdalmasan Jack vállába markolt. De becsületére legyen mondva, a hangja nem vékonyodott el.
– Egy Farkas. Morgan egyik Farkasa.
A fenébe, Jack! Kimondtad a nevét, te barom!
De most nem ért rá ezen nyavalyogni. Gyorsan közeledtek az őrházhoz, és a Farkas szemmel láthatóan fel akart ugrani a vonatra. Lábával szinte gödröt ásott a porban, ahogy vadul topogott levágott elejű csizmáiban. A nadrágja övrészéből egy kés nyele látszott ki, de puska nem volt nála.
Jack kibiztosította a kezében lévő Uzit.
– Morgan? Ki az a Morgan? Melyik Morgan?
– Ne most! – mondta Jack.
Minden figyelmével egyetlen pontra koncentrált: a Farkasra. Széles mosolyt kényszerített az arcára, és mélyen lent tartotta az Uzit, hogy a Farkas ne láthassa meg.
– Anders vonata! Minden kibaszott rendben! Itt és most!
A mozdony jobb oldalán, a keskeny vasperem fölött egy kapaszkodó állt ki. A Farkas vadul vigyorogva, habos nyálát a nadrágjára csöpögtetve megmarkolta a kapaszkodót, és könnyedén fellépett a peremre.
– Hé, hol az öregember? Farkas! Hol...
Jack felemelte az Uzit, és kilőtt egy golyót a Farkas bal szemébe.
A narancssárga ragyogás úgy aludt ki, mintha egy erős szélroham oltotta volna el. A Farkas ernyedten huppant a földre.
– Jack! – Richard vad mozdulattal fordította meg a vállánál fogva. Arcán majdnem ugyanolyan vad kifejezés ült, mint a Farkasén, csak nem az örömtől, hanem a rémülettől.
– Az apámra gondoltál? Az apámnak köze van ehhez az egészhez?
– Megbízol bennem, Richard? – Igen, de...
– Akkor hagyjuk most a témát. Hagyjuk. Nem most kell erről beszélnünk.
– De...
– Fogj meg egy fegyvert!
– Jack...
– Richard! Markolj fel egy fegyvert!
Richard előrehajolt, és felemelte az egyik Uzit.
– Utálom a fegyvereket – jelentette ki újra.
– Igen, tudom. Én magam sem vagyok nagy rajongójuk, Richie fiú, de most itt az ideje, hogy mindenért megfizessek.

6

A sínek most egyenesen egy magas cölöpfal felé futottak. A fal mögül morgások, kiáltások, üdvrivalgások, ritmusos tapsolás és csizmasarkak dobogása hallatszott. Voltak más, kevésbé felismerhető hangok is, de Jack azonnal azonosította a hangok összességét: katonai kiképzés. A fal legalább fél mérföldre volt az őrháztól, és Jack szinte teljesen biztosra vette, hogy nem hallhatták meg a lövését. A vonat pedig, mivel elektromos volt, szinte teljesen zaj nélkül haladt. A meglepetés szerű rajtaütés esélye továbbra is megmaradt.
A sínek eltűntek a fal kétszárnyú, hatalmas kapuja alatt.
– Jack, jó lenne, ha lassítanál. – Úgy körülbelül százötven méterre lehettek a kaputól, amely mögül most már kivehető parancsszavak hallatszottak.
– Sza-kasz vi-GYÁZZ! Jobb-ra ÁT! Lé-pés in-DULJ! – Jack hátán végigfutott a hideg.
– Azt ugyan nem, haver! Keresztül kell szakítanunk a kaput, csak így tudjuk meglepni őket!
– Jack, te megőrültél!
– Tudom.
Száz méter. Az akkumulátorok morogtak. Kék szikra ugrott ki az egyikből sisteregve. A sínek mellett mindkét oldalon csupasz föld. Itt aztán nincs gabona, – gondolta Jack. Ha Noël Coward valaha színdarabot írt volna Morgan Sloatról, annak biztosan a Pusztító szellem címet adta volna.
– Jack! Mi van akkor, ha kisiklik ez a nyamvadt kis vonat?!
– Hát, gondolom, van rá esély – felelte Jack.
– Vagy akkor, ha áttöri a kaput, de nincs tovább sín?!
– Akkor alaposan megszívtuk, nem gondolod?!
Ötven méter.
– Jack, te tényleg begolyóztál, ugye!?
– Azt hiszem. Biztosítsd ki a fegyvered!
Richard követte az utasítást.
Dobogás... dübörgés... menetelő férfiak... bőr nyikorgása... kiáltások... egy nem emberi, röhögő visítás, melynek hallatán Richardot kirázta a hideg. És ennek ellenére Jack vad elszántságot látott Richard arcán, amitől büszkén elvigyorodott. Kiáll mellettem – öreg Racionális Richard ide vagy oda, tényleg ki akar állni mellettem.
Huszonöt méter.
Kiáltások... nyikorgások... hangos vezényszavak... és vastag, hüllőszerű hang grooo-GROOO – amitől Jack nyakán felállt a szőr.
– Ha kijutunk innen – mondta Jack –, veszek neked egy hot-dogot a Dairy Queenben.
– Kapd be! – kiáltotta Richard, és Jack legnagyobb meglepetésére nevetni kezdett. Abban a pillanatban mintha még az egészségtelen sárga szín is elhalványult volna az arcán.
Öt méter – és a cölöpök, melyek messziről stabilnak mutatták a kaput, közelről még vastagabbnak tűntek, de Jacknek már nem nagyon volt ideje megfontolni, hogy helyesen döntött-e.
– Guggolj le, haver!
– Ne szólíts ha...
A vonat nekirohant a vastag cölöpkapunak, és mindketten előrebuktak.

7

A kapu tényleg nagyon erős volt, ráadásul még két hatalmas keresztgerenda is tartotta belülről. Morgan vonata viszont eleve nem volt túl erős, és az akkumulátorok szinte teljesen lemerültek az Elátkozott Világot átszelő utazástól. Az ütközést, amely egészen biztosan a kapu javára dőlt volna el, a két fiú aligha élhette volna túl, ha a kapunak nincs egy gyenge pontja. Már megrendelték az új sarok vasakat Amerikából, de azok még nem érkeztek meg. Így az öreg, rozsdás sarokvasak azonnal szétpattantak, mikor a vonat nekiütközött a kapunak.
A vonat huszonöt mérföldes sebességgel robogott be a táborba, maga előtt tolva a kiszakadt kaput. A táborban keresztben egy hosszú farakás húzódott és a kapu, mint egy hókotrógép, maga előtt tolta, gurigatta a szétrombolt fadarabokat.
A kapu elkapott egy Farkast is, aki büntetésből éppen fekvőtámaszokat nyomott le az udvar kellős közepén. Lábai eltűntek a robogó kapu alatt, és a vonat csizmástól, mindenestől maga alá darálta. A Farkason azonnal elkezdődött az Átváltozás, és sikoltozva, hörögve kapaszkodott felfelé a kapun. Karmai szemmel láthatóan azonnal gyors növekedésnek indultak. Már szinte felért a kapu tetejére, mikor Jack üresbe rántotta a váltót. A vonat megállt. A kapu leesett, és hatalmas porfelhőt kavarva maga alá temette a pórul járt Farkast. Az utolsó vagon alatt a Farkas levágott lábai tovább szőrösödtek.
A táboron belül jobb volt a helyzet, mint azt Jack remélni merte. A Farkasok korán keltek fel, ahogy az a laktanyákban szokás, sokan már kint gyakorlatoztak az udvaron.
– Jobbra! – kiáltotta Richardra.
– Mit csináljak? – kiáltott vissza Richard.
Jack kinyitotta a száját, és hangosan üvölteni kezdett: Tommy Woodbine bácsiért, akit az utcán ütöttek el; egy ismeretlen kocsisért, akit halálra ostoroztak egy sáros udvaron; Ferd Janklowért; Farkasért, aki Napfény Gardener mocskos irodájában halt meg; az anyjáért; de legfőképp Laura DeLoessian királynőért, aki szintén az anyja volt, és a Territóriumokért, amelyen szörnyű bűntényt hajtottak végre. Jasonként üvöltött, hangja mennydörgésként töltötte be az udvart.
– LŐDD SZÉT ŐKET!! – Harsogta Jack Sawyer/Jason DeLoessian, és tüzet nyitott balra.

8

Jack oldalán nyitott tér volt, Richardén pedig egy hosszú faépület húzódott. Az épület olyan volt, mint egy munkásszállás egy Roy Rogers-filmben, de Richard rájött, hogy abban a barakkban laknak a katonák. Az igazat megvallva, ez a katonai bázis sokkal ismerősebbnek tűnt neki, mint eddig bármi ebben a furcsa világban, ahová Jack magával rángatta. A Híradóban látott már hasonlókat. A CIA által támogatott lázadók gyakorlatoztak ilyen helyeken, hogy aztán hazatérve valamelyik közép- vagy dél-amerikai országba, megdöntsék a kormányt. Persze azok a táborok általában Floridában voltak. És itt nem is kubaiak nyüzsögtek az udvaron. De hogy mik, azt Richard nem tudta.
Némelyik úgy nézett ki, mint a középkori festményeken ábrázolt szatírok és ördögök. Mások meg torz emberi lényeknek látszottak; afféle barlangi előembereknek. Az egyik zsoldos leginkább egy két lábon járó krokodilra emlékeztette Richardot. Most éppen kitátotta hatalmas száját: Grooo-OOO! Tehát ettől származott az a hátborzongató hang, amit még kintről hallottunk!, gondolta Richard, s a következő pillanatban Jack gépfegyvere mennydörgéssel töltötte meg a világot.
Jack oldalán úgy két tucat Farkas végzett menetgyakorlatot. Csakúgy, mint az őrháznál lévő Farkas, ezek is kopott zöld nadrágot és levágott elejű csizmát viseltek. És ugyanolyan lapos fejűek és gonosz arcúak voltak. Most dermedten, döbbent tekintettel figyelték társukat, akit a vonat keresztbeszelt. Jack kiáltására megmozdultak, de akkor már késő volt.
Morgan gondosan összeválogatott Farkascsapata, amelyeknek tagjait maga Morgan választotta ki brutalitásuk, erejük, az iránta érzett tiszteletük és a tőle való rettegésük alapján az elmúlt öt évben, a Jack kezében zakatoló gépfegyver egyetlen sorozatától szinte teljes egészében elpusztult. Morgan zsoldosai feltépett mellkassal, szétlőtt fejjel estek össze – néhányan még üvöltöttek vad kínjukban, de a legtöbb azonnal meghalt.
Jack kirántotta az üres tölténytárat, megmarkolt egy másikat, és azonnal a helyére nyomta. A bal oldalon négy Farkas menekült meg, és középen kettő bukott le a tűzvonal alá. Mind a kettő megsérült, de most Jack felé rohantak. Hosszú karmaik mély árkokat vájtak a porban, arcukat eltorzította a düh, szemük villogott. Ahogy közelebb értek a vonathoz, Jack látta, ahogy vicsorgó szájukban farkasfogak nőnek, s arcukat beborítja a szőr.
Még egyszer meghúzta az Uzi ravaszát, és minden erejét össze kellett szednie a célzáshoz, mert a fegyver minden golyó kilövése után fel akart vágódni. Mindkét támadó Farkast úgy találták el a golyók, hogy felrepültek a levegőbe, és egy hátraszaltó után zuhantak vissza a földre. A másik négy Farkas arrafelé rohant, ahol két perccel korábban még a kapu volt.
A barakkból kiözönlő brutális lények most már kezdtek rájönni, hogy bár a jövevények Morgan vonatával érkeztek, a legkevésbé sem barátian lépnek fel velük szemben. Nem rendeződtek alakzatba, csak morgó tömegként közelítettek a vonat felé. Richard a mozdony mellmagasságú szélére helyezte az Uzit, és tüzet nyitott. A sorozat megritkította a tömeget, s a túlélők visszahőköltek. Két szörny – melyek leginkább kecskére emlékeztették Richardot – négy lábra ereszkedett, és visszaszaladt a barakkba. Richard szédítő diadalt érzett.
A golyók feltépték egy krokodilember gyomrát is, amelyből fekete, tintaszerű folyadék ömlött. Hátratántorodott, de a farka megtartotta. Megrázta magát, majd Richard felé lódult. Újra felharsant durva, erőteljes kiáltása, amely most förtelmes női rikácsolásnak tűnt.
Richard meghúzta az Uzi ravaszát. Semmi. Kifogyott a töltény tár.
A krokodilember konok elszántsággal szaladt felé. Szemében gyilkos düh lángolt... és intelligencia! Mellének maradványai vadul lebegtek szétroncsolt mellkasán.
Richard lehajolt, és kezével kézigránát után tapogatott, miközben szemét egy pillanatra sem vette le a krokodilemberről.
Seabrook-sziget, gondolta álmodozva Richard. Jack Territóriumoknak hívja ezt a helyet, de igazából ez a Seabrook-sziget, és nem kell félni, egyáltalán nem kell félni; hiszen ez az egész csak egy álom, és mikor annak a valaminek a mancsai összezáródnak a nyakam körül, biztosan fel fogok ébredni, de ha mégsem álom, akkor majd Jack megment valahogy – tudom, hogy meg fog menteni, mert ideát Jack olyan, mint egy isten.
Kirántotta a kézigránát biztosítóját, és bár legszívesebben csak úgy vaktában elhajította volna, minden lélekjelenlétét összeszedve puhán a krokodilember felé dobta.
– Bukj le, Jack!
Jack azonnal lebukott a mozdony szélének pereme alá, nem is nézte meg, miért kiáltott Richard. Richard is lebukott, de az utolsó pillanatban még hitetlenkedve látta, ahogy a krokodilember elkapja a kézigránátot a szájával... és próbálja megenni.
A robbanás nem olyan halk és tompa volt, amilyenre Richard számított, hanem fülsiketítő dörrenés, amely kis híján átszakította a dobhártyáját. És még valami csobbanást is hallott, mintha valaki egy nagy vödör vizet lódított volna a mozdony oldalához.
Felnézett, és látta, hogy a mozdonyt is és a két vagont is teljesen betakarja a krokodilember fekete vére, és mindenfelé húscafatok lógnak. A barakk elejét elsöpörte a robbanás. Minden vérben úszott. A véres masszában megpillantott egy fekete, szőrös lábat.
A barakk romjai alól két kecskeszervi szörny próbálta kiásni magát. Richard lehajolt, felvett egy teli tölténytárat, és belenyomta a fegyverébe.
Hajrá! gondolta, és újból tüzelni kezdett.

9

Mikor Jack felemelkedett a kézigránát robbanása után, látta, hogy a négy Farkas már elérte a kapu helyén tátongó lyukat. Rémülten vonítva egymás mellett rohantak, könnyű célpontot nyújtva Jacknek. Felemelte az Uzit – majd leengedte, és bár tudta, hogy még találkozni fog velük, valószínűleg éppen a fekete hotelben... mégsem tudta hátba lőni őket.
Ekkor egy magas, nőies kiáltás hangzott fel a barakk mögül.
– Kifelé! Azt mondtam, kifelé! Mozgás! Mozgás! – Ostor csattogása hallatszott.
Jack ismerte ennek az ostornak a hangját, és az ember hangját is. Mikor legutóbb hallotta, éppen kényszerzubbony volt rajta. Jack bárhol és bármikor felismerte volna ezt a hangot.
...Ha megjelenne a gyagyás haverja, lődd le nyugodtan! Nos, ezt sikerült elérned, de most itt a visszavágás ideje – és a hangodból ítélve lehet, hogy ezt tudod is.
– Kapjátok el őket, mi a fene van veletek?! Kapjátok el őket, nekem kell mindent megmutatnom?! Kövessetek, kövessetek!
Három teremtmény jelent meg a barakk maradványai mögül, de közülük csak egy volt teljesen emberi – Osmond. Egyik kezében az ostora volt, a másikban egy Sten puska. Piros köpeny, fekete csizma és fehér selyemnadrág volt rajta. Szétvetett lábbal állt meg. Nadrágján friss vérfoltok virítottak. A balján haladó szakadt kecskeemberen farmer volt és westerncsizma. Összenézett Jackkel, és mindkettőjük tekintetében felismerés villant. Az Oatley sörbárbeli vadállat volt. Randolph Scott. Azaz Elroy. Jackre vigyorgott; hosszú nyelve kicsavarodott szájából, és megnyalta felső ajkát.
– Kapd el! – kiáltotta Osmond Elroynak.
Jack megpróbálta felemelni az Uzit, de a fegyver hirtelen nagyon nehéznek tűnt a kezében. Osmond jelenléte rossz volt, Elroy felbukkanása még rosszabb, de a köztük lévő szörnyeteg maga volt a lidérces förtelem. Reuel Gardener territóriumokbeli változata volt; Osmond fia, Napfény Gardener fia. És tényleg gyereknek nézett ki – olyan gyereknek, akit egy gonosz agyú óvodás rajzolt.
Falfehér volt és vékony; egyik karja csápszerű valamiben végződött, mely Osmond ostorára emlékeztette Jacket. Egyik szeme vadul vonaglott, és lejjebb volt, mint a másik. Kövér, vörös kiütések virítottak az arcán.
Sugárzás okozta megbetegedés... Jason, szerintem Osmond fia kissé túl közel merészkedett az egyik tűzgolyóhoz... de a többi... Jason... Jézus... mi lehetett az anyja? Az isten szerelmére, mi LEHETETT AZ ANYJA?!
– Kapjátok el a Bitorlót! – kiáltotta Osmond.– Vigyázzatok Morgan fiára, de kapjátok el a Bitorlót! Kapjátok el a hamis Jasont! Takarodjatok kifelé, gyáva nyulak! Kifogytak a töltényből!
Morgások, kiáltások. Jack tudta, hogy egy percen belül Farkasok és más korcs szörnyek hada fog rájuk támadni, akik eddig rémülten kucorodtak össze a barakk épen maradt részében, és ott is maradtak volna, ha Osmond nem jelenik meg a színen.
– Vissza kellett volna fordulnod, szarházi – morogta Elroy, és a vonat felé futott. Farka suhogott a levegőben. Reuel Gardener – vagy akármi is volt Reuel ebben a világban – vastag, nyávogó hangot hallatott, majd követni akarta Elroyt. Osmond utánanyúlt, és Jack látta, hogy vékony ujjai mélyen belevájnak a fiú nyakába.
Ekkor felemelte az Uzit, és az egész tölténytárat vakon Elroy arcába lőtte. A sorozat levitte a kecskeember fejét. Elroy fej nélkül is lépett még néhányat, aztán összeesett.
Jack rémülten bámulta, képtelen volt kiverni a fejéből az utolsó találkozásukat az Oatley Sörbár mögött. Úgy érezte, hogy még most is ott küzd, és igyekszik elmenekülni a szörny elől a rugók és törött üvegcserepek rengetegében. Most valahogy sikerült megölnie ezt a teremtményt. Olyan érzés volt, mintha valaki a gyerekkori zsákos embert ölte volna meg.
Richard nagyot sikoltott, és automata gépfegyverének hangja majdnem megsüketítette Jacket.
– Ez Reuel! Ó, Jack! Ó, Istenem! Ó, Jason, ez Reuel, ez Reuel...
Richard kezében még egyet köpött az Uzi, majd elhallgatott, mert kifogyott a tölténytár. Reuel kiszabadította magát apja szorításából. Előreugrott, és nyávogó hangokat hallatva a vonat felé rohant. Felső ajka felcsúszott, kivillantak szinte valószínűtlenül hosszú fogai. Úgy nézett ki, mintha egy műanyag vámpírfogsort rakott volna a szájába.
Richard utolsó lövései a mellkasán és a nyakán találták el, tépett szélű lyukakat hagyva ingén. Sötét vér szivárgott a sebekből, de a fiú egyébként nem látszott sérültnek. Lehet, hogy Reuel valaha emberi lény volt, gondolta Jack, de most már valami más volt, hiszen a golyók még csak le sem lassították. Egy démon, amely most vadul átgázolt Elroy testén, és úgy bűzlött, mint egy szennyvízcsatorna.
Jack valami meleget érzett a lábán. Először csak meleget... aztán forrót. Mi lehet az? Mintha egy teáskanna lenne a zsebében. De nem volt ideje ezzel foglalkozni, hiszen az események gyorsan követték egymást. Nagyon gyorsan.
Richard elejtette az Uziját, és kezét arca elé kapva hátralépett. Riadt szemeivel az ujjai közti réseken nézte Reuelt.
– Ne hagyd, hogy hozzám érjen! Jack! Ne hagyd, hogy hozzám ééérjeeen...
Reuel habzó szájjal felnyávogott. Ujjai a mozdony oldalára csaptak, és olyan hangot hallattak, mint amikor egy nagy úszóhártyás láb vastag sárba csapódik.
Jack még látta is az ujjai közt húzódó sárgás hártyát.
– Gyere vissza! – kiáltott Osmond a fiának, és hangjában félreismerhetetlen rémület csengett. – Gyere vissza, ő rossz fiú, ő bántani fog téged, ő nagyon rosszfiú, gyere vissza, gyere vissza!
Reuel lelkesen nyávogott és morgott. Felhúzta magát a mozdonyra, miközben Richard hisztérikusan sikítozva a sarokba kucorodott.
– NE HAGYD, HOGY HOZZÁM ÉÉÉÉRJEEEN...
Még több Farkas és torzszülött jelent meg a sarkon. Az egyik, amelyiknek csavaros szarvak álltak ki a feje két oldalán, elesett, és a többiek azonnal halálra taposták.
Jack újból érezte a forróságot a lábán.
Reuel átvetette az egyik lábát a mozdony oldalán. Jack rémülten látta, hogy a lába sem emberi, hanem olyan, mint a hüllőké. Jack felemelte az Uzit, és tüzelt.
Reuel fél arca eltűnt, a maradékból férgek potyogtak.
Reuel még mindig közeledett.
Úszóhártyás ujjaival Jack után nyúlt.
Richard sikolyai és Osmond sikolyai eggyé olvadva hasogatták a levegőt.
A forróság az elviselhetetlenségig fokozódott a lábán, és Jack hirtelen rájött, hogy mi okozza – az az érme, amit Farren kapitánytól kapott.
A zsebébe nyúlt. Az érmét lángoló ércdarabnak érezte a tenyerében. Megmarkolta, és energia áramlott szét a testében. Reuel is megérezte. Csöpögő, győzedelmes vigyora és morgása rémült nyávogássá változott. Megpróbált visszahúzódni, megmaradt szeme vadul forgott.
Jack elővette az érmét. Tűzvörösen lángolt a kezében, s bár érezte a forróságát, mégsem égette a tenyerét.
A Királynő profilja úgy ragyogott, mint a nap.
– Az ő nevében, te mocskos torzszülemény! – kiáltotta Jack. – Tűnj el a föld színéről! – Kinyitotta a tenyerét, és Reuel arcába csapott.
Reuel és apja egyszerre sikítottak fel – az egyik magas szopránban, a másik remegő basszusban. Az érme úgy hasított bele Reuel koponyájába, mint forró kés a vajba. Undorító, sötét folyadék ömlött Jack kezére és folyt végig a karján, benne apró férgekkel. A férgek tekeregve csúsztak-másztak Jack bőrén. Jack érezte a harapásaikat. De ő nem törődve semmi mással, egyre mélyebbre nyomta a szörny fejébe az érmét.
– Takarodj a föld színéről, te undorító féreg! A Királynő nevében és a fia nevében, takarodj a föld színéről!
A szörny sikoltozott és hörgött és vele sikoltozott és hörgött Osmond is. Az erősítés megtorpant, a torz lények Osmond háta mögé húzódtak, szemükben halálos rettegés ült. Úgy látták, hogy Jack megnőtt; és mintha világosság áradna belőle.
Reuel megvonaglott. Egy utolsó hörgő kiáltást hallatott. A fejéből ömlő fekete folyadék sárgává változott. Az utolsó féreg is kipottyant belőle a padlóra; Jack undorodva lépett hosszú, fehér testére, mely kipukkadt és szétfröccsent a mozdony belsejében. Reuel hátraesett.
Osmond gyászosan jajongott. Elejtette a kezéből az ostort és a puskát is.
– Ó, te mocskos! – kiáltotta, öklét rázva Jack felé. – Nézd, mit csináltál! Ó, te mocskos, rosszfiú! Gyűlöllek, és örökkön-örökké gyűlölni foglak! Ó, te mocskos Bitorló! Meg foglak ölni! Morgan fog megölni! Ó, drága egyetlen fiam! MOCSKOS! MORGAN MEG FOG ÖLNI, AMIÉRT EZT TETTED VELEM! MORGAN ...
A többiek is elkezdték vele kiabálni a monológját, és Jacket a Napfény Otthon-beli fiúkra emlékeztették: Mondjátok, hogy halleluja! Aztán elhallgattak, mert egy újabb hangot hallottak meg.
Jack azonnal visszarepült ahhoz a kellemes délutánhoz, amit Farkassal töltött a patak mellett. Kényelmesen feküdtek a fűben, Farkas csordáját nézték, és a családjáról beszélgettek. Nagyon kellemes délután volt... legalábbis addig, amíg Morgan meg nem jelent.
És most Morgan újra jön – nem egyszerűen átjön, hanem keresztültépi magát a világokon, áterőszakolja magát a Territóriumokba.
– Morgan! Ez...
– ...Urunk, Morgan...
– Orris ura...
– Morgan... Morgan... Morgan...
A pattogó hang egyre erősebb lett. A Farkasok levetették magukat a porba. Osmond gyűlölettől fröcsögve hadonászott.
– Rossz fiú! Mocskos fiú! Most megfizetsz! Jön Morgan! Jön Morgan!
Osmondtól néhány lépésnyire a levegő forogni, kavarogni kezdett, mint egy égetőkemencében.
Jack körülnézett, és látta, hogy Richard összegömbölyödve fekszik a mozdony sarkában a gépfegyverek és kézigránátok tetején, mint egy kisfiú, aki elaludt a háborús játék kellős közepén. Csakhogy Richard nem alszik, és ez nem játék, gondolta. Ha Richard meglátja az apját, amint az berobban ebbe a világba, hát biztos, hogy végleg becsavarodik.
Jack leguggolt a barátjához, és szorosan magához ölelte. A pattogó hang most már az elviselhetetlenségig fokozódott, és hirtelen meghallotta Morgan mennydörgő hangját.
– Mit keres itt a vonat MOST, ti idióták?!
Hallotta Osmond jajongását.
– A mocskos Bitorló megölte a fiamat!
– Gyerünk, Richie – suttogta Jack, és még szorosabban magához ölelte Richard vézna felsőtestét. – Itt az ideje, hogy lelépjünk.
Becsukta a szemét, és erősen koncentrált... és egyetlen gyors pördüléssel átjöttek a másik világba.

HARMINCHETEDIK FEJEZET
Richard emlékezik

1

Lefelé gurultak, mintha kis lejtő lett volna a két világ között. Jack hallotta Osmond elhalkuló sikoltozását.
– Rossz! Minden fiú rossz! Minden fiú mocskos! Mocskos!
Egy pillanatra a levegőben lebegtek. Richard felkiáltott. Aztán Jack a vállán landolva a földre esett. Richard feje a mellének ütődött. Jack nem nyitotta ki a szemét, Richardot szorosan a karjában tartva csak feküdt ott a földön, hallgatózva, szagolgatva.
Csönd. Nem tökéletes, de nagy csönd – mindössze két madár éneke hallatszott.
A levegő hűvös és sós. Jó szagú... de nem annyira jó, mint a Territóriumok levegője. Jack rögtön érezte a halvány alapszagot, a benzinbűz és a betonrengeteg szagát. Túl sok ember túl sok motort működtet, és ez beszennyezi az egész légkört. Az orra már nagyon érzékenyen reagált ezekre a szagokra, és még itt is érezte őket, ahol pedig egyáltalán nem hallott autózúgást.
– Jack? Nincs semmi bajunk?
– Nincs hát! – felelte Jack, és kinyitotta a szemét, hogy megnézze, igazat mondott-e.
Az első pillantás rettenetes gondolatot ébresztett benne; lehet, hogy kétségbeesett igyekezetében, hogy kijussanak a Territóriumokból, mielőtt Morgan odaér, nem a jelenkori Amerikába röpítette magukat, hanem valahogy előreugrottak az időben. A hely öregnek, elhagyatottnak látszott, mintha egy vagy két évszázad is elmúlt volna az előző pillanat óta. A vonat ugyanúgy nézett ki, mint előtte, és ugyanúgy a síneken nyugodott. De minden más eltért a korábbitól. A sínek, melyek átszelték a gazos gyakorlóteret, ahol ők álltak, rozsdásan, koszosan futottak a semmibe. A talpfák elrothadtak, és terebélyes gaz nőtt közöttük.
Szorosabban ölelte magához Richardot, aki gyengén feljajdult a szorításában, majd kinyitotta a szemét.
– Hol vagyunk? – kérdezte Jacktől. Egy hosszú, rozsdás tetejű, félhenger alakú fémbarakkot látott a fából épült barakk helyén. Csak a tetejét lehetett tisztán látni, a többit ellepte a gaz és borostyán. A barakk előtt néhány pózna állt, melyek korábban valószínűleg valamilyen feliratot tarthattak.
– Nem tudom – felelte Jack, és a korhadó keresztfák mellett futó rozsdás síneket nézve véletlenül kimondta, amitől a legjobban félt. – Lehet, hogy előrementünk az időben!
Legnagyobb meglepetésére Richard nevetni kezdett.
– Hát, akkor jó tudni, hogy nem sok minden fog megváltozni a jövőben! – mondta, és a fémbarakk előtt álló egyik póznára tűzött cetlire mutatott. Bár a papíron nyomot hagyott az időjárás vasfoga, azért még olvasható volt:

Mendocino Megye Rendőrkapitánysága utasítására
TILOS AZ ÁTJÁRÁS!
A TILALOM MEGSZEGÉSE BÜNTETÉST VON MAGA UTÁN!

2

– Hát ha tudod, hogy hol vagyunk, akkor minek kérdezed!? – mondta Jack, egyszerre érezve megkönnyebbülést és zavart.
– Csak most láttam meg – felelte Richard, és Jacknek pedig, ahogy ránézett, már egyáltalán nem volt kedve veszekedni vele. Richard szörnyen festett; olyan volt, mintha furcsa tbc kerítette volna hatalmába, ami a tüdeje helyett az agyát támadta meg. Nem egyszerűen csak a Terrritóriumok és a vele kapcsolatos hihetetlen dolgok okozták ezt – azokhoz már kezdett hozzászokni. De mostanra megtudott még valamit. Márpedig nem lehetett valami mókás dolog megtudni, hogy a saját apja is a rossz fiúk közé tartozik.
– Oké – mondta Jack a lehető legvidámabb hangján, s közben rájött, hogy tényleg vidámnak érzi magát. Naná, még egy haldokló is ujjongana, miután megszabadult egy ilyen Reuel-féle szörnyetegtől. – Talpra, Richie fiú! Még sok a dolgunk, és sok-sok kilométert kell gyalogolnunk, míg alhatunk, te meg úgy nézel ki, mint egy nagy rakás szerencsétlenség.
Richard elhúzta a száját. – Akárki is hitette el veled, hogy van humorérzéked, lassú halált érdemel!
– Mit mondott uraságod?
– Hova megyünk?
– Nem tudom – felelte Jack őszintén –, de az biztos, hogy a közelben van. Érzem. Olyan, mintha az agyam horogra akadt volna.
– Point Venutiba?
Jack elfordította a fejét, és hosszan Richardra nézett, de barátja fáradt tekintetéből semmit sem lehetett kiolvasni.
– Miért kérdezted ezt, haver?
– Oda megyünk?
Jack megrántotta a vállát. Lehet, hogy igen, lehet, hogy nem.
Lassan elindultak a gazos gyakorlótéren, és Richard témát váltott.
– Valóság volt minden? – Közeledtek a rozsdás, kétszárnyú kapuhoz. A zöld táj fölött fakókéken terült el az ég. – Egyáltalán, megtörtént ez az egész?
– Néhány napot egy kis villanyvonaton töltöttünk, amely körülbelül huszonöt mérföldes sebességgel haladt – mondta Jack – és valahogy eljutottunk Illinois államból Észak-Kaliforniába, az óceán partjára. Na, szerinted ez hogy lehetséges?
– Igen... igen... de...
Jack kinyújtotta a karját. A csuklói telis-tele voltak méregpiros, viszkető sebekkel.
– Harapások – mondta Jack. – A férgektől. Azoknak a férgeknek a harapásai, melyek Reuel Gardener fejéből estek ki.
Richard elfordult, és hangosan öklendezni kezdett.
Jack a vállánál fogva tartotta, különben Richard egyenesen beleesett volna a saját piszkába. Jack megdöbbent, hogy mennyire lefogyott Richard, és milyen forró a teste, még így az ingen keresztül is.
– Bocs, hogy ezt mondtam – mondta Jack, mikor Richard kicsit jobban lett. – Kegyetlenség volt.
– Egyetértek. De azt hiszem, hogy ez volt az egyetlen dolog, ami bebizonyította, hogy... hát tudod...
– Ami meggyőzhetett?
– Aha. Azt hiszem. – Richard Jackre nézett csupasz, sebzett tekintetével. Az egész homlokát pattanások borították. Szája körül sebek virítottak. – Jack, muszáj megkérdeznem valamit, és szeretném, ha az igazat mondanád... Azt akarom kérdezni, hogy...
Ó, mennyire tudom, hogy mit akarsz tőlem kérdezni, Richie fiú!
– Pár perc múlva – vágott közbe Jack. – Pár perc múlva felteheted az összes kérdésedet, és én megpróbálok válaszolni rájuk, de először el kell intéznünk valamit.
– Mit?
Jack válasz helyett a kis vonathoz lépett. Egy pillanatig mozdulatlanul állt, tekintetét végigjártatta a mozdonyon és a két vagonon. Lehet, hogy áthozta az egész vonatot Észak-Kaliforniába? Nem tartotta valószínűnek. Farkassal átjönni sem volt könnyű dolog, s amikor Richardot rángatta át magával a Thayer Iskolából a Territóriumokba, azt hitte, kiszakad a karja. Mindkét alkalommal tudatos erőfeszítés révén vitt magával „utast”, most pedig nem is emlékszik rá, hogy a vonatra gondolt volna, amikor átjöttek – túlságosan el volt foglalva azzal, hogy Richardot minél előbb kijuttassa a táborból, mielőtt még megpillantaná az apját. Minden meg szokott egy kicsit változni a két világ közt való utazás alatt – az ingből ujjas lesz; a farmer gyapjú nadrággá változik; a pénz pedig göcsörtös pálcikákká. De a vonat ideát is pontosan úgy nézett ki, mint a Territóriumokban. Morgannak sikerült megalkotnia valamit, ami változás nélkül vészelte át az átjövetelt.
Ezenkívül farmer volt rajtuk odaát, Jack!
Aha. És Osmondnak puskája is volt az ostorán kívül.
Morgan puskája. Morgan vonata.
Végigfutott a hideg a hátán. Hirtelen Anders motyogását hallotta: Rossz dógok.
Hát rosszak, az biztos. Nagyon rosszak. Andersnek igaza volt; tényleg a világ összes ördöge gyűlt ott össze. Jack benyúlt a mozdonyba, kiemelte az egyik Uzit, belenyomott egy új tölténytárat, és elindult vissza oda, ahonnan Richard figyelte passzív érdeklődéssel.
– Ez úgy néz ki, mint egy régi kiképzőtábor – szólalt meg Richard.
– Olyanra gondolsz, ahol önkénteseket készítenek fel a harmadik világháborúra?
– Aha, olyasmire. Elég sok ilyen van Észak-Kaliforniában... egy darabig működnek, de aztán az emberek elveszítik a lelkesedésüket, – mert a harmadik világháborúnak se híre, se hamva, vagy éppen elkapják őket kábítószer-kereskedelem miatt vagy jogtalan fegyverhasználatért... Az... az apám mesélt róluk.
Jack nem mondott semmit.
– Mit akarsz azzal a fegyverrel csinálni, Jack?
– Megpróbálok megszabadulni a vonattól. Van ellenvetésed?
Richard megvonta a vállát, és a száját grimaszra húzta.
– Nincs.
– Szerinted elég lesz az Uzi? Bele akarok lőni a plasztikbombákba.
– Egy golyó nem lesz elég, de egy tár valószínűleg igen.
– Akkor nézzük! – Jack kibiztosította az Uzit.
Richard megmarkolta a karját.
– Lehet, hogy okos dolog lenne a kerítés mögé mennünk, mielőtt meghúzod a ravaszt! – mondta.
– Oké.
A borostyánlepte kerítés mögött Jack célba vette a PLASZTIK feliratú csomagokat. Meghúzta a ravaszt, és az Uzi darabokra szaggatta a csendet. A kihalt tábor templomi csendjét szétrobbantó lövéssorozatot tűz követte. Madarak rebbentek fel rémülten, és szálltak el az erdő békésebb részei felé. Richard a fülére szorította a tenyerét. A vastag vászon vadul táncolt a golyók zenéjére. Aztán kifogyott a tölténytár. És a vonat mozdulatlanul állt a síneken.
– Hát – szólalt meg Jack –, ez szép volt. Netán van még egy öt...
A hátsó vagon hatalmas morgással és kék tűzzel felrobbant. Jack látta, hogy a vagon egy pillanatra felemelkedett a sínekről, mintha fel akarna szállni. Megragadta Richard nyakát, és lerántotta magával a földre.
A robbanások hosszú ideig követték egymást. Fémdarabok repültek a levegőben fütyülve és fémes jégesőként doboltak a fémbarakk tetején. Egy-egy nagyobb darab hangja cintányér-zengésre emlékeztetett, és néha recsegést is lehetett hallani, amikor egy igazán nagy darab fém átlyukasztotta a tetőt. Aztán valami közvetlenül Jack feje felett vágódott neki a kerítésnek, és kézilabda nagyságú lyukat hagyott maga után. Jack ekkor döntött úgy, hogy itt az ideje elhagyni a terepet. Megragadta Richard karját, és elkezdte a kapu felé húzni.
– Nem! – kiáltotta Richard. – A sínek!
– Mi?
– A sí...
Valami feléjük repült, és mindkét fiú azonnal a földre vetette magát. Összekoccant a fejük.
– A sínek! – kiáltotta Richard, miközben fakó kezével sajgó fejét masszírozta. – Nem az út felé, hanem a sínek felé kell mennünk!
– Oké! – Jack ugyan nem értette a dolgot, de nem kérdezett semmit. El kell indulniuk valamerre!
Kúszni kezdtek a rozsdás lánckerítés mellett, mint két felderítő katona. Richard kicsivel előrébb volt, arra tartott, ahol a sínek kiléptek a tábor területéről.
Miután kijutottak, Jack visszanézett a válla fölött – és mindent látott, amit látni akart a félig nyitott kapun keresztül. A vonat legnagyobb része egyszerűen eltűnt a föld színéről. Felismerhetetlenségig olvadt fémdarabok halmozódtak nagy körben ott, ahová a vonat visszajött a Territóriumokból. Óriási szerencse volt, hogy nem ölte meg őket egy repülő fémdarab, de hogy még csak meg sem sérültek, az maga a csoda.
Túl voltak a nehezén. Kijutottak a kapun, és felálltak (de felkészültek rá, hogy újabb robbanás esetén azonnal lehasaljanak).
– Az apámnak nem fog tetszeni, hogy felrobbantottad a vonatát, Jack – mondta Richard.
A hangja teljesen nyugodt volt, de mikor Jack oldalra pillantott, látta, hogy könnyes a szeme.
– Richard...
– Nem bizony, nem fog neki tetszeni – mondta Richard, mintha csak magának válaszolt volna.

3

Sűrű, térdig érő gaz nőtt a sínek között, melyek kifelé haladtak a táborból. Jack feltételezte, hogy a sínpár dél felé vezet. Maguk a sínek rozsdásak voltak, látszott rajtuk, hogy régen nem használták őket, és egyes helyeken furcsán deformálódtak.
Földrengések okozhatták, gondolta Jack kényelmetlen előérzettel.
Mögöttük még mindig fel-felhallatszott a plasztikbombák robbanása. Jack már biztos volt benne, hogy az összes felrobbant, mikor újabb zaj hasított a levegőbe – mintha egy óriás a torkát köszörülné, gondolta. Visszanézett és látta, hogy fekete füstfelhő takarja az eget mögöttük. Hallotta a tűz vaskos roppanásait – mint mindenki más, aki valamennyi ideig Kalifornia partján lakott, ő is félt a tűztől –, de lángokat nem látott. Még a fák is Új-Angliára emlékeztették, vastagok voltak és nedvességtől duzzadtak. A hely a tökéletes ellentéte volt Baja környékének, ahol minden fakóbarna színű, és a levegő csontszáraz. Az erdő szinte zúgott a benne rejlő erőtől, a sínek egyre sűrűbb növényzetbe vezettek, mindent belepett a borostyán (fogadni mernék, hogy szömörce, gondolta Jack, öntudatlanul vakargatva a kezén lévő harapásokat). A fakó ég olyan közel volt, hogy szinte csak ki kellett nyújtaniuk a kezüket, hogy megérintsék. Még a sínek is nedvesek voltak a párától. A helyet titokzatosság lengte be.
Erőteljes iramot diktált, és nemcsak azért, hogy ne kerüljenek a tűzhöz érkező tűzoltók és rendőrök szeme elé. A gyors tempóval azt is biztosította, hogy Richard ne kérdezősködjön. Nagyon kellett erőlködnie, hogy lépést tudjon tartani Jackkel, így nem volt energiája beszélni... és kérdezősködni.
Úgy két mérföldet tehettek meg, és Jack nagyon elégedett volt magával, amiért ilyen ügyesen elodázza a beszélgetést, mikor Richard elhaló hangja utolérte.
– Hé, Jack...
Még időben fordult meg ahhoz, hogy lássa, amint a barátja megtántorodik. A sebek vörösen virítottak falfehér arcbőrén.
Jack elkapta – épphogy sikerült. Richard alig volt súlyosabb, mint egy papírzacskó.
– Jézusom, Richard!
– Két pillanattal ezelőtt még nem volt semmi bajom – mondta Richard alig hallhatóan. Kapkodva lélegzett. Szeme félig csukva volt. Jack csak a szeme fehérjét látta és egy icipicit a kék íriszből. – Csak... elfogyott az erőm. Sajnálom.
Mögülük újabb robbanás hallatszott, melyet a barakk tetejének dobolása követett. Jack visszapillantott, majd idegesen előrenézett, amerre menniük kellene.
– Tudsz kapaszkodni? Majd a hátamon viszlek egy darabig – mondta Jack, és Farkasra gondolt.
– Tudok.
– Ha nem tudsz, csak szóljál.
– Jack – mondta Richard azon a régi, megnyugtatóan zsörtölődő hangján –, ha nem tudnék, nem mondanám, hogy tudok.
Jack talpra állította. Richard olyan imbolyogva állt ott, mint akit a legenyhébb szellő is képes leteríteni a lábáról. Jack megfordult és leguggolt. Richard átkarolta a nyakát, Jack szorosan megfogta a lábát, felállt, és elindult a sínek mentén. Olyan gyorsan lépkedett, hogy az már szinte kocogás volt. Egyáltalán nem érezte nehéznek Richardot, és nemcsak azért, mert a barátja sokat fogyott az utóbbi időben. Jack megerősödött a nehéz munkától: söröshordókat kellett mozgatnia, almát szedett, dobozokat cipelt. Nem is beszélve a kőfejtésről Napfény Gardener Távoli Mezején, mondjátok, hogy halleluja. És nem is egyszerűen csak megerősödött – több, mélyebb volt ez annál, mint amit monoton fizikai edzéssel el lehetett érni. És nem is csak a két világ közötti ugrándozás okozta, vagy maga a másik világ – mely ugyan minden értelemben csodálatos volt. Jack lassan rájött, hogy sokkal többet próbál véghezvinni, mint az anyja életének a megmentése; már az első pillanattól fogva valami nagyobb feladata van. Végig megpróbálta a legtöbbet kihozni magából, és mostanra már tudta, hogy egy ilyen őrült vállalkozás mennyire meg tudja keményíteni az embert.
Kocogni kezdett.
– Ha felfordul a gyomrom – szólalt meg Richard, s a hangja Jack lépéseivel egy ütemben ringott –, akkor a fejedre fogok hányni.
– Tudtam, hogy számíthatok rád, Richie fiú – felelte Jack vigyorogva.
– Iszonyú hülyén érzem magam itt fent. Mintha emberháton lovagolnék.
– Valószínűleg, mert pont azt teszed, haver.
– Ne szólíts havernak! – suttogta Richard, és Jack vigyora még szélesebbre húzódott. Ó, Richard, te nagy rakás szerencsétlenség, élj örökké!, gondolta.

4

– Ismertem azt az embert – suttogta Richard Jack feje fölött.
Jack nem értette, miről beszél, mert azzal volt elfoglalva, hogy ne rázza össze túlságosan Richardot kocogás közben, és tekintetét a sínek mentén előrefuttatta, hátha meglát valami emberi települést. Már több mint tíz perce, hogy a hátára vette Richardot, azóta is jó tempóban haladtak, de településnek még semmi nyoma. Csak sínek és sós levegő.
Vajon oda mennek-e a sínek, ahova én gondolom?
– Milyen embert?
– Azt, amelyiknek ostor és puska volt a kezében. Ismerem őt. Sokat láttam egy időben.
– Mikor? – riadt fel Jack.
– Már jó rég volt. Még kisgyerek voltam. – Majd vonakodva folytatta: – Akörül, amikor... az a fura álmom volt a gardróbban. – Elhallgatott. – Persze, talán nem is álom volt, igaz?
– Szerintem se.
– Az az ostoros férfi Reuel apja volt?
– Szerinted?
– Az volt – felelte Richard lassan. – Biztos, hogy az volt. Jack megállt.
– Richard, hová mennek a sínek?
– Te is tudod, hová – mondta Richard furcsa, üres nyugalommal.
– Igen – azt hiszem, tudom. De azt akarom, hogy kimondd. – Jack elhallgatott. – Ki kell mondanod. Hová mennek?
– Egy Point Venuti nevű városba – mondta Richard, és újra fátyolos lett a hangja. – Van ott egy nagy hotel. Nem tudom biztosra, hogy azt keresed-e, de valószínűleg igen.
– Én is úgy hiszem – értett egyet Jack. Richard lábát szorosan fogva, a hátában egyre erősödő, sajgó fájdalommal újra nekiindult – követte a síneket, melyek elvezetik őket oda, ahová el kell jutnia, hogy megmenthesse az anyját.

5

Menet közben Richard beszélni kezdett. Először még nem arról, hogy az apjának mennyi köze van ehhez az egész őrültséghez, csak nagy sugarú köröket írt le körülötte.
– Ismerem azt az embert – mondta. – Egészen biztos vagyok benne. Járt hozzánk. Mindig a ház hátuljához jött. Soha nem csengetett vagy kopogott. Úgy... megkaparta az ajtót. Mindig kirázott tőle a hideg. Annyira féltem tőle, hogy legtöbbször majdnem a nadrágomba csináltam, amikor megláttam. Magas volt – ó, tudom, hogy egy kisgyereknek minden felnőtt magas –, de ez tényleg magas volt, és fehér volt a haja. Általában sötét szemüveget viselt. Néha meg olyan napszemüveget, aminek tükrös az üvege. Mikor láttam a Vasárnapi Riport műsorában, tudtam, hogy láttam már valahol. Az apám az emeleti irodájában dolgozott aznap este. A tévé előtt ültem, amikor bejött az apám a szobába, és majdnem elejtette a poharát, ahogy a képernyőre nézett. Azonnal csatornát váltott.
– Persze a pasi neve nem Napfény Gardener volt, amikor az apámhoz járt. Hogy is hívták? Nem emlékszem pontosan, de valami Banion... vagy Orion volt.
– Osmond?
Richard arca felderült.
– Ez az. Sosem hallottam a vezetéknevét. Körülbelül havonta egyszer vagy kétszer jelent meg. Néha gyakrabban. Egyszer vagy egy hétig mindennap eljött, aztán legalább fél évre teljesen eltűnt. Mindig bezártam a szobám ajtaját, mikor jött. Nem szerettem a szagát. Olyan furcsa volt... gondolom, illatszer, de valahogy annál sokkal erősebb szag volt. Talán parfüm. Olcsó, hétköznapi parfüm. De alatta...
– Alatta olyan szag érződött, mintha a pasi legalább tíz éve nem mosdott volna.
Richard tágra nyílt szemmel nézett rá.
– Én is találkoztam vele Osmondként – magyarázta Jack. Bár egyszer már elmondta ezt, és még sokkal többet, de akkor Richard nem igazán figyelt rá. Most viszont figyelt. – New Hampshire territóriumokbeli változatában találkoztam vele először, aztán pedig Napfény Gardenerként láttam újra Indianában.
– Akkor látnod kellett... azt.
– Reuelt? – Jack a fejét rázta. – Reuel biztosan az Elátkozott Világban volt egy kis radioaktív kobaltkezelésen, amikor én ott voltam. – Jacknek eszébe jutottak a szörny arcát borító sebek és a férgek. Lepillantott vörös, puffadt kezeire, melyeken még mindig jól látszottak a férgek harapásai, és kirázta a hideg. – Én csak a végén találkoztam Reuellel, és sosem láttam az amerikai Ikrét. Hány éves voltál, amikor Osmond elkezdett hozzátok járni?
– Úgy négy lehettem. Az a dolog a... tudod, a gardróbbal... az akkor még nem történt meg. Arra emlékszem, hogy azután még sokkal jobban féltem tőle.
– Miután az a valami hozzád ért a gardróbban?
– Igen.
– És ez akkor történt, amikor ötéves voltál.
– Igen.
– Amikor mindketten ötévesek voltunk.
– Igen. Lerakhatsz. Most sétálok egy kicsit.
Jack lerakta, és csendben mentek egymás mellett. Nem is néztek egymásra. Mikor ötévesek voltak, valami kinyúlt a sötétből, és megérintette Richardot. Amikor mindketten hatévesek voltak
(hat, Jack hatéves volt)
Jack hallotta, amint az apja és Morgan egy olyan helyről beszélgetnek, ahová járni szoktak, arról a helyről, amit Jack Álmok Országának hívott. És abban az évben valami kinyúlt a sötétből, és megérintette őt meg az anyját. Ami nem volt se több, se kevesebb Morgan Sloat hangjánál. Morgan Sloat, amint Green Riverből, Utah államból telefonál. Sírva. Ő, Phil Sawyer és Tommy Woodbine három nappal korábban indultak el szokásos novemberi vadászatukra – egy negyedik egyetemi cimborájuknak, Randy Glovernek volt egy fantasztikus vadászháza Blessingtonban. Glover általában velük ment a vadászatra, de abban az évben éppen a Karib-tengeren vitorlázott. Morgan azért telefonált, mert Philt lelőtték. Valószínűleg egy másik vadász volt a tettes. Ő és Tommy Woodbine gyorsan készítettek egy hordágyat fából, azon vitték ki Philt az erdőből. Phil még magához tért Glover terepjárójának a hátuljában, és arra kérte Morgant, mondja meg Lilynek és Jacknek, hogy mennyire szereti őket. Tizenöt perccel később meghalt, miközben Morgan vadul taposta a gázpedált, hogy minél előbb beérjen Green Riverbe, a legközelebbi kórházba.
Nem Morgan ölte meg Philt; Tommy Woodbine tanúsíthatta volna, hogy mindhárman együtt voltak, amikor a lövés eldördült, már persze ha egyáltalán kellett volna tanúskodnia (ami persze fel sem merült).
De nyugodtan felbérelhetett valakit, aki elintézte helyette, gondolta Jack. És az is nagyon valószínű, hogy Tommy bácsinak megvoltak a maga feltételezései a történteket illetően. Ha ez így volt, akkor lehet, hogy Tommy bácsit nemcsak azért ölték meg, hogy Jack és haldokló anyja teljesen egyedül maradjanak Morgan kegyetlenkedéseivel szemben. Lehet, hogy azért kellett meghalnia, mert Morgan beleunt az aggódásba, hogy a buzi mikor szólja el magát a fiú előtt, hogy Phil Sawyer halála valószínűleg nem egyszerű baleset volt. Jack érezte, hogy egész teste libabőrös lett az undortól és a haragtól.
– Ez abban az időben volt, amikor az apád és az apám utoljára vadászni mentek? – kérdezte mérgesen.
– Jack, én négyéves voltam...
– Nem, nem négyéves voltál, hanem hat. Akkor voltál négy, amikor elkezdett hozzátok járni, és hat voltál, amikor megölték az apámat Utahban. És te nem szoktál elfelejteni dolgokat, Richard! Járt akkor hozzátok, amikor az apám meghalt?
– Az volt az az időszak, amikor egy hétig minden este ott volt – felelte Richard alig hallhatóan. – Pont az utolsó vadászat előtt.
Bár Jack pontosan tudta, hogy Richard tulajdonképpen semmiről sem tehet, képtelen volt visszafojtani keserűségét.
– Az apám Utahban meghal egy vadászbalesetben, Tommy bácsit halálra gázolják Los Angelesben. Az elhalálozási arány kibaszott magas az apád barátai közt, Richard!
– Jack... – kezdte Richard halk, reszkető hangon.
– Oké, felejtsd el, ezen már úgysem lehet változtatni – mondta Jack. – De amikor megjelentem nálad az iskoládban, te őrültnek neveztél.
– Jack, nem érted me...
– Nem, azt hiszem, tényleg nem. Fáradt voltam, és te megengedted, hogy ott aludjak. Rendben. Éhes voltam, és te hoztál nekem enni. Nagyszerű. De leginkább arra lett volna szükségem, hogy higgyél nekem. Tudtam, hogy sokat kérek ezzel, de a fenébe is! Ismerted a pasit, akiről meséltem neked! Tudtad, hogy az apádnak köze volt hozzá korábban! És erre olyan hülyeséggel szúrtad ki a szemem, hogy „A jó öreg Jack túl sok időt töltött a napon a Seabrook-szigeten, ha-ha-ha!”. Jézusom, Richard, azt hittem, hogy ennél sokkal jobb barátok vagyunk!
– Te még mindig nem érted!
– Mit? Hogy annyira féltél a Seabrook-szigeti témától, hogy nem voltál hajlandó hinni nekem?! – Jack hangjában fáradt csalódottság csengett.
– Nem. Annál többtől féltem.
– Igen?! – Jack megállt, és vadul Richard sápadt, nyomorúságos arcába nézett. – Mi lehet ennél több, Racionális Richard barátom?!
– Attól féltem – kezdte Richard tökéletesen nyugodt hangon –, attól féltem, hogy ha még többet tudok meg ezekről a titokzatos dolgokról... Osmondról meg ami a gardróbban volt, akkor képtelen lennék tovább szeretni az apámat. És igazam volt.
Richard eltakarta az arcát koszos, vékony ujjaival, és zokogni kezdett.

6

Jack csak állt ott, tehetetlenül nézte a zokogó Richardot, és átkozta magát a dührohamáért. Akármi más is volt Morgan, nem szabad elfelejtenie, hogy akkor is Richard apjáról van szó; Richard arca és testfelépítése még emlékeztette is rá egy kicsit. Hát elfelejtette mindezt? Nem – de keserű csalódása Richardban felülkerekedett benne egy pillanatra. Na és persze növekvő idegessége is közrejátszott. A Talizmán már nagyon-nagyon közel volt, ezt minden idegvégződésében érezte, mint egy ló, amely oázishoz közeledve megérzi a víz szagát a sivatagban. És ez az idegesség egyre nagyobb erővel tört magának utat a felszínre.
Nahát, ez a srác a legjobb barátod, Jack – morogj egy kicsit, ha muszáj, de azért ne harapd el a torkát! A srác beteg, ha nem vetted volna észre.
Richard felé nyúlt, de az megpróbálta eltolni magától. De Jack nem hagyta magát, és szorosan magához ölelte barátját. Egy ideig csak álltak mozdulatlanul a gazos sínpár kellős közepén, Richard feje Jack vállán nyugodott.
– Figyelj – mondta feszengve Jack –, próbálj meg nem gondolni rá... ne gondolj semmire... még ne, Richard. Engedd el magad és egyszerűen fogadd el a változásokat, oké?! – Ez nagyon hülyén hangzott, mintha éppen azt magyarázná valakinek, aki most tudta meg, hogy rákos, hogy ne bánkódjon miatta, mert mindjárt jó műsor lesz a tévében, az majd jókedvre deríti.
– Persze – felelte Richard, és eltolta magától Jacket. A könnyek tiszta csíkokat hagytak koszos arcán. Kezével letörölte az arcát, és erőltetetten elmosolyodott. – Mindön rendbe lösz, mindön rendbe lösz...
– Mosmá mindön-mindön rendbe lösz – lépett be Jack is, és együtt fejezték be a mondatot. Mindketten elnevették magukat, és minden rendben volt.
– Gyere – mondta Richard –, menjünk!
– Hová?
– Ahol a Talizmánod van – mondta Richard. – Abból, amit mondtál, biztos vagyok benne, hogy a Talizmán Point Venutiban van. Az a következő város. Gyere, Jack! Induljunk már! De lassan menj – még van mondanivalóm!
Jack kíváncsian ránézett, majd elindultak – szép lassan.

7

Most, hogy megtört az átok, és Richard engedte feltolulni az emlékeit, hirtelen hatalmas információforrásnak bizonyult. Jack kezdte úgy érezni magát, mintha megpróbált volna kirakni egy hatalmas kirakós játékot, miközben a legfontosabb részek hiányoztak a kezéből. Ezek a hiányzó részek végig Richardnál voltak. Richard már volt a kiképzőtáborban; ez volt az első darab.
– Biztos vagy benne, hogy ez ugyanaz a hely volt? – kérdezte Jack kétkedve.
– Biztos vagyok benne – felelte Richard. – Már a másik oldalon is ismerősnek tűnt egy kicsit... de amikor átjöttünk... ide... akkor már biztos voltam benne.
Jack bólintott, mert nem tudta, mi mást csinálhatna.
– Sokszor voltunk Point Venutiban. Mindig ott szálltunk meg, mielőtt a táborba mentünk. A vonat óriási ajándék volt, mert ugye hány apának van saját vonata?!
– Hát, nem soknak – értett egyet Jack.
– Mindig bérelt autóval jöttünk fel Point Venutiba Los Angelesből, és mindig ugyanabban akis szállodában laktunk. Csak mi ketten. – Richard elhallgatott. Szeme bepárásodott az emlékezéstől és a szeretettől, amit akkor érzett az apja iránt. – Aztán ott maradtunk pár napot, majd el vonatoztunk apám vonatán a Készenléti Táborba. A vonat kicsi volt – Richard újra elhallgatott és Jackre nézett –, olyan kicsi, mint amilyenen mi utaztunk.
– Készenléti Tábor?
De Richard nem hallotta a kérdést. A rozsdás síneket nézte. Ahol éppen jártak, a sínek épek voltak, de korábban több helyen látták, hogy meg vannak rongálódva, itt-ott az ég felé csavarodik a sín egyik darabja. Jack feltételezte, hogy a Territóriumokban a sínek tökéletesen épek lehetnek, és fémesen csillognak a nap fényében.
– Tudod, itt egy villamosvonal volt régen – mondta Richard. – Ez még a harmincas években volt, az apám mesélte. Mendocino megye Piros Vonala. Csakhogy nem a megye volt a tulajdonosa, hanem egy magánvállalat, és az tönkrement, mert Kaliforniában... tudod...
Jack bólintott. Kaliforniában mindenki autóval jár.
– Richard, hogy van az, hogy sosem meséltél nekem erről a helyről?!
– Ez volt az egyetlen dolog, amire az apám azt mondta, hogy soha ne beszéljek neked róla. Azt te is tudtad, meg a szüleid is tudták, hogy Észak-Kaliforniában szoktunk vakációzni, de nem volt szabad a vonatról meg a Készenléti Táborról beszélnem. Azt mondta, ha elmesélem valakinek, Phil mérges lenne, mert ez titok.
Richard elmerengett.
– Azt mondta, ha kifecsegem, soha többé nem fog velem szóba állni. Azt hittem, ez azért van, mert társak voltak. Persze most már gyanítom, Hogy többről volt szó.
A villamosok feleslegessé váltak az autók és az autópályák miatt. – Elgondolkodva hallgatott el. – Ez egy nagy pozitívuma annak a helynek, ahová elvittél, Jack. Nem bűzlött kipufogógáztól. Hozzá tudnék szokni.
Jack újra bólintott, de nem mondott semmit.
– Aztán a villamosvonal tulajdonosa eladta az egészet egy építővállalatnak. Azok azt gondolták, hogy az emberek majd elkezdenek beköltözni a területre. De ez nem történt meg.
– És akkor az apád megvette.
– Igen, azt hiszem. Nem tudom pontosan, hogy történt. Nem beszélt túl sokat a terület megvásárlásáról... vagy arról, hogyan rakatott le vonatsíneket a villamossínek helyett.
Az bizony jó nagy munka lehetett, gondolta Jack, majd hirtelen eszébe jutottak a rabszolgák az ércgödrökben, és rájött, hogy Orrisi Morgannak annyi munkáskéz áll a rendelkezésére, amennyit csak akar.
– Tudom, hogy kicseréltette őket, de csak onnan, hogy volt egy vonatokról szóló könyvem, és abban olvastam, hogy a villamosok tízes nyomsávon haladnak. Ez pedig tizenhatos.
Jack letérdelt, és tényleg – a sínpáron belül ott látszott a régi sínpár nyoma.
– Volt egy kis piros vonata – folytatta Richard álmodozva. – Csak egy mozdony és két vagon. Dízellel ment. Sokat nevetett azon a kijelentésén, hogy a felnőtt férfiakat csak az különbözteti meg a fiúktól, hogy sokkal költségesebb játékokat találnak ki maguknak. Volt egy régi remiz a Point Venuti fölötti hegyoldalban, oda felmentünk a bérelt kocsival, leparkoltunk előtte, és bementünk. Még emlékszem, milyen illata volt a remiznek... olyan régies, de azért jó... mintha tele lett volna napfénnyel. És ott volt a vonat. És az apám... azt mondta: „Mindenki a fedélzetre, irány a Készenléti Tábor! Váltottál jegyet, Richard?”. És mindig volt limonádé... vagy jeges tea... és felültünk a mozdonyba... és néha hozott magával csomagokat..., nem tudom, mit... azt mindig a vagonba rakta... de mi előre ültünk... és... és...
Richard nagyot nyelt, és megtörölte a szemét.
– És ez nagyon klassz volt – fejezte be. – Csak ő meg én. Piszok jó volt.
Körülnézett, szeme sarkában ott remegtek a visszafojtott könnyek.
– Volt egy olyan hely a táborban, ahol meg tudtuk fordítani a vonatot – folytatta. – Akkoriban. A régi időkben.
Richard alig tudta elfojtani feltörni akaró zokogását.
– Richard... – Jack megpróbálta megérinteni, de Richard lerázta magáról a kezét, és odébb lépett. Maszatos kézfejével törölte le arcáról a könnyeket.
– Akkor még nagyon gyerek voltam – mondta mosolyogva. Legalábbis mosolyogni szeretett volna. – Persze, akkor még minden gyerekcipőben járt, ugye, Jack?!
– Persze – felelte Jack, és már neki is könnyes volt a szeme.
Ó, Richard! Ó, te drága, drága Richard!
– Igen – ismételte meg Richard mosolyogva, és körüljártatta pillantását a környező fákon, majd újra megtörölte szemét a kézfejével –, akkoriban még minden kezdetleges volt. Abban az időben még mindketten gyerekek voltunk. Akkor, amikor még mindannyian Kaliforniában laktunk, és senki sem lakott máshol.
Felnézett Jackre, és mosolyogni próbált.
– Jack, segíts – mondta. – Úgy érzem, mintha beleléptem volna valami hü-ü-ülye csa-hapdá-hába éés...
Ezzel Richard térdre esett, haja fáradt arcába hullott, és Jack letérdelt mellé – és vigasztalni próbálta –, de ahogy azt mindannyian jól tudjuk, a vigasztaló szavak sosem hoznak teljes megkönnyebbülést.

8

– A kerítés akkor még új volt – mondta Richard, amikor kisírta magát. Felálltak, és lassan elindultak. Madárcsiripelés hallatszott az egyik magas tölgy lombjából. A levegő egyre sósabb szagú volt. – Emlékszem rá. Meg a feliratra is „KÉSZENLÉTI TÁBOR”. Volt egy négyszögletes gyakorlótér, meg kötelek mindenfelé, olyanok is, amikre fel kellett mászni, meg olyanok is, amiket megmarkolt az ember, és átlendítette magát a pocsolyák fölött. Olyasmi volt, mint a második világháborús filmekben a tengerészek táborai. De a pasik, akik itt gyakorlatoztak, egyáltalán nem hasonlítottak a tengerészekre. Kövérek voltak, és mindegyik ugyanolyan ruhát viselt – Szürke melegítőt, az elején apró betűs KÉSZENLÉTI TÁBOR felirattal, és a nadrágon vékony piros csík futott hosszában. Úgy néztek ki, mintha bármelyik percben szívinfarktust vagy agyvérzést kaphatnának. Vagy mind a kettőt. Volt, hogy itt maradtunk éjszakára is. Néha az egész hétvégét itt töltöttük. Nem a fémbarakkban; ott azok a pasik laktak, akik azért fizettek, hogy lefogyasszák őket, és izompacsirtát faragjanak belőlük.
– Vagy valami mást.
– Igen, persze. Mindenesetre mi sátorban aludtunk, hálózsákban. Fantasztikus volt! – Richard ismét nosztalgiázva elmosolyodott. – De igazad van, Jack, nem mindegyik pasi nézett ki olyan üzletembernek, aki megpróbál leadni néhány kilót. A többiek...
– Mi volt a többiekkel? – kérdezte csendesen Jack.
– A legtöbben úgy néztek ki, mint azok a szőrös teremtmények abban a másik világban. – Richard olyan halkan beszélt, hogy Jacknek közel kellett hajolnia hozzá, hogy hallja, mit mond. – A Farkasok. Szóval majdnem úgy néztek ki, mint a normális emberek, de azért mégsem teljesen. Olyan... vadnak látszottak. Érted, mit mondok?
Jack bólintott. Pontosan tudta, miről beszél Richard.
– Emlékszem, mennyire féltem közelről a szemükbe nézni. Néha olyan furcsa villanásokat láttam bennük... mintha égett volna az agyuk. Aztán némelyik... – felismerés szikrája lobbant fel Richard szemében. – Ez az! Némelyik meg úgy nézett ki, mint az a helyettes tornatanár, akiről meséltem neked! Aki bőrdzsekiben volt és cigizett.
– Milyen messze van Point Venuti, Richard?
– Nem tudom pontosan. De pár óra alatt szoktuk megtenni az utat, és a vonat nem volt valami gyors. Szerintem nem mehetett gyorsabban, mint egy futó. Nem lehet több húsz mérföldnél. Sőt valószínűleg még kevesebb.
– Akkor olyan tizenöt mérföldre lehetünk tőle. A...
(Talizmántól)
– Aha, valószínűleg.
Jack felnézett az égre. A nap egy hatalmas felhő mögé bújt, és a hőmérséklet mintha legalább öt fokot esett volna. Unalmas szürke lett a nap – még az énekesmadár is elhallgatott.

9

Richard vette észre először a feliratot – egyszerű fehér tábla volt fekete betűkkel. A sínek bal oldalán állt, s a borostyán teljesen benőtte a tartóoszlopot. A szöveg azonban nagyon is aktuális volt: AZ ÁLLATOKNAK LEHET FALNIUK, A ROSSZ FIÚKNAK MEG KELL HALNIUK. EZ AZ UTOLSÓ ESÉLYETEK: MENJETEK HAZA!
– Te menj nyugodtan, Richie – mondta csendesen Jack. – Nem fogok haragudni. Téged biztosan elengednek, hiszen ez az egész nem is a te ügyed.
– Szerintem meg igen – felelte Richard.
– Én rángattalak bele.
– Nem – mondta Richard –, az apám rángatott bele. Vagy a sors. Vagy Isten. Vagy Jason. De akárki is volt, maradok.
– Oké – felelte Jack –, akkor gyerünk!
Ahogy elhaladtak a felirat mellett, Jack egy jól sikerült karaterúgással kirepítette helyéről a táblát.
– Nem is rossz, haver – mondta Richard, és megpróbált mosolyogni.
– Köszönöm. De ne szólíts havernak!

10

Bár megint fáradtnak és betegnek látszott, Richard a következő egy órán keresztül folyamatosan mesélt, miközben a sínek mentén egyre közeledtek az Atlanti-óceánhoz. Csak úgy ontotta magából az emlékeket, amiket annyi éven át mélyen magába rejtett. Bár arca nem árulta el, Jack mélyen meg volt döbbenve... és iszonyú sajnálatot érzett ez iránt a szegény, magányos fiú iránt, aki gyerekként mindent megtett azért, hogy kivívja apja szeretetét, elismerését. De azt sosem kapta meg.
Többször oldalra nézett Richardra, látta a homlokát és arcát borító sebeket; hallgatta a szinte suttogó hangot, mely egyszer sem csuklott meg vagy bizonytalanodott el, és tudta, hogy végre eljött az ideje, hogy Richard megszabaduljon a belsejét marcangoló démonoktól. És Jack kimondhatatlan boldogságot érzett, hogy Morgan Sloat nem az ő apja.
Richard azt mondta, hogy több mindenre is emlékszik, amit a sínek mentén látni lehet majd, például egy istálló tetejére, amire kopott Chesterfield Kings cigarettareklám van festve.
– Húsz csodálatos cigaretta – húsz élvezet – mondta Richard mosolyogva. – Persze akkoriban még az egész istállót látni lehetett.
Egy kétcsúcsú fenyőre mutatott, és tizenöt perc múlva Jackhez fordult.
– Ennek a hegynek a másik oldalán volt régen egy szikla, jól emlékszem rá, mert tisztára úgy nézett ki, mint egy béka. Nézzük meg, hogy ott van-e még!
Ott volt, és Jack azt gondolta, hogy a szikla tényleg békára emlékeztet. Egy kicsit. Ha az ember szabadjára engedi a fantáziáját. És lehet, hogy segít, ha az ember hároméves. Vagy négy. Vagy hét. Vagy amennyi akkor volt.
Richard imádta a vonatot, és klassznak tartotta a Készenléti Tábort az összes megmászni való kötelével és átugrani való akadályával. De magát Point Venutit nem szerette. Némi fejtörés után Richardnak még a szálloda neve is eszébe jutott, ahol az apjával mindig megszálltak. A Kingsland Szálló... Jack egyáltalán nem lepődött meg a név hallatán.
A Kingsland Szállóval szemben állt az a hotel, amely az apját annyira érdekelte. Richard rálátott a hotelre az ablakából, de nem tetszett neki. Hatalmas, roskadozó épület volt, tele kis manzárd tetőkkel, kupolákkal, meredező tornyokkal, melyek csúcsán furcsa alakú sárgaréz szélkakasok forogtak állandóan. Még akkor is sebesen forogtak, amikor teljes szélcsend volt – tisztán emlékezett rá, hogy a szobája ablakánál állva hipnotizáltan bámulta a pörgő, kínai írásjelekre emlékeztető, furcsa sárgaréz alakzatokat, ahogy megcsillant rajtuk a nap, miközben a háttérben morajlott, zúgott az óceán.
Ó, igen, doki, kezd minden visszajönni, gondolta Jack.
– Üres volt a hotel?
– Igen. „Eladó” tábla lógott rajta.
– Mi volt a neve?
– Agincourt – felelte Richard, majd rövid gondolkodás után újabb gyerekes színt adott hozzá – azt, amelyiket a legtöbb kisgyerek általában a dobozban hagyja. – Fekete volt. Fából épült, de a fa kőnek látszott. Régi, fekete kőnek. És az apám meg a barátai így is hívták. A Fekete Hotel.

11

– Megvette az apád azt a hotelt? Mint a Készenléti Tábort is? – kérdezte Jack.
Richard gondolkodott egy kicsit, végül bólintott.
– Igen, azt hiszem, megvette. Valamikor. Eleinte, mikor elkezdtünk odajárni, még kint volt a felirat, de egyszer csak eltűnt.
– De sosem aludtatok ott?
– Jézusom, dehogy! – Richardot kirázta a hideg. – Csak láncra verve tudott volna becipelni arra a helyre... de lehet, hogy még úgy sem.
– Be se mentél soha?
– Nem. Soha nem voltam bent, és soha nem is leszek.
Ó, Richie fiú! Hát nem tanították meg neked, hogy soha se mondd azt, hogy soha!?
– És az apád? Ő sem ment be soha?
– Az én tudomásom szerint nem – felelte Richard hivatalos hangon. A mutatóujja az orrához ért, mintha a szemüvegét akarná feltolni rajta, ami persze már régen nem volt ott. – Fogadni mernék, hogy sosem ment be. Éppúgy félt attól a helytől, mint én. De míg én csak féltem... addig ez nála valami több volt. Ő...
– Micsoda?
Richard vonakodva folytatta.
– Ő valahogy megszállottan viselkedett, ha a hotelről volt szó. – Richard tekintete a távolba meredt, és múltba merengő hangon folytatta. – Mindennap, amikor ott voltunk Point Venutiban, megállt előtte és bámulta. Képes volt akár három órán keresztül mozdulatlanul állni előtte. Néha még tovább is. Olyankor általában egyedül volt. De nem mindig. Néha furcsa... furcsa barátai voltak.
– Farkasok?
– Gondolom – felelte Richard majdnem mérgesen. – Igen, azt hiszem, hogy némelyik Farkas lehetett, vagy hogy is hívod őket! Kényelmetlenül feszengtek a ruháikban – állandóan vakaróztak, és általában ott, ahol rendes emberek nem szoktak vakarózni. Mások meg úgy néztek ki, mint a helyettes tornatanár. Vad és kegyetlen külsejűek. Néha láttam egyet-egyet a Készenléti Táborban is. De egy valami biztos, Jack – azok a pasik még sokkal jobban féltek attól a helytől, mint az apám. Szinte összezsugorodtak, mikor a közelébe kellett menniük.
– Napfény Gardener? Láttad őt ott?
– Aha, persze – felelte Richard. – De Point Venutiban inkább úgy nézett ki, mint az a férfi, akit odaát láttunk...
– Mint Osmond.
– Igen. De azok az emberek nem jöttek túl gyakran. Általában csak az apám volt egyedül. Volt olyan, hogy szendvicset csináltatott magának egy étteremben vagy a szállóban, ahol laktunk, leült a padra a hotellel szemben, és úgy ebédelt, hogy le sem vette a szemét a hotelről. Én meg a Kingsland halljában álltam az ablaknál, és néztem az apámat, amint a hotelt bámulja. Olyankor nem szerettem az arckifejezését. Látszott rajta, hogy fél, de ugyanakkor sóvárgás is ült az arcán.
– Sóvárgás – bólintott Jack.
– Volt, hogy megkérdezte, nem akarok-e vele menni, de én sose akartam. Bólintott, és egyszer azt mondta: „Eljön annak is az ideje. Egyszer te is mindent meg fogsz érteni, Rich. Egyszer.” De én azt gondoltam, hogyha ez a fekete hotellel kapcsolatos, akkor nem is akarom soha megérteni.
– Egyszer, amikor részeg volt – folytatta Richard –, azt mondta, hogy van valami a fekete hotelben. Azt mondta, hogy az a valami már régóta ott van. Emlékszem, az ágyban feküdtünk már, és kint süvített a szél. Hallottam a partra csapódó hullámokat és az Agincourt pergő szélkakasainak nyikorgását. Félelmetes volt. Nem tudtam kiverni a fejemből azt a helyet, ahogy minden szobája üres, kihalt...
– Kivéve a kísérteteket – suttogta Jack. Lépéseket hallott mögöttük, és hátranézett. Senki, semmi. A táj teljesen kihalt volt.
– Igen, kivéve a kísérteteket – értett egyet Richard. – Aztán megkérdeztem: „Értékes az a valami, apu?”
– „A világ legértékesebb dolga”, felelte.
– „De akkor lehet, hogy valaki be fog törni, és ellopja” mondtam. Hogy is mondjam csak? Igazán nem akartam többet megtudni a dologról, de azt sem akartam, hogy elaludjon. Féltem a süvöltő széltől és a nyikorogva forgó szélkakasoktól. – Felnevetett, és hallottam, hogy önt magának az ágya melletti konyakosüvegből. „Senki sem fogja ellopni, Rich”, mondta. „És aki bemerészkedik az Agrincourt Hotelbe, olyant fog látni, amit még sosem látott.” Megitta az italát, és hallottam a hangján, hogy kezd elálmosodni. „Az egész világon egyetlenegy ember van, aki egyáltalán hozzáérhetne ehhez a valamihez, de én garantálom neked, Richie, hogy az illető soha a közelébe sem fog jutni. Ami nagyon érdekel benne, az az, hogy ideát is ugyanaz, mint odaát. Nem változik – legalábbis az én ismereteim szerint nem változik. Szeretném, ha az enyém lenne, de hogy bemenjek érte, arra nem szánnám el magam, legalábbis még nem, de az is lehet, hogy soha nem fogok bemenni. Fantasztikus dolgokat tudnék vele csinálni – de milyen fantasztikusakat! –, de azt hiszem, az a legjobb, ha marad ott, ahol van.” – Addigra már kezdtem én is elálmosodni, de megkérdeztem tőle, hogy mi az, amiről beszél.
– És mit mondott? – kérdezte Jack kiszáradt szájjal.
– Úgy nevezte, hogy... – Richard elgondolkodva hallgatott el. – Úgy nevezte, hogy „Az összes lehetséges világok tengelye”. Aztán felnevetett. Majd még valaminek nevezte. Valaminek, ami nem fog neked tetszeni.
– Minek?
– Mérges leszel, ha meghallod!
– Ugyan, Richard, mondd már ki!
– Nos... „Phil Sawyer mániájának” nevezte.
Jack nem haragot érzett, hanem forró, szédítő izgalmat. Ez az, most már biztos. A Talizmán, az összes lehetséges világok tengelye. Hány világé? Azt csak az Isten tudja. Az „igazi” Amerika a Territóriumok; Territóriumok Territóriumai és így tovább, és így tovább. Világok makrokozmikus dimenziói – melyek mindegyikében egyvalami megegyezik; egy egyesítő erő, amely tagadhatatlanul pozitív, annak ellenére, hogy most éppen egy ördögi helyen van bebörtönözve; a Talizmán, az összes lehetséges világok tengelye. És hogy ez volt Phil Sawyer „mániája”? Hát persze, Phil mániája... Jack mániája... Morgan Sloaté... Gardeneré... na és természetesen a két Királynőt éltető remény.
– Ez több, mint Ikerség – mondta halkan.
Richard csendesen baktatott mellette, tekintetét a lábuk alatt eltűnő növényzetre szögezte. Most idegesen felnézett Jackre.
– Több, mint ikerség, mert nemcsak két világ van. Vannak Hármas Ikrek... Négyes Ikrek... ki tudja hányas Ikrek! Morgan Sloat itt; Orrisi Morgan odaát; lehet, hogy valahol máshol meg Morgan, Azreel hercege. De sosem ment be a hotelbe!
– Fogalmam sincs, miről beszélsz – mondta Richard nyugodt hangon. De biztos vagyok benne, sugallta a hangja, hogy úgyis folytatni fogod. A hihetetlenből egyenesen az őrületbe haladsz. Már megint az a Seabrook-szigeti hülyeség!
– Nem tud bemenni! Mármint a kaliforniai Morgan nem tud bemenni – és tudod, hogy miért? Mert Orrisi Morgan sem tud bemenni! És Orrisi Morgan azért nem tud bemenni, mert a kaliforniai Morgan sem tud bemenni! Ha az egyikük nem tud bemenni a fekete hotelbe a saját világában, akkor egyetlen Morgan sem tud bemenni! Érted már?
– Nem.
Jack lázas izgatottságában meg sem hallotta, mit felelt Richard.
– Két Morgan vagy többtucatnyi – teljesen mindegy. Két Lily vagy többtucatnyi – több tucat Királynő több tucat világban! Richard, felfogod te ezt?! Bele lehet őrülni, mi!? Több tucat fekete hotel – persze egy másik világban lehet, hogy fekete vidámpark... vagy fekete parkoló... vagy isten tudja mi! De Richard...
Jack megállt, és a vállánál fogva maga felé fordította Richardot, aki megpróbált elhúzódni tőle, de aztán nem ellenkezett tovább, mikor meglátta Jack arcán a földöntúli erővel ragyogó szépséget. Hirtelen, egyetlen pillanatra Richard elhitte, hogy minden lehetséges. Hirtelen, egyetlen pillanatra úgy érezte, hogy meggyógyult.
– Mi van? – suttogta.
– Néhány dolog nem tartozik közéjük. Néhány ember nem tartozik közéjük. Ezek... nos... egyediek. Csak így tudom kifejezni a dolgot. Olyanok, mint az – a Talizmán. Egyediek. Én. Én egyedi vagyok. Volt egy Ikrem, de meghalt. Nemcsak a Territóriumokban, hanem minden világban, kivéve ezt az egyet. Tudom – érzem. És az apám is tudta. Ezért hívott Utazó Jacknek! Amikor itt vagyok, akkor ott nem vagyok. És Richard! Te is ilyen vagy!
Richard szótlanul meredt rá.
– Te nem emlékezhetsz rá, mert ki voltál nyuvadva, amikor Andersszel beszélgettem. De akkor elmesélte, hogy Orrisi Morgannak volt egy fia, Rushton. Tudod, hogy mi volt ő?
– Igen – suttogta Richard. Jack olyan erővel szuggerálta, hogy képtelen volt elfordítani a fejét. – Az Ikrem volt.
– Pontosan. És Anders elmesélte azt is, hogy a kisfiú meghalt. A Talizmán egyedi. Mi is egyediek vagyunk. De az apád nem az. Én láttam Orrisi Morgant a másik világban, és bár olyan, mint az apád, mégsem az apád. Nem tud bemenni a fekete hotelbe, Richard. Most nem. De tudja, hogy te egyedi vagy, mint ahogy azt is tudja, hogy én is egyedi vagyok. Szeretné, ha meghalnék. Téged pedig maga mellett akar tudni. – Mert ha mégis úgy döntene, hogy kell neki a Talizmán, beküldhetne érte téged!
Richard remegni kezdett.
– Mindegy, most ne foglalkozzunk ezzel – mondta Jack.
– Nem az ő ügye lesz. Mi bemegyünk, és kihozzuk a Talizmánt, de nem fogja megkapni.
– Jack, én nem hiszem, hogy képes leszek oda bemenni – mondta Richard halkan, erőtlenül suttogva, de Jack, aki már újra nekiindult, nem hallotta.
Richard utánasietett.

12

Kifogytak a szavakból. Jött, majd elmúlt a dél. Az erdő teljesen elcsendesedett, és Jack látott két olyan fát, melyeknek a gyökerei a föld felszíne felett csavarodtak, és ugyancsak közel hajoltak a sínekhez. Nem igazán tetszettek neki ezek a fák. Ismerősnek tűntek.
Richard, aki végig a lába elé meredt, és az eltűnő növényzetet nézte, újra elesett, és megütötte a fejét. Onnantól Jack ismét a hátán vitte.
– Ott, Jack! – kiáltott fel Richard végtelennek tetsző idő múlva.
Előttük a sínek eltűntek egy régi remízben. Az ajtók nyitva voltak, és be lehetett látni az árnyékos sötétbe, mely üresnek és molyrágtának látszott. A remiz mögött (mely lehet, hogy régen nagyon kellemes hely volt, ahogy Richard mesélte, de most iszonyú kísértetiesnek tűnt) egy autópálya látszott. A 101-es, gondolta Jack.
És mögötte ott volt az óceán – hallották is a partra csapódó hullámok zaját.
– Azt hiszem, megérkeztünk – mondta kiszáradt torokkal.
– Majdnem – helyesbített Richard. – Point Venuti olyan egy mérföldre lehet. Istenem, bárcsak ne kellene visszamennem oda! Jack... Jack? Hová mész?
De Jack nem nézett vissza. Kilépett a sínek közül, és megkerült egy újabb furcsa formájú fát (ez még egy bokornál is alacsonyabb volt), és az út felé indult. Magas fű és gaz verdeste a farmerjét. Bent a remízben – Morgan Sloat privát vasútállomásán – Jack valami kis állat undorító, csúszós motozását hallotta, de még csak felé sem nézett.
Elérte az utat, átment rajta, és az óceán széléhez lépett.

13

1981 decemberének közepén egy Jack Sawyer nevű fiú állt a szárazföld és a víz találkozásánál, keze a farmernadrágja zsebében, tekintete a végtelen Csendes-óceánon . Tizenkét éves volt, s a korához képest különlegesen gyönyörű. Meglehetősen hosszú, barna haját nemes, tiszta homlokáról hátrafújta a tengeri szélfuvallat. Csak állt ott, az anyjára gondolt, aki haldoklott, és a barátaira, azokra, akik vele voltak még, és akik már nem, és a világokon belüli világokra, melyek mind a maguk útját követik.
Hosszú utat tettem meg, gondolta és remegés futott végig rajta. Utazó Jack Sawyer átkelt a kontinensen. Szeme hirtelen könnybe lábadt. Mélyen belélegezte a sós levegőt. Ideért – a Talizmán most már karnyújtásnyira van.
– Jack!
Jack először nem nézett barátjára; tekintetét fogva tartotta az óceán, a hullámok tetején megcsillanó aranysárga napfény. Itt van, sikerült...
– Jack! – Richard megszorította a vállát, kirántva az ábrándozásból.
– Mi van?
– Nézd! – kiáltotta lelkesen Richard, és arrafelé mutatott, amerre Point Venuti feküdt. – Oda nézz!
Jack odanézett. Bár megértette Richard lelkesedését, ő maga egy cseppet sem lepődött meg – ugyanolyan természetesnek vette a dolgot, mint amikor Richard elárulta neki a szálló nevét, ahol az apja és ő megszálltak, amikor Point Venutiban voltak. Nem, egyáltalán nem lepődött meg, de...
De iszonyú jó volt újra látni az anyját.
Az arca hét méter magasan volt, és fiatalabb volt, mint ahogyan Jack emlékezett rá. Lily a karrierje csúcsán... Haja, az a csodálatos sötétszőke hajzuhatag copfba volt fogva a tarkóján, ahogy a filmszerep megkívánta. De hanyag, menjetek-a-pokolba mosolya utánozhatatlanul az övé volt. Előtte soha, senki nem mosolygott így a filmekben, ezt ő találta ki, ő szabadalmaztatta. Az egyik válla fölött nézett vissza Jackre... Richardra... a Csendes-óceán kékjére.
Az anyja volt... de mikor Jack pislogott egyet, az arc alig észrevehetően megváltozott. Az állkapocs kerekebb lett, az arccsont kevésbé hangsúlyos, és a szeme még mélyebb kék. Most már Laura DeLoessian arca volt, Jason anyjáé. Jack újra pislogott, és megint az anyját látta – az anyját huszonnyolc évesen, amint a világra villantja a kapd-be-ha-nem-érted-a-viccet mosolyát.
Egy reklámtábla volt. A tetején felirattal:

HARMADIK GYILKOS „B” FILM FESZTIVÁL
POINT VENUTI, KALIFORNIA
BITKER FILMSZÍNHÁZ

DECEMBER 10. – DECEMBER 20.
IDEI SZTÁRUNK LILY CAVANAUGH
A „B”-FILMEK KIRÁLYNŐJE

– Jack, ez az anyád! – mondta Richard. Hangja remegett a rémülettől. – Ugye ez csak véletlen egybeesés?! Ugye véletlen? Muszáj, hogy az legyen!
Jack megrázta a fejét. Nem, nem véletlen.
A szó, amin megakadt a tekintete, a KIRÁLYNŐ volt.
– Gyere – szólt oda Richardnak. – Szerintem mindjárt ott leszünk.
A két fiú egymás mellett lépkedett Point Venuti városa felé.

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET
Az út vége

1

Jack figyelmesen nézte Richard görnyedt alakját és csillogó arcát, ahogy egymás mellett haladtak. Mostanra nagyon úgy nézett ki, hogy már csak az elszántsága viszi előre. Néhány új, nedves felületű pattanás jelent meg az arcán.
– Jól vagy, Richie?
– Nem, nem érzem túl jól magam. De még tudok menni, nem kell cipelned, Jack. – Lehajtotta a fejét, és tovább vonszolta magát. Jack látta, hogy a barátja, akinek annyi emléke volt arról a furcsa kis vonatról és a remízről, nála sokkal jobban szenvedett a valóságtól – pedig be sem nézett a roskatag, minden festékétől megszabadult öreg remízbe, ahol valami nehézkesen csúszott odébb a sötétben.
Úgy érzem, mintha beleléptem volna valami hülye csapdába, mondta korábban Richard, és Jack úgy érezte, hogy érti a körülöttük zajló eseményeket, de Richard nagyobb mélységeket lát, mint ő. Lehet, hogy annyit ő el sem tudna viselni. Richardból kiégették a gyermekkorát, kiforgatták belőle. A vonat és az üveg nélküli ablakaival bámuló remiz valószínűleg rossz paródiának tűnt Richard számára – és minden egyes újabb információ és felismerés után egyre több minden pusztult el a múltjából. Richard élete – csakúgy, mint Jacké is – egyre inkább a Territóriumok szabályai szerint folyt, de Richardnak sokkal kevesebb ideje volt a felkészülésre.

2

És Jack meg mert volna esküdni, hogy amit Richardnak mondott, az tényleg igaz volt – a Talizmán tudta, hogy jönnek. Akkor érezte ezt először, amikor megpillantotta az anyja felnagyított arcképét a plakáton; és mostanra ez az érzés erőteljessé és sürgetővé vált. Olyan volt, mintha egy hatalmas állat hosszú álomból ébredt volna fel több mérföldre tőlük, és nyújtózkodó morgásától berezonált volna a föld... vagy mintha egy százemeletes épületben lévő minden villanykörte egyszerre gyulladt volna fel a látóhatár szélén, és olyan erős fénnyel ragyogna, hogy nem lehet miatta látni a csillagokat... vagy mintha valaki felkapcsolta volna a világ legnagyobb mágnesét, amely az övcsatjánál, a zsebében lévő aprópénznél, a fogaiban lévő töméseknél fogva magához vonzza őt, és nem nyugszik, míg a szívébe nem szippantotta. A hatalmas állat morgása, a vakító fény, az ellenállhatatlan mágneses vonzóerő – mindez ott dübörgött Jack mellkasában. Point Venutiban volt valami, ami akarta Jack Sawyert, és Jack csak annyit tudott róla, hogy az a valami hatalmas lehet. Óriási. Kis dolognak nem lehet ekkora ereje. Elefánt méretű, városnyi méretű lehet.
És Jack elgondolkodott, hogy hogyan lesz képes egy ekkora valamivel bánni. A Talizmánt egy elvarázsolt, bűnös kis hotelben tartják fogva, s feltehetőleg nemcsak azért tették oda, hogy az ördögi kezektől megóvják, hanem azért is, mert egyszerűen túl hatalmas ahhoz, hogy bánni tudjanak vele, akármilyen szándékkal közelednek is felé. Lehet, gondolta Jack, hogy Jason az egyetlen, aki képes úgy bánni a Talizmánnal, hogy sem magában, sem a Talizmánban nem tesz kárt. Érezve a sürgető hívás erejét, Jack csak remélni tudta, hogy nem gyengül majd el a Talizmán előtt.
– „Meg fogod érteni, Rich” – mondta Richard Jack legnagyobb meglepetésére. Barátja hangja monoton volt és halk. – Az apám mondta ezt. Azt mondta, hogy meg fogom majd érteni. „Meg fogod érteni, Rich.”
– Aha – felelte Jack, és aggódva nézett rá. – Hogy érzed magad, Richard?
A szája körüli sebek mellett most már mérges, vörös dudorok is voltak pattanásos homlokán és arcán. Mintha egy rakás rovar nyüzsgött volna közvetlenül a bőre alatt. Jack egy pillanatra maga előtt látta azt a Richard Sloatot, aki nagy szemekkel nézett rá, mikor megjelent az ablakában a Thayer Iskolában; Richard Sloatot az orrán csúszkáló szemüveggel és a nadrágjába betűrt pulóverével. Vajon vissza fog-e térni az az őrületesen korrekt, idegesítően aprólékos Richard?
– Tudok még menni – mondta Richard. – De mit érthetett ezen? Ezt, amire most jöttem rá, vagy mi a fenét...
– Valami új van az arcodon – mondta Jack. – Nem akarsz pihenni egy kicsit?
– Nem – felelte Richard, még mindig egy sárral teli hordó fenekéről beszélve. – Érzem ezeket a kiütéseket. Viszketnek. Azt hiszem, az egész hátam is tele van.
– Hadd nézzem! – mondta Jack. Richard megállt az út közepén, mint egy szófogadó kutya. Becsukta a szemét, és a száján át lélegzett. A vörös foltok és a pattanások virítottak a homlokán. Jack mögé lépett, felemelte a zakóját és foltos, koszos, végig gombos kék ingét. A foltok ott is látszottak, bár nem olyan erősen, mint a homlokán. Kisebbek voltak, laposabbak és halványabbak.
Richard önkéntelenül hatalmasat sóhajtott.
– Itt is vannak, de nem olyan csúnyák – mondta Jack.
– Köszi – mondta Richard. Nagyot lélegzett, és felemelte a fejét. A fejük fölött az ég olyan nehéznek tűnt, mintha mindjárt leszakadna. Az óceán haragosan ostromolta a parti sziklákat. – Már alig kell mennünk, azt még kibírom. Tényleg.
– Felveszlek a hátamra, ha elfáradsz – javasolta Jack, ezzel önkéntelenül is elárulva, hogy Richard bizony úgy néz ki, mint akit nemsokára cipelni kell.
Richard megrázta a fejét, és erőtlen próbálkozást tett, hogy ingét visszagyűrje a nadrágjába.
– Néha azt hiszem... néha azt hiszem, hogy nem leszek képes...
– Bemegyünk abba a hotelbe, Richard – mondta Jack, és átkarolta Richard vállát, így kényszerítve barátját a továbbhaladásra. – Te meg én. Együtt. Fogalmam sincs, mi fog történni, mikor bent leszünk, de be fogunk menni. Senki sem állíthat meg bennünket. Ezt ne felejtsd el!
Richard félig hálásan, félig ijedten nézett rá. Jack látta a jövőbeni újabb púpok szabálytalan körvonalait barátja pergamenvékony bőre alatt. Megint érezte a vonzást, mely szinte ellenállhatatlan erővel szívta magához.
– Az apámra gondoltál, igaz? – mondta Richard. Nagyot pislogott, és Jack tudta, hogy feltörni készülő sírását igyekszik elfojtani. A kimerültség még fel is erősítette Richard zaklatott érzéseit.
– Mindenre gondoltam – füllentette Jack. – Gyere menjünk, öreg cimbora!
– De mit kellene megértenem? Nem ér... – Richard körülnézett, nagyokat pislogott védtelen szemeivel. Eléggé egybefolyhat a világ Richard előtt így szemüveg nélkül, emlékeztette magát Jack.
– Már most is sokkal többet értesz, mint korábban, Richie – mondta vigasztalóan.
Aztán egy pillanatra keserű mosoly terült el Richard arcán. Sokkal, de sokkal többet értett meg, mint amennyit valaha is tudni akart, és Jack hirtelen azt kívánta, bárcsak egyedül menekült volna el azon az éjszakán a Thayer Iskolából. De az a pillanat, amikor még megóvhatta volna Richard ártatlanságát, rég elmúlt, ha létezett egyáltalán – most már Richardnak fontos szerepe volt Jack küldetésében. Jack érezte, hogy erős kezek fonódnak a szívére: Jason keze, a Talizmán keze.
– Induljunk – mondta, és Richard újra felvette az ő ritmusát.
– Találkozni fogunk az apámmal Point Venutiban, ugye? – kérdezte.
– Vigyázni fogok rád, Richard – felelte Jack. – Most te vagy a csorda.
– Mi?
– Senki sem fog bántani, hacsak te halálra nem vakarod magad.
Richard motyogott magában valamit, de nem válaszolt. Ujjaival egyfolytában lángoló kiütéseit piszkálta, képtelen volt abbahagynia a vakarózást. Néha még a hajába is beletúrt, és olyan hangokat hallatott, mint egy kutya, amikor csak félig elégedett a vakaródzása eredményével.

3

Nem sokkal azután, hogy Jack megnézte a Richard hátát borító vörös kiütéseket, meglátták az első territóriumokbeli fát. Az autópálya betonján nőtt. Sötét, göcsörtös ágai és szabálytalan alakú törzse nagy halom vöröses, viaszosan csillogó borostyánból emelkedtek ki. A törzsön görcslyukak – melyek lehettek a szemei vagy szájai is, – tátogtak a fiúk felé. A borostyán sűrű szőnyegében elégedetlen gyökerek tekeregtek, és fölöttük úgy mozogtak a levelek, mintha a szél fújná őket.
– Menjünk át a másik oldalra – mondta Jack, és remélte, hogy Richard még nem vette észre a fát. Már jócskán elhaladtak mellette, mikor Jack még mindig hallotta a gyökerek súrlódását a betonon.
Ez egy FIÚ? Lehet, hogy egy FIÚ van ott fent? Esetleg egy KÜLÖNLEGES fiú?
Richard keze az oldaláról az arcára vándorolt, onnan a homlokára, majd vissza az oldalára. A dudorok második hullámától már olyan lett az arca, mint egy horrorfilm ügyesen maszkírozott főszereplőjéé – nyugodtan eljátszhatta volna a fiatal szörnyet Lily Cavanaugh egyik régi filmjében. Jack látta, hogy a Richard kézfején lévő vörös púpok és kiütések kezdenek összeérni egyetlen nagy, vörös hurkává.
– Tényleg bírod még a gyaloglást? – kérdezte.
– Persze – bólintott Richard. – Még egy darabig. – Visszanézett az úton. – Az nem egy normális fa volt, ugye? Sosem láttam ilyen fát, még a könyvekben sem. Territóriumokbeli fa volt, ugye?
– Tartok tőle – felelte Jack.
– Ez azt jelenti, hogy a Territóriumok nagyon közel van, ugye?
– Gondolom, igen.
– Akkor még sok ilyen fa lesz az út mentén, ugye?
– Ha tudod a választ, minek kérdezősködsz? – kérdezett vissza Jack. – Ó, Jason, ezt szemétség volt mondanom. Sajnálom, Richie – azt hiszem, szerettem volna, ha nem veszed észre azt a fát. Igen, szerintem még lesz néhány. Majd nem megyünk közel hozzájuk.
Az út kicsit lejteni kezdett, és egyre sötétebb lett. Úgy tűnt, itt már mindent elfoglalt a Territóriumok.
– Meg tudnád nézni a hátamat? – kérdezte Richard.
– Persze. – Jack újra felemelte Richard ingét. Kis híján felkiáltott, mikor meglátta barátja hátát, melyet mostanra teljesen elleptek a púpok. Szinte hőt sugároztak, olyan vörösek voltak. – Rosszabb egy kicsit – mondta.
– Gondoltam. De csak egy kicsit, ugye?!
– Csak egy kicsit.

Nemsoká, gondolta Jack, Richard úgy fog kinézni, mint egy két lábon járó vörös aligátor – Aligátorfiú, az Elefántember fia.
Kevéssel előttük két fa állt egymás mellett; törzsük úgy csavarodott egymás köré, hogy az inkább erőszakot, mintsem szeretetet sugallt. Miközben elhaladtak mellettük, Jack úgy látta, mintha fekete lyukszájaikkal hozzájuk szólnának: vagy átkokat, vagy csókokat leheltek feléjük. Hallotta, amint a gyökerek egymáshoz dörzsölődnek az ölelkező fák alatt. (FIÚ! Egy FIÚ van ott kint! A MI FIÚNK van ott kint!)
Bár még csak a délután derekán jártak, a levegő sötét volt és furcsán szemcsés, mint egy régi fénykép az újságban. Az autópálya mellett fű helyett itt már felismerhetetlen gaz borította a földet, mint tömérdek összetekeredő kígyó – virágok és levelek nélkül –, melyek gyönge dízelolaj szagot árasztottak. A nap néha keresztültört a szürkeségen, de csak egy távoli tűz homályos fényére emlékeztetett. Jacknek egy fénykép jutott az eszébe, amely az Indiana állambeli Garyt ábrázolta – pokoli fények táplálkoznak a föld mérgeiből és a mérgezett égből. Innen már olyan erősen érezte a Talizmán vonzását, mintha egy óriás vezetné biztos kézzel a vállánál fogva. Az összes lehetséges világok tengelye. Be fogja vinni Richardot abba a pokolba – és minden erejével küzdeni fog az életéért – még akkor is, ha a bokájánál fogva kell berángatnia. És Richard megérezhette Jack elszántságát, mert bár folyamatosan vakargatta a vállát és az oldalát, lépést tartott vele.
Megfogom csinálni, biztatta magát Jack, hogy elfelejtse, mennyire szüksége lenne valaki más biztatására. Akkor is meg fogom csinálni, ha tucatnyi különböző világon kell keresztülmennem.

4

Háromszáz méterrel lejjebb egy sor territóriumokbeli fa állt az út mellett, mint valami kolduscsapat. Ahogy az út másik oldalán elhaladtak mellettük, Jack odapillantott, és látta, hogy a tekergő gyökerek között egy nyolc-kilenc éves fiú kifehéredett csontváza van félig a földbe temetve, mellette jól kivehetően egy szürke-fekete kockás ing maradványai látszottak. Jack nagyot nyelt, és meggyorsította lépteit, úgy húzva maga után Richardot, mint egy kiskutyát.

5

Néhány perccel később Jack Sawyer életében először megpillantotta Point Venuti városát.

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET
Point Venuti

1

Point Venuti mélyen feküdt a tájban, az óceánba nyúló sziklák oldalában. A város mögött hatalmas, masszív, de egyenetlen sziklatömb emelkedett a sötét égbe. Úgy nézett ki, mintha ráncos, vén elefántok csoportja állna ott. Az út magas deszkafalak mellett vezetett lefelé, majd elkanyarodott egy hosszú, barna fémépület mögött, amely valószínűleg valami gyár vagy raktár lehetett, és eltűnt lefelé a sok terasz és újabb raktárak teteje alatt. Csak a városka után lehetett újra megpillantani, ahogy felfelé futott a sziklákon San Francisco irányába. Jack csak a lépcsőzetes tetőket meg a kerítéssel körülvett parkolókat látta, és egészen a jobb oldalon a barátságtalan, szürke vízfelületet. Senkit sem látott az úton; egyetlen arc sem jelent meg a legközelebbi gyár ablaksorában. Por söpört végig az üres parkolókon. Point Venuti kihaltnak látszott, de Jack pontosan tudta, hogy nem az. Morgan Sloat és banditái – már persze azok, akik túlélték a meglepetésszerű megérkezésüket – már várják őket. Utazó Jacket és Racionális Richardot. A Talizmán ismét hívta, sürgette. – Hát, ez lesz az – mondta Jack, és továbbindult.
Point Venuti két újabb látnivalója került a látószögébe. Az egyik egy Cadillac limuzin hátuljának körülbelül harminc centiméteres darabja – Jack látta a fényes, fekete festéket, a csillogó ütközőt és a jobb hátsó lámpa egy darabját, és veszettül sajnálta, hogy a kormány mögött ülő Farkas nem volt a Készenléti Tábor halottai között. Aztán újra az óceán felé nézett. Szürke víz csapódott a partra. Majd lassú mozgásra figyelt fel a tetők fölött. GYERE IDE, hívta a Talizmán sürgető, mágneses erejével. Point Venuti mintha összerándult volna, ahogy egy kéz hirtelen ökölbe szorul. A tetők fölött most vált láthatóvá egy színtelen, farkasfejre emlékeztető szélkakas, mely vadul forgott a tökéletes szélcsend ellenére. Mikor Jack megpillantotta a szélkakast, azonnal tudta, hogy az már a fekete hotelhez tartozik. A raktárak tetejéből, az előttük futó útból, az egész városból olyan érezhetően áradt a gyűlölet, hogy szinte elakadt tőle a lélegzete.
A Territóriumok átvérzett Point Venutiba, jött rá Jack. Itt a realitás hártyává vékonyodott. A farkasfej értelmetlenül forgott a levegőben, és a Talizmán folyamatosan húzta Jacket maga felé. GYERE IDE GYERE IDE GYERE MOST GYERE MOST MOST... Jack rájött, hogy a Talizmán a hihetetlen erejű vonzása mellett még énekel is hozzá. Szavak nélkül, hang nélkül, de énekel, bár ezt az éneket nem hallhatja senki más, csak ő egyedül.
A Talizmán tudta, hogy most pillantotta meg a hotel szélkakasát.
Lehet, hogy Point Venuti az amerikai szárazföld legfélelmetesebb és leggyilkosabb helye, gondolta hirtelen Jack, de akkor sem fogja megakadályozni őt, hogy bemenjen az Agincourt Hotelbe. Richard felé fordult, és miközben ő úgy érezte magát, mintha egy hónapon át mást sem csinált volna, csak edzett és pihent, igyekezett, hogy barátja ne lássa meg az arcán a viszolygást, amelyet Richard borzalmasan elváltozott külseje okozott. Még Richard sem tudja megállítani – ha másképp nem megy, a hátán fogja becipelni abba az átkozott fekete hotelbe. Látta, hogy a szerencsétlen Richard végigfuttatja körmeit a fejbőrén. Kézfején és egész arcán élesen virítottak a vörös kiütések.
– Meg fogjuk csinálni, Richard – szólt hozzá. – Tudom! Nem érdekel, mennyi őrültséggel kell szembeszállnunk, akkor is meg fogjuk csinálni!
– Nem tudom, hogy képes leszek-e rá – mondta Richard.
– Ez az igazság. A lábaim teljesen kivannak. – Keserűen pillantott Jackre. – Mi történik velem, Jack?
– Nem tudom, de azt tudom, hogyan lehet megállítani – felelte Jack, és nagyon remélte, hogy tényleg tudja.
– Az apám csinálja ezt velem? – kérdezte nyomorúságosan Richard. Végigfuttatta ujjait dagadt arcán, majd felemelte az ingét, és megvizsgálta a hasán egyre terjeszkedő vörös kiütéseket. – Mintha valamilyen vírus okozná. Az apám küldte rám?
– Nem hiszem, hogy szándékosan csinálta, Richie – felelte Jack. – Ha ez jelent neked valamit.
– Nem, semmit – mondta Richard.
– Már nem tart sokáig. A Seabrook-szigeti Express a végállomáshoz közeledik.
Richarddal maga mellett Jack előrelépett, és még látta felvillanni a Cadillac hátsó lámpáját, mielőtt az autó eltűnt a szeme elől.
Ezúttal nem lesz rajtaütésszerű támadás, nem lesz kommandós akció egy vonatnyi gépfegyverrel és kézigránáttal De Jack akkor is el fog jutni a hotelhez, ha mindenki felkészülten vár rájuk Point Venutiban. Hirtelen úgy érezte, mintha páncélruhát vett volna magára, és lenne egy csodakardja. Senkinek sincs annyi hatalma Point Venutiban, hogy ártson neki, legalábbis, amíg be nem jut az Agincourt Hotelbe. Oldalán Racionális Richarddal úton van célja felé, és minden rendben lesz. És miközben újabb három lépést tett, s izmai együtt énekeltek a Talizmánnal, a csatába menő lovagnál is találóbb kép jelent meg az agyában. A kép égi táviraton érkezett hozzá az anyja egyik filmjéből. Lóháton ült, széles karimájú kalappal a fején, pisztollyal az oldalán, és a Halott Szurdok felé tartott.
Az utolsó vonat Akasztófalva felé. Lily Cavanaugh, Clint Walker és Will Hutchins, 1960. Ám legyen.

2

Négy vagy öt territóriumokbeli fa állt az első elhagyatott épület mellett. Lehet, hogy eddig is itt voltak, de Jack nem emlékezett, hogy látta volna őket, amikor először pillantott le a városra. Igaz, egy falka kutya biztosan jobban felkeltette volna a figyelmét. Ahogy Richarddal egyre közelebb értek a raktárhoz, hallotta, amint a fák gyökerei tekeregnek, csúszkálnak a talajon.
(A MI fiúnk? A MI fiúnk?)
– Menjünk át az út másik oldalára – szólt Richardnak, és kézen fogva maga után húzta barátját.
Ahogy átértek a másik oldalra, az egyik fa szemmel láthatóan feléjük nyúlt ágaival és gyökereivel. Ha lett volna gyomra, hallhatták volna annak mohó korgását. A kígyózó ágak és gyökerek már átjutottak az út felén, és egyre közelebb tekergőztek a fiúkhoz. Jack a megmerevedett Richard oldalába döfte a könyökét, és minden erejével húzta magával.
(AZ ÉN ÉN ÉN ÉN FIÚM! IGEEN!)
Sistergő, pattogó hang töltötte meg a levegőt, és Jack egy pillanatra azt hitte, hogy Orrisi Morgan szakít utat magának a másik világból, hogy ismét Morgan Sloattá váljon... Morgan Sloattá, aki végső, visszautasíthatatlan ajánlattal állna elő... de Richard dühöngő apja helyett a territóriumokbeli fa koronája csapódott az útra, gyökerei és ágai nagyot vonaglottak, majd a fa mozdulatlanul az oldalára dőlt, mint egy döglött állat.
– Ó, istenem – lélegzett fel Richard. – Ez ránk akart ugrani!
– Kamikáze-fa – felelte Jack. – Azt hiszem, elég vad dolgokkal fogunk találkozni itt, Point Venutiban.
– A fekete hotel miatt?
– Igen, de a Talizmán miatt is. – Jack előrenézett, és látta, hogy alig tíz méterrel lejjebb újabb csoport territóriumokbeli fa vár rájuk. – Az atmoszféra, vagy a légköri vibrálás, vagy nevezd, aminek akarod, itt teljesen zavaros, mert itt minden jó és gonosz, minden fekete vagy fehér összekeveredett.
Jack a fákon tartotta a szemét, ahogy közeledtek hozzájuk, és látta, hogy a legközelebbi fa feléjük fordítja a koronáját, mintha meghallotta volna a hangját.
Lehet, hogy az egész város egy nagy Oatley, gondolta Jack, és lehet, hogy mégis sikerülni fog nekik – de egy biztos, ha van előttük alagút az úton, oda nem fognak bemenni. Semmi kedve nem volt Elroy Point Venuti-beli változatával találkozni.
– Félek – szólalt meg Richard mögötte. – Mi van akkor, Jack, ha még több ilyen fa akar majd ránk ugrani?
– Megfigyeltem – felelt Jack –, hogy bár képesek mozogni, nem tudnak messzire jutni. Még egy olyan kétballábat se érnek utol, mint te.
A nagy kanyarban voltak, lassan elhagyták az utolsó raktárat is. A Talizmán egyre csak hívta Jacket, borzasztó erővel húzta maga felé. Végre kiértek a kanyarból, és ott álltak Point Venuti városa fölött.
A benne lévő Jason hajtotta előre. Lehet, hogy Point Venuti kellemes kis nyaralóhely volt valamikor, de azok a napok régen elmúltak. Mostanra Point Venuti maga volt az oatleyi alagút, és nekik végig kell majd sétálniuk benne. Az út felszíne töredezett volt, nagy darabok hiányoztak belőle; a házak egy része kiégett, szenes ablakszemekkel meredt a világra; és mindent territóriumokbeli fák vettek körül. Kiégett, rozsdás autóroncsok hevertek a házak körül, sűrű, magas gaz nőtte be őket. A lerobbant házak alapjait a fák tekergő gyökerei csak még jobban megrongálták. Minden fekete, rozsdavörös és szürke volt. Egyetlen fehér pont villant csak fel Jack látószögében, de gyorsan elfordította a tekintetét, mikor látta, hogy egy nagy halom csont van félig a tekergő, vonagló gyökerek alá temetve. Régen gyerekek bicikliztek, gördeszkáztak az utcákon, feleségek panaszkodtak egymásnak a drágaságról és a munkanélküliségről a konyhákban és nappalikban, és férjek fényesítgették az autójukat a garázsfeljárókon. Mostanra minden eltűnt.
Vöröses kis fények villantak fel itt-ott a szürke ég alatt.
Alattuk, egy nagy útkereszteződésben, a kiégett háztömbök és táplálékot kereső fák között egy jelzőlámpa lógott holtan az út fölé. Úgy tűnt, hogy a tűz csak eddig a kereszteződésig terjedt, és Jack azt kívánta, bárcsak ne állt volna meg ott, és inkább égett volna le minden, mint hogy lassú rothadásnak indul. Veszélyes Planéta Könyvesbolt; Idill Teázó; Ferdy Gyógynövényboltja; Neon Falu – Jack csak néhány üzlet nevét tudta elolvasni, mert a legtöbb felirat teljesen olvashatatlanná vált az idők folyamán. A festék lepattogzott róluk, és a táblák ferdén lógtak a boltok bejárata fölött. A boltok is ugyanolyan kihaltak voltak, mint az előbb elhagyott raktárak. Jack messziről is pontosan látta, hogy az ablakok réges-rég kitörtek a kirakatokban, s most penészes szemüvegekként tátongtak. A boltok falán harsány – vörös, fekete és sárga – festékfoltok virítottak, melyek bizarr kontrasztot alkottak az egész város szürkeségével. Egy meztelen, sovány nő – Jack meg tudta volna számolni a bordáit –, forgott lassan és szertartásosan az egyik bolt előtt, mintha őmaga is szélkakas lenne. Sápadt testén aszottan lötyögött a melle, rőt pamacs volt a nemi szőrzete, s az arca ragyogó narancssárgára volt festve. A haja is narancssárga volt. Jack megállt, és figyelte, ahogy a festett arcú és hajú, bolond nő felemeli a karját, megcsavarja a felsőtestét, mint egy Tai Csi tornász, majd egy döglött, felfúvódott kutya felé rúg. Majd szoborrá merevedett, Point Venuti tébolyult szimbólumaként, de kis idő múlva letette a lábát és a vékony test visszafordult.
A boltokat aztán lakóházak váltották fel, legalábbis Jack feltételezte, hogy lakóházak lehettek. Ezek a házak is össze voltak maszatol va az élénk festékekkel, mindenféle zavaros felirat látszott rajtuk. Egy mondat azonnal Jack szemébe ugrott: MÁR HALOTT VAGY, mondta a felirat egy jókora, omladozó épület oldalán, mely valamikor kollégium lehetett.
JASON, SZÜKSÉGEM VAN RÁD, hívta magához a Talizmán egy olyan nyelven, mely egyszerre több és kevesebb a beszédnél.
– Képtelen vagyok – suttogta Richard mellette. – Jack, tudom, hogy képtelen vagyok rá.
Egy sor bomlásnak indult, reménytelen külsejű ház mögött az út újra lejteni kezdett, és Jack két Cadillac limuzin hátsó részét pillantotta meg a főutca két oldalán. Orral lefelé parkoltak, és nem állították le a motort. A fekete hotel felső része – fele? harmada? – ott lebegett a kis házak fölött. Az alját a következő emelkedő takarta el.
– Nem tudok bemenni oda – ismételte meg Richard.
– Még abban sem vagyok biztos, hogy túljutunk azokon a fákon – felelte Jack. – Ne görcsölj, Richard!
Richard furcsa, fojtott hangon felmordult, és Jack csak néhány másodperc múlva jött rá, hogy barátja újból elsírta magát. Átkarolta Richard vállát. A hotel birtokolja a tájat, ennyi bizonyos, gondolta. A fekete hotel birtokolta Point Venutit, a város fölötti levegőt és az alatta húzódó talajt. Jack látta, amint a szélkakasok összevissza forognak, és a hotel tornyai, kupolái a magasba merednek. Az Agincourt tényleg úgy nézett ki, mintha kőből épült volna. Ezeréves kőből. Fekete kőből. Az egyik emeleti ablakban hirtelen fény villant fel; Jack úgy érezte, mintha a hotel rákacsintott volna, mintha örömét, meglepetését fejezte volna ki, hogy végre ideért. Egy pillanatra halvány alak derengett fel az ablakban, és egy másodperccel később egy felhő árnyéka úszott át az üvegen.
Valahol bent a Talizmán örömmel dalolta énekét, melyet csak Jack hallhatott.

3

– Azt hiszem, nagyobb lett – suttogta Richard. Még vakarózni is elfelejtett, mióta megpillantotta a fekete hotelt a következő emelkedő fölött lebegni. Könnyek futottak le az arcán, és Jack látta, hogy a púpos kiütések már a szemét is teljesen körülvették, Richard szinte már pislogni sem tudott. – Jack, tudom, hogy ez lehetetlen, de a hotel régen kisebb volt. Biztos vagyok benne.
– Itt és most semmi sem lehetetlen – felelte Jack szinte feleslegesen, hiszen már régen átléptek a valóság küszöbén. És az Agincourt olyan hatalmas volt, annyira uralkodott a tájon, hogy eredetileg nem építhették ekkorára egy ilyen kis városban; ez Jack számára is egyértelmű volt.
A fekete hotel építészeti különlegességei, a kis kupolák, tornyok, a teraszok és szélkakasok, melyek célja az volt, hogy játékossá, kedvessé tegyék az épületet, a visszájára fordították a szándékot, és kegyetlen rémálommá változtatták a hotelt. Mintha egy anti-Disneylandbe csöppentek volna, ahol Donald kacsa saját kezével fojtja meg a látogatókat, és Minnie hatalmas adag heroin injekciókat lő be Miki egérnek.
– Félek – mondta Richard; miközben a talizmán énekelt. JASON, GYERE MÁR!
– Csak kapaszkodj szorosan a karomba, Richie, úgy megyünk át ezen az egészen, mint vajon a kés!
JASON, GYERE MÁR!
A territóriumokbeli fák hajladozni, tekeregni kezdtek, ahogy a fiúk újra elindultak.
Richard rémülten visszahúzódott. Lehet, hogy Richard már szinte teljesen megvakult, döbbent rá Jack, hiszen nincs rajta a szemüvege, és a púpoktól alig résnyire tudja kinyitni a szemét. Ahogy maga után húzta Richardot, érezte, milyen vékonnyá és törékennyé vált a keze.
Richard botladozva ment mellette. Sovány csuklója égette Jack tenyerét.
– Mindegy, hogy mit csinálsz, csak ne lassíts le mellettük! – mondta Jack. – Egyszerűen ki kell kerülnünk őket.
– Képtelen vagyok rá – szipogta Richard.
– Akarod, hogy vigyelek? Komolyan mondom, Richard, ez az egész sokkal rosszabb is lehetne. Ha nem öltünk volna meg annyit közülük a táborban, akkor most harmincméterenként állna itt valaki.
– Nem tudnál elég gyorsan menni, ha még engem is cipelnél – mondta Richard. – Lelassítanálak.
És mit gondolsz, most mégis mi a búbánatot csinálsz?, villant be Jack agyába, de hangosan azt mondta: – Maradj a másik oldalamon, és rohanj, mint az őrült, Richie! Mire háromig számolok, oké?! Egy... kettő... három!
Megmarkolta Richard karját, és rohanni kezdett. Richard botladozott, kapkodta a levegőt, de sikerült talpon maradva követnie Jacket. A fák tövénél porfelhők csaptak fel, és a gyökerek azonnal megindultak az út közepe felé, mint hatalmas, fekete hátú bogarak. Egy kis madár repült fel a gyilkos fák melletti alacsony bokorból, mire egy elefántormány vastagságú gyökér a magasba csapott, és elkapta a levegőben.
Egy másik vastag gyökér Jack bokája felé vetette magát, de rosszul célzott, és jóval előtte a földre csapódott. A fák fekete lyukszájai üvöltöztek és sikoltoztak.
(SZERRRETŐŐŐ? SZERRETŐŐ FIÚÚ?)
Jack összeszorította a fogát, és szinte repülésre kényszerítette Richard Sloatot. A támadó fák koronái bólogatni, himbálózni kezdtek. Gyökerek és ágak kúsztak-tekeregtek az útközepe felé, mintha mindegyiket ugyanaz az akarat vezérelné. Richard riadtan megtántorodott és akaratlanul is lelassult, ahogy Jack mellett oldalra nézve megpillantotta az ágaskodó fákat.
– Mozgás! – üvöltötte Jack, és megrántotta Richard karját. A vörös púpok úgy nyomták a tenyerét, mintha kerek kövek lettek volna barátja bőre alá ültetve. Rémülten rángatta Richard karját, és közben látta, hogy több tekergő gyökér is átjutott már az út felén.
Jack Richard dereka köré fonta a karját, és ugyanebben a pillanatban egy hosszú gyökér csapott át a levegőben és tekeredett Richard karjára.
– Jézus! – kiáltotta Richard. – Jason! Elkapott! Elkapott! Jackben megdermedt a vér, mikor látta, hogy a gyökér vége felemelkedik, és vak féregfejével egyenesen ránéz. Szinte lustán hullámzott egyet a levegőben, és még egyszer rátekeredett Richard forrón lüktető karjára. Újabb gyökerek csúsztak feléjük az úton.
Jack minden erejét összeszedve rángatta Richardot, de alig tizenöt centit sikerült elmozdulniuk. A gyökér, mely ráfonódott Richard karjára, mozdulatlanná merevedett. Richard velőtrázó sikolyt hallatott. Egy pillanatra Jack megijedt, hogy eltörte Richard valamelyik bordáját, de belsejében egy erőteljes hang azt suttogta, HÚZD!, és minden erejét beleadva, sarkát jól megvetve újra nagyot rántott Richardon.
Kis híján a többi tekergő gyökér kellős közepébe zuhantak, ahogy Richard karja végre kiszabadult. Jack eszeveszetten taposott hátrafelé, és csak a szerencséjének köszönhette, hogy talpon maradt. Előrehajolva tartotta Richardot a derekánál fogva, és lehúzta az útról. Sikerült túljutniuk a legszélső három fán is, és mikor az ismerős csattanó hang újra felhangzott előttük az úton, nem kellett szólnia Richardnak, hogy fusson.
A legközelebbi fa dübörögve emelkedett fel a földről, és alig egy méterrel a fiúk mögött zuhant le az útra. Több dörrenés követte az elsőt, ahogy a többi fa is lezuhant az útra, miközben gyökereikkel veszettül integettek utánuk.
– Megmentetted az életemet – mondta Richard. Megint elsírta magát a kimerültségtől, ahogy túl voltak a nagy ijedtségen.
– Mostantól, öreg cimbora a hátamon viszlek – mondta Jack kedves hangon, és előrehajolt, hogy felsegítse Richardot a hátára.

4

– El kellett volna mondanom neked – suttogta Richard. Arca Jack nyakát, forró lehelete a fülét égette. – Nem szeretném, ha meggyűl ölnél, de nem hibáztatnálak érte, tényleg nem. Tudom, hogy el kellett volna mondanom. – A forróságán kívül Jack szinte nem is érezte, hogy a hátán van, szinte alig volt nehezebb egy üres papírzacskónál.
– Mit? – kérdezte Jack, miközben igazított Richardon, hogy kényelmesebben helyezkedjen el a hátán, és újra beléhasított a döbbenet, hogy barátja mennyire könnyű lett az utóbbi napokban.
– Azt a férfit, aki az apámhoz járt... és a Készenléti Tábort... és a gardróbos dolgot. – Richard reszketni kezdett barátja hátán. – El kellett volna mondanom neked. De még magamnak sem mertem bevallani, hogy mindez igaz lehet! – Lehelete, mely még forróbb volt, mint a bőre, kellemetlenül égette Jack fülét.
A Talizmán teszi ezt vele, gondolta Jack. Majd egy másodperc múlva helyesbített. Nem. A fekete hotel teszi ezt vele.
A két limuzin valamikor a fákkal való küzdelem alatt eltűnhetett, mert Jack nem látta őket sehol. Viszont a fekete hotel minden egyes lépésénél egyre nagyobbnak, félelmetesebbnek látszott. A sovány, meztelen nő, aki biztosan a hotel áldozata lehetett, tovább folytatta őrült, lassú táncát a boltok sora előtt. Kis piros lángok lobbantak fel a homályos levegőben. Nem lehetett megmondani, hogy milyen napszak van, itt nem volt se reggel, se este, se éjszaka – az idő Elátkozott Világában jártak. Az Agincourt Hotel valóban, mintha kőből épült volna, bár Jack pontosan tudta, hogy nem így van – de a fa szinte megkövesedett, megfeketítette magát belülről. A sárgaréz szélkakasok, farkasok, kígyók és más rejtélyes alakzatok ellentétes szeleket követve forogtak összevissza. Több ablak is figyelmeztetően villant Jack felé; de az is lehet, hogy csak a piros lángok csillantak meg rajtuk. Jack még mindig nem látta a domb alját és az Agincourt földszintjét, és tudta, hogy nem is fogja meglátni, míg el nem halad a boltok és a kávézó előtt. Hol van Morgan Sloat?, kérdezte magától.
És ha már itt tartunk, hol a francban van a fogadóbizottság? Jack szorosabbra fogta Richard pálcikaszerű lábait, hallotta, hogy a Talizmán újra hívja, és érezte, hogy egy erősebb lény csatlakozik hozzá a belsejében.
– Ne gyűlölj meg, mert nem tudtam... – sírta Richard, és mondata zokogásba fulladt.
JASON, GYERE MÁR, GYERE MÁR!
Jack szorosan fogta Richardot, és elindult lefelé a kiégett területen. A territóriumokbeli fák, melyek kihasználták a leégett házak által felszabadított területeket, gyűlölködve kiáltoztak és csapkodtak feléjük, de olyan messze voltak, hogy Jack nem aggódott miattuk.
Az üres, szemetes utcán tornázó meztelen nő lassan megfordult, ahogy megérezte a két közeledő fiú jelenlétét. Mozdulat közben elhagyta az erő, amint megpillantotta Jacket a domboldalon. Két karja élettelenül lógott a teste mellett, és egy pillanatra nem is tűnt valóságosnak, olyan volt, mintha délibáb állna az út közepén. Túl bizarr volt ahhoz, hogy igaz legyen: meztelen, csont és bőr nő, szénaboglya hajjal, arca rikító narancssárgára festve. Majd hirtelen megtört a varázs, és rémülten rohant be az egyik boltba. Jack önkéntelenül elvigyorodott, és saját maga is meglepődött az érzésein, melyekben diadalmas öröm és acélos virtus keveredett.
– Tényleg képes leszel rá? – suttogta Richard.
– Most mindenre képes vagyok! – felelte Jack.
Képes lett volna a hátán visszacipelni Richardot Illinois-ba, ha a hatalmas éneklő tárgy azt kívánta volna tőle. Újra érezte a megoldás, a végkifejlet közeledtét. Azért van olyan sötét ott bent, gondolta, mert az összes világ be van oda zsúfolva, mint egy gyufásdobozba.

5

Előbb érezte meg az embereket, mint ahogy megpillantotta őket. Nem fogják megtámadni – ebben Jack tökéletesen biztos volt, mióta az őrült nő bemenekült előle a boltba. Az emberek figyelték őt. A teraszok alól, a megmaradt ablaküvegek mögül, az üres szobák sötétjéből tekintetek követték útját, de nem tudta megmondani, hogy vajon düh, zavar vagy félelem rejtőzik-e bennük.
Richard vagy elaludt, vagy elájult a hátán, és forró, ziháló lélegzetfelhőket eregetett Jack nyakába. Jack kikerülte a döglött kutyát, és odapillantott, ahol a Veszélyes Planéta Könyvesbolt kirakatüvegének kellett volna lennie. Először csak a padlót teljes egészében beborító használt injekcióstűk tengerét látta, aztán a magas, üresen ásítozó könyvespolcokat. Majd hirtelen mozgásra lett figyelmes a bolt hátsó részében, és két csontsovány alak lépett előre a félhomályban. Mindkettő szakállas volt, és bordáik szinte kiszúrták vékony bőrüket. Két őrült szempár fehérje villant rá. Az egyik meztelen férfinak csak egy keze volt, és szélesen vigyorgott Jack felé. Merev nemi szerve úgy himbálódzott, mint egy vastag, fehér furkósbot. Jack elrántotta tekintetét a boltról.
Jack nem nézett be többet egyetlen boltba sem, de érezte a követő szemek tüzet.
Ahogy a kis, kétemeletes lakóépületek mellé ért, újabb feliratot pillantott meg. MÁR HALOTT VAGY. Nem fogok benézni az ablakokon, fogadkozott, nem fogok!
Narancssárga hajú, narancssárga arcú nő bukkant fel az egyik földszinti ablakban.
– Bébi – suttogta. – Édes Jason bébi.
Ezúttal odanézett. Már halott vagy. A nő közvetlenül a törött ablak mögött állt, kezében fogta a mellbimbóján átfűzött láncot, és idióta vigyorral nézett Jackre. Jack visszanézett az üres szemekbe, mire a nő leejtette a kezét, két melle közt megcsörrent a lánc, és lassan visszahúzódott a szoba sötétjébe.
Villogó szempárok követték Jack útját a teraszok alól, a sötét szobákból és a különféle rejtekhelyekről.
A hotel már egészen közel magasodott, de már nem egyenesen előtte volt. Az út elkanyarodhatott egy kicsit, mert az Agincourt tőle kissé balra állt. De vajon tényleg olyan ijesztően nagy-e, mint eddig hitte? Valami felragyogott Jack belsejében, talán maga Jason, és látta, hogy a fekete hotel ugyan jókora épület, de mégsem lehet hegyhez hasonlítani.
GYERE, SZÜKSÉGEM VAN RÁD, énekelte a Talizmán. IGAZAD VAN, NEM OLYAN NAGY, MINT AHOGY AZT EL AKARJA VELED HITETNI!

Az emelkedő tetején megállt és lenézett. Ott voltak, mind az összes, ahogy gondolta. És ott volt a fekete hotel is. A főutca elkanyarodott a tengerpart irányába, mely fehér volt, és magas fűvel benőtt területek szabdalták. Az Agincourt tőle balra emelkedett, az óceán felőli oldala masszívan ellenállt a hullámok ostromának, és az előtte húzódó hullámtörő mélyen a tajtékzó vízbe nyúlt. A hotel előtt tucatnyi hosszú, fekete limuzin állt, némelyik poros volt, a többi csillogóan fényes, de mindnek hangosan berregett a motorja. Az autók levegőnél fehérebb füstfelhőket eregettek. FBI-egyenruhás férfiak sorakoztak a kerítés mentén, kezüket a szemük elé tartva kémlelték a látóhatárt. Mikor Jack két apró, piros fényt látott felvillanni az egyik férfi arca előtt, ösztönösen beugrott az egyik ház mögé, mielőtt még tudatosulhatott volna benne, hogy a férfiak kezében távcső van.
Egy vagy két másodpercig tökéletes célpontot nyújtott a lenti férfiaknak, amíg mozdulatlanul állt az emelkedő tetején. Jack tisztában volt vele, hogy ezért a pillanatnyi figyelmetlenségért akár az életükkel is fizethettek volna, és érezte, hogy a lábai össze akarnak csuklani alatta. A ház málladozó, szürke falához támaszkodott, majd néhány másodperc múlva összeszedte magát, és kicsit megemelte a hátán Richardot, hogy kényelmesebben feküdhessen rajta.
Arra mindenesetre rájött, hogy az óceán felőli oldaláról kell megközelítenie a fekete hotelt, vagyis észrevétlenül át kell jutnia a parti részen.
Mikor légzése is lecsillapodott, kilesett a ház mögül a fekete hotel előtt gyülekezőemberekre. Morgan Sloat megcsappant létszámú hadserege ott nyüzsgött a magas, fekete kerítés előtt, és néhányan a limuzinokban ültek nyitott ajtókkal. Egy őrült pillanatra Jack agyába villant a Királynő nyári palotája, ahogy először megpillantotta. Akkor is ugyanígy állt nem messze egy nagy épülettől, és nézte az előtte összevissza futkosó embereket. Vajon mi történhet ott most? Azon a napon – mely most szinte időszámítás előttinek tűnt Jack számára – a palota előtti tömeg, az egész látvány az emberek nyüzsgése ellenére béke és rend érzetét árasztotta. Annak már vége, gondolta Jack. Mostanra biztosan Osmond az ura ott mindennek, és azok, akik elég bátrak, hogy a közelébe menjenek, biztosan lehajtott fejjel sietnek a dolguk után. És mi lehet a Királynővel?, merengett Jack. Képtelen volt elűzni lelki szemei elől azt a döbbenetesen ismerős arcot a fehér ágyon.
Ekkor Jack szíve kihagyott egy ütemet, és a palota meg a Királynő képe azonnal visszasüllyedt az emlékezetébe. Napfény Gardener sétált be Jack látószögébe, kezében kézi hangszóróval. A tengeri szél a napszemüvege elé fújta fehér haját. Jack egy pillanatig szinte az orrában érezte erős parfümjének és mosdatlanságának szagát. Még levegőt is elfelejtett venni egypár másodpercig, csak állt ott, bámulta az őrültet, ahogy utasításokat üvöltött a fekete ruhás férfiaknak, és kezével elégedetlenül csapott a levegőbe.
Aztán eszébe jutott levegőt venni.
– Nos, Richard, elég érdekes lesz a helyzet – mondta. – Van ugyanis egy hotelünk, amelyik bármelyik pillanatban a Rúpiájára tudja növeszteni magát, és ott lent ránk vár a világ legőrültebb és legveszedelmesebb embere. Nem rossz.
Richard, akiről Jack azt hitte, hogy mélyen alszik, meglepte egy „haá”-szerű morgással. – Mi?
– Hajrá! – suttogta erőtlenül Richard. – Hajrá, haver!
Jack felnevetett. Egy pillanattal később már lefelé haladt a házak mögött a part irányába, kezével félretolva a magas, vastag szálú füvet.

NEGYVENEDIK FEJEZET
Speedy a parton

1

Az emelkedő aljában Jack lehasalt a fűben, és kúszni kezdett. Richard úgy feküdt a hátán, mint egykor a hátizsákja. Mikor elérték a magas, sárga fű szélét, óvatosan kidugta a fejét, és körülkémlelt. Egy út mellett voltak, melynek pontosan a túloldalán kezdődött a part. Magas, viharvert sziklák emelkedtek ki a szürkés homokból; szürkés hab nyaldosta a partot. A hotel háta mögött nem messze, az út szárazföld felöli oldalán egy hosszú, omladozó valami látszott, mely leginkább felszeletelt esküvői tortára emlékeztetett. Fölötte ütött-kopott felirat állt, közepén nagy hézaggal; KINGSL    LLÓ. A Kingsland Szálló, jutott Jack eszébe, ahol Morgan Sloat lakott a fiával, amikor Point Venutiba jött, hogy megszállottan bámulja a fekete hotelt. Egy fehér villanás Napfény Gardenert mutatta az utcán feljebb, ahogy utasításokat osztogatott a fekete ruhás férfiaknak, és hevesen gesztikulálva az emelkedő teteje felé mutogatott. Nem tudja, hogy már itt vagyok lent, jött rá Jack, mikor az egyik fekete ruhás elindult az úton, az emelkedőt pásztázva tekintetével. Gardener újabb heves kézmozdulatára az egyik fekete limuzin megmozdult, és lassan követni kezdte a fekete ruhás férfit az úton. Amint a parti út és a főutca kereszteződéséhez ért, a férfi kigombolta a zakóját, és egy pisztolyt vett elő a hóna alatti pisztolytáskából.
A limuzinok vezetői fejüket előrenyújtva néztek felfelé az emelkedőn. Jack áldotta a szerencséjét – alig öt percen múlt, hogy egy átkozott Farkas véget nem vetett a küldetésének.
Onnan, ahol most feküdt, csak a hotel két felső szintjét látta, és a tető tornyain veszettül pergő szélkakasokat. GYERE MÁR, GYERE MÁR, hívta a Talizmán olyan szavakkal, melyek nem is szavak voltak, hanem a szinte tapintható vonzás.
A pisztolyos férfit már nem látta, de a sofőrök tekintetéből leolvashatta, milyen magasan jár az emelkedőn, a Point Venutiban élő őrült lakosság romházai felé közeledve. Napfény Gardener felemelte a hangszóróját, és mennydörgő hangon beleüvöltött.
– Öld meg! Holtan akarom látni!
Majd egy másik fekete ruhás férfi felé fordult, aki éppen felemelte a távcsövét, hogy Jack irányába nézzen.
– Hé, húgyagyú! Menj az utca másik oldalán... és öljétek meg azt a rossz fiút, ó, igen, a legrosszabb, legrosszabb fiút, a legrosszabbat... – Hangja elhalkult, ahogy a második férfi is elindult felfelé a főutcán, kezében a pisztolyával.
Ilyen jó alkalma nem lesz még egyszer, jött rá Jack, hiszen mindenki felfelé néz, senki sem figyeli a parti utat.
– Kapaszkodj erősen – súgta hátra Richardnak, aki meg sem mozdult. – Itt a cselekvés ideje!
Maga alá húzta a lábát, és tudta, hogy Richard a magas fű ellenére valószínűleg láthatóvá vált. Előrehajolva kirobbant a fűből, és átrohant a parti úton.
Egy másodperccel később Jack Sawyer laposan kiterült a durva homokban. Lábaival tolta magát előre. Richard egyik kezével megszorította a vállát. Jack addig kúszott előre minden erejét összeszedve, míg el nem ért az első kiugró szikla mögé, majd ott egyszerűen kinyúlt, és nem mozdult. Richard könnyű levélként feküdt a hátán, és Jack mély lélegzeteket vett. A víz most csak néhány méterre volt tőlük, koszos habjaival a partot nyaldosta. Jack hallotta, amint Napfény Gardener utasításokat és szidalmakat fröcsög a távolban, őrült hangja végigsüvített a főutcán. A Talizmán sürgette: előre, előre, előre...
Richard leesett a hátáról.
– Jól vagy?
Richard felemelte pergamenszerű kezét, ujjaival megérintette a homlokát és hüvelykujjával az arcát.
– Azt hiszem. Láttad az apámat?
– Még nem – rázta a fejét Jack.
– De itt van.
– Gondolom. Itt kell hogy legyen. – A Kingsland, jutott Jack eszébe a rozzant épület, a hiányos felirat. Morgan Sloat valószínűleg bent van a szállóban, ahol hat vagy hét évvel ezelőtt olyan gyakran szállt meg. Jack a puszta gondolattól maga körül érezte Morgan Sloat minden gyűlöletét.
– Ne aggódj miatta – hallotta Richard halk hangját. – Szóval ne aggódj miattam, hogy aggódom miatta! Szerintem meghalt, Jack.
Jack ijedten nézett barátjára: lehet, hogy Richard tényleg megőrül? Annyi biztos, hogy nagyon lázasnak látszott. Az emelkedőről Napfény Gardener hangja hallatszott.
– SZÓRÓDJATOK SZÉT! – harsogta a hangszórója.
– Azt hiszed...
És ebben a pillanatban Jack meghallott egy másik hangot, egy suttogó hangot, mely mégis felülmúlta Gardener üvöltését. Ismerősnek tűnt a hang, és Jack már akkor ráismert a hanglejtésre, amikor még nem is azonosította be magában a hang tulajdonosát. És e hang hallatán furcsa módon azonnal elmúlt minden feszültsége, nyugodtnak érezte magát – mintha egyszeriben minden jóra fordult volna, s neki csak fel kell állnia és leporolnia magát, innentől nem érheti őket semmi baj. Már tudta, ki szól hozzá.
– Jack Sawyer – ismételte meg a hang. – Itt vagyok, fiam. Speedy Parker hangja volt.
– Igen, azt – mondta Richard, majd becsukta a szemét és úgy feküdt ott mozdulatlanul a homokban, mint egy hulla, melyet a víz sodort a partra.
Igen, azt hiszem, hogy meghalt az apám, ezt a gondolatot fejezte be Richard, de Jack gondolatai már rég máshol jártak.
– Itt, Jacky – mondta újra Speedy, és Jack most már tudta, hogy a hang a víztől alig egy méterre, függőlegesen álló hármas sziklacsoport mögül jön. A sziklák alsó negyede fölött húzódó sötét vonal mutatta a dagály magasságát.
– Speedy – suttogta Jack.
– Az bizony – jött a válasz. – Úgy gyere át ide, hogy a kannibálok ne lássanak meg, oké?! És hozd magaddal a barátodat is!
Richard még mindig kezét arcára szorítva, hanyatt feküdt a homokon.
– Gyere, Richie – suttogta Jack a fülébe. – Lejjebb kell mennünk egy kicsit a parton. Itt van Speedy.
– Speedy? – suttogott vissza Richard olyan halkan, hogy Jack alig értette, mit mond.
– Egy barátom. Látod azokat a sziklákat? – Felemelte Richard fejét. – Ott van mögöttük. Ő segíteni fog nekünk, Richard, és arra most piszok nagy szükségünk van!
– Nem látok rendesen – panaszkodott Richard. – És olyan fáradt vagyok...
– Mássz vissza a hátamra! – Jack megfordult, és kinyúlt a homokban. Richard lassan átkarolta a nyakát, és rágördült Jack hátára.
Jack kilesett a szikla mögül. Az úton jóval lejjebb Napfény Gardener megigazította a haját, miközben a Kingsland Szálló bejárata felé lépkedett. A fekete hotel ijesztő látványt nyújtott. A Talizmán teli torokból Jack Sawyer után kiáltott. Gardener megtorpant a hotel bejárata előtt, majd gyorsan megfordult, és még hosszabb léptekkel elindult vissza a fekete limuzinok felé. Felemelkedett a hangszóró.
– TIZENÖT PERCENKÉNT JELENTÉST KÉREK! – harsogta. – AZONNAL SZÓLJATOK, HA BÁRMILYEN MOZGÁST ÉSZLELTEK! A LEGAPRÓBB DOLOGRÓL IS TUDNI AKAROK!
Mindenki követte Gardenert a tekintetével. Itt az idő! Jack kilőtte magát a szikla mögül, és előrehajolva, szorosan magához szorítva Richard karját, a sziklacsoport felé rohant. Talpa alatt porzott a homok. A hármas sziklaegyüttes, mely olyan közelinek tűnt az előbb, mikor Speedyvel beszélt, most szinte fél mérföldnyire távolodott tőle – a köztük lévő szabad tér nem akart csökkenni. Mintha a sziklák menekültek volna előle. Jack várta, mikor ugatnak fel a fegyverek. Vajon hallja-e a fegyver dörrenését, mielőtt becsapódik a golyó a testébe? A három szikla végre egyre nagyobb és nagyobb lett a szeme előtt, majd odaért, és azonnal hasra vágva magát elbújt mögöttük.
– Speedy! – szólalt meg a helyzet komolysága ellenére szinte nevetve. De Speedy látványa, aki a sziklának támaszkodva ült egy színes kis takaróval betakarva, még a torkában megölte a nevetést – és vele együtt reményei felét is.

2

Mert Speedy Parker még Richardnál is sokkal rosszabbul nézett ki. Sokkal, de sokkal rosszabbul. Beesett, barázdált arca fáradtan bólintott Jackre, mintha csak helyzetük reménytelenségét erősítette volna meg. Speedyn csak egy barna rövidnadrág volt, és egész testét undorító fekélyek lepték, mintha leprás lett volna.
– Eressz le egy kicsit, öreg Utazó Jack – suttogta Speedy reszelős, érdes hangon. – Sok mindent fogsz hallani, figyelj jól!
– Hogy vagy? – kérdezte Jack. – Jézusom, Speedy... tudok valamit segíteni?
Óvatosan lerakta Richardot a homokba.
– Nyisd ki a füled, ahogy mondtam! Ne aggódj miattam! Bár nem túl kellemes a bőrömben lenni, ahogy most látsz, de ha jól végzed a dolgod, újra kellemes lesz majd. A kis barátod apja küldte rám ezt a betegséget – de ahogy elnézem, a saját fiára is. Öreg Sloat nem akarja, hogy a fia bemenjen a hotelbe, nem bizony! De be kell vinned, fiam. Nincs más lehetőség. Muszáj bevinned.
Speedy egyre halkabban beszélt, látszott rajta, hogy nehezére esik a beszéd, és Jack üvölteni szeretett volna tehetetlenségében. Farkas halála óta nem érezte magát ilyen nyomorultul. Szemét csípni kezdték a feltoluló könnyek.
– Tudom, Speedy – felelte –, rájöttem magam is.
– Okos fiú vagy – mondta az öregember. Hátrahajtotta a fejét, és figyelmesen nézte Jacket. – Te vagy az, ez már biztos. Az út rajtad hagyta a nyomait. Te vagy az. Te meg fogod tenni.
– Hogy van az anyám, Speedy? – kérdezte Jack. – Kérlek, mondd meg, hogy van! Ugye él még?
– Majd felhívod, amint lehet, és akkor beszélsz vele – válaszolt Speedy. – De előbb meg kell szerezned, Jack. Mert ha nem szerzed meg, akkor meg fog halni. És Laura is, a Királynő. Ő is meg fog halni. – Speedy feljebb húzta magát, nagyot szisszent, és megpróbált egyenesebben ülni. – Az igazság az, hogy az udvarban már szinte mindenki lemondott róla, már halottnak tekintik. – Arca undorról árulkodott. – Mind Morgantól félnek. Mert tudják, hogy Morgan lenyúzatja a bőrt a hátukról, ha nem esküdnek hűséget neki. De Laura még bírja egy darabig, bár a Territóriumok távoli részein Osmond és a hozzá hasonló álnok kígyók azt terjesztik, hogy már meg is halt. És ha meghal... Utazó Jack, ha meghal... – Lehajtotta meggyötört arcát, és egyenesen Jack szemébe nézett. – Akkor mindkét világban fekete borzalom vár ránk. Fekete borzalom. És persze hogy felhívhatod a mamádat. De először meg kell szerezned. Muszáj. Nincs más lehetőség.
Jacknek nem kellett rákérdeznie, hogy mire gondol.
– Örülök, hogy megérted, fiam. – Speedy becsukta a szemét, és hátradőlt a sziklának. Egy másodperccel később újra kinyitotta a szemét. – Végzet. Erről szól ez az egész. Végzet, sors, élet, tudod te ezt. Hallottál már valaha Rushtonról? Gondolom, igen, ennyi idő alatt. Jack bólintott.
– A végzet irányította a mamádat, hogy elhozzon az Alhambrába, Utazó Jack. Én csak ültem és vártam, tudtam, hogy el fogsz jönni. A Talizmán húzott ide, Jason fiam. Feltételezem, hogy ezt a nevet is hallottad már.
– Én vagyok – felelte Jack.
– Akkor szerezd meg a Talizmánt! Azért hoztam ezt a kis valamit, hogy hátha segít majd neked. – Fáradtan felemelte a takarót, ami gumiból volt, és Jack csak most jött rá, hogy nem is takaró.
Kivette a nagy halom gumit Speedy ijesztően vékony ujjai közül.
– De hogy fogok bejutni a hotelbe? – kérdezte. – Azon a kerítésen nem jutok át, és Richarddal nem tudok átúszni.
– Fújd fel! – Speedy szeme újra lecsukódott.
Jack kihajtotta a kezében lévő gumihalmazt. Egy lábatlan ló alakú felfújható gumicsónak volt.
– Felismered? – kérdezte Speedy, és összetört hangjából Jack még így is kihallotta a nosztalgiát. – Egyszer veled együtt emeltük fel, még régen. És elmagyaráztam a neveket is.
Jacknek hirtelen eszébe jutott az a nap, mikor minden fekete és fehér volt, és Speedy a körhinta lovait javítgatta. Nem illik ugyan, de biztos nem veszi rossz néven a Lady, ha egyszer így tudjuk csak a helyére tenni. Most ennek is megértette a jelentését. A világ újabb része világosodott meg Jack számára.
– Ezüst Lady – mondta.
Speedy rákacsintott, és Jacknek megint az a hátborzongató érzése támadt, hogy egész eddigi életében minden, minden pontosan erre a helyre vezette.
– Jól van a barátod?
– Gondolom – felelte aggódva Jack, és Richardra pillantott, aki az oldalára fordult, és nehezen lélegezve, csukott szemmel, mozdulatlanul feküdt.
– Hát akkor fújd fel itt Ezüst Ladyt. Magaddal kell vinned ezt a fiút, akármi történik is! Ő is részese az egésznek.
Speedy bőre mintha azóta is rosszabbodott volna, mióta Jack először megpillantotta, mostanra hamuszürkévé vált. Mielőtt Jack a szájához vette a gumicsónakot, újra megkérdezte:
– Tehetek érted valamit, Speedy?
– Persze. Ugorj be a patikába, és hozz egy kis napolajat! – Speedy a fejét rázta. – Tudod te, hogy tudsz Speedy Parkeren segíteni! Szerezd meg a Talizmánt! Más segítségre nincs szükségem!
Jack elkezdte felfújni a csónakot.

3

Nem sokkal később belenyomta a dugót a csónak végébe, a másfél méter hosszú, abnormálisan széles hátú, lábatlan ló farka alatt.
– Nem hiszem, hogy fel tudom rakni Richardot erre az izére – mondta Jack nem panaszképpen, csak hangosan gondolkodott.
– Képes utasításokat követni, öreg Utazó Jack. Csak ülj mögé, és tartsd, hogy le ne essen! Ennyi elég lesz.
És tényleg, mintha Richard összeszedte volna magát: a szikla tövében kucorodott össze, nyitott száján át egyenletesen lélegzett. De azt nem tudta megállapítani Jack, hogy vajon ébren van-e.
– Oké – mondta Jack. – Van valami móló a hotel háta mögött?
– Nem is csak móló van, Jacky. Amikor kijutsz a hullámtörő mögé, cölöpsorokat fogsz meglátni – ezek tartják a hotel víz fölé épült részét. Az egyik cölöpön találsz majd egy létrát. Vidd fel magaddal Richardot a létrán, és közvetlenül a hotel mögött lesztek. Nagy ablakokat fogsz látni – olyan ablakokat, amik ajtók is egyben. Tudod, milyen az! Nyisd ki az egyik ajtót, és bejutsz az ebédlőterembe. – Sikerült elmosolyodnia. – És ha már bent vagy az ebédlőben, onnan szerintem már kiszagolod, hol van a Talizmán. És ne félj tőle, fiacskám! Már vár rád – úgy fog a kezedbe csúszni, mint egy doromboló kismacska.
– Mi akadályozza meg ezeket a pasikat, hogy utánam jöjjenek?
– Jézusom, hát ők nem mehetnek be a fekete hotelbe! – Speedy ráncos arcát még jobban eltorzította a megdöbbenés Jack buta kérdése hallatán.
– Azt tudom, de én a vízre gondoltam. Miért nem jönnek majd utánam egy csónakkal vagy valamivel?
Most Speedy erőtlen, bocsánatkérő mosolyt villantott Jackre.
– Majd meglátod, Utazó Jack! Öreg Sloat és a haverjai nem fognak a víz közelébe menni, he-he! Emiatt ne aggódj most – csak ne felejtsd el, amit mondtam! És most indulj!
– Már ott is vagyok! – felelte Jack, és a sziklák takarásában kilesett a hotel és a parti út felé. Ha sikerült átjönnie az úton úgy, hogy senki nem vette észre, sőt még Speedyhez is idejött, akkor csak képes lesz elrángatni Richardot ezen az egy méteren a vízhez és felrakni a csónakra! Szinte nincs is szüksége szerencsére, hogy észrevétlenül eljusson a cölöpökig, hiszen Gardener és a távcsöves emberei a városra és az emelkedőre koncentrálnak.
Jack kikukucskált a magas szikla mögül. A fekete limuzinok még mindig ott sorakoztak a hotel előtt. Jack egy-két centiméterrel előrébb dugta a fejét, és végigpillantott az úton. Egy fekete öltönyös férfi épp kilépett a Kingsland Szálló romos kapuján – Jack a testtartásából látta, hogy minden erejével igyekszik elkerülni, hogy a fekete hotelre kelljen néznie.
Füttyszó harsant a levegőben, olyan magas hangon, mint egy rémült női sikoly.
– Most! – suttogta Speedy.
Jack felkapta a fejét, és látta, hogy a lerobbant házak mögötti magas fű kezdeténél álló fekete ruhás férfi fütyült, és egyenesen őrá mutat. Vállig érő fekete haj, fekete öltöny, napszemüveg; úgy nézett ki, mint a Halál Angyala.
– MEGTALÁLTUK! MEGTALÁLTUK! – üvöltötte Gardener. – LŐJÉTEK LE! EZER DOLLÁRT ADOK ANNAK A TESTVÉRNEK, AKI IDEHOZZA NEKEM A GOLYÓIT!
Jack visszahúzódott a szikla védelmébe. Fél másodperccel később egy golyó csapódott a középső sziklának, pont mielőtt a lövés hangja elért hozzá. Na, most már legalább tudom, gondolta Jack, ahogy Richardot a karjánál fogva a csónakra rángatta. Először a golyó a hátadba, és csak utána hallod a lövést!
– Muszáj indulnod – mondta Speedy hadarva. – Fél percen belül mindenki lövöldözni fog. Maradj a hullámtörő mögött, amennyire csak tudsz! Szerezd meg, Jack!
Jack rémülten pillantott Speedyre, ahogy a második golyó befúródott a homokba, majd lenyomta Richardot a csónak orrában, és hálásan látta, hogy barátja erősen megkapaszkodik a kiálló gumifogantyúban. Speedy áldó-búcsúzó mozdulattal Jack felé intett. Jack térden állva akkorát lökött a csónakon, hogy az szinte a víz széléig csúszott. Újabb lövést dördült el. Jack talpra ugrott, úgy tolta maga előtt a csónakot, és már derékig vízben gázolt, amikor ráhasalt az elejére.
Veszett kartempókkal igyekezett a hullámtörő felé.

4

Jack igyekezett csak a kartempókra koncentrálni, nagy erőfeszítésébe került, hogy ne gondoljon arra, mit tenne, ha Morgan emberei megölnék Speedyt. Be kell jutnia a cölöpök közé, most ez a legfontosabb! Egy golyó csapódott a vízbe úgy két méterre tőle, apró szökőkutat képezve egy pillanatra. Éles csattanással egy másik golyó lapult szét a hullámtörőn. Jack minden erejét összeszedve evezett.
Elmúlt valamennyi idő, fogalma sem volt, mennyi. Lecsúszott a csónak elejéről a vízbe, és ráhasalt a hátuljára, hogy ollózó lábaival még gyorsabban hajtsa a kis csónakot. Egy alig észlelhető áramlás közelebb sodorta a céljához. Aztán elérte az első cölöpöt, mely olyan vastag volt, mint egy telefonpózna. Jack felemelte a fejét és látta, hogy a fekete hotel duplájára duzzadva behajlik a víz fölé, szinte rádől a cölöpsorra. Visszapillantott jobbra, de Speedy még mindig ugyanúgy ült, hátát a sziklának vetve. Vagy elmozdult? A karjai furcsán álltak. Lehet, hogy...
Gyors mozgást látott a füves rész mögött a házak tövében. Jack magasabbra emelte a fejét, és látta, hogy négy fekete ruhás férfi rohan a part felé. Ekkor hatalmas hullám csapódott a csónaknak, majdnem lesodorta róla Jacket. Richard felnyögött. Két férfi feléjük mutatott. Mozgott a szájuk.
Újabb magas hullám emelkedett mellettük, és egy rémületes pillanatra úgy tűnt, visszasodorja a csónakot a partra.
Hullám?, gondolta Jack. Miféle hullám?
Azonnal a csónak eleje felé nézett, és még pont megpillantotta a víz alá merülő hatalmas, szürke hátat. Annyi biztos, hogy ekkora hát nem tartozhat egyetlen általa ismert halfajtához sem! Cápa? Jack hirtelen kényelmetlenül ébredt tudatára, hogy két lába combtőig a vízben kalimpál. Ledugta a fejét a víz alá, és attól félt, hogy szivar alakú, szürke test fog felé úszni, vakítóan fehér fogakkal.
Nem a várt alakot látta, de a látvány, amely a szeme elé tárult a víz alatt, ugyancsak megdöbbentette.
A vízben, melyről kiderült, hogy nagyon mély, akkora élet volt, mint egy állatkerti akváriumban, csakhogy a lakói nem szokványos méretű halak voltak. Ebben az akváriumban csak szörnyek éltek. Jack lábai alatt egy egész állatkertnyi túlméretezett, esetenként iszonyúan ronda állat úszkált. Az a valami, ami a Farkasokat megijesztette, úgy három méterrel a felszín alatt úszott, és akkora volt, mint egy tehervagon. Miközben Jack figyelte, újra felfelé indult, hártyás szemével pislogva. Hosszú szőrszálak álltak ki liftajtó méretű szája fölött. A szörny elúszott mellette, újabb hullámot csapva, mely még közelebb sodorta Jacket a hotelhez, majd csöpögő hátát a felszínre emelte. Szőrös profilja mint egy neandervölgyi ősemberé.
Öreg Bloat és a haverjai nem fognak a víz közelébe menni, mondta neki Speedy nevetve.
Az erő, amely a fekete hotelbe zárta a Talizmánt, ide helyezte ezeket a szörnyeket az óceánba Point Venuti partjánál, őrségnek, hogy illetéktelenek ne juthassanak be a hotelbe. És Speedy tudta ezt. Az óriási testek egyre közelebb és közelebb sodorták a csónakot a hotelhez, de az általuk gerjesztett hullámoktól Jack éppen csak röpke pillanatokra láthatta, mi történik a parton.
Egy hullám felemelte őket, és Jack látta, hogy Napfény Gardener, röpködő fehér hajával a fekete kerítés mellett áll, és lövésre készen tartja fegyverét. A csónak követte Jack gondolatát, hullámvölgybe süllyedt és a golyó sisteregve csapódott be a mögöttük emelkedőhullám oldalába. Gardener következő lövésénél egy halszerű, három méter hosszú, nagy uszonyos valami emelkedett ki a vízből, eleven pajzsként megállítva a golyót. A szörny meg sem rezdült a golyó becsapódására, és lustán visszaereszkedett a vízbe. Jack látta a golyó által felszakított húst az oldalán. Mikor legközelebb felemelte őket egy hullám, Gardener a Kingsland Szálló felé rohant. Az óriási hal tovább sodorta őket a hotel felé.

5

Speedy azt mondta, lesz valahol egy létra, emlékezett Jack, ahogy a széles móló alá értek.
A vastag, algával és csöpögő vízinövényekkel belepett cölöpök négy sorban álltak. Ha a létrát is akkor szerelték fel, amikor a mólót építették, akkor biztosan használhatatlan már, gondolta elkeseredetten Jack – de még ha használható is lenne, akkor sem biztos, hogy megtalálja a rengeteg cölöp közt, melyek duplájukra vastagodtak a rajtuk burjánzó vízinövényektől. Jack felhúzta magát, és becsúszott a csónakba, majd remegve kigombolta az ingét – még ugyanaz az egy számmal kisebb ing volt rajta, amit Richardtól kapott az Elátkozott Világ másik végében – és ledobta a csónak aljába. A cipőjét lesodorta a víz, és Jack lehámozta a lábáról a vizes zoknikat, majd az ingre dobta őket. Richard a csónak orrában kucorgott, fejét mélyen előrehajtotta két térde közé, szemét szorosan csukva tartotta.
– Egy létrát keresünk – szólalt meg Jack.
Richard alig észrevehetően megmozdította a fejét.
– Gondolod, hogy fel tudsz mászni egy létrára, Richie?
– Lehet – suttogta Richard.
– Hát, itt kell lennie valahol. Az egyik cölöpre lehet felerősítve.
Jack kihajolt a csónakból, és kezével evezve az első sorban álló két első cölöp közé állt be a csónakkal. A Talizmán sürgetése mostanra állandósult, és Jack úgy érezte, hogy hívásának ereje képes lenne őt kiemelni a csónakból és berepíteni a hotelbe. Az első és a második sor cölöp között siklottak lassan, a móló fedezésében; s ugyanúgy, mint kint, itt is kis, piros fények villantak fel a levegőben. Jack megszámolta: négy sor van, és minden sorban öt cölöp. Tehát húsz hely van, ahol a létra lehet. Jack úgy érezte magát a fekete cölöpök alagútjában, mint egy katakombában.
– Nem lőttek le bennünket – jegyezte meg Richard tényközlő hangon, mintha csak azt mondta volna: „Nem volt kenyér a boltban”.
– Volt egy kis segítségünk – felelte Jack. Richardra pillantott, aki még mindig szorosan összehúzta magát. Képtelen lesz felmenni a létrán, gondolta Jack, hacsak nem rázom fel valamivel.
– Mindjárt odaérünk az egyik cölöphöz – mondta Jack. – Hajolj ki, és lökj el bennünket, oké!?
– Mi?
– Ne hagyd, hogy nekiütközzünk a cölöpnek – magyarázta Jack. – Szedd össze magad, Richard! Szükségem van a segítségedre!
Bevált. Richard kinyitotta a bal szemét, és a csónak szélére rakta a jobb kezét. Ahogy közelebb értek a cölöphöz, egyenesen kitartotta a bal kezét, hogy megakadályozza az ütközést. Ekkor cuppogó hang hallatszott a cölöpről, és valami nedvesen levált róla.
Richard felhördült, és visszarántotta a kezét.
– Mi volt ez? – kérdezte Jack, de Richardnak nem kellett válaszolnia – egyszerre vették észre a cölöpökhöz tapadó meztelen csigához hasonlító állatokat. Eddig csukva volt a szemük – és a szájuk is. Most, hogy megzavarták őket, mérgesen nyüzsögtek, és a fogukat csattogtatták. Jack a vízbe nyúlt, és elfordította a csónak orrát a cölöptől.
– Ó istenem – mondta Richard. Azok az ajak nélküli, apró kis szájak teli voltak éles fogakkal. – Istenem, nem bírom...
– Pedig bírnod kell, Richard – felelte Jack. – Nem hallottad, mit mondott Speedy a parton?! Lehet, hogy már meg is halt, Richard, de ha így van, abban a tudatban halt meg, hogy magammal viszlek a hotelbe. Mert az biztos, hogy neked is be kell jönnöd!
Richard újra becsukta a szemét.
– És nem érdekel, mennyi állatot kell megölnünk ahhoz, hogy feljussunk a létrán, Richard! Fel fogunk menni. Kész. Vége.
– Menj a francba! – mondta Richard. – Nem kellene így beszélned velem. Elegem van a fensőbbséges hangnemből! Tudom, hogy fel fogok menni a létrán, akárhol is van. Legalább negyvenfokos lázam van, de azt tudom, hogy fel kell mennem a létrán. Csak azt nem tudom, hogy képes leszek-e rá. Szóval menj a francba! – Richard csukott szemmel vágta ki ezt a kis beszédet, majd nagy erőfeszítéssel kinyitotta a szemét. – Baromság!
– Szükségem van rád – mondta Jack.
– Baromság! Fel fogok menni a létrán, te szemét!
– Ebben az esetben jó lesz, ha minél előbb megtalálom – mondta Jack, és a következő sor cölöp felé evezett. Ekkor megpillantotta a létrát.

6

A létra a két belső cölöpsor között lógott, a vége úgy egy méterrel volt a víz színe fölött. Egy halvány négyszögletes alakzat a létra tetején mutatta, hogy ott az a csapóajtó, amely a mólóra nyílik. A sötétben alig lehetett látni a létrát, szinte csak a saját kísértetének tűnt.
– Megtaláltuk, Richie – mondta Jack. Óvatosan elkanyarította a csónakot a cölöpök mellett, nem akarta, hogy túl közel kerüljenek hozzájuk. Dühös állatkák százai vicsorították feléjük fogaikat. A csónak lófeje egy másodperc múlva a létra alá siklott, Jack felnyúlt, és elkapta a legalsó fokot. – Oké – mondta, majd vizes inge egyik ujját a létra alsó fokához kötötte, a másikat pedig a csónak kapaszkodójához. Ezzel biztosította, hogy a csónak itt várjon rájuk – ha valaha kijutnak a fekete hotelből. A gondolatra kiszáradt a torka. A Talizmán éneke újra hívogatta. Óvatosan felállt a csónakban, és megkapaszkodott a létrában. – Te menj előre! – mondta. – Nem lesz könnyű, de majd segítek.
– Nincs szükségem a segítségedre! – felelte Richard, ezzel felállt, megbillent, és majdnem mindkettőjüket kiborította a csónakból.
– Óvatosan!
– Hagyj békén! –Richard széttárta a karjait, és visszanyerte az egyensúlyát. Beharapta a száját, és olyan képet vágott, mintha még levegőt venni is félne. Előrelépett.
– Nagyon jó.
– Dögölj meg! – Richard kilépett a bal lábával, felemelte a jobb kezét, majd jobb lábával is előrelépett. Most már ki tudta tapintani a létra alsó fokát a kezével. Résnyire kinyitotta a jobb szemét. – Na látod!
– Oké – felelte Jack, és mindkét kezét nyitott tenyérrel a magasba emelte, mutatva, hogy esze ágában sincs segíteni neki.
Richard megpróbálta felhúzni magát a létrán, de lábai kicsúsztak alóla, ellökve a csónakot. Egy másodperc múlva a csónakot már csak Jack inge tartotta Richard alatt, a következő pillanatban menthetetlenül a vízbe pottyant volna.
– Segíts!
– Húzd vissza a lábad!
Richard engedelmeskedett. Újra visszanyerte az egyensúlyát, hatalmasakat zihálva állt a csónak közepén.
– Hadd segítsek, oké!?
– Oké.
Jack Richard elé mászott a csónakban, majd iszonyú lassan és óvatosan felállt. Richard mindkét kezével az alsó fokot markolta, és egész testében remegett. Jack Richard sovány csípőjére tette a kezét.
– Fel foglak emelni. Ha lehet, ne rugdalózz, tartsd magad egyenesen, és próbálj meg rátérdelni az alsó fokra. De legelőször tedd a kezed a második fokra!
Richard kinyitotta a szemét, hogy megtalálja a második fokot.
– Kész vagy?
– Igen.
A csónak előrébb siklott egy kicsit, de Jack egyenesen emelte fel Richardot, hogy annak könnyebb legyen az alsó fokra térdelnie. Majd Jack megmarkolta a létra két oldalát, és lábait szétvetve kiegyensúlyozta a csónakot. Richard hatalmasakat nyögött, ahogy megpróbálta felhúzni a másik lábát is a létra alsó fokára. Sikerült! A következő másodpercben Richard Sloat egyenesen állt a létrán.
– Nem tudok továbbmenni – mondta. – Mindjárt leesek. Nagyon rosszul érzem magam, Jack.
– Csak egy fokot menj feljebb! Kérlek! Aztán tudok majd segíteni!
Richard fáradtan rakta egy fokkal feljebb a kezét. Jack felnézett a móló aljára, és próbálta megsaccolni a létra hosszát. Legalább tíz méter hosszú lehet, jött rá idegesen.
– És most a lábadat! Szépen kérlek, Richard! Richard borzasztó lassúsággal lépett fel a második fokra.
Jack Richard lábai mellett megmarkolta a létrát, és felhúzta magát. A csónak kicsapódott, de az odakötött ing miatt egy vad félkör után visszatért a létra alá. Jacknek sikerült mindkét lábát az alsó fokra helyeznie.
A létra harmadánál Jacknek át kellett karolnia Richardot, hogy le ne essen a fekete vízbe.
Végre felértek a tetejére, és a csapóajtó fekete négyszöge közvetlenül Jack feje fölött volt. Jack bal kézzel magához szorította Richardot – akinek feje eszméletlenül bukott a vállára –, s közben a létrát is átfogta. És ha be van zárva az ajtó?! De szerencsére az ajtó Jack első lökésére kinyílt, és nagy döngéssel csapódott a mólóra. Jack átfűzte karját Richard hóna alatt, és óvatosan felmászott vele a mólóra.

KÖZJÁTÉK
Sloat ideát (V.)

A Kingsland Szálló közel öt éve üres volt, és a hosszú ideje elhagyatott épületekre jellemző penészes újságpapírszag terjengett benne. Ez a szag zavarta eleinte Sloatot. Az anyai nagyanyja egy otthonban halt meg, amikor ő még kisfiú volt, és az ő haldoklásának a szaga volt ilyesmi. Sloat nem akarta, hogy ilyen kellemetlen emlékek zavarják meg azokban a pillanatokban, amikor éppen élete legnagyobb győzelmét aratja.
De tulajdonképpen már ez sem számított. Még Jack szemtelenül korai érkezése a Készenléti Táborba sem számított. Korábbi gyűlölete és idegessége kellemes izgalommá alakult át. Fejét lehajtva, rángatózó szájjal, csillogó szemekkel fel-alá járkált abban a szobában, ahol régebben mindig megszállt Richarddal. Néha összekulcsolta a kezét a háta mögött, néha egyik öklével a másik tenyerébe csapott, néha meg kopasz fejét simogatta. De legtöbbször, csakúgy, mint az egyetemi évek alatt, szorosan az oldala mellett lógatta a kezét, tenyerét ökölbe szorítva, miközben körmei fájdalmasan tenyere húsába vájtak. Gyomra hosszú idő óta először nem fájt.
Nemsokára vége lesz ennek az egésznek.
Nem; nem. Jó gondolat, rossz megfogalmazás.
Nemsokára megoldódik az egész.
Richard már biztosan halott. Halott a fiam. Az kell hogy legyen. Túlélte az Elátkozott Világot – alig-alig, de túlélte –, de az Agincourt-t nem fogja túlélni. Halott. Ne is reménykedjek másban. Jack Sawyer megölte őt, és ezért kifogom szúrni a szemét.
– De én is megöltem – suttogta Sloat magának, abbahagyva egy pillanatra a járkálást. Hirtelen eszébe jutott az apja.
Gordon Sloat szigorú evangélikus pap volt Ohióban – Morgan azzal töltötte egész gyerekkorát, hogy megpróbált kikerülni ennek a vad és félelmetes embernek a látószögéből. Végre sikerült elmenekülnie a Yale egyetemre. A gimnázium utolsó évében ezer százalékosan a tanulásra koncentrált, és egész lelkével azért imádkozott, hogy felvegyék a Yale-re. Egy cél vezette: pontosan tudta, hogy szigorú, vidéki apja soha nem tenné be oda a lábát. És hinni kezdte, hogy ha az apja mégis belépne az iskola területére, valami történne vele. Hogy mi lenne az a valami, abban nem volt biztos a gimnazista Morgan, de homályosan érezte, hogy olyasmi lenne, mint ami a gonosz boszorkánnyal történt az Óz, a Nagy varázsló-ban, mikor Dorothy nyakon öntötte egy vödör vízzel. És megérzése igaznak bizonyult: az apja sosem látogatta meg az egyetemi kollégiumban. Kegyetlen apjának egyre kevesebb hatalma volt fölötte, és ez igazolta minden korábbi erőfeszítését.
De most, ahogy körmeivel puha tenyerébe vájt, az apja hangját hallotta: Mi haszna, ha az ember megnyeri az egész világot, de közben elveszíti a saját fiát?
Egy pillanatra a penészes újságpapír szaga – a kihalt szálló szaga, a nagymama szaga, a halál szaga – megtöltötte az orrlyukait, szinte fojtogatni kezdte, és Morgan Sloat/Orrisi Morgan félni kezdett.
Mi haszna, ha az ember...
Mert a Jó Gazda Könyve azt mondja, hogy a férfi nem áldozhatja fel önnön magzatát, mert ha mégis megteszi...
Mi haszna, ha az, ember...
...akkor átkozott lesz, átkozott, átkozott.
...megnyeri az egész világot, de közben elveszíti a saját fiát?
Bűzös kövek. Rothadó egérszar a falak mögötti sötét zugokban. Őrültek. Őrültek vannak az utcán.
Mi haszna, ha az ember...?
Halott. Az egyik fiú halott abban a világban, a másik ebben a világban.
Mi haszna, ha az ember...?
A fiad halott, Morgan. Muszáj, hogy az legyen. Belefulladt a vízbe, és most ott lebeg a móló alatt, vagy a tetején fekszik kiterítve – de biztosan halott! Nem bírta tovább. Nem bírta...
Mi haszna, ha az ember...?
És hirtelen megkapta a választ.
– Az a haszna, hogy az övé lesz az egész világ! – kiáltotta Morgan a félhomályba. Majd felnevetett, és újra járkálni kezdett. – Az övé az egész világ, és Jasonre mondom, a világ elég haszon!
Egyre gyorsabban és gyorsabban lépkedett, és nevetett, és észre sem vette, hogy vér csöpög összeszorított ökleiből a padlóra.

Tíz perccel később egy autó állt meg az épület előtt. Morgan az ablakhoz lépett, és látta, hogy Napfény Gardener ugrik ki a kocsiból.
Néhány másodperc múlva két ököllel verte az ajtót, mint egy hisztis, hároméves gyerek.
Morgan rájött, hogy a férfi mostanra teljesen becsavarodott, és azt fontolgatta, hogy ez vajon jó vagy rossz-e.
– Morgan! – üvöltötte Gardener. – Nyisd ki az ajtót, uram! Hírek! Híreket hoztam!
Szerintem én is láttam a távcsövön keresztül a te híreidet. Dörömbölj még egy kicsit azon az ajtón, Gardener, míg én eldöntöm a kérdést. Vajon jó-e az nekem, hogy te megőrültél, vagy rossz?!
Jó, döntötte el végre Morgan. Indianában Napfény elszúrta a dolgot, és az utolsó pillanatban futni hagyta Jacket. De mérhetetlen gyásza újra megbízhatóvá tette. Ha Morgannek kamikáze pilótára lenne szüksége, Gardener lenne az első jelentkező.
– Nyisd ki az ajtót, uram! Hírek! Hírek! Hí...
Morgan kinyitotta az ajtót. Bár maga szinte eksztázisban volt az örömtől, Gardener előtt igyekezett visszafogni magát.
– Nyugodj meg! Nyugodj meg, Gard! – mondta. – Még elered az orrod vére!
– Bementek a hotelbe... a partról... lőttünk rájuk. Amíg a parton voltak... azok a hülye barmok nem találták el őket... a vízben... azt hittem, hogy majd a vízben... majd ott lelőjük őket... de akkor feljöttek azok a mélytengeri szörnyek... láttam őket... a két szememmel LÁTTAM AZT A ROSSZ FIÚT... és akkor... akkor... a szörnyek...
– Csillapodj le – mondta Morgan. Becsukta az ajtót, és előhúzott egy flaskát a zsebéből. Gardenernek nyújtotta, aki elvette, és két hatalmasat kortyolt belőle. Morgan várt. Arca mozdulatlan volt, higgadt, de homloka közepén egy ér lüktetett, és kezei kinyíltak, ökölbe szorultak, kinyíltak, ökölbe szorultak.
Igen, bementek a hotelbe. Morgan is látta azt a nevetséges, vásári lóra hasonlító csónakot.
– A fiam? – pillantott Gardenerre. – Hogy látták az embereid, élt még vagy már halott volt, amikor Jack a csónakba rakta?
Gardener a fejét rázta – de tekintete elárulta, mit is gondol valójában.
– Senki sem tudja biztosan, uram. Néhányan látták, hogy mozgott. Mások meg halottnak látták.
Nem számít. Ha akkor még élt is, mostanra már biztosan meghalt. Egyetlen belélegzés a hotel levegőjéből, és szétrobban a tüdeje.
Gardener arca falfehér volt, és szeme nedvesen csillogott. Nem adta vissza a flaskát. De Morgan nem bánta. Nem kívánta sem a whiskyt, sem a kokaint. Nem volt rájuk szüksége, mert nélkülük is tökéletesen fel volt dobódva.
– Kezdd elölről – szólt Gardenerre –, de ezúttal beszélj értelmesen!
Gardener történetéből mindössze egy új információt kapott, amit ő nem látott a távcsövén keresztül, és az az öreg néger jelenléte volt. De tulajdonképpen rájöhetett volna magától is! Hagyta, hadd beszéljen Gardener, mert annak dühe izgatóan hatott rá, de gondolatai közben máshol jártak. Még egyszer, utoljára végiggondolta a lehetőségeit, és egyetlen pillanatnyi gyász nélkül beletörődött fia halálába.
Mi haszna, ha az ember megnyeri az egész világot, de közben elveszíti a saját fiát? Az a haszna, hogy övé lesz az egész világ, és az elég... illetve ebben az esetben világok. Kezdetben kettő, de ha minden jól megy, akkor több is. Mindegyiknek én leszek az ura – a Világegyetem Istene leszek!
A Talizmán. A Talizmán a...
A kulcs?
Nem, ó nem.
Nem kulcs, hanem ajtó. Egy bezárt ajtó, mely közte és végzete között áll. Nem akarta kinyitni ezt az ajtót, szerette volna elpusztítani; olyan véglegesen akarta eltörölni a föld színéről, hogy soha többet ne lehessen becsukni, bezárni.
Amikor a Talizmán összetörik, az összes világ az ő világa lesz.
– Gard! – kiáltott fel Morgan, és újra járkálni kezdett. Gardener kérdőn nézett Morganre.
– Mi haszna az embernek? – kérdezte tömören Morgan.
– Uram? Nem értem...
Morgan megállt Gardener előtt, szeme lázasan csillogott. Az arca elváltozott. Hirtelen Orrisi Morgan nézett Gardenerre. Majd visszaváltozott, és megint Morgan Sloat nézett rá.
– Az, hogy az övé lesz az egész világ! – mondta Morgan, és Osmond vállára tette a kezét. Mikor egy másodperc múlva elvette a kezét, Osmond ismét Gardener volt. – Az a haszna, hogy az övé lesz az egész világ, és az elég!
– De uram, nem értetted, mit mondtam – mondta Gardener, és úgy nézett Morganra, mintha az megbolondult volna. – Azt hiszem, bejutottak. Bejutottak oda, ahol AZ van. Megpróbáltuk lelőni őket, de a szörnyek... a mélytengeri szörnyek... felemelkedtek, és megvédték őket, pont ahogy az A Jó Gazda Könyvé-ben le van írva... és ha bent vannak... – Gardener hangja egyre magasabban csengett. Osmond szeme lángolt a tomboló gyűlölettől.
– Értem – felelte Morgan nyugtatóan. Arca és hangja újra nyugodt volt, de öklei folyamatosan mozogtak és vér csöpögött a penészes szőnyegre. – Hát persze hogy értem, naná, hogy értem, már hogyne érteném! Bementek, de az én fiam nem fog kijönni onnan. Te elvesztetted a fiadat, Gard, és most én is elvesztettem az enyémet!
– Sawyer! – ugatott fel Gardener. – Jack Sawyer! Jason! Az a...
Gardener irtózatos káromkodásözönbe kezdett, és közel öt percig folyamatosan átkozta Jacket. Két nyelven ömlött belőle a káromkodás, hangja le-fel ugrált az indulattól. Morgan pedig csak állt mellette, és hagyta, hogy Gardener kitombolja magát.
Amikor Gardener lihegve abbahagyta, és mély lélegzetet vett, Morgan megszólalt.
– Igazad van! Mindennel teljesen egyetértek! Figyelj, Gard... figyelsz rám?!
– Igen, uram.
Gardener/Osmond szeme keserű figyelemtől csillogott.
– A fiam sosem fog kijönni a fekete hotelből, és szerintem Sawyer sem. Elég nagy az esélye annak, hogy nem Jason eléggé ahhoz, hogy a bentiekkel elbánhasson. Az valószínűleg meg fogja ölni, vagy az őrületbe kergeti, vagy több száz világgal odébbhajítja. De lehet, hogy ki fog jönni, Gard. Igen, lehet.
– Ő a legrosszabb, legrosszabb fattyú, aki valaha a világra jött – suttogta Gardener. Ujjai egyre szorosabban markolták a flaska nyakát... szorosabban... szorosabban... majd a fémnyak kezdett deformálódni a szorításában.
– Azt mondtad, hogy az öreg néger lent van a parton, ugye?
– Igen.
– Parker – mondta Morgan. – Parkus – mondta ugyanabban a pillanatban Osmond.
– Halott? – kérdezte Morgan szinte közönyösen.
– Nem tudom. Azt hiszem. Küldjek le embereket, hogy felhozzák?
– Ne! – felelte Morgan élesen. – Ne... de mi lemegyünk oda, ahol az öreg van, oké, Gard?!
– Lemegyünk? Morgan elvigyorodott.
– Bizony. Te... én, meg a többiek. Mert ha Jack kijön a hotelből, oda fog először menni. Csak nem hagyja a jó öreg haverját a parton!?
Most már Gardener is vigyorgott.
– Nem – felelte –, tényleg nem.
Morgan most először figyelt fel a tenyerébe szúró fájdalomra. Lenézett a kezére, és megpillantotta körmeinek félhold alakú, vérvörös nyomait. A vigyor nem törlődött le az arcáról, sőt még szélesebb lett.
Gardener figyelmesen nézett rá. Hatalmas erő töltötte el Morgant. A nyakához nyúlt, és véres kezét összezárta a kis kulcson, mely villámló pálcává változott a másik világban.
– Az enyém lesz az egész világ – suttogta. – Mondjátok, hogy halleluja!
Szája még szélesebb vigyorra húzódott. Sárga fogaival egy öreg farkasra emlékeztetett. Öreg, de még mindig hatalmas és vérengző farkasra.
– Gyere, Gard! – mondta. – Menjünk le a partra!

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET
A fekete hotel

1

Richard Sloat nem halt meg, de mikor Jack felemelte a földről, eszméletlen volt.
Ki most a csorda?, kérdezte Farkas a fejében. Légy óvatos, Jack! Légy...
GYERE HOZZÁM! GYERE HOZZÁM! énekelte a Talizmán erőteljes, hangtalan énekével. GYERE HOZZÁM, HOZD A CSORDÁT IS, ÉS MINDEN RENDBEN LESZ, MINDEN, MINDEN RENDBEN LESZ!
... mosmá mindön-mindön röndbe lesz, dúdolta Jack magában.
Előrelépett, és egy röpke pillanatra kicsúszott a talaj a lába alól. Egyenesen a nyitott csapóajtóba lépett, és majdnem visszazuhant a sötét vízbe. Szíve a fülében dobogott, és nem volt biztos benne, hogy nem fogja elhányni magát az idegességtől. Aztán összeszedte magát, és a lábával becsukta a csapóajtót. Most már csak az Agincourt szélkakasainak nyikorgását lehetett hallani – kabalisztikus jelek, melyek fáradhatatlanul pörögnek az égen.
Jack a hotel felé fordult.
Egy széles, verandának kiképezett mólón állt, amely a húszas-harmincas években nagyon divatos hely lehetett. Az emberek kiültek a hatalmas napernyők alá, a koktéljaikat iszogatták, egymást bámulták, olvasták a legújabb Edgar Wallace- vagy Ellery Queen-regényt, vagy éppen az előttük hullámzó óceánra függesztették merengő tekintetüket. A férfiak fehérben, a nők pasztellszínekben pompáztak.
Régen volt.
Mostanra a móló deszkái deformálódtak, felpördültek, a festék lepattogzott róluk. Nem lehetett kivenni, milyen színűre lehettek festve eredetileg, mert most már mindegyik fekete volt – fekete, mint maga a hotel; mint az anyja tüdejét marcangoló rák.
Úgy hét méterre tőle voltak Speedy „ablakajtói”, melyeken keresztül a vendégek ki-be járhattak a régi szép időkben. Az összes üveg furcsán fehérre volt mázolva. Az egyiken felirat állt:
EZ AZ UTOLSÓ ESÉLYED, HOGY HAZAMENJ!
A hullámok hangja. A forgó szélkakasok nyikorgó hangja. Sós tengervíz és rég kiöntött italok szaga – mostanra megráncosodott vagy eltemetett gyönyörű emberek kilöttyintett italának szaga. A hotel bűze. Jack újra a fehérre festett ablakra pillantott, és tulajdonképpen meg sem lepődött, mikor látta, hogy az üzenet megváltozott.
MÁR MEGHALT, JACK, MIT ERŐLKÖDSZ?!
(ki most a csorda?)
Te vagy, Richie – mondta Jack –, de nem vagy egyedül. Richard tiltakozó horkantást hallatott Jack karjában.
– Gyerünk – mondta Jack, és elindult a hotel felé. – Már nincs sok hátra.

2

A hatalmas, festett ablakok szélesebbek lettek, miközben Jack az Agincourt felé lépkedett, mintha a fekete hotel tágra nyitotta volna szemeit meglepetésében.
Tényleg azt hiszed, kicsi fiú, hogy csak úgy besétálsz ide, és tényleg abban reménykedsz, hogy ki is fogsz jutni? Tényleg azt hiszed, hogy van benned annyi Jason?
Piros szikrák lobbantak fel az ablakok mögött, amilyeneket már korábban is látott. Egy pillanatra alakzatba rendeződtek. Jack kíváncsian figyelte, ahogy apró tűzmanókká változva, lekorcsolyáznak az ajtók kilincsein és megkapaszkodnak a végükben. A kilincsek pillanatokon belül vörösen izzottak.
Gyerünk, kicsi fiú! Érints meg egyet! Próbáld meg!
Egyszer, mikor Jack még kicsi volt, rátette az ujját a villanytűzhely hideg lapjára, és bekapcsolta a legerősebb fokozatra. Egyszerűen kíváncsi volt, milyen gyorsan melegszik fel a lap. Egy másodperc múlva üvöltve rántotta el hólyagos ujját. Phil Sawyer berohant a konyhába, megnézte a kezét, majd megkérdezte tőle, mióta érez ellenállhatatlan vágyat, hogy elevenen megsüsse magát.
Jack megállt az ajtók előtt, szorosan fogta Richardot a karjában, és nézte a vörösen izzó kilincseket.
Gyerünk, kicsi fiú! Emlékszel, milyen forró volt a tűzhely? Azt hitted, hogy rengeteg időd lesz elrántani a kezed – „Ugyan már”, gondoltad, „legalább egy percig nem is lesz piros a lap!” – de az azonnal égetett, ugye? Na, mit gondolsz, ez milyen érzés lesz?
Még több vörös szikra korcsolyázott le a kilincsek végére, melyek vörösről fehérre változtak, mint a fémek az olvadásponthoz egészen közel. Mindjárt csöpögni kezdenek. Ha hozzáér valamelyik kilincshez, az izzó fém azonnal mélyen a húsába mar, égett hússzaggal töltve meg a levegőt. A fájdalom semmilyen korábban érzett fájdalomhoz nem lesz hasonlítható.
Jack várt egy pillanatot, hátha megszólal a Talizmán, vagy hátha „Jason” felerősödik benne. De helyettük az anyja hangját hallotta a fejében.
Hát téged mindig lökdösni kell, Jack? Gyerünk, nagyfiú – egyedül indultál el az úton, és végig is tudsz menni rajta, ha tényleg akarsz. Mindent annak a másik srácnak kell megcsinálnia helyetted?
– Oké, anyu – mondta Jack reszkető hangon, de elmosolyodva. – Ezt most érted teszem. Csak aztán legyen utána Lidocain!
Kinyújtotta a kezét az egyik tűzforró kilincs felé.
Csakhogy az nem volt tűzforró; az egész csak illúzió volt. A kilincs mindössze meleg volt, semmi több. Ahogy Jack lenyomta, az izzó, vörös szín hirtelen eltűnt mindegyik kilincsről. S mikor benyomta az ajtót, a Talizmán éneke olyan erővel harsant fel benne, hogy egész testében libabőrös lett.
ÜGYES! JASON! HOZZÁM! GYERE HOZZÁM!
Richarddal a karjában Jack belépett a fekete hotel ebédlőjébe.

3

Ahogy belépett az ajtón, érezte, hogy egy láthatatlan erő – mint egy halott kéz – megpróbálja kilökni. Jack nekifeszült és érezte, ahogy az erő visszahúzódik.
A terem nem volt kifejezetten sötét, de a festett ablakok miatti hideg fehérség nem tetszett neki. Mintha sűrű köd vette volna körül. A rothadó falak sárgás szagától felfordult a gyomra; minden bűzlött a keserű sötétségtől és az üres évektől. De Jack tudta, hogy ennél többről van szó, tudta és félt tőle.
Mert ez a hely nem volt üres.
Nem tudta pontosan, milyen dolgok lehetnek a hotelben – de azt tudta, hogy Sloat nem mert ide bejönni, és feltételezte, hogy más sem. A levegő nehéz volt, szorította a tüdejét, mint a lassú méreg. Érezte, hogy furcsa szobák, rejtett folyosók és zsákutcák tébolyult labirintusa alatt áll. Őrület töltötte be a hotelt: sétáló halál és kusza irracionalitás. Jack nem tudta mindezt szavakba önteni, de érezte a tébolyt, és tudta, mire számíthat. Mint ahogy azt is tudta, hogy a világ minden Talizmánja sem képes megvédeni őt ezektől a dolgoktól. Egy bizarr, táncos szertartásba lépett be, amelynek a vége korántsem egyértelmű.
Egyedül volt.
Valami megcsiklandozta a tarkóját. Jack félresöpörte a kezével, és oldalra lépett. Richard felnyögött a karjában.
Egy nagy, fekete pók lógott Jack mögött. Jack felnézett, és látta a pók hálóját az egyik csillárra szerelt ventilátoron. A pók teste hatalmas volt. Jack látta a szemeit. Nem emlékezett rá, hogy valaha is látott volna már pókszemet. Jack kikerülte a lelógó pókot, és az asztalok felé lépett.
– Szemét tolvaj! – kiáltotta utána hirtelen a pók.
Jack felsikoltott, és veszett erővel szorította magához Richardot. Sikolya visszhangzott a magas teremben. Valahonnan hátulról, a sötétből fémes hang hallatszott, majd valaki felnevetett.
– Szemét tolvaj, szemét TOLVAJ! – kiáltozta a pók, majd hirtelen visszamászott a hálójába.
Jack szíve majd kiugrott a mellkasából, miközben az egyik asztalhoz lépett, és lerakta Richardot, aki alig hallhatóan felnyögött. Jack Richard ruháján keresztül is érezte a kemény púpokat.
– Itt kell hagyjalak egy kis időre, öreg cimbora – mondta Jack.
– Majd én... – hallatszott a sötétből a feje fölül – gondoskodom róla... te... szemét... tolvaj... – Aztán sötét, zümmögő kuncogás hallatszott.
Az asztal alatt nagy halom összehajtogatott terítő volt. A legfelső három sikamlós volt a penésztől, de úgy a kupac felénél Jack már talált megfelelőt. Széthajtotta, és betakarta vele Richardot a nyakáig, majd ellepett az asztaltól.
A pók suttogása eljutott hozzá a penészes, bűzös levegőben.
– ...majd én gondoskodom róla, te szemét tolvaj... Jack idegesen felnézett, s bár nem látta a pókot, undorító kép ugrott lelki szemei elé: a pók leereszkedik Richard arcára, átfúrja magát ajkai között, és behatol a szájába, miközben folyamatosan azt hajtogatja: szemét tolvaj, szemét tolvaj, szemét tolvaj...
Arra gondolt, hogy a terítővel betakarja Richard száját is, de rájött, hogy képtelen lenne Richardot úgy letakarni, ahogy a halottakat szokták. Ezzel szinte feladná a küzdelmet barátja életéért.
Visszament Richardhoz, ott állt bizonytalanul, nem tudta eldönteni, mit is csináljon. Annyit tudott csak, hogy mostani tétovázása biztosan nagyon boldoggá teszi azokat az erőket, amelyek távol akarják őt tartani a Talizmántól.
A zsebébe nyúlt, és kivette a nagy, zöld márvány kavicsot, amely varázstükörré változott a másik világban. Jacknek nem volt semmi oka feltételezni, hogy a márványnak bármilyen különleges ereje lenne a gonosszal szemben, de a Territóriumokból hozta... és az Elátkozott Világtól eltekintve maga a Territóriumok a jót képviseli. És a jóságnak, érvelt magában Jack, biztosan van hatalma a gonosz fölött.
Richard kezébe tette a márványkavicsot. Richard keze rácsukódott, majd lassan újra kinyílt, ahogy Jack elhúzta a sajátját.
Valahonnan felülről a pók mocskos nevetése hallatszott.
Jack lehajolt Richardhoz – megpróbálta figyelmen kívül hagyni a halál bűzét-, és közvetlenül a füléhez tette a száját.
– Fogd szorosan, Richie! Jó szorosan, haver!
– Ne... haver... – motyogta Richard, de a keze rákulcsolódott a márványkavicsra.
– Köszönöm, Richie fiú – mondta Jack. Óvatosan megpuszilta Richard arcát, majd a terem másik végében lévő, zárt kétszárnyú ajtók felé indult. Olyan, mint az Alhambra, gondolta. Ott a kertbe lehet kimenni az ebédlőből, itt meg a mólóra. A hotel többi részébe pedig kétszárnyú ajtók vezetnek.
Ahogy az ajtók felé haladt, megint érezte azt az erőt – a hotel tiltakozott a jelenléte ellen, próbálta visszatartani.
Hagyj békén, gondolta Jack, és továbbment.
Az erő szinte azonnal elernyedt.
Van más módszerünk is, suttogták a kétszárnyú ajtók, ahogy közeledett feléjük. Jack újra hallott valami fémes, üresen kongó zajt.
Te Sloat miatt aggódsz, suttogták a kétszárnyú ajtók; illetve most már nem csak az ajtók suttogtak, hanem az egész hotel. Te Sloat miatt aggódsz és a rossz Farkasok miatt és kecskéhez hasonlító valamik miatt és kosáredzők miatt, akik nem igazi kosáredzők; fegyverek miatt aggódsz meg plasztikbombák miatt meg varázserejű kulcsok miatt. Mi itt bent nem aggódunk ilyen dolgok miatt, kicsi fiú Mert azok semmik hozzánk képest. Morgan Sloat nem több, mint egy apró kis hangya. Maximum húsz évig élhet még, és ez kevesebb, mint amit mi két lélegzetvétel között várunk. Mi itt a Fekete Hotelben csak a Talizmánnal törődünk, az összes lehetséges világ összetartó erejével. Te tolvajként jöttél, hogy elrabold tőlünk, ami a miénk, és utoljára figyelmeztetünk: vannak más módszereink is, hogy az ilyen szemét tolvajokkal elbánjunk! És ha nem fordulsz vissza... hát majd meglátod, mi történik veled!

4

Jack kinyitotta az első kétszárnyú ajtót, majd a másodikat. A sarokvasak ijesztően nyikorogtak, mivel annyi év óta először kellett kitárulniuk.
Az ajtók mögött sötét folyosó húzódott. Ez a hallba vezet, gondolta Jack. És ha ez a hely tényleg olyan, mint az Alhambra, akkor egy emeletet fel kell majd mennem a főlépcsőn.
Az első emeleten megtalálja majd a báltermet, a bálteremben pedig azt, amiért idejött.
Jack visszapillantott, látta, hogy Richard mozdulatlanul fekszik, majd kilépett a folyosóra, és becsukta maga mögött az ajtót.
Lassan elindult a folyosón, koszos, átázott tornacipője minden lépésnél szörcsögött a rothadó szőnyegen.
Kicsit odébb Jack újabb kétszárnyas ajtókat pillantott meg, melyekre madarak voltak festve.
Különböző konferenciatermek is nyíltak a folyosóról. Jack éppen az Arany Állam Terem előtt állt, pont vele szemben a Negyvenkilences Terem nyílt. Öt ajtóval lejjebb, a madarakkal díszített, kétszárnyú ajtók irányában volt a Mendocino Terem (ajtaján jól látható betűkkel: AZ ANYÁD SIKOLTOZVA HALT MEG!). A folyosó végén (hihetetlenül messze!) nedves fény látszott. A hall.
Csörr.
Jack gyorsan megfordult, és mozgást látott a folyosó kőtorkában, a csúcsos tetejű ajtók egyikénél...
(kő?) (csúcsos tetejű ajtó?)
Jack feszengve pislogott. A folyosó falai sötét mahagónival voltak borítva, mely már rothadni kezdett az óceán közelsége miatt. Semmi kő. És az ajtók, melyek az Arany Állam Terembe, a Negyvenkilences Terembe és a Mendocino Terembe nyíltak, egyszerű, szögletes ajtók voltak, sehol semmi csúcsosság. Egy pillanatra mégis régi katedrálisokra emlékeztető ajtókat látott. Rácsos, kapuszerű ajtókat, melyeket fel lehet húzni és le lehet engedni. A padlón éhesen tátongó lyukak várták, hogy leengedjék a kapukat, melyek alsó rácsai pontosan illettek ezekbe a lyukakba.
Sehol semmi kőárkád, Jack. Nézd csak meg még egyszer! Csak ajtók. Olyan kapukat láttál, mint a londoni Towerben, ahol három évvel ezelőtt voltál anyáddal meg Tommy bácsival. Egyszerűen beijedtél egy kicsit, erről van szó...
De a gyomra mélyében ülő érzés félreismerhetetlen volt.
Ott voltak, bizony ott voltak. Átmentem... egy pillanatra a Territóriumokban voltam.
Csörr.
Jack ezúttal a másik irányba pördült meg, izzadságcseppek jelentek meg a homlokán és a tarkóján.
Megint látta... valami fémesen csillant meg az egyik terem bejáratánál. Hatalmas köveket látott, feketék voltak, mint a bűn, és zöldes moszat lepte őket. A kövek közti széles lyukakból undorító albínó férgek másztak elő. Üres fáklyatartók ágaskodtak a falakon egymástól hat-hét méteres távolságra; fáklya már réges-rég nem volt egyikükben sem.
Csörr.
Ezúttal még csak nem is pislogott. A világ úgy csúszott el a szeme előtt, mint ha áramló tiszta vízen keresztül nézte volna. A falak ismét fekete mahagóniból voltak. Az ajtók ajtók voltak, nem pedig felhúzható-leereszthető vaskapuk. A két világ, melyet mindössze egy női nejlonharisnya vastagságú hártya választott el egymástól, most már kezdett összeolvadni.
És Jack tompán érezte, hogy a benne lévő Jason is kezd összeolvadni Jackkel, és kettejükből egy harmadik lény születik.
Nem tudom pontosan, milyen lény is lesz az, de remélem, hogy jó erős – mert vannak valamik azok mögött az ajtók mögött... mindegyik mögött.
Jack újra elindult a folyosón a hall felé.
Csörr.
A világ ezúttal nem változott meg; az ajtók ajtók maradtak, és mozgást sem látott.
De közvetlenül az ajtó mögött, közvetlenül mögötte...
Ekkor meghallott valamit a festett, kétszárnyú ajtó mögül – melyen új felirat állt: HERON BÁR. Olyan hang volt, mintha egy hatalmas, régi, teljesen elrozsdásodott masinát beindítottak volna. Jack
(Jason)
a kinyíló ajtó felé lépett
(felemelkedő kapu felé lépett)
kezével a
(zekéjére kötött bugyorba)
farmerja zsebébe nyúlt, és rákulcsolta ujjait a pengetőre, melyet nagyon régen Speedytől kapott.
(és rákulcsolta ujjait a cápafogra)
Várta, hogy mi jön ki a Heron Bárból, miközben a hotel falai sötéten suttogták: Vannak más módszereink is, hogy elbánjunk az ilyen szemét tolvajokkal. El kellett volna tűnnöd innen, amíg még lehetett... de most már késő, kicsi fiú.

5

Csörr ... PUFF!
Csörr... PUFF!
Csörr... PUFF!
A zaj hangos volt és fémes. Volt benne valami megállíthatatlan és nem emberi; Jack jobban megrémült tőle, mint ha emberi hang lett volna.
A maga idióta, lassú ritmusában haladt, döcögött előre:
Csörr... PUFF!
Csörr... PUFF!
Hosszú szünet. Jack várt, szorosan nekilapult a folyosó szemben lévő falának, néhány lépésre a festett ajtótól, idegei pattanásig feszültek. Aztán sokáig semmi sem történt. Jack azt remélte, hogy a váratlan látogató rejtett csapdába esett, és visszazuhant abba a világba, ahonnan idecsöppent. Hirtelen fájdalom hasított a derekába, ekkor jött rá, mennyire természetellenes pózban lapul a falhoz, amióta meghallotta a zajt. Lazított.
Ekkor reccsenés hallatszott, és egy hatalmas, másfél centi hosszúságú acéltüskékkel borított páncélos ököl hasította át a festett ajtót. Jack rémülten lapult újra a falhoz.
És tehetetlenül átment a Territóriumokba.

6

A kapu másik oldalán egy alak állt feketés, rozsdás páncélban. Kör alakú sisakján mindössze két-három centi széles, vízszintes rés volt a szemek magasságában. A sisakon kócos, piros tollforgó, melyből ugyanolyan fehér férgek másztak elő, mint amilyeneket Jack először Víziló Albert szobájában látott, majd utána az egész Thayer Iskolában. A sisak páncélja lelógott a lovag válláig, és úgy takarta be, mint a hölgyek vállát a stólájuk. Karjait nehéz acélvértezet takarta, könyéknél összeillesztve. Az egész páncélzatot hosszú évek alatt rárakódott vastag mocsok borította. Amikor a lovag megmozdult, az illesztések azonnal fülsértő hangon nyikorogni kezdtek, olyan volt, mint amikor egy elkényeztetett kisgyerek nyafogva követel valamit.
Páncélos ökléből acéltüskék álltak ki.
Jason nekilapult a kőfalnak, képtelen volt levenni szemét a jelenésről, szája kiszáradt, mintha lázas lett volna, szemei úgy lüktettek üregeikben, mintha bármelyik pillanatban ki akarnának esni.
A lovag jobb kezében hatalmas acélkalapács volt. A kalapács feje legalább tízkilós lehetett; egyetlen csapása biztos halált jelentett.
A kapu; ne felejtsd el, hogy a kapu köztetek van...
De ekkor, bár egyetlen emberi kéz sem volt a közelében, a csörlő forogni kezdett; a fél karnyi hosszú láncszemek feltekeredtek a csörlőre, és a kapu lassan emelkedni kezdett.

7

Az acéltüskés ököl visszahúzódott az ajtóból, nagy, tátongó lyukat hagyva maga után, mintha egy régi vadászat során valaki tévedésből az ajtót nézte volna vadnak, és arra adott volna le lövéseket két lépés távolságból. Aztán a kalapács robbant keresztül az ajtón, éles faszilánkokat repítve szét a levegőben. Jack az arca elé emelte a kezét, hogy megvédje magát a repülő faszilánkoktól. A kalapács eltűnt az ajtóból. Újabb rövid szünet következett, és Jack agyában felvillant a menekülés gondolata. Ekkor az acéltüskés ököl újra lecsapott. Mindkét irányban kiszélesítette a lyukat, majd visszahúzódott. A következő másodpercben a kalapács csapott le újra, és az ajtó jobb oldalának jókora darabját a szőnyegre repítette.
Jack most már jól látta a Heron Bárból kitörni készülő páncélos alakot. A páncélja más volt, mint a Jasonre támadó lovagé a fekete kastélyban; annak a sisakja kör alakú volt, piros tollforgóval a tetején. Ennek a sisakja úgy nézett ki, mint egy kifényesített acélmadár feje. Mindkét oldalán egy-egy szarv ágaskodott körülbelül a fül magasságától. Acél mellvértet viselt és alatta páncélnadrágot. A kalapács ugyanaz volt mindkét világban, és a lovag Ikrek ugyanabban a pillanatban csaptak le vele mindkét világban – de ezek a csapások nem voltak igazán erőteljesek, mintha azt akarták volna kifejezni, hogy „ugyan kinek van szüksége kalapácsra egy ilyen nyamvadt ellenféllel szemben?!”.
Fuss, Jack! Fuss!
Igen, suttogta a hotel. Fuss! Azt szokták csinálni a szemét tolvajok! Fuss! FUSS!
De Jack nem futott el. Inkább meghal, de nem fog elfutni – mert az a gonosz, suttogó hang igazat mondott. A szemét tolvajok tényleg el szoktak futni.
De én nem vagyok tolvaj, gondolta Jack. Lehet, hogy ez a valami megfog ölni, de akkor sem futok el, Mert nem vagyok tolvaj.
– Nem futok el! – kiáltotta Jack a fényes madárfej felé. – Nem vagyok tolvaj! Hallod? Azért jöttem, ami az enyém, és NEM VAGYOK TOLVAJ!
Morgó üvöltés hallatszott a madárfej alakú sisak aljánál. A lovag felemelte mindkét acéltüskés öklét, és lesújtott velük az ajtóra. Egyikkel a bal, másikkal a jobb oldalára. A festés teljesen eltűnt az ajtó két szárnyáról... a sarokvasak megpattantak... és Jack rémülten látta, hogy az ajtó kiszakad a falból, és egyenesen felé zuhan.
A páncélba öltözött lovag úgy indult felé, mint egy gyilkos robot, lassan emelgette lábait, melyek aztán döngve zuhantak a padlóra. Több, mint két méter magas volt, és mikor átlépett az ajtó helyén, sisakjának ágaskodó szarvai lyukakat vágtak az ajtó keretébe. A lyukak idézőjelként tátongtak a falban.
Fuss!, sikoltotta agyában egy hang.
Fuss, te tolvaj, suttogta a hotel.
Nem, felelte Jack. A felé lépegető lovagra függesztette szemét, és ökle szorosan összezáródott a zsebében lévő pengetőn. Az acéltüskés kezek a madárfej alakú sisak felé nyúltak. Felemelték. Jacknek elállt a lélegzete.
A sisak belseje üres volt.
Aztán azok az acéltüskés kezek Jack felé nyúltak.

8

Az acéltüskés kezek megfogták a kerek sisak két szélét. Lassan felemelték, megmutatva az alatta rejtőző férfi kegyetlen, gyilkos arcát. Legalább háromszáz éves lehetett. Fejének egyik fele behorpadt, törött csontszilánkok álltak ki a pergamenszerű bőréből, és a seb szélét fekete heg borította. A férfi nem lélegzett, de gonoszul csillogó szemekkel meredt Jasonre. Elvigyorodott, és Jason látta a tűhegyes fogakat, melyekkel ez a horrorszülemény pillanatokon belül darabokra fogja szaggatni.
A páncélos bizonytalanul előrelépett... de nem ez volt az egyetlen hang, amit Jason hallott.
Balra nézett, a kastély
(hotel)
fő terme
(hallja)
felé és megpillantott még egy lovagot, akin lapos, tányérszerű sisak volt. Mögötte jött a harmadik... és a negyedik. Lassan lépkedtek felé a folyosón az ősi páncélöltözetek, melyekben most valamiféle vámpírok laktak.
Ekkor a kezek megragadták a vállát. A kesztyűkön ágaskodó acéltüskék a húsába martak. Meleg vér csordult ki, és a kegyetlen, durva arc mohó éhséggel elvigyorodott. A könyökillesztések hangosan nyikorogtak, ahogy a lovag magához húzta a fiút.

9

Jack felüvöltött a fájdalomtól – a kesztyű acéltüskéi mélyen a húsába hatoltak, benne voltak, benne a húsában, és véglegesítették agyában, hogy mindez valóság, és hogy ez a szörny pillanatokon belül meg fogja ölni.
A kezek a sisak üres feketesége felé rántották...
De tényleg üres volt?
Jack elkapott egy vöröses villanást a sisakon belül... mintha egy szempár nézett volna rá. Majd mikor a páncélkesztyűs kezek felemelték, jeges hideg csapta meg, mintha a világ összes tele egyetlen téllé sűrűsödött volna össze... és ez a halálosan hideg levegőfolyam most kiáramlana az üres sisakból.
Ez tényleg meg fog ölni és akkor meghal az anyám és meghal Richard és Sloat győzni fog megfog ölni megfog
(szét fog tépni a fogaival)
fagyasztani jeges hidegével...
JACK! kiáltotta Speedy hangja.
(JASON! kiáltotta Parkus hangja.)
A pengető, fiú! Használd a pengetőt! JASON SZERELMÉRE, HASZNÁLD A PENGETŐT, MIELŐTT MÉG TÚL KÉSŐ LENNE!
Jack ujjai összezáródtak a pengető körül. Olyan forró volt, mint korábban az érme, és a dermesztő hideget hirtelen győztes melegség váltotta fel. Kivette a zsebéből, üvöltve fájdalmában, ahogy a mozgástól a húsába maró acéltüskék még jobban beléfúródtak, de közben sem múlt el benne a győzelem érzése – a Territóriumok melegének érzése, a szivárvány tisztasága.
A pengető, mert újra pengetővé változott, az ujjai közt feküdt nehéz, erős elefántcsont valójában – és egy pillanatra Jack meglátta az erezet által rajzolt
(Jason meglátta)
arcképet: Laura DeLoessian képét.
(Lily Cavanaugh arcképét.)

10

– Az ő nevében, te mocskos, aberrált szörnyeteg! – üvöltötték egyszerre... de csak egy kiáltás hallatszott: Jack/Jason kiáltása. – Takarodj a föld színéről! A Királynő nevében és a fia nevében takarodj a föld színéről!
Jason lesújtott a pengetővel a páncélruhás, vén vámpír fehér, ráncos arcába; majd a következő pillanatban pislogás nélkül átlépett Jackbe, aki látta, amint a pengető süvöltve hasítja a jeges űrt. Jason pedig azt látta, ahogy a vámpír vérben forgó szemei kitágulnak a meglepetéstől, miközben a pengető belehasít a homloka közepébe. Egy másodperccel később a szemek szétrobbantak, fekete, gőzölgő tinta folyt le a kezén és csuklóján. Tele volt apró, harapós férgekkel.

11

Jack nekicsapódott a falnak. Megütötte a fejét. De a fejében és vállaiban üvöltő fáj dalom ellenére szorosan fogta a pengetőt.
A páncélos lovag úgy zörgött, mint egy nagy rakás konzervdoboz. Aztán elkezdett felfújódni, mire Jack gyorsan az arca elé kapta a kezét.
A lovag elpusztult. Nem robbant szét, ahogy azt Jack várta, egyszerűen szétesett. Jacknek az jutott eszébe, hogyha mindezt moziban látná, nem pedig több sebből vérezve egy kihalt hotel sötét folyosóján, biztosan csak nevetne rajta. A fényes, madárfej alakú sisak tompa puffanással a szőnyegre esett. A karvédők kétfelé estek le. A mellvért előrezuhant. Fémeső hullott a penészes szőnyegre, majd két másodperc múlva csak egy rakás ócskavas maradt a veszélyes támadóból.
Jack nekidőlt a falnak, kitágult szemmel nézte a lovag romjait, mintha azt várta volna, hogy a szétesett darabok újra felemelkednek, és halottnak hitt ellensége újra nekitámad. Valójában tényleg azt hitte. De aztán semmi sem történt, így a hall felé fordult... és látta, hogy a három másik páncélos lovag még mindig lassú léptekkel közeledik felé. Az egyik kezében egy penészes zászló volt, és rajta egy olyan címer, amit Jack felismert: az Orrisi Morgan hintóját kísérő katonáknál látta ezt a címert; de ezek nem Morgan teremtményei – ezt Jack azonnal felfogta –, csak morbid viccként van nála ez a zászló, hogy ezzel is megfélemlítse a betolakodót, aki el akarja lopni azt a valamit, ami az ő egyetlen oka a létezésre.
– Ne! Többet már ne! – suttogta Jack kimerülten. A pengető megremegett kezében. Valami történt vele; megsérülhetett, miközben a Heron Bárból rátámadó páncélost elpusztította vele. Az elefántcsont, mely régebben tiszta krémszínű volt mostanra szemmel láthatóan besárgult. Vékony repedések hálózták be.
A páncélos lovagok rendületlenül közeledtek. Az egyik lassan előhúzott egy széles kardot, melynek vége kettéágazott.
– Többet ne – motyogta Jack. – Ó, Istenem, kérlek, ne jöjjön több! Fáradt vagyok, képtelen vagyok, többet ne...
Utazó Jack, öreg Utazó Jack...
– Speedy, képtelen vagyok! – sikoltotta. Könnyek törtek utat koszos arcán. A lovagok pedig olyan megállíthatatlanul közeledtek, mint a csomagok a reptéri szállítószalagon. Jack az Északi sark jeges szelét hallotta süvölteni páncéljuk alatt.
...azért jöttél Kaliforniába, hogy visszavidd magaddal.
– Speedy, kérlek, többet ne!
Felé nyújtották kezüket – fekete fém robotarcok, rozsdás kesztyűk, penészes, rothadó páncélingek.
Meg kell velük küzdened, Utazó Jack, suttogta Speedy hangja kimerülten, majd eltűnt, és Jack ott állt egyedül, hogy győzzön vagy elbukjon.

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET
Jack és a Talizmán

1

Hibát követtél el – suttogta egy kísérteties hang Jack fejében, miközben nézte, ahogy a páncélos lovagok egyre közelednek felé. Agyában kinyílt egy szem, és egy mérges férfit pillantott meg – egy fiatal férfit, aki alig volt több, mint egy nagyra nőtt fiú –, aki hatalmas léptekkel haladt egy falu főutcáján a kamera felé, két egymást keresztező töltényhevederrel a hasán. Hibát követtél el – meg kellett volna ölnöd mind a két Ellis testvért!

2

Jack az anyja összes filmje közül az Utolsó vonat Akasztófalva felé címűt szerette a legjobban, melyet 1960-ban készítettek, és 1961-ben kezdtek eljátszani. Egy Warner Brothers-produkció volt, és a főbb szerepeket – mint annyi más alacsony költségvetésű filmben, amiket akkoriban csinált a Warner – a folyamatosan forgatott Warner-sorozatok színészei játszották. Jack Kelly a Maverick-ből (ő játszotta a simulékony szerencsejátékost); Andrew Duggan a Bourbon Street-i Ritmus-ból (az ördögi báró szerepében); Clint Walker, a Cheyenne Testület-ből (a filmben ő volt Rafe Ellis, az öreg seriff, Akinek Még Egyszer Utoljára Fel Kell Csatolnia A Fegyverét). Eredetileg Inger Stevensre osztották a Táncoslány szerepét, Akinek Mindig Tárva A Karja És Aranyból Van A Szíve, de váratlanul tüdőgyulladást kapott, és Lily Cavanaugh ugrott be helyette. Egyszer, amikor a szülei azt hitték, hogy már régen alszik, és lent beszélgettek a nappaliban, Jack olyat hallott az anyja szájából, ami mélyen megdöbbentette... annyira, hogy soha az életében nem fogja elfelejteni azt a mondatot. „Minden nő, akit valaha is el kellett játszanom tudta, hogyan kell baszni, de egy sem tudta, hogyan kell fingani”, mondta anyja az apjának.
És még játszott a filmben Will Hutchins, aki egy másik Warner-produkcióban szerepelt (Cukorláb volt a címe). Az Utolsó vonat Akasztófalva felé éppen a Hutchins által játszott szerep miatt volt a kedvenc filmje. Ez a karakter – név szerint Andy Ellis – villant fel elgyötört, kimerült agyában, miközben nézte, ahogy a felvértezett lovagok egyre közelebb érnek hozzá.
Andy Ellis a Gyáva Kistesó volt, aki a Végére Bemérgesedik. Miután végigmenekülte és gyáváskodta az egész filmet, az utolsó jelenetben szembekerül a Duggan által felbérelt gyilkossal, aki hátba lőtte a bátyját, Rafe-et.
Hutchins szikrázó tekintettel lépked a széles utcán a gyilkos felé, és közben hangosan kiabál.
– Gyere! Gyere, készen állok! Hibát követtél el! Meg kellett volna ölnöd mind a két Ellis testvért!
És bár Hutchins nem volt minden idők legjobb színésze, a végső igazságtétel pillanatában igazán nagyot alakított – legalábbis Jack szemében. Az volt a néző érzése, hogy a kölyök a halálba megy, és pontosan tudja, mit csinál, mégsem áll meg! Bár félt, mégsem futott el gyáván, mint életében addig bármikor, hanem keményen, határozottan lépkedett végzete felé.
A páncélos lovagok egyre közelebb értek, lépés közben úgy dőltek az egyik, majd a másik oldalra, mint játék robotok. Biztos van kulcs is a hátukban, gondolta Jack.
Szembefordult velük, a pengetőt úgy tartotta a mutató- és hüvelykujja között, mintha éppen gitározni készülne.
A lovagok elbizonytalanodtak, mintha megérezték volna elszántságát. Maga a hotel is elbizonytalanodott; a padlók deszkái felnyögtek, valahol sok ajtó csukódott be gyorsan egymás után, a szélkakasok abbahagyták a forgást egy pillanatra.
Aztán a lovagok újra elindultak. Most már közvetlenül egymás mellett haladtak, csörgő, zörgő fémfalat alkotva kopott páncéljaikban. Az egyiknek szögecses buzogány volt a kezében, a másiknak hatalmas kalapács, és a középső tartotta a kéthegyű kardot.
Jack hirtelen elindult feléjük. Szeme csillogott, a pengetőt magasan maga elé tartotta, Arca megtelt a sugárzó Jason-ragyogással. Egy pillanatra
átsiklott
a Territóriumokba, és Jasonné vált; a cápafog, mely a másik világban pengető volt, szinte lángolt. Ahogy a három lovag közelébe ért, az egyik levette fejéről a sisakot, és Jason megpillantotta vén, ráncos, rothadó arcát; a lovag nyaka borzasztó vékony volt, úgy nézett ki, mintha a feje egy vékonyka gyertyán egyensúlyozna. Jason felé dobta a sisakot. Jason könnyedén félrelépett
és
visszaváltozott Jackké, a sisak pedig nekivágódott a mögötte lévő falnak. Egy fej nélküli lovag állt előtte.
Azt hiszed, ettől megijedek?, gondolta megvetően. Láttam már ezt a trükköt! Ettől ugyan nem ijedek meg, és tőled sem ijedek meg, és úgyis megfogom szerezni.
Ezúttal nem csak azt érezte, hogy az egész hotel hallgatja őt, az szinte visszahúzódott tőle, mint ahogy az állatok visszahúzódnak a mérgeskígyóktól. Az emeleten, ahol az öt őrző Lovag meghalt, öt ablak robbant ki puskaropogásszerű zajjal. Jack lesújtott a legközelebbi páncélos lovagra.
A Talizmán édes, győzedelmes éneke hangzott fel a közelből.
JASON! HOZZÁM!
– Na gyertek! – kiáltott Jack a lovagokra, és nevetni kezdett. Képtelen volt visszatartani. Még sosem érezte a nevetést ilyen erőteljesnek, ilyen jónak – olyan volt, mint egy friss patak vagy egy hegyi folyócska vize. – Gyertek! Én készen állok! Fogalmam, sincs, milyen kibaszott gyűlésről tévedtetek ide, fiúk, de jobb lett volna ott maradnotok! Hibát követtetek el!
Erősebben nevetve, mint életében bármikor, és lelkében hatalmas elszántsággal Jack a fej nélküli lovaghoz lépett, és lesújtott rá.
– Meg kellett volna ölnötök mind a két Ellis testvért! – kiáltotta, majd Speedy pengetője áthasította a fagyott levegőt, ahol a lovag fejének kellett volna lennie, és a páncélzat darabokra esett.

3

Az Alhambra szállóbeli szobájában Lily Cavanaugh Sawyer hirtelen felnézett a könyvből, amit éppen olvasott. Úgy hallotta, mintha valaki – nem egyszerűen valaki, hanem Jack! – felkiáltott volna a folyosón. Lélegzetét visszatartva figyelt, szíve megtelt reménykedéssel... de semmi. Jack még nem jött vissza, a rák még mindig nagy harapásokkal emészti a belsejét, és még legalább másfél órája van, mielőtt beveheti a következő óriási, barna pirulát, ami tompítja kicsit a fájdalmát.
Egyre többször gondolt arra, hogy egyszerre beveszi az összes barna pirulát. Az nemcsak tompítja majd a fájdalmát, hanem meg is szünteti egyszer és mindenkorra. Azt mondják, hogy még nem találták fel a rák ellenszerét. Maga elhiszi ezt a baromságot, uram? Csak vegyen be két tucatot ebből a pirulából, mindjárt meggyógyul! Elhiszi? Ki akarja próbálni?
Egyedül Jack tartotta vissza ettől a lépéstől – már annyira szerette volna újra látni, hogy hallucinált is róla... ráadásul a képzeletében Jack az egyik régi filmjéből idézett egy sort.
– Ritka őrült egy tehén vagy, Lily – krákogta, majd vékony, reszkető ujjaival meggyújtott egy Herbert Tarrytoont. Kettőt szívott belőle, aztán elnyomta. Mostanában két szívásnál több azonnal heves köhögésrohamot idézett elő, mely szinte darabokra tépte vékony testét. – Őrült egy tehén. – Felemelte a könyvet, de nem tudott olvasni, mert könnyek öntötték el a szemét, és a belseje fájt, nagyon fájt, ó, hogy fájt, és annyira, de annyira szerette volna bevenni az összes pirulát, de előtte még látni akarta Jacket, az egyetlen fiát, az ő gyönyörű arcát, csillogó szemét.
Gyere vissza, Jack, gondolta, kérlek, gyere vissza, mert ha nem jössz hamar, már nem fogsz itt találni. Kérlek, Jack, kérlek, gyere haza!
Becsukta a szemét, és megpróbált elaludni.

4

A buzogányt tartó lovag megingott, majd az is felrobbant. Az utolsó felemelte harci kalapácsát... és aztán egyszerűen szétesett a mozdulattól. Jack ott állt a roncshalmaz közepén, még mindig nem tudta abbahagyni a nevetést, majd lepillantott Speedy pengetőjére, és azonnal belefagyott a jókedv.
Mostanra teljesen sötét sárgává vált, a halvány repedések elmélyültek és teljesen behálózták a kis pengetőt.
Ne foglalkozz vele, Utazó Jack! Menj csak tovább! Szerintem lesz még egy-két ilyen sétáló konzervdoboz előtted. Ugye megküzdesz azokkal is?
– Megküzdök, ha kell – mormogta Jack hangosan.
Jack félrerúgott egy mellvértet meg egy sisakot, és újra elindult a hall felé. A szőnyeg cuppogott a talpa alatt. Elért a hallba, és gyorsan körülpillantott.
JASON! GYERE HOZZÁM! JASON! GYERE HOZZÁM!, énekelte a Talizmán.
Jack elindult felfelé a lépcsőn. Félúton felnézett, és látta, hogy a lépcső tetején ott áll az utolsó lovag, és rá vár. Hatalmas termetű volt, legalább két méter harminc lehetett; páncélja és tollforgója is fekete volt, és kegyetlen, vörös ragyogás látszott ki sisakjából. Egyik kezében hatalmas buzogányt tartott.
Jack egy pillanatra megdermedt, de aztán újra elindult felfelé.

5

A legrosszabbat hagyták utoljára, gondolta Jack, és miközben felfelé lépkedett a lovag felé
átment
újra
Jasonbe. A lovagon még mindig fekete páncél volt, de más fajta. A sisakrostélya fel volt tolva, és láthatóvá tette a legöregebb arcot, amit Jason valaha is látott. Arcát sebek borították – alighanem túl közel merészkedett azokhoz a tűzgolyókhoz az Elátkozott Világban, gondolta Jack.
Más alakok mentek el mellette a lépcsőn, de nem látta őket rendesen. Ujjait a széles korláton futtatta, amely nem nyugat-indiai mahagóniból készült, hanem territóriumokbeli vasfából. Frakkos férfiak, elegáns estélyibe öltözött nők lépkedtek el mellette, hatalmas frizurájuk tökéletesen feltornyozva; ezek az emberek gyönyörűek voltak, de átkozottak – legalábbis az élők mindig ezt gondolják a kísértetekről. Mi másért rettegnének annyira az élők a kísértetekről szóló történetektől?!
JASON! HOZZÁM!, énekelte a Talizmán, és egy pillanatra minden valóságtöredék még apróbb szilánkokra tört; Jason nem átment, hanem átzuhant a világokon, mint mikor valaki alatt beszakad a korhadt padló, és leesik az alatta lévő emeletre. Gyorsan követték egymást a világok, de Jason nem érzett félelmet. Megfordult ugyan benne, hogy esetleg most már soha nem fog tudni kiszállni ebből a zuhanásból, soha nem jut vissza a saját világába, hanem elvész a világok között – de azonnal elvetette magától a gondolatot. Mindez egyetlen pillantás alatt történt Jasonnel
(és Jackkel)
kevesebb idő alatt, mint amennyi a lábának ahhoz kellett, hogy egyik lépcsőfokról a másikra lépjen. Vissza fog jönni, mert ő egyedi, és valószínűtlennek tartotta, hogy egy egyedi lény elveszhessen, hiszen minden világban van helye. De nem létezem mindegyikben egyszerre, gondolta Jason
(Jack).
Ez a lényeg, ez a különbség. Valószínűleg túl gyorsan zuhanok át mindegyiken, hogy rendesen lássak, és minden világban hangrobbanás követhet, ahogy egy ezredmásodpercre szétnyílik előttem, majd összecsukódik mögöttem a levegő.
A világok közül sokban a fekete hotel fekete rom volt – ezek azok lehettek, gondolta Jason, ahol az eredendő gonosz, mely most a Territóriumokat és Kaliforniát ostromolja, már elérte célját. Az egyikben a dübörgő óceán halott zöld volt és az ég hozzá hasonló beteg színű. Egy másik világban egy akkora repülő állatot látott, mint egy pótkocsis kamion, és úgy csapott le a földön valamire, mint egy sólyom. Úgy ragadta meg a kis állatot, mint egy nyulat, és csőrében tartva a véres dögöt, nagy szárnycsapásokkal felemelkedett.
Át... át... át... A világok úgy villantak fel a szeme előtt, mint a profi kártyás által kevert pakli lapjai.
Megint itt volt a hotel és a fekete lovag legalább fél tucat változatban, de mindegyiknek ugyanaz volt a szándéka, és alig különböztek egymástól, akár csak a rivális autógyárak új modelljei. Itt egy fekete sátor volt, melyet penészes vászon szaga töltött meg – rengeteg lyuk volt rajta, melyeken a nap bizarr sugarakban sütött be. Ebben a világban Jack/Jason egy kötélhágcsón mászott felfelé, és a lovag egy hatalmas fakosárban állt a feje fölött, és miközben Jack/Jason felfelé mászott, újra átment egy másik világba... és újra... és újra...
Itt az egész óceán lángolt, aztán a hotel akkora volt, mint maga Point Venuti, és félig ellepte az óceán. Egy pillanatig liftben érezte magát, mely lassan emelkedik a fönti csapóajtó felé, ami fölött a lovag tornyosul. Aztán egy meredek úton haladt felfelé, melynek végében egy mérgeskígyó sziszegett felé vadul, hosszú, fekete testén hatalmas sebek tátongtak.
Mikor jutok már mindennek a végére? Mikor hagyom már abba a zuhanást, és tűnök el a feketeségben?
JACK! JASON! hívta a Talizmán minden világban. HOZZÁM!
És Jack ment tovább a Talizmán felé, és úgy érezte magát, mint aki hazaérkezik.

6

Igaza volt, látta: mindössze egyetlen lépcsőfokot haladt. De a valóság újra megtréfálta. A fekete lovag – az ő fekete lovagja, Jack Sawyer fekete lovagja – elzárta a lépcső tetejét. Felemelte a buzogányát.
Jack félt ugyan, de nem állt meg. Felemelte Speedy pengetőjét.
– Nincs kedvem veled szórakozni – mondta Jack. – Jobban teszed, ha eltűnsz az utam...
A fekete lovag lecsapott a buzogánnyal. Jack oldalra ugrott, s a buzogány pontosan ott hasította szilánkokra a lépcsőt, ahol egy pillanattal korábban állt.
Az alak kirántotta a buzogányt a lépcsőből. Jack egyetlen ugrással két lépcsőt haladt felfelé. Speedy pengetőjét még mindig mutató- és hüvelykujja között tartotta, de a pengető hirtelen elporladt a kezében. Egyszerűen apró porszemcsékre esett szét, halványsárga elefántcsontesőt hullatva tornacipőjére. Jack bambán bámulta a cipőjét.
Halott nevetés harsant fel.
A lovag páncélkesztyűs kezeivel újra a magasba emelte a buzogányt. A szemnek vágott résen keresztül forrószempár meredt Jackre. Jack úgy érezte, mintha valaki összevissza karmolta volna az arcát egy forró, hegyes tárggyal.
Újra felharsant a halott nevetés – fül számára hallhatatlanul, amin Jack nem is csodálkozott, hiszen biztos volt benne, hogy ez a páncélzat is üres belül, csakúgy, mint a többi, mindössze egy gonosz lélek van benne, akinek a nevetését csak a fejében hallhatja. Elvesztél, fiú! Tényleg azt hitted, hogy megijedek attól a mókás kis valamitől?!
A buzogány újra lecsapott, ezúttal ferdén, és Jack épp idejében szakította el tekintetét a vörös ragyogástól, hogy le tudjon bukni. Érezte, ahogy a buzogány szögecsei végigfésülték a haját, mielőtt az ütés kiszakított egy jó méteres átmérőjű darabot a falból.
Fémes nyikorgás hallatszott, ahogy a lovag előrehajolt, hogy kiszabadítsa a buzogányt a falból, és újra ütésre emelje.
Jack, nem volt szükséged a varázsitalra, hogy át tudj menni a Territóriumokba, és nincs szükséged a pengetőre sem, hogy elbánj ezzel a szabadon mászkáló konzervdobozzal!
A buzogány süvöltve hasította a levegőt – ssshhh! Jack hátrahőkölt, és behúzta a hasát, vállában felsikoltottak a sérült izmok, ahogy az egész testét megfeszítette az erőlködéstől.
A buzogány alig egy centivel húzott el a mellkasa előtt, majd a fal még egy hatalmas darabját apró fogpiszkálókká változtatta. Jack igyekezett visszanyerni az egyensúlyát, s közben egy néma burleszkfilm szereplőjének érezte magát. Bal kezével a szétroncsolt fal felé kapott, hogy visszanyerje az egyensúlyát, de két körme alá is szálka fúródott. A fájdalom olyan hirtelen és erős volt, hogy Jack azt hitte, kiugranak a szemgolyói. Aztán a jobb kezével végre sikerült megtámaszkodnia, és ellépett a lyuktól.
A varázslat BENNED van, Jack, hát nem jöttél még rá?!
Egy pillanatig csak állt egy helyben, majd újra elindult felfelé, az üres vasarcot bámulva.
– Jobb lenne, ha eltűnne, Sir Gawain!
A lovag furán elegáns mozdulattal meghajtotta magát, mintha azt mondaná: „Elnézést, fiam... lehetséges, hogy tényleg hozzám szóltál?” Majd újra megpörgette a buzogányt.
Lehet, hogy Jacket eddig elvakította a félelem, és ezért nem vette észre, mennyire lassú ez a pörgetés, és milyen kiszámítható az ütés helye. Biztosan rozsdásak az illesztései, azért ilyen lassú, gondolta, mindenesetre belépett a pörgő buzogány alatt a lovaghoz.
Lábujjhegyre állt, felnyúlt, és mindkét kezével megragadta a sisakot. A fém meleg volt, mint egy lázas ember arca.
– Takarodj a föld színéről! – mondta halk, nyugodt, szinte társalkodó hangon. – Az ő nevében utasítalak!
A sisak alatt ragyogó vörös fény azonnal kialudt, mintha csak szél fújta volna el, és a sisak súlya hirtelen Jack kezére nehezedett, mert már nem volt, ami tartsa belülről. A páncélos lovag megszűnt létezni.
– Meg kellett volna ölnöd mind a két Ellis testvért! – mondta Jack és eldobta az üres sisakot. Az nagy csörrenéssel esett le a földre, és úgy gurult odébb, mint egy játék labda. A hotel mintha összehúzódott volna.
Jack az első emeleti folyosó felé fordult, és végre fényt látott; tiszta, tiszta fényt, mint azon a napon, amikor a repülő férfiakat látta. A folyosó végén itt is csukott kétszárnyú ajtók voltak, de elég fény szűrődött ki alattuk és fölöttük, valamint a rajtuk lévő repedéseken ahhoz, hogy Jack megállapíthassa: a teremben lévő fénynek igencsak erősnek kell lennie.
Nagyon akarta már látni ezt a fényt, ennek a fénynek a forrását, hiszen akkora utat tett meg érte, annyi keserű sötétségen kellett átjönnie, míg elért idáig.
Az ajtók nehezek és vastagok voltak. Fölöttük kopott, de még mindig tökéletesen kivehető betűkkel a következő felirat állt:

TERRITÓRIUMOK BÁLTEREM

– Hé, anyu! – mondta Jack Sawyer, miközben a fény felé sétált a folyosón. Boldogság ragyogta be a szívét – szivárványt érzett, szivárványt, szivárványt! – Hé, anyu! Azt hiszem, megérkeztem. Tényleg itt vagyok!
Ezzel óvatosan, szinte áhítattal megfogta a kétszárnyú ajtó mindkét kilincsét, és lenyomta őket. Kitárta az ajtót, és közben tiszta, fehér fény zúdult felfelé néző, csodálkozó arcára.

7

Napfény Gardener éppen akkor nézett vissza a partra, amikor Jack legyőzte az utolsó lovagot is. Tompa durranást hallott, mintha valahol dinamit robbant volna a hotelben. Ugyanabban a pillanatban éles fény villant fel az Agincourt első emeleti ablakaiban, és az összes szélkakas egyszerre megállt.
Gardener úgy nézett ki, mint valami őrült zsaru egy akciófilmből. Fekete golyóálló mellényt húzott fehér ingére, és egyik vállára akasztva egy adó-vevő rádiókészletet cipelt magával, melynek vastag, hosszú antennája előre-hátra lengett Gardener mozgását követve. Másik válláról egy Weatherbee 360-as lógott, vadászpuska volt, de majdnem akkora, mintegy légvédelmi fegyver, láttára bármelyik második világháborús katonának kicsordult volna a nyála az irigységtől. Gardener hat évvel ezelőtt vette, amikor bizonyos események miatt jobbnak látta, ha megválik korábbi vadászpuskájától. A Weatherbee puha zebrabőr tokja az egyik fekete Cadillac csomagtartójában volt, a fia holtteste mellett.
– Morgan!
Morgan nem fordult meg. Nagy, fekete szikla mögött állt, alig tíz méterre attól a sziklától, melynél Speedy Parker, azaz Parkus feküdt. Parkusként egyszer utasítást adott Orrisi Morgan megbélyegzésére – azóta is vörös hegek húzódtak Morgan nagy, fehér combjának belsején. Ez volt az árulók jele a Territóriumokban. Csak Laura királynő személyes jóindulatának köszönhette, hogy ezek a hegek nem az arcán futottak végig, hanem a combján, ahol mégis jobban eltakarja a ruha. Morgan – mind az egyik, mind a másik – nem szerette meg jobban a Királynőt ezért a beavatkozásért... de gyűlölete Parkus iránt, aki a korábbi összeesküvést is leleplezte, határtalan lett.
És most Parker/Parkus arccal a homokban fekszik a parton, fejét undorító sebek borítják, és vér csöpög a füléből.
Morgan azt kívánta, hogy Parker még éljen, még szenvedjen, de mikor Gardenerrel körülbelül öt perce megérkeztek a sziklákhoz, Parker még egy utolsót vonaglott, s azóta meg se moccant.
Mikor Gardener a nevén szólította, azért nem fordult meg, mert örömét lelte legyőzött ellenségének látványában. A bosszú édes; bárki is mondja az ellenkezőjét, nagyon téved.
– Morgan! – pisszegte Gardener. Morgan ezúttal megfordult.
– Mi van?
– Nézd! A hotel teteje!
Morgan észrevette, hogy a hotel tetején eddig folyamatosan forgó-pörgő szélkakasok, melyek teljesen semmibe vették a természettörvényeit, most mind mozdulatlanul állnak. Ugyanebben a pillanatban a föld megrázkódott a talpuk alatt, majd ismét mozdulatlanná dermedt. Olyan volt, mintha egy elképzelhetetlen méretű szörnyeteg éppen ébredezne sok éve tartó, hibernált álmából. Morgan először azt hitte, hogy csak képzelődött, de Gardener kitágult szemeit látva tudta, hogy nem így van. Fogadni mernék, hogy most azt kívánod, bárcsak maradtál volna Indianában, Gard!, gondolta Morgan. Ott bezzeg nincsenek földrengések, mi?!
Néma fény villant fel újra az Agincourt összes ablakában.
– Mit jelent ez, Morgan? – kérdezte Gardener rekedt hangon, A fia halála felett érzett őrült dühe most először engedett utat a saját élete iránti aggodalomnak. Morgannek ez nem tetszett, de tudta, hogy bármikor újra fel tudja korbácsolni benne azt az őrült dühöt. Most viszont nem akart ezzel foglalkozni, minden energiájával a legfontosabb dologra koncentrált: Jack Sawyerre, aki idegesítő kis vakarcsból élete legnagyobb problémájává nőtte ki magát.
Gardener rádiója megszólalt.
– Vörös Vezér Négyes a Napfény Embernek! Napfény Ember!
– Itt a Napfény Ember, Vörös Vezér Négyes – felelte Gardener. – Mi újság?
Gyors egymásutánban Gardener négy izgatott jelentést kapott, és mindenki ugyanazt jelentette. Semmi olyat nem mondtak, amit ők maguk is ne láttak vagy éreztek volna, ezért Gardener gyorsan lerendezte az embereit. „Vége”, mondta minden beszélgetés végén, és Morgannek az jutott eszébe, hogy ezzel az ügybuzgalommal akár egy katasztrófafilmben is szerepelhetne.
De ha ez, megnyugtatja őt, csak csinálja, gondolta Morgan. Addig sem kell a kérdéseire válaszolnom! Most, hogy jobban belegondolt, lehetségesnek tartotta, hogy Gardener nem is akar választ hallani a kérdéseire, talán pont ezért játszik inkább a rádiójával.
Az Őrök meghaltak. Ezért álltak le a szélkakasok, ezt jelentették a villogások. A Talizmán nincs Jacknél... legalábbis még nincs. Ha nála lenne, Point Venuti tényleg vad táncba kezdene. És most először Morgan lehetségesnek tartotta, hogy Jack mégiscsak megszerzi... hogy így volt elrendelve: a fiú meg tudja szerezni a Talizmánt. De ez nem félemlítette meg.
Keze a nyakához szaladt, és megérintette a kis kulcsot.
Gardener kifogyott a mondanivalóból és a hallgatnivalóból. Visszatette a vállára a rádiót, és kerek, ijedt szemekkel nézett Morganre. Mielőtt egy szót is szólhatott volna, Morgan bátorítóan a vállára tette a kezét. Ha képes szeretetet érezni szerencsétlen, halott fián kívül még valaki iránt, akkor eziránt a férfi iránt szeretetet érez – kifacsarodott, furcsa szeretetet. Hosszú utat tettek meg, mind Orrisi Morganként és Osmondként, mind pedig Morgan Sloatként és Robert „Napfény” Gardenerként.
A vállán lógó vadászpuskához nagyon hasonlóval lőhette le Phil Sawyert Utahban Gardener.
– Figyelj, Gard – mondta nyugodtan. – Győzni fogunk.
– Biztos vagy benne, Morgan? – suttogta Gardener. – Azt hiszem, legyőzte az Őröket. Tudom, hogy őrültségnek hangzik, de tényleg azt hiszem... – Elhallgatott, szája sarka veszettül remegett, fogával szorosan ráharapott alsó ajkára.
– Győzni fogunk – ismételte meg Morgan ugyanazon a nyugodt hangon, és komolyan is gondolta. Eltöltötte a predesztináció tiszta érzése. Annyi évet várt erre a pillanatra; a megérzései eddig jók voltak, akkor most is jónak kell lenniük. Jack a Talizmánnal a kezében fog kijönni a hotelből. A Talizmán minden hatalom birtokosa... de törékeny.
A Wheatherbee vadászpuskára nézett, majd újra megérintette a nyakában a kis kulcsot.
– Fel vagyunk szerelve, hogy elbánjunk vele, amikor kijön – mondta Morgan, majd hozzátette: – Bármelyik világban. De nagyon fontos, hogy ne veszítsd el a fejed, Gard! Maradj szorosan mellettem!
A reszkető ajkak kiegyenesedtek egy pillanatra.
– De Morgan, hát persze hogy...
– Ne felejtsd el, ki ölte meg a fiadat! – mondta halkan Morgan.
Abban a pillanatban, amikor Jack Sawyer belevágta az égő érmét a szörnyeteg fejébe a Territóriumokban, Reuel Gardenerre, akinek hatéves kora óta enyhe epilepsziás görcsei voltak (Osmond fián is hatéves korában mutatkoztak először az úgynevezett elátkozottvilág-betegség első tünetei), hirtelen rátört a roham egy Farkas vezette Cadillacben útban Illinois-tól Kalifornia felé.
Görcsökben fetrengve, lilára színeződve halt meg Napfény Gardener karjaiban.
Gardener szeme benedvesedett.
– Ne felejtsd el! – ismételte meg Morgan lágy hangon.
– Rossz – suttogta Gardener. – Minden fiú. Minden fiú rossz. De legfőképpen az a fiú.
– Pontosan! – értett egyet Morgan. – És ezt ne felejtsd el! Meg tudjuk állítani, de el kell intéznünk, hogy a szárazföldön jöjjön ki a hotelból!
Levezette Gardenert ahhoz a sziklához, ahol Parker feküdt. Legyek – nagy, albínó legyek – ültek a halott néger hátán. Morgan örült ennek is. Ha lett volna utazási magazin legyek számára, Morgan szívesen berakott volna egy invitáló hirdetést Parkerre vonatkozóan. Gyertek! Gyertek mind! Majd lepetéznek a húsában, és a férfi, aki megbélyegeztette az Ikrét, férgeket segít majd életre. Ez jó, nagyon jó. A móló felé mutatott.
– A csónak ott van alatta – mondta. – Úgy néz ki, mint egy ló, isten tudja, miért, de úgy néz ki. Ott van a móló árnyékában. Biztos vagyok benne, hogy ott van. Te mindig is nagyon jó lövő voltál, Gard, neked ez nem okozhat problémát! Nyomj bele néhány golyót, Gard! Süllyeszd el azt a kibaszott csónakot!
Gardener levette a válláról a vadászpuskát, és belenézett a távcsövébe. Jó sokáig tanulmányozta rajta keresztül a móló alatti árnyékot.
– Megvan! – suttogta Gardener győztes hangon, és a ravaszra helyezte az ujját. Tüzelt. Újra tüzelt. Majd elégedett vigyorral leengedte a puskát.
– Elkaptam – mondta. Újra magabiztos volt az arca, úgy mosolygott, mint mikor visszatért Utah állambeli megbízatásából. – Akarod látni? – Morgan felé nyújtotta a puskát.
– Nem – mondta Sloat. – Ha azt mondod, hogy eltaláltad, akkor eltaláltad. Most már biztosan a szárazföld felől fog kijönni, ott pedig csak egy kijárat van. Azt hiszem, nála lesz az, ami már olyan sok éve az utunkban áll.
Gardener csillogó szemekkel nézett rá.
– Szerintem menjünk fel oda. – Morgan az öreg kerítés mögé mutatott. Alig pár méterre attól a helytől, ahol annyi, de annyi időt töltött el a hotelt bámulva, miközben azon merengett, hogy mi lehet a bálteremben.
– Rendb...
A föld ekkor morogni és rázkódni kezdett a talpuk alatt... az a hatalmas teremtmény felébredt; morogva rázta ki magából a hosszú álmot.
Ugyanebben a pillanatban vakító fény töltötte meg az egész Agincourt Hotelt – mintha több ezer nap ragyogott volna benne. Az ablakok kirobbantak a helyükről. Üvegeső hullott a környékre.
– EMLÉKEZZ A FIADRA, ÉS KÖVESS ENGEM! – kiáltotta Morgan Gardenernek. A predesztináció érzése most még tisztábban ragyogott fel benne; tiszta volt és tagadhatatlan. Győzni fog – győznie kell!
A két férfi elkezdett futni a parton a kerítés felé.

8

Jack óvatosan, tele kíváncsisággal lépkedett a bálterem padlóján. Felfelé nézett, szeme csillogott. Arca tiszta, fehér ragyogásban fürdött, melyben minden szín benne volt – a napfelkelte színei, a naplemente színei, a szivárvány színei. A Talizmán fölötte lebegett a levegőben, és lassan forgott.
Egy kristálygömb volt, körülbelül egy méter átmérőjű, de olyan erősen ragyogott, hogy képtelenség volt pontosan megmondani a méretét. Halvány vonalak szabdalták a felületét, mintha hosszúsági és szélességi fokok lettek volna... És miért ne?!, gondolta Jack még mindig kábán a ragyogástól és az áhítattól. Ez a gömb a világ – MINDEN VILÁG – mikrokozmosza. Sőt több: az összes lehetséges világok tengelye.
Énekel; forog; ragyog.
Jack csak állt alatta, élvezte meleg jóságát, erejét és tisztaságát; úgy állt ott, mintha álmodna, miközben érezte, hogy ereje átáramlik belé, mint a meleg tavaszi eső ereje a milliónyi apró magba. Hatalmas öröm áradt szét benne, és Jack Sawyer mindkét kezét fölszegett arca fölé emelte, és nevetett, nevetett mérhetetlen örömében.
– Gyere hát hozzám! – kiáltotta és
átment
(át? keresztül?)
Jasonbe.
– Gyere hát hozzám! – kiáltotta ismét a Terrritóriumok édesen daloló nyelvén; nevetve kiáltotta, de könnyek patakzottak szeméből. Majd megértette, hogy a küldetés a másik fiúval kezdődött, így vele is kell hogy véget érjen, tehát elengedte
magát,
és visszament
Jack Sawyerbe.
Fölötte a Talizmán megremegett a levegőben, lassan forgott, miközben szórta fényét és melegét; a jóság és tisztaság érzését.
– Gyere hozzám!
A Talizmán ereszkedni kezdett a levegőben.

9

Így oly sok hét után, annyi veszélyes kaland és reménytelenség és sötétség után; barátok elvesztése és megtalálása után; annyi átéhezett nappal és szénakazalban töltött éjszaka után; a sötétség démonjaival való viaskodás után – mindezek után a Talizmán leereszkedett Jack Sawyerhez.

Jack figyelte, ahogy ereszkedik lefelé, és bár nem akart elfutni, tökéletesen tisztában volt vele, hogy most a világok egyensúlya a tét. Valóban létezik-e Jason? Laura királynő fiát megölték; kísértet volt csak, akinek a nevével áldottak és átkozódtak az emberek a Territóriumokban. Jack mégis úgy döntött, hogy valódi. Az ő küldetése a Talizmán megszerzéséért, mely eredetileg Jason küldetése lett volna, egy kis időre feltámasztotta Jasont – Jacknek tényleg volt Ikre, ha nem is élő ember. Viszont ha Jason kísértet, mint ahogy a lovagok is azok voltak, akkor lehet, hogy végleg el fog tűnni, amint a ragyogó földgömb megérinti kinyújtott ujjait. Jack újra megölné őt.
Ne aggódj, Jack, suttogta egy meleg, tiszta hang.
És a Talizmán ereszkedett lefelé, a földgömb, a világ, az összes világ – győzelem volt, melegség és jóság, a sötétség fölött aratott diadal. És nagyon törékeny volt, hiszen a jóság mindig törékeny.
Ahogy ereszkedett lefelé, világok forogtak a feje körül. De most nem zuhantak át a valóság különböző rétegein, hanem a valóságok összefüggőképet alkottak, mint a kötött pulóver
(valóság)
szemei.
A világok univerzumáért nyújtod fel a kezed, a jó kozmoszáért, Jack – hallotta az apja hangját. Ne ejtsd el, fiam! Jason szerelmére, el ne ejtsd!
Világok világok hátán, egyik tiszta, másik gonosz, mindegyik felvillant egy pillanatra a kristály gömb meleg fényében. A Talizmán lassan ereszkedett Jack Sawyer reszkető, kinyújtott ujjai felé.
– Gyere hozzám! – kiáltotta a fiú ugyanúgy, ahogy a Talizmán énekelt. – Gyere hozzám!
Egy méterrel volt az ujjai fölött, betakarva őket meleg, gyógyító fényével; aztán fél méterre; húsz centire. Megtorpant egy pillanatra, egy helyben forgott, és Jack látta a kontinenseket, az óceánokat, a hegycsúcsokat és a nagyobb folyókat. Megtorpant... majd lassan belecsúszott a felé nyújtott kezekbe.

NEGYVENHARMADIK FEJEZET
Hírek mindenhonnan

1

Lily Cavanaugh, aki görcsös álomba süllyedt, miután azt képzelte, hogy Jack hangját hallotta a folyosóról, most feszülten ült az ágyán. Hetek óta először szín költözött sápadt arcbőrére. Szeme reménnyel telve csillogott.
– Jason? – hebegte, majd megdermedt; ez nem az ő fiának a neve! De álmában, amiből ebben a pillanatban riadt fel, Jasonnek hívták a fiát, és az álomban ő is valaki más volt. A fájdalomcsillapító hatása! Az kell hogy legyen. A fájdalomcsillapítótól most már hallucinálni kezd. Nagyszerű!
– Jack? – szólalt meg újra. – Jack, hol vagy?
Semmi válasz... de Lily érezte őt, most először biztos volt benne, hogy még mindig életben van. Hosszú, hosszú idő óta először jól érezte magát.
– Jack – mondta, és megfogta a cigisdobozt. Egy pillanatig csak nézte, majd heves mozdulattal a szoba másik sarkába repítette. A doboz pont a kandalló tetején felhalmozott dolgokra esett, amiket úgyis aznap akart elégetni. – Azt hiszem, most hagytam abba a dohányzást másodszorra életemben. De most végleg, Jack! Tarts ki, kölyök! Anya nagyon szeret téged!
És nem tudta volna megmagyarázni, miért kezdett el vigyorogni, mint egy eszelős.

2

Donny Keegan, aki a Napfény Otthon konyhájában volt szolgálatos, amikor Farkas kiszabadult a dobozból, túlélte azt a borzasztó éjszakát, de George Irwinson, a párja nem volt ilyen szerencsés. Donny most egy hagyományos árvaházban volt Muncie-ban. Bár a legtöbb fiúnak éltek a szülei, azért volt néhány árva is a Napfény otthonban. Gardenernek kellettek, hogy igazolja az otthon létezését az állam felé.
Donny éppen az emeleti folyosót mosta fel szokásos kábulatában, mikor hirtelen felnézett, és ködös szemei egyszerre kitisztultak és kikerekedtek. Kint, ahol a fehér felhőkből eddig hó hullott a fáradt, decemberi földekre, hirtelen felszakadt a felhőzet nyugaton, és széles napsugarakat engedett a földre, – széles, gyönyörű sugarakat.
– Igazad van, tényleg szeretem! – kiáltotta Donny Keegan győzedelmes mosollyal. Donny Ferd Janklow-hoz kiáltott, bár a nevét már régen elfelejtette. – Mert ő gyönyörű, és én TÉNYLEG szeretem!
Donny felharsantotta idióta, nyihogó nevetését, csakhogy most még ez a nevetés is majdnem gyönyörű volt. Néhány fiú kijött a szobájából, és csodálkozva nézte Donnyt. Arca fürdött az ablakon betűző szivárványos napsugárban, és az egyik fiú később megsúgta a barátjának, hogy abban a pillanatban Donny Keegan olyan volt, mint Jézus.
A pillanat elmúlt, a felhők összezáródtak a furcsa lyuk fölött, és aznap estére a havazás a tél első igazi hóviharává erősödött. Donny tudta – egy röpke pillanatra tényleg tudta –, hogy mit is jelentett az a boldog és győztes érzés, ami aznap eltöltötte. Aztán gyorsan elfelejtette, de magát az érzést sosem tudta elfelejteni, az mindig vele maradt, az édes szeretet és tisztaság érzése, az a pillanatnyi eksztázis örökre elkísérte.

3

Fairchild bíró, aki a Napfény Otthonba küldte Jacket és Farkast, már nem volt bíró, és csak az utolsó fellebbezés elutasítására várt, hogy beköltözzön a börtönbe. Már meg se fordult a fejében, hogy megúszhatja, és azt is tudta, hogy nem egy-két évet kell ülnie. Lehet, hogy ott tölti egész hátralévő életét. Öreg ember volt, nem is túl egészséges... legalább a hullákat ne találták volna meg!
Megpróbálta megőrizni a derűjét az egész ügy alatt, de most, otthoni dolgozószobájában ülve, zsebkésével a körmeit tisztogatva, mélységes depresszió hatalmasodott el rajta. Hirtelen felemelte a bicskát a körmétől, és a jobb orrlyukába tette. Keze megállt egy pillanatra.
– A francba, miért ne?! – suttogta, és felnyomta a bicskát az orrába, egészen az agyáig.

4

Smokey Updike ugyanazon a helyen ült, és ugyanúgy az elszámolását csinálta, mint aznap, amikor Jack Sawyer besétált az Oatley Sörbárba. Csak annyi volt a különbség, hogy most kora este volt, és Lori már az első vendégeket szolgálta ki. A zenegép valami szokásos, nyálas nótát harsogott.
Az egyik pillanatban még minden tökéletesen rendben volt, a következőben Smokey Updike megmerevedett ültében, kis papírcsákója hátrabukfencezett a fejéről. Mindkét kezével a mellkasa bal feléhez kapott, ahol a szúró fájdalom az elviselhetetlenségig fokozódott.
Ugyanebben a pillanatban a sütő hatalmas zajjal hirtelen szétrobbant. Egyik darabja nekicsapódott a plafonról lógó Busch neonreklámnak, és letépte onnan. Azonnal gázszag töltötte meg a söröző légterét. Lori felsikoltott.
A zenegép egyre gyorsabban és gyorsabban pörgette a lemezt, a korábbi női hang elviselhetetlen sikollyá vadult, majd egy pillanattal később a zenedoboz teteje felrepült a levegőbe. Színes üvegcserepek hullottak mindenfelé, ahogy szétrobbant a zenegép.
Smokey lenézett a számológépére, és látta, hogy egy szó villog rajta:

TALIZMÁN - TALIZMÁN - TALIZMÁN - TALIZMÁN

Aztán szétrobbantak a szemgolyói.
– Lori! Kapcsold ki a gázt! – kiáltotta az egyik vendég, azzal felpattant, és Smokey felé fordult. – Mondd meg neki... – Azonnal elhalt a hangja, amikor meglátta, hogy patakokban ömlik a vér Smokey arcából, ott, ahol egy perccel korábban még a szemei voltak.
Egy másodperccel később az egész Oatley Sörbár felrobbant, és mire a tűzoltóság kiért, majdnem az egész belváros lángokban állt.
Nem nagy veszteség, gyerekek, mondjátok, hogy ámen!

5

A Thayer Iskolában, ahol mindig minden rendben ment (kivéve egy rövid időszakot, amire csak kellemetlen rémálomként emlékeztek az iskola tanulói), éppen elkezdődött az aznapi utolsó óra.
Míg Indianában hó szállingózott, itt Illinois-ban sűrű eső hullott. A diákok álmodozva, fagyosan ültek a termekben.
Hirtelen megszólaltak a kápolna harangjai. Fejek emelkedtek fel. Szemek nőttek nagyra. Az egész Thayer Iskola újra kezdte álmodni közös rémálmát.

6

Etheridge matematikaórán ült, és tekintetét vakon a magyarázó tanárra függesztette, miközben keze ritmusosan járt nadrágjában. Az a helyes kis pincérnő járt az eszében, akivel délután megint összefekhet. Harisnyanadrág helyett harisnyatartót hordott, és nem volt semmi ellenvetése, hogy magán hagyja, míg szerelmeskednek. Hirtelen Etheridge az ablak felé pillantott, és teljesen elfeledkezett a hosszú lábú kis pincérnőről. Sloat jutott az eszébe. Az élére hajtogatott kis Richard Sloat, aki akár idegesítő is lehetett volna állandó precizitásával, de valahogy mégsem volt az. Arra gondolt, vajon jól van-e Richard. Valamiért úgy érezte, hogy Richard Sloat, aki négy napja lógott meg az iskolából, nincs túl jól.

Az igazgatói irodában Mr. Dufrey egy George Hatfield nevű fiú elbocsátását tárgyalta éppen a fiú roppant mérges – és roppant gazdag – apjával, amikor megszólaltak a kápolna harangjai. Mikor elhallgattak a harangok, Mr. Dufrey a földön találta magát négykézláb, ősz haja a szemébe lógott, nyelve hosszan kilógott szájából. Hatfield az ajtóhoz lapult, és mérgét jeges félelem váltotta fel. Mr. Dufrey a szőnyegen hempergett, és úgy ugatott, mint egy kutya.

Víziló Albert éppen csemegéznivalót vett magának, amikor megszólaltak a harangok. Megdermedt, az ablak felé nézett, és olyan képet vágott, mint amikor valakinek nem jut eszébe valami, ami nagyon fontos lenne. Megvonta a vállát, és a nagy zacskó chipsre fordította a figyelmét. Kikerekedtek a szemei, ahogy kinyitotta a zacskót. Úgy látta – egyetlen pillanatra csak, de úgy látta –, hogy a zacskó nyüzsgő, fehér férgekkel van teli.
Ájultan esett össze.
Mikor magához tért, és minden bátorságát összeszedve újra belenézett a zacskóba, látta, hogy az egész csak hallucináció volt. Hát persze! Mi más?! Ennek ellenére az eset mély nyomot hagyott benne, és ezentúl minden egyes zacskó chips, tábla csoki, csomag cukorka először egy nagy kupac fehér féregként jelent meg előtte. Tavaszra Albert leadott tizenkét kilót, a Thayer teniszcsapatában játszott, és végre elvesztette a szüzességét. Albert boldog volt, mint még soha. Életében először úgy érezte, hogy most már az anyja szeretetét is el tudja viselni valahogy.

7

Mindannyian körülnéztek, amikor a harangok megszólaltak. Néhányan felnevettek, mások megdermedtek, és megint mások elsírták magukat. Kutyavonítást lehetett hallani, ami azért volt furcsa, mert az iskola területére nem lehetett kutyákat behozni.
A harangok nem a szokásos monoton dallamot játszották, és a következő iskolaújságban annak a feltételezésnek adtak hangot, hogy valamelyik nagyokos a karácsonyra gondolva átprogramozta a harangokat irányító számítógépet.
A „Csendes éj” szólalt meg.

8

Bár már túl öregnek tartotta magát a terhességhez, Farkas anyjának nem jött meg a menstruációja az Átváltozás alatt úgy tizenkét hónappal korábban. Három hónappal ezelőtt hármas ikreknek adott életet, egy kisfiúnak és két kislánynak. A szülés nehéz volt, és a tudat, hogy egyik fia éppen haldoklik, nem könnyítette meg a helyzetét. Tudta, hogy az a fiú átment a Másik Helyre, hogy megvédje a csordát, és ott is fog meghalni a Másik Helyen, és ő soha többet nem fogja látni. Ez nagyon fájt neki, és szülés közben legalább annyira sírt fia elvesztése miatt, mint a fájdalomtól.
Mégis, most, hogy a telihold fényében magához szorította három csecsemőjét, biztos távolságban a csordától, boldogan mosolyogva fordult át a másik oldalára. Magához húzta legkisebb fiát, és nyalogatni kezdte. A kicsi Farkas álmában nyújtózkodott egyet, átkarolta anyja nyakát, és még szorosabban hozzábújt, majd ő is elmosolyodott. A holdfény melegen sütött le rájuk, és körülölelte őket a Territóriumok édes illata.

9

Goslin városában (alig harminc mérföldre Columbustól) egy Buddy Parkins nevű férfi csirkeszart lapátolt a félhomályos csirkeólban. Fehér anyagot kötött az orra és a szája elé, hogy a felkavart por ne jusson a tüdejébe. A levegő ammóniától bűzlött. A szagtól megfájdult a feje. A háta is fájt, mert ő magas volt, a tyúkól meg alacsony. Mindent egybevéve azt lehet mondani, hogy szemét egy munka ez, gondolta. Három fia volt, de mindegyik azonnal eltűnt, ha arról volt szó, hogy a tyúkólat kell kitakarítani.
A kölyök! Jézusom, az a kölyök!
Hirtelen tisztán maga előtt látta annak a fiúnak az arcát, aki Lewis Farrennek nevezte magát, és furcsa szeretet töltötte el iránta. A fiú azt mondta, hogy a nagynénjéhez, Helen Vaughanhoz megy, Buckeye Lake-be; s mikor ő megkérdezte tőle, hogy nem szökött-e meg otthonról, az arcán őszinte jóság és váratlan, csodálatos szépség tükröződött – olyan szépség, melyről Buddynak egy heves nyári vihar utáni szivárvány jutott az eszébe, és a naplemente egy kemény munkával töltött nap végén.
Felegyenesedett, és úgy beverte a fejét a tyúkól tetejébe, hogy könnyes lett a szeme, ennek ellenére szélesen vigyorgott. Istenem, a fiú OTT van, OTT van, gondolta Buddy Parkins, és bár fogalma sem volt, hol van az az „ott”, hirtelen édes, vad érzés töltötte el egy izgalmas utazás érzése, és mióta tizennégy éves korában először fogta meg egy lány apró mellét, soha, de soha nem érezte ezt a mindent elsöprő, vad boldogságot. Nevetni kezdett. Eldobta a lapátot, és míg a tyúkok bambán csodálkozva nézték, ő táncolt a csirkeszarban, ujjait csettintgette, és hatalmasakat nevetett a maszkja alatt.
– Ott van! – kiáltotta Buddy Parkins a tyúkoknak nevetve. – Jesszum pepi, ott van, hát mégis sikerült neki! Ott van, és megszerezte!
Később azt gondolta – nem volt biztos benne, de elképzelhetőnek tartotta –, hogy egyszerűen berúgott az erős szagtól a tyúkólban. De nem! Nemcsak erről volt szó! Egyfajta megvilágosodást élt át... de aztán nem emlékezett pontosan, mi is volt az... Olyasmi lehetett, gondolta, mint annál a brit költőnél, akiről az angoltanárja mesélt egyszer középiskolában: a fickó alaposan beópiumozott, és bódulatában elkezdett írni egy verset valami bordélyházról... csak aztán nem tudta befejezni, amikor elszállt az ópium hatása.
Nem tudta megfogalmazni az akkor érzett örömét, és pláne nem tudta megmagyarázni, de mint Donny Keegan, ő sem felejtette el sosem azt a pillanatot, amikor mérhetetlen öröm töltötte el, és úgy érezte, hogy egy villanásra valami hatalmas fényes fehérséget pillantott meg, amiben benne volt a szivárvány minden színe.

10

Van egy régi Bobby Darin-dal, mely így szól: „És a föld felköhög néhány gyökeret, rajtuk farmerdzseki és csizma vigyétek el őket... vigyétek el őket...” A Cayuga környékén lakó kölykök ezt nagyon találónak érezték volna, ha nem jóval az ő idejük előtt lett volna népszerű a dal. A Napfény Otthon alig több, mint egy hete ürült ki, de a helyi gyerekek máris kísértetháznak nevezték. A hullákra gondolva, melyeket a Távoli Mezőn és a ház tövében találtak, ez nem is csoda. Az ELADÓ tábla még csak kilenc napja volt a ház előtt, de olyan volt, mintha már egy éve ott állna, és az ingatlanügynök már azt fontolgatta, hogy ne szállítsa-e le az ingatlan árát a felére.
De erre már nem maradt ideje. Ahogy az első hópelyhek lehullottak Cayugára (és amikor Jack Sawyer megérintette a Talizmánt több mint háromezer kilométerre), a konyha mögötti gáztankok felrobbantak. A Kelet-Indiana Gázipari Vállalattól járt ott egy munkás úgy egy hete, és kiszivattyúzta az összes gázt a tartályokból, de ennek ellenére felrobbantak. Ugyanabban a pillanatban robbantak fel, mint amikor az Oatley Sörbár is az égbe szállt.
A Napfény Otthon szinte pillanatok alatt porig égett.
Mondjátok, hogy halleluja!

11

Minden világban megmozdult valami, mint amikor egy ébredező állat megmozgatja a tagjait... de Point Venutiban az állat a földben volt; felébredt, és hatalmasakat morgott. Nem is aludt el újra az elkövetkező hetvenkilenc másodpercben a Földrengéstani Intézet kimutatása szerint.
Kezdetét vette a földrengés.

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET
A földrengés

1

Eltelt egy kis idő, mire Jack észrevette, hogy az Agincourt remeg körülötte, de ez nem is meglepő, hiszen el volt telve csodával. Bizonyos szempontból egyáltalán nem volt az Agincourt-ban, nem volt Point Venutiban, nem volt Mendocino megyében, nem volt Kaliforniában, nem volt a Territóriumokban, de mégis ott volt mindenütt, és mint ahogy ott volt a többi, megszámlálhatatlan mennyiségű világban is, mert ő maga volt az összes világ. A Talizmán sokkal több volt, mint ahogy azt az apja elképzelte: nem egyszerűen az összes lehetséges világok tengelye, hanem maga az összes világ – a világok és a köztük lévő űr is.
Ez az egész olyan felfoghatatlan volt, hogy még egy szent tibeti barlanglakót és megbolondított volna. Jack Sawyer mindenhol volt; Jack Sawyer volt minden. A Földtől ötvenezer láncszemmel lejjebb lévő világban szomjan halt egy fűszál egy végeláthatatlan sivatagban egy kontinensen, mely a Földön az afrikai kontinensnek felelt meg; és Jack is meghalt a fűszállal együtt. Egy másik világban sárkányok párosodtak egy felhőn, eksztázisuk tüzes lehelete összekeveredett a hideg levegővel, és óriási felhőszakadás zúdult az alattuk lévő világra. Jack volt a sárkányférfi; Jack volt a sárkánynő; Jack volt a sperma; Jack volt a petesejt. Több millió világegyetemmel arrébb három porszem kavargott az űrben. Jack volt a porszem; és ő volt az űr. Galaxisok keringtek a feje körül, mint kába madarak, mindegyik sorsa bizarr mintaként a felszínébe vésve. Jack boldog fogai beleharaptak egy narancsba; Jack boldogtalan húsa felsikoltott, ahogy a fogak belemartak. Milliónyi porcica volt milliónyi ágy alatt. Kis kenguru volt az anyja erszényében és az anyja nagyokat ugrott a lila mezőn, és szarvasnyi nyulak ugráltak el mellettük. Sonka volt a szögön Peruban és tojás Ohióban, Buddy Parkins tyúkólában. Ő volt a tyúkszarpor Buddy orrában, ő volt a remegő szőr az orrában, amitől Buddy Parkins nemsokára tüsszenteni fog; ő volt a bacilus a tüsszentésben; és ő volt az atom a bacilusban.
Szíve egyet vert, és napok ezrei villantak fel a világegyetemekben.
Meghalt a Territóriumok ércbányáinak poklában.
Influenzavírusként élt Etheridge nyakkendőjében.
A széllel szaladt távoli mezőkön.
Ő volt...
Ó, ő volt...
Ő volt az Isten. Isten, vagy valami annyira közeli, hogy az már szinte ugyanaz.
Nem!, sikoltotta Jack rémülten. Nem, én nem akarok Isten lenni! Kérem! Kérem! Én nem akarok Isten lenni, ÉN CSAK AZ ANYÁM ÉLETÉT AKAROM MEGMENTENI!
És a végtelenség hirtelen bezárult a szeme előtt, mintha egy kéz záródott volna össze fölötte; vakító, fehér fénysugárrá zsugorodott, és Jack ezt követve visszajutott a Territóriumok Bálterembe, ahol mindössze másodpercek teltek el. Még mindig a kezében tartotta a Talizmánt.

2

Kint a föld vad hastáncba kezdett. A dagály, melynek eljött az ideje, meggondolta magát, és visszafordult, megmutatva a mélybarna homokot a tengerfenéken. A hirtelen lemeztelenített homokon furcsa halak feküdtek, némelyik szinte csak egy hatalmas zselatinszem volt.
A Point Venuti fölötti magaslat nem volt más mint kiszáradt tetejű sártenger, és most megroppant az egész, és őrült repedések futottak rajta ezer irányba. Egy pillanatnyi tétovázás után – miközben újabb repedések szája nyílt ki és csukódott be – a magaslat nagy sóhajjal elkezdett a városra csúszni. Hegyoldalnyi sár szánkázott a város felé.
Morgan Farkascsapatát megtizedelte Jack és Richard meglepetésszerű rajtaütése a Készenléti Táboron. A létszám most tovább csökkent, mert sokan közülük üvöltözve rohantak el babonás félelmükben. Néhány azonnal visszament a saját világába. Némelyiknek sikerült így megmenekülnie, de mások az abban a világban folyó katasztrófának estek áldozatul. Katasztrófahullám söpört végig az összes világon, mintha egy hosszú tűt szórtak volna le Point Venutiban, amely megsebezte az összes világot. Egy csapat fekete bőrzakós Farkasnak sikerült bevágódnia az egyik kocsiba, és veszett sebességgel lőttek ki a hotel elől. Körülbelül száz méterre juthattak, amikor egy hatalmas szikla zuhant rájuk az égből, és utasaival együtt szétlapította a kocsit.
A többiek sikoltozva rohantak az utcákon, már elkezdődött az Átváltozásuk. A nő, akinek lánc volt a mellbimbójába fűzve, hívogatóan kiperdült az egyik Farkas elé. Vad mozdulattal kitépett egy marék hajat a fejéről, és a Farkas felé nyújtotta. A véres csomó vadul táncolt kinyújtott kezében, ahogy a föld mozgott alattuk.
– Tessék! – kiáltotta a nő vadul. – Virág! Neked!
A Farkas egyetlen harapással leharapta a nő fejét, majd folytatta a menekülést.

3

Jack óvatosan tanulmányozta, ami a kezében volt, mint egy kisgyerek, aki egy szégyenlős erdei manóval találkozott, és az most a kezéből eszik.
Ragyogott a kezei között; felragyogott, kicsit elhalványult, felragyogott, majd elhalványult megint.
A szívverésem, gondolta Jack.
Üvegnek látszott, de Jack mégis puhának, rugalmasnak érezte. Nagyon kicsit megnyomta, és az engedett. Színek lövelltek ki onnan, ahol a kezével megnyomta a gömb oldalát. Tintakék a bal keze helyéről, és sötét rózsaszín a másik oldalon. Jack elmosolyodott... majd hirtelen lefagyott a mosolya.
Emberek milliárdjait ölheted meg ezzel az egyetlen mozdulattal – tűz, árvíz, Isten tudja mi! Emlékezz arra az épületre, amelyik összeomlott Angolában, amikor...
Nem, Jack, suttogta a Talizmán, és Jack megértette, hogy miért engedelmeskedett puhán nyomó kezeinek. Mert a Talizmán élt; hát persze hogy élt! Nem, Jack: minden rendben lesz... minden rendben lesz... minden-minden rendben lesz. Csak higgy, légy igaz, tarts ki; most már nem hagyhatsz cserben!
Béke – mély, mérhetetlen béke.
Szivárvány, szivárvány, szivárvány, gondolta Jack és az jutott az eszébe, hogy vajon képes lesz-e valaha is kiadni a kezéből ezt a csodálatos gömböt.

4

A parton, a kerítés mellett Gardener hasra vágta magát félelmében. Ujjaival a laza homokba kapaszkodott.
Morgan imbolyogva lépett oda hozzá, és lerántotta a rádiót a válláról.
– Maradjatok kint! – üvöltötte bele, aztán rájött, hogy elfelejtette benyomni a gombot. Benyomta. – MARADJATOK KINT! HA MEGPRÓBÁLTOK KIJUTNI A VÁROSBÓL, A KIBASZOTT SZIKLÁK AGYON FOGNAK ÜTNI BENNETEKET! GYERTEK IDE LE! GYERTEK HOZZÁM! EZ NEM MÁS, MINT EGY NAGYON ÜGYES TRÜKKSOROZAT! GYERTEK IDE LE! ÁLLJATOK KÖRBE A PARTON! MEGJUTALMAZOM AZOKAT, AKIK LEJÖNNEK IDE! AKIK NEM JÖNNEK LE, KESERVES KÍNOK KÖZT FOGNAK MEGHALNI A GÖDRÖKBEN ÉS AZ ELÁTKOZOTT VILÁGBAN! GYERTEK IDE LE! GYERTEK IDE LE, AHOL SEMMI NEM ESHET RÁTOK! GYERTEK IDE, AZ ISTEN VERJE MEG!
Ledobta a rádiót, az szétesett, és azonnal fehér férgek kezdtek kimászni belőle.
Lehajolt, megragadta a nyüszítő, szürke Gardenert a nyakánál fogva, és rángatni kezdte.
– Talpra, szépségem! – mondta.

5

Richard felkiáltott álmában, ahogy leesett az asztalról a padlóra. Jack meghallotta a kiáltást, és ez végre kirángatta kábult elragadtatottságából.
Most vette csak észre, hogy az Agincourt úgy remeg, mint egy süllyedni készülő hajó. Felnézett, és látta, hogy a mennyezet gerendái sorban megpattantak, és veszedelmesen lógnak a feje fölött. Albínó férgek nyüzsögtek mindenfelé.
– Jövök, Richard! – kiáltotta, és elindult visszafelé. Egyszer elvesztette az egyensúlyát, és térdre esett. Magasra nyújtott kézzel tartotta a Talizmánt, mert pontosan tudta, mennyire törékeny – Isten tudja, mi történhetne, ha eltörik! Egyik lábát megvetette, majd ismét megtántorodott, a fenekére esett, de aztán újra talpra állt. Lentről Richard sikolya hallatszott újra.
– Jövök, Richard! Jövök!
Felülről üvegharangok hangját hallotta. Felnézett, és látta, hogy a kristálycsillár egyre gyorsabban leng előre-hátra. A kis kristály díszek csilingeltek veszettül. Miközben Jack a díszeket nézte, a csillárt tartó lánc elpattant, és a csillár bombaként zuhant a padlóra. Üvegeső takarta be az egész termet. Jack egy nagy ugrással kijutott a teremből, és széles, imbolygó léptekkel – mint egy burleszkfilm részeg tengerésze – elindult a folyosón.
Először az egyik, majd a másik falnak csapódott neki, ahogy a padló megugrott alatta, majd középen kettévált. Mind a két alkalommal messze kinyújtotta maga előtt a Talizmánt, mely forró, fehér gyémántként csillogott a kezében.
Sosem jutsz le a lépcsőn!
Muszáj! Muszáj!
Elért ahhoz a ponthoz, ahol az utolsó lovaggal kellett megküzdenie. A világ azóta új alakzatot vett fel. Miközben Jack keményen küzdött, hogy talpon tudjon maradni, látta, hogy a sisak vad tánccal legurul a lépcsőn.
Jack követte a szemével. A lépcső úgy hullámzott, mint viharban az óceán. Már a látványától is hányingere lett. Az egyik lépcső elpattant, s nagy fekete lyuk tátongott a közepén.
– Jack!
– Jövök, Richard!
Kizárt dolog, hogy sikerüljön lemenned ezen a lépcsőn! Kizárt dolog!
Muszáj! Muszáj!
Kinyújtott kézzel maga előtt tartotta a Talizmánt, úgy indult lefelé a tornádóban hánykódó repülőszőnyeghez hasonló lépcsőn.
A lépcső megrázkódott, és Jack előrerepült, pont oda, ahol egy perccel korábban meghasadt a lépcsőfok. Jack felsikoltott, jobb kezével magához rántotta a Talizmánt, bal kezével vadul hadonászott kapaszkodó után. De nem talált semmit. Jack sarka már eltűnt a lyukban.

6

Ötven másodperc telt el a földrengés kezdete óta. Mindössze ötven másodperc – de a túlélők elmondhatják, hogy az objektív idő, az órák által mutatott idő ilyenkor elveszti jelentőségét. Az 1964-es Los Angeles-i földrengés után három nappal megkérdezte egy túlélőtől, aki közel volt az epicentrumhoz, hogy mennyi ideig tartott a földrengés.
– Még most is tart – felelte a túlélő nyugodtan.
Hatvankét másodperccel a földrengés kezdete után a Point Venuti körüli hegyek úgy döntöttek, hogy nem állnak ellen végzetüknek, és fennsíkká alakultak át. Hatalmas cuppanással esett a sártömeg a városra, egyetlen szilárdabb sziklatömböt hagyva maga mögött, amely vádló ujjként mutatott az Agincourt-ra. Az újonnan keletkezett hegyek egyikéből merev nemi szervként állt ki egy kémény.

7

A parton Morgan Sloat és Napfény Gardener egymást támogatva, dülöngélve álltak, mint két ügyetlen táncos. Gardener levette válláról a vadászpuskát. Néhány Farkas csatlakozott hozzájuk, szemükben rémült félelem és pokoli gyűlölet villogott. Még több jött. Egy részük már átváltozott, a többiek az Átváltozás különböző szakaszaiban voltak. A ruha rongyokban lógott róluk. Morgan látta, hogy az egyik a földre veti magát, és iszonyú erővel tépni kezdi fogaival, mintha a puszta föld volna a leggyűlöletesebb ellensége. Morgan nem pazarolt időt erre az őrültségre. Egy VADÓC feliratú kisbusz küzdötte át magát Point Venuti főterén, ahol egykor gyerekek könyörögtek fagylaltért anyjuknak, és nyaralók áradoztak az Agincourt bájáról. A kisbusz átvergődött a téren, felugrott a járdára, majd felbőgő motorral a part felé tartott. Egy végső morgással szétnyílt előtte a föld, és a VADÓC, amely megölte Tommy Woodbine-t, örökre eltűnt a föld mélyében. Füstfelhő csapott fel a lyukból, ahogy a kisbusz tankja felrobbant, majd a föld összezáródott fölötte.
– Tarts ki! – kiáltotta Morgan Gardenernek. – Szerintem a hotel rá fog esni és agyonnyomja, de ha esetleg mégis kijönne, te azonnal lelövöd, földrengés ide, földrengés oda!
– Tudni fogjuk, ha AZ eltörik? – nyüszögte Gardener.
Morgan Sloat elvigyorodott, mint egy kielégült kan.
– Tudni fogjuk – felelte. – A nap el fog feketedni.
Hetvennégy másodperc.

8

Jack bal keze veszettül kapaszkodott a lépcső töredezett szélébe. Jobb kézzel a Talizmánt szorította a melléhez, s az most hevesen felragyogott, a szélességi és hosszúsági fokok úgy világítottak, mint a villanykörte izzója. Ujjai nem bírták tovább, Jack elkezdett csúszni.
Zuhanok! Speedy! Lefogok zu...
Hetvenkilenc másodperc.
Megállt.
Hirtelen megállt.
Csakhogy Jack úgy érezte magát, akárcsak a 64-es földrengésnek az a bizonyos túlélője; az agyában még mindig tartott a földrengés, és élete végéig tartani is fog.
Visszahúzta magát a lyukon, és félrehúzódott a kiszakadt lépcsőfok maradékára. Csak ült ott, hevesen kapkodta a levegőt, egész teste úszott a verítékben, és görcsösen szorította a Talizmánt a melléhez. Felállt, és hallgatta a csendet.
Valahol egy nehéz bútordarab – egy szekrény vagy egy nagy asztal lehetett – hatalmas durranással eldőlt, miután hiába küszködött billegve az egyensúlyáért.
– Jack! Gyere! Meg fogok halni! – kiáltotta Richard segélykérő hangon, és tényleg úgy hangzott, mintha az utolsó lélegzetével mondta volna ki a szavakat.
– Jövök, Richard!
Jack elindult lefelé a hiányos, felpördült lépcsőfokokon. Sokszor kellett nagyot lépnie, mert egész lépcsőfokok hiányoztak a sorból. Az egyik helyen négy lépcsőfok hiányzott, itt Jack az egyik kezével a korlátba kapaszkodott, a másikkal a Talizmánt szorította magához, és nagyot ugrott.
Még mindig nem állt le a mozgás, újabb bútorok dőltek el, üvegcsörömpölés hallatszott, valahol egy vécé zubogott tébolyultan.
A hallban a recepciópult kettéhasadt. A kétszárnyú ajtók megnyíltak, áradt befelé a napfény – az öreg szőnyeg sisteregve és gőzölögve tiltakozott az erős sugárzás ellen.
A nap áttörte a felhőket, gondolta Jack. Süt kint a nap! Azon az ajtón fogunk kimenni, Richie fiú! Te meg én! Hatalmasak vagyunk, mint az élet, és kétszer olyan büszkék!
A Heron Bár mellett elhaladó folyosón minden kifacsarodott, összetört, meg vetemedett. Semmi sem volt a helyén. A padló hol a jobb oldalon emelkedett meg, hol a bal oldalon, az egyik helyen olyan volt, mint egy teve két púpja. A Talizmán úgy világította be a sötét folyosót, mint a világ legnagyobb zseblámpája.
Jack berontott a szobába, és látta, hogy Richard a földön fekszik, még mindig a terítőbe bugyolálva. Vér folyt az orrából. Amikor Jack közelebb ért, látta, hogy Richard arcán felfakadtak a púpok, és fehér férgek nyüzsögnek belőlük kifelé. Miközben Jack rémülten nézte, egy féreg kipattant Richard orrából is.
Richard felsikoltott, gyenge, bugyborékoló sikollyal, és odakapott. Egy haldokló ember sikolya volt.
Richard inge szinte életre kelt az alatta nyüzsgő férgektől.
Jack közelebb lépett... és látta, hogy a pók mérgesen himbálódzik hálója végén.
– Szemét tolvaj! – sivította. – Ó, szemét tolvaj! Tedd vissza! Tedd vissza!
Jack gondolkodás nélkül felemelte a Talizmánt. Az tiszta fehér tüzet villantott fel – szivárvány tüzet –, és a pók azonnal elfeketedett. Egy másodperc múlva csak egy fekete kis pötty lógott a hálójában.
De nincs idő ezzel foglalkozni! Richard haldoklik!
Jack odaért hozzá, letérdelt, és felhajtotta az asztalterítőt.
– Végre sikerült, haver! – suttogta, és igyekezett nem odafigyelni a Richard húsából előmászó férgekre. Felemelte a Talizmánt, majd Richard homlokára helyezte. Richard nyomorultul felsikoltott, és megpróbált elhúzódni. Jack Richard mellkasára tette a kezét, hogy visszatartsa. Nem volt nehéz. A férgek hangos sercenéssel sültek meg a Talizmán gyógyító fényében.
És most mit csináljak? Biztos kell valami mást is, de mit?!
Szétnézett a szobában, és tekintete a nagy, zöld márványkavicsra esett, amit Richard kezébe adott, amikor itt hagyta a teremben egyedül. A márványkavics, amely varázstükörré változik a másik világban... Miközben Jack a márványkavicsot nézte, az arrébb gurult vagy két méterrel. Gurult, igen. Gurult, mert egy márványkavics volt, és a kavicsok gurulni szoktak. A kavicsok kör alakúak. A kavicsok kör alakúak, csakúgy, mint a Talizmán.
Világosság gyulladt az agyában.
Fél kézzel Richardot tartva, Jack lassan legurította a Talizmánt barátja mellkasán. Richard abbahagyta a küzdelmet ellene, és Jack azt hitte, hogy elájult, de aztán látta, hogy Richard ámuló csodálattal bámulja a Talizmánt...
...és eltűntek az arcáról a pattanások! A kemény púpok is elhalványultak!
– Richard! – kiáltott fel boldogan. – Hé Richard, ezt nézd! Láttál már ilyen csodát?!
Lassan legurította Richard hasán a Talizmánt. A Talizmán ragyogóan világított, és szótlan, harmonikus énekéből áradt az egészség és a gyógyulás. Jack szépen összezárta barátja két lábát, és legörgette köztük a Talizmánt Richard bokájához. A Talizmán kéken ragyogott... mély vörösen... sárgán... majd zölden, mint a júniusi rét.
Aztán újra fehér lett.
– Jack – suttogta Richard –, ezért jöttünk?
– Igen.
– Gyönyörű – mondta Richard. Habozott. – Megfoghatom?
Jack hirtelen keserű önzést érzett, és közelebb húzta magához a Talizmánt. Nem! Mi van, ha eltöröd? Különben is, ez az enyém! Én szeltem át érte az országot! Én küzdöttem meg érte a lovagokkal! Nem adom oda! Az enyém! Az enyém! Az...
A Talizmán hirtelen iszonyú hideget árasztott, és egy pillanatra – egy rövid pillanatra, mely félelmetesebb volt Jack számára, mint a világ összes földrengése – feketévé változott. Eltűnt a fehér fény. Belsejében látni lehetett a fekete hotelt a pergő-forgó szélkakasaival, apró kupoláival, egész feketeségével.
Akkor te leszel az új Agincourt?, suttogta a Talizmán. Egy fiú is lehet hotel... ha az akar lenni.
Majd az anyja hangja a fejében: Ha nem akarsz osztozkodni rajta, Jack, ha nem mersz kockáztatni a barátodért, akkor akár ott is maradhatsz, ahol vagy! Ha képtelen vagy osztozkodni a díjon – ne is gyere haza! Minden gyerekmese erről szól, már halálra lehet őket unni, de amikor neked kell döntened, az mégsem ugyanaz, ugye?! Ha nem osztozol meg rajta a barátoddal, akkor hagyj meghalni, haver, mert ilyen áron nem kell nekem!
A Talizmán hirtelen iszonyú súlyként nehezedett a kezébe, halott testek súlyaként. Valahogy mégis sikerült felemelnie, és Richard kezébe tennie. És Richard a csontvékony, reszkető kezével könnyedén tartotta a Talizmánt. Jack rájött, hogy a súlyt csak a képzeletében érezte – beteges önzése okozta a hallucinációt. Ahogy a Talizmán újra felvillantotta gyönyörű fehér fényét, Jack érezte, hogy a sötétség eltűnik belőle. Halványan az jutott az eszébe, hogy egy tárgy iránti szeretetünket az mutatja ki a legjobban, ha le tudunk róla mondani mások javára... de abban a pillanatban nem ért rá ezzel a gondolattal foglalkozni.
Richard elmosolyodott, és a mosoly megszépítette arcát. Jack már sokat látta Richardot mosolyogni, de ebben a mosolyban annyi béke volt, amennyit még sosem látott senkiben. A Talizmán fényében Jack látta, hogy bár Richard arca még mindig sovány, sápadt és sebes, mégis rohamosan gyógyul. Úgy szorította melléhez a Talizmánt, mint egy babát, és csillogó szemekkel nézett Jackre.
– Ha ez a Seabrook-szigeti Expressz – mondta –, akkor lehet, hogy veszek egy éves bérletet! Ha valaha kijutunk innen.
– Jobban érzed magad?
– Világokkal jobban! – Richard mosolya ragyogott a Talizmán fényében. – Segíts fel, Jack!
Jack a karjához nyúlt, hogy felsegítse, de Richard kinyújtotta felé a Talizmánt.
– Inkább ezt vedd el először – mondta. – Még mindig gyenge vagyok, és ő vissza akar menni hozzád. Érzem.
Jack elvette, és felsegítette Richardot. Richard átkarolta Jack nyakát.
– Készen vagy... haver?
– Aha – felelte Richard. – Készen. De attól félek, hogy a tengeri utazás kizárva, Jack. Azt hiszem, hallottam összeomlani a mólót a Nagy Rázkódások alatt.
– A főbejáraton megyünk ki – mondta Jack. – Még akkor is, ha maga Isten rakott le aranytéglákat a mólótól a partig, akkor is a főbejáraton megyünk ki! Nem menekülünk innen, Richie! Úgy sétálunk ki, mint két fizetővendég. Szerintem bőven megfizettünk érte! Mit gondolsz?
Richard kinyújtotta az egyik kezét, tenyérrel felfelé. Még mindig látszott néhány vörös heg.
– Akkor vágjunk neki! – mondta. – Add a kezed, Jacky! Jack belecsapott Richard tenyerébe, és elindultak a folyosón a főbejárat irányába.
A folyosó felénél Richard csodálkozva állt meg a halott fémkupacnál.
– Hát ez mi a fene?
– Konzervdobozok – felelte mosolyogva Jack.
– Jack, de komolyan...
– Ne foglalkozz most vele, Richie – mondta Jack még mindig mosolyogva, bár belsejében érezte, ahogy a feszültség újra rátelepszik egész lényére. A földrengésnek vége... de az egésznek még nincs vége. Morgan kint vár rájuk. És Gardener.
Ne törődj most ezzel, majd megoldódik minden!
Elértek a hallba, és Richard csodálkozva jártatta körbe tekintetét a hiányos lépcsősoron, a kettéhasadt recepciós pulton és a szanaszét heverő tárgyakon.
– Jézusom – mondta. – Ez az egész hely összeomlott, mi?!
Jack a kétszárnyú ajtókhoz vezette Richardot, és látta, hogy barátja mennyire örül a beszűrődő napsugaraknak.
– Tényleg készen állsz, Richard?
– Igen.
– Az apád is kint van.
– Nem, ő nincs. Ő meghalt. Ami ott kint van, az az ő... hogy is hívod? Az Ikre.
– Ó!
Richard bólintott. A Talizmán gyógyító ereje ellenére megint kezdett fáradtnak látszani.
– Igen.
– Iszonyú nagy rumli lesz odakint!
– Hát, megteszek minden tőlem telhetőt.
– Szeretlek, Richard.
Richard halványan elmosolyodott.
– Én is szeretlek, Jack. És most induljunk, mielőtt meggondolom magam!

9

Sloat tényleg azt hitte, hogy ura az egésznek – a helyzetnek, természetesen, de ami még fontosabb: magának. Ezt egészen addig hitte, amíg meg nem pillantotta a saját fiát, szemmel láthatóan betegen, gyöngén, de a saját lábán kisétálni a fekete hotelből, ráadásul az egyik karja Jack Sawyer nyaka köré volt fonva, és fejét Jack vállán nyugtatta.
Sloat abban is hitt, hogy képes lesz kordában tartani a Phil Sawyer kölyke iránti érzéseit is – hiszen korábban is éktelen haragja okozta, hogy kiengedte Jacket a kezei közül, először a Királynő palotájánál, aztán Ohióban. Jézus, Ohiót egyetlen karcolás nélkül szelte át Jack, pedig az csak egy ugrás Orristól, Morgan territóriumokbeli birodalmától. De szabadjára engedett dühe ügyetlenné tette, és a fiú át tudott menni a másik világba. Ezért most igyekezett türtőztetni veszett haragját, de az úgy öntötte el agyát, mint a palackból kiszabaduló szellem.
A fia még mindig él. És egyetlen, szeretett fia, akinek át akarta adni az egészet, a világokat, a világegyetemeket, a királyságot, most Sawyerre támaszkodik.
És ez nem minden! Sawyer kezében földre esett csillagként ott csillogott-villogott a Talizmán. Sloat még a távolból is érezte erejét, mintha a gravitáció megsokszorozódott volna, és le akarná rántani a földre; mintha felgyorsult volna az idő, és kiszárítaná a húsát, lassítaná szívverését.
– Fáj! – kiáltotta mellette Gardener.
A Farkasok többsége, akik eddig mögöttük sorakoztak fel, most kezüket a szemük elé kapva, nyüszítve menekültek. Némelyik olyan erősen kezdett hányni, hogy még menekülni sem tudott.
Morgan térdei megrogytak az egy pillanatig érzett rémülettől... de aztán dühe, izgatottsága és őrülete – minden, ami eddig is táplálta a mindenhatóságra törő, nagyravágyó álmát – a felszínre tört, és darabokra tépte önuralmát.
Füléhez emelte hüvelykujját, és olyan mélyre nyomta bele, hogy fájt. Aztán kiöltötte a nyelvét, és ujjaival Mr. Kurva-Anyját-Jack Nemsoká-Meghalsz-Sawyer felé integetett. Egy pillanattal később fogai összecsapódtak, és leharapták a nyelve hegyét. Sloat észre sem vette. Megragadta Gardenert a mellényénél fogva.
Gardener arca rettenetes félelemről árulkodott.
– Kint vannak, nála van AZ, Morgan... Uram... fussunk... el kell futnunk...
– LŐDD LE! – üvöltötte Morgan Gardener arcába. Vér spriccelt mindenfelé sérült nyelvéből. – LŐDD LE, TE ETIÓP FASZKALAP, MEGÖLTE A FIADAT! LŐDD LE, ÉS LŐDD LE A KIBASZOTTTALIZMÁNTIS! LŐJ A KARJÁBA, ÉS TÖRD ÖSSZE A TALIZMÁNT!
Sloat lassan táncolni kezdett Gardener előtt fel-alá, mindenféle grimaszokat vágott, hüvelykujja újra a fülében volt, és többi ujjával vadul integetett, vérző nyelvét ki-kilógatta szájából, mint egy szilveszteri duda, amely kicsavarodik, amikor belefújnak. Egyszerre volt nevetséges és ijesztő.
– MEGÖLTE A FIADAT! ÁLLJ BOSSZÚT A FIADÉRT! LELŐTTED AZ APÁT, MOST LŐDD LE A FIÁT IS!
– Reuel – mondta elgondolkodva Gardener. – Igen. Megölte Reuelt. Ő a legkibaszottabb rossz fiú a földön. Minden fiú. Minden fiú rossz. De ez... ez...
A fekete hotel felé fordult, és vállához emelte a Wheatherbeet. Jack és Richard leértek a felkunkorodott lépcsők aljára, és elindultak az úton, amely most úgy nézett ki, mintha részeg útépítők szándékosan hullámosra kövezték volna ki. A vadászpuskára szerelt Judkins távcsőben a két fiú akkora volt, mint egy-egy kamion.
– LŐDD LE! – harsogta Morgan. Megint kicsapta vérző nyelvét, és furcsa, óvodás kiáltást hallatott. – Tratatatatatata! – Gucci cipőbe bújtatott lábai fel-alá ugráltak. Az egyik sarka pont a leharapott nyelve hegyén landolt, és még mélyebbre fúrta a homokban.
– LŐDD LE! LŐDD LE! – üvöltözte Morgan.
A puska csöve kis kört írt le, aztán Gardener készen állt a lövésre. A célkörben Jack mellkasa volt a Talizmánnal. A golyó egyenesen a fiú mellkasába fog fúródni, szétrobbantva előtte a Talizmánt. És a nap akkor elfeketedik... de előtte, gondolta Gardener, látni fogom, ahogy a legrosszabb fiú mellkasa felszakad.
– Már meg is halt – suttogta Gardener, és ujját a ravaszra helyezte.

10

Richard nehézkesen felemelte a fejét, és elvakította egy fényes tárgyról visszatükröződő napfény.
Két férfi. Az egyik kicsit lehajtja a fejét, a másik meg mintha táncolna. Újabb villanás, és Richard megértette a dolgot. Megértette... és látta, hogy Jack rossz irányba tekinget. Jack arrafelé nézett a parton, ahol Speedy feküdt a sziklák mögött.
– Vigyázz, Jack! – kiáltotta.
Jack meglepetten nézett rá.
– Mi...
Minden olyan gyorsan történt, hogy Jack szinte nem is látott belőle semmit. Richard látta és felfogta, mi történik, de Jacknek sohasem tudta élethűen elmesélni. A napfény újra megcsillant a vadászpuska távcsövén. Ezúttal a fénysugár a Talizmánra esett. És a Talizmán egyenesen visszatükrözte a kiindulópontjába. Legalábbis így mesélte Richard Jacknek, de ez olyan volt, mintha azt mondanánk, hogy az Empire State Building egy többemeletes épület. A Talizmán nem egyszerűen visszatükrözte a fénysugarat, hanem valahogy felerősítette és visszalőtte. Mozifilmekben látható halálsugárhoz hasonló vastagságú sugarakat küldött vissza. Alig egy másodpercig tartott a dolog, de az is elég volt ahhoz, hogy Richard látását órákra eltompítsa. Színeket látott a szeme előtt, először fehéret, majd zöldet, majd kéket, és végül, ahogy halványodni kezdett, citromsárga napsugarat.

11

– Már halott is – suttogta Gardener, de a következő pillanatban a távcső eleven tűzzel telt meg. Vastag üveglencséi szétpattantak. Füstölgő, olvadt üveg csapódott Gardener bal szemébe. A vadászpuskában lévő töltények felrobbantak, darabokra tépve ezzel a puskát. Az egyik repülő fémdarab lehasította Gardener arcának jobb felét. Fémszilánkok röpködtek Sloat körül, de meglepően érintetlenül hagyták. Már csak három Farkas tartott velük, ezek közül most kettő azonnal hátat fordított és rohanni kezdett, a harmadik holtan feküdt a földön, a vadászpuska ravasza a két szeme közt állt ki a fejéből.
– Mi ez? – kérdezte Morgan. Véres szája nyitva maradt a csodálkozástól. – Mi ez? Mi ez?
Gardener úgy nézett ki, mint egy horrorfilm emberevő főszereplője a film utolsó perceiben, a leszámoláskor.
Elejtette a puska maradékát, és Sloat látta, hogy Gardener bal kezéről hiányoznak az ujjai.
Gardener jobb keze óvatos, nőies mozdulattal kihúzta az ingét a nadrágjából. A nadrág övtartójának belső felére egy tok volt erősítve, melyből Gardener egy körülbelül húsz centis pengéjű rugós bicskát húzott elő.
– Rossz! – suttogta. – Rossz! – A hangja emelkedni kezdett. – Minden fiú! Minden fiú rossz! MINDEN FIÚ ROSSZ! – Rohanva indult a parton az Agincourt felé, ahol a két fiú állt.
– ROSSZ! GONOSZ! ROSSZ! GONOOOSZ! ROOOOSZ! GOOOOO...
Morgan még egy pillanatig nézte, aztán megragadta a nyakában lógó kis kulcsot, s mintha egyúttal ijedt, összevissza csapongó gondolatait is megragadta volna.
Oda fog menni az öreg négerhez. És ott fogom elkapni.
– ...OOOOOOO... – üvöltötte Gardener, s a kést magasan feltartva rohant.
Morgan megfordult, és az ellenkező irányba rohant a parton. Halványan felfogta, hogy az összes Farkas eltűnt mellőle. Nem számít.
Majd ő elbánik Jack Sawyerrel – és a Talizmánnal – egyedül.

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET
Amikor sok kérdés megoldódik a parton

1

Napfény Gardener tébolyultan rohant Jack felé, a vér ömlött szétroncsolt arcából. A sok év óta először előbukkanó nap sugaraiban Point Venuti egyetlen romhalmaznak tűnt. Az épületek nagy része összeomlott; a csővezetékek törött végei segítségért kiáltó szájként tátongtak a felszínen; a járdák felgyűrődtek. Könyvek hevertek szanaszét az utcákon. Jack úgy hallotta, mintha az Agincourt Hotel nagyot sóhajtana a háta mögött, majd több ezer deszka pattant el egyszerre, az épület nagy robajjal összeomlott. Jack halványan tudatában volt, hogy egy hangyányi alak, Morgan Sloat, siet a parton – és jeges bizonyossággal hasított belé a felismerés, hogy ellensége biztosan Speedy Parkerhez vagy annak holttestéhez tart.
– Kés van nála – suttogta Richard.
Gardener szétroncsolt keze vérrel áztatta mindig oly makulátlanul fehér ingét.
– GOOONOOOOOSZ! – üvöltötte rohanás közben, de hangját szinte teljesen elnyomták a partot ostromló hullámok és a város összeomlásának dübörgő hangjai. – OOOOOOOO...
– Mit fogsz csinálni? – kérdezte Richard.
– Honnan tudjam? – felelte Jack, és az igazat mondta. Tényleg fogalma sem volt, hogyan győzheti le a feléjük rohanó őrültet. De le fogja győzni! Ebben biztos volt. – Meg kellett volna ölnöd mind a két Ellis testvért! – mondta magának.
Gardener folyamatosan üvöltve rohant a homokban. Még mindig elég messze volt tőlük, de már megtette a kerítés vége és a hotel bejárata közötti távolság felét. Vérvörös maszk takarta fél arcát. A bal kezéből csöpögő vér bizarr vörös mintát hagyott a homokban. A távolság egyre csökkent az őrült és a fiúk között. Vajon a parton van-e már Morgan Sloat? Jack hirtelen sürgetést érzett, a Talizmán húzta előre, húzta a part felé.
– Gonosz! Minden fiú! Gonosz! – sikoltozta Gardener.
– Menj át! – kiáltotta Richard –, és Jack oldalra
lépett,
mint a fekete hotelben.
És Osmond előtt állt a territóriumok szikrázó fényében. Magabiztossága hirtelen szinte teljesen elhagyta. Minden ugyanolyan volt, mégis megváltozott minden. Hátra se nézett, tudta anélkül is, hogy mögötte sokkal rosszabb valami van, mint az Agincourt. Sosem látta a fekete kastélyt, amely a hotel helyén állt a Territóriumokban, de hirtelen tudta, hogy a kastély nagy kapuja hatalmas nyelvvé változott és ez a nyelv most feléje nyúl. Osmond pedig mindent meg fog tenni, hogy ostorával visszakergesse oda Richardot és őt.
Osmond jobb szeme fekete kendővel volt lekötve, és a bal kezén lévő kesztyűjén vörös foltok virítottak. Ostora gyűlölködve sistergett a levegőben.
– Ó, igen – sziszegte. – Ez az a fiú. Farren kapitány fia. – Jack védelmezőn magához szorította a Talizmánt. Osmond hangosan csattogtatta az ostort. – Mi haszna, ha a fiú talál egy üveggömböt, de közben elveszíti a világot? – Az ostor szinte magától emelkedett fel a földről. – SEMMI! EGY NAGY SEMMI! – Osmond igazi szaga, a rothadás, mocsok bűze betöltötte a levegőt, és hosszú, őrült arca megvonaglott, mintha villám csapott volna be alatta. Kegyetlen mosolyt villantott fel, majd felemelte az ostor nyelét a válla fölé.
– Kecskepénisz – mondta Osmond szinte szeretettel. Az ostor nyelvei énekelve csaptak le Jack mellett, aki ugyan hátralépett az ütés elől, de nem elég nagyot.
Richard keze megragadta a vállát, és Jack újra átment, mire az ostor gyilkos hangja egy csapásra eltűnt a levegőből.
Kés!, hallotta Speedy hangját.
Ösztöneit legyőzve, Jack előrelépett abba a körbe, ahová az ostor nyelvei elértek, pedig egész lénye hátrálni kívánt. Richard keze lecsúszott a válláról, és Speedy hangja is elhalt. Jack bal kezével a hasához szorította a Talizmánt, és jobb kezével felnyúlt. Ujjai varázslatosan összezáródtak a csontos csukló körül. Napfény Gardener felkuncogott.
– JACK! – kiáltotta Richard mellette.
Újra a saját világában volt, a vakító, tisztító napsugár fényében, és Napfény Gardener kése egyenesen felé csapott. Gardener szétroncsolt arca alig pár centiméterre volt a sajátjától. Rothadó szemét és oszlásnak indult dögök szaga terítette be őket.
– Semmi – mondta Gardener. – Mondd azt, hogy halleluja! – Ezzel megpróbálta lenyomni a kést, de Jack keményen fogta a csuklóját.
– JACK! – kiáltott újra Richard.
Napfény Gardener merev tekintetét mélyen a szemébe szögezte, és lassan sikerült lejjebb nyomnia a kést.
Nem tudod, mit csinált Napfény?, kérdezte Speedy hangja. Még mindig nem tudod?
Jack egyenesen Gardener őrült szemébe nézett. De igen!
Richard odarohant hozzájuk, belerúgott Gardener bokájába, és erőtlenül hátba vágta ököllel.
– Megölte az apámat! – mondta Jack. Gardener szeme felcsillant.
– Megölted a fiamat, te legrohadtabb szemét!
– Morgan Sloat azt mondta, hogy öld meg az apámat, és te megölted!
Gardener öt centivel lejjebb nyomta a kését. Az erőlködéstől véres buborék és sárgás nyálka szivárgott ki a lyukon, ahol korábban a jobb szeme volt.
Jack felsikoltott – a félelemtől, a dühtől és a kínzó magánytól, amit apja halála hagyott benne. Visszatolta Gardener kezét a magasba. Újra felsikoltott. Gardener ujj nélküli bal keze Jack bal keze felé csapott. Jacknek éppen sikerült kicsavarnia Gardener csuklóját, amikor megérezte a vértől csöpögő csonkot a bal karján. Richard folyamatosan ostromolta Gardenert, annak mégis majdnem sikerült a Talizmánhoz érnie. Gardener Jack arcába nyomta arcát.
– Halleluja – suttogta.
Jack megcsavarta az egész testét, olyan erő tört fel benne, amely még őt is meglepte. Szorosabbra kulcsolta ujjait Gardener csuklóján, s a kés végre ártalmatlanul lehullott a homokba. Jack ekkor minden erejét összeszedve ellökte magától Gardenert.
Feltartotta a Talizmánt Gardener felé. Richard felnyögött.
– Mi a fenét csinálsz?
De igaza van, igaza, igaza. Jack Gardener felé lépett, aki képtelen volt levenni róla a szemét, és még előrébb tartotta a Talizmánt. Gardener felhördült, újabb véres buborék pattant el a jobb szeme helyén, majd vadul a Talizmán felé vetette magát. Aztán hirtelen a késéért nyúlt. Jack lehajolt, és hozzáérintette a Talizmán meleg felszínét Gardener bőréhez. Ahogy Reuel, úgy Napfény Gardener felüvöltött, mint egy meglőtt vadállat. Ahol a Talizmán hozzáért, a bőre azonnal megfeketedett, majd lassan folyékony masszává változott, és a hús elvált a csonttól. Jack tett egy lépést hátrafelé. Gardener térdre esett. A bőr az egész fején masszává vált, és néhány másodperc múlva már csak a csillogó koponya állt ki vérfoltos inggallérjából.
Ezt elintéztük, gondolta Jack, és nem is akárhogy!

2

– Oké – mondta Jack. Hirtelen tökéletesen magabiztosnak érezte magát. – Gyere, kapjuk el, Richie! Gyere...
Richardra nézett, és látta, hogy barátja mindjárt összeesik – imbolyogva állt a homokban, szemét félig lecsukva.
– Bár jobb lenne talán, ha te pihennél addig – mondta Jack.
– Nem. Jövök, Jack. Seabrook-sziget, végállomás... addig megyek én is.
– Meg kell majd ölnöm – mondta Jack –, már persze ha sikerül.
Richard makacsul, határozottan rázta a fejét.
– Nem az apám. Megmondtam. Az apám meghalt. Ha itt hagysz, hát négykézláb fogok utánad mászni! Ha muszáj, keresztülmászok azon az ocsmányságon, ami ebből a pasiból maradt!
Jack a sziklák felé nézett. Nem látta Morgant, de tudta, hogy ott rejtőzik valamelyik szikla mögött, és őt várja. És ha Speedy még él, Morgan valószínűleg ezekben a pillanatokban tesz róla, hogy ez ne maradjon sokáig így.
Jack megpróbált mosolyogni, de nem sikerült.
– Gondolj a bacilusokra, amit összeszedhetsz! – Elgondolkodott egy pillanatra, majd vonakodva Richard felé nyújtotta a Talizmánt. – Viszlek a hátamon, de ezt neked kell fognod. Ne ejtsd el, Richard! Mert ha elejted...
Mit is mondott Speedy?
– Ha elejted, mindennek vége!
– Nem fogom elejteni.
Jack Richard kezébe tette a Talizmánt, és Richardnak az első érintéstől máris jobb színe lett... de nem sokkal. Az arca még mindig borzasztó sápadt volt. A Talizmán ragyogó fehérségében úgy nézett ki, mint egy halott kisgyerek a helyszínelők vakujának fényében.
A hotel teszi ezt vele. Az mérgezi őt.
De nem a hotel volt; legalábbis nem teljesen. Morgan – Morgan mérgezte őt.
Jack megfordult, és rájött, hogy egyetlen pillanatra is nehéz megválnia a Talizmán látványától. Előrehajolt, és hátranyújtotta a két kezét.
Richard felmászott. Az egyik kezével a Talizmánt fogta, a másikkal Jack nyakát karolta át. Jack szorosan megragadta Richard combját.
Olyan könnyű, mint egy pihe. Neki is rákja van. Mindig is volt. Morgan Sloat sugározza a gonoszt, és Richard most emiatt haldoklik.
Kocogni kezdett a sziklák felé, melyek mögött Speedy feküdt, és közben élvezte a Talizmán meleg fényét a hátában.

3

Jack a sziklatömb bal oldala felé kerülve futott Richarddal a hátán, még mindig eltelve azzal az őrült magabiztossággal... és hogy milyen őrült, azt a valóság fél pillanat alatt a tudomására hozta. Egy vastag, világosbarna gyapjúnadrágba (és színben tökéletesen hozzáillő, barna nejlonzokniba) bújtatott láb csapódott ki a szélső szikla mögül, mint egy alacsony sorompó.
Francba!, sikoltotta Jack agya. Itt várt rád, te idióta!
Richard felkiáltott. Jack megpróbálta átugrani, de nem sikerült.
Morgan olyan könnyen buktatta el, mint egy felsős fiú a kis alsóst az iskolaudvaron. Smokey Updike után; és Osmond és Gardener és Elroy és egy krokodilember után elég volt, hogy Morgan Sloat egy szikla mögött kucorogva türelmesen megvárja, míg odaér, és orra buktassa a túl magabiztos Jack Sawyert.
– Jaaaaj – hallatszott Richard kiáltása, ahogy Jack előrezuhant. Halványan látta a bal oldalra esőközös árnyékukat – annyi kezük volt, mint egy hindu bálványnak.
– VIGYÁZZ A TALIZMÁNRA, RICHARD! – üvöltötte Jack.
Richard átesett Jack fején, szeme hitetlenkedve meredt a világra. A nyakán lévő inak úgy feszültek ki, mint a hegedű húrjai. Magasra tartotta a Talizmánt esés közben. Szája sarkát kétségbeesetten beharapta. Az arca ért először földet. A homok, ahol Speedy feküdt, nem teljesen homok volt, hanem a földrengés által megmozgatott sziklák apró szilánkjai tele törött, üres kagylókkal. Richard egy kis kőre esett, melyet a földrengés böfögött fel. Tömör, koppanó hang hallatszott. Egy másodpercig Richard úgy nézett ki, mint egy strucc; feje teljesen eltűnt a homokban. Fényesre koszolódott nadrágjában meg-megvonaglott a feneke. Más körülmények között – például ha nem hallatszik az a félelmetes ropogás, és ha nem éppen halálos ellenségük les rájuk – határozottan komikus póz lett volna ez: „Racionális Richard Őrült Produkciója a Parton”. De most egyáltalán nem volt nevetséges. Richard kezei lassan szétnyíltak... és a Talizmán óvatosan arrébb gurult egy méterrel a parton, tükrözve az eget és a felhőket, de nem a felszínén, hanem finoman megvilágított belsejében.
– Richard! – harsogta Jack.
Morgan valahol mögötte lehetett, de Jack pillanatnyilag elfeledkezett róla. Minden magabiztossága eltűnt; ugyanakkor tűnt el belőle, amikor a talaj kicsúszott a talpa alól a barna nadrágos, barna zoknis lábnak köszönhetően. Úgy átverték, mint a kisóvodásokat a hátsó udvarban, és Richard... Richard...
– Rich...
Richard az oldalára gurult, és Jack látta, hogy az egész arca tiszta vér. Egy háromszög alakú, nagy bőrdarab lógott le homlokán, egészen a szeméig, és ahogy Jack jobban odanézett, látta, hogy nemcsak bőrről van szó, hiszen a sérült részen kilátszott Richard koponyacsontja.
– Eltört? – kérdezte Richard. Hangja sikolyba torkollt. – Jack, eltört, amikor leestem?
– Nincs semmi baja, Richie, nincs...
Richard véres szemei Jack mögé meredtek.
– Jack! Jack! Vi...
Morgan egyik Gucci cipője – mint egy bőrrel bevont tégla – Jack két combja közé vágódott, egyenesen a nemi szervének. Halálos rúgás volt, Jack összerándult, élete legnagyobb fájdalmát élte át – a fájdalom sokkal erősebb volt, mint amilyet valaha is el tudott képzelni. Még sikoltani sem volt képes.
– Nincs semmi baja – mondta Morgan Sloat –, de te nem nézel ki túl jól, Jackie fiú! Nem,
egyáltalán
nem!
És a férfi, akivel Jack még sohasem találkozott – lassan, lassan, hogy kiélvezhesse a győzelem minden pillanatát, közeledett felé. Eddig csak fehér arcként látta Jack a sebesen elsuhanó hintó ablakában, amikor az valahogy megérezte jelenlétét a fák között; és látta dübörgő villámként átrobbanni egyik világból a másikba, amikor Farkassal a teliholdról és a kistestvérekről beszélgettek; és árnyékként látta Anders szemében.
De mostanáig sosem találkoztam Orrisi Morgannel, gondolta Jack. És még mindig Jack volt – Jack, a kopott, koszos vászonnadrágjában, amilyet ázsiai bevándorlók hordanak, szandálban, de nem Jason volt, hanem Jack. Nemi szerve megmerevedett fájdalomsikoly...
A Talizmán tíz méterrel arrébb volt, pazarul szórta fényét a mély, fekete homokban. Richard nem volt ott, de ez csak kicsit később rögzült Jack agyában.
Morganen sötétkék köpeny volt, a nyakánál egy régi ezüstkapocs fogta össze. Nadrágja ugyanolyan színű volt, mint Sloaté, csakhogy szárai most fekete csizmában végződtek.
Ez a Morgan bicegve járt, deformált lába furcsa nyomot hagyott a homokban. A köpenyét tartó ezüstkapocs megmozdult, és Jack azonnal felfogta, hogy tulajdonképpen nem is az fogja össze a köpenyt. Ez egy medál volt. Egy pillanatig azt gondolta, hogy apró golfütő lehet, olyan, amilyet a nők a nyakláncukon viselnek, de ahogy Sloat közelebb lépett, Jack látta, hogy ahhoz túl vékony – és nincs is golfütőfeje.
Egy villámló pálca volt.

– Nem, egyáltalán nem nézel ki jól – mondta Orrisi Morgan. Odalépett, ahol Jack nyögve feküdt, kezét a nemi szervére szorítva. Előrehajolt, a combjára támaszkodott a térde fölött, mint mikor valaki egy általa éppen elgázolt állatot néz meg közelebbről. Egy igencsak lényegtelen állatot, egy fácánt vagy egy nyulat. – Egyáltalán nem.
Morgan még közelebb hajolt.
– Meglehetősen sok fejfájást okoztál nekem – mondta Orrisi Morgan lejjebb hajolva. – Sok kárt is! De a végén...
– Azt hiszem, meg fogok halni – suttogta Jack.
– Még nem. Ó, hidd el, én tudom, mit érzel most, de ettől nem fogsz meghalni. Úgy öt perc múlva, akkor igen, akkor tényleg meg fogod tudni, milyen érzés meghalni!
– Nem... tényleg... valami... eltört belül... – nyögte Jack. – Hajolj ide... mondani akarok... valamit... könyörgök...
Morgan sötét szeme ragyogott sápadt arcában, talán az örömtől, hogy Jacket könyörögni hallja. Annyira lehajolt, hogy az arca szinte hozzáért Jack arcához. Jack korábban felhúzta a lábát, hogy enyhítse a fájdalmat, s ebben a pillanatban teljes erőből kirúgott. Egy pillanatig úgy érezte, mintha rozsdás pengét döfnének bele a nemi szervébe és felszúrnának vele egészen a gyomráig, de a hang, ahogy a szandálja Morgan arcába csapódott, felhasítva a száját és eltörve az orrát, megérte a fájdalmat.
Orrisi Morgan hátratántorodott, üvöltve felnyögött fájdalmában és meglepetésében, köpenye úgy lebegett körülötte, mint egy óriási denevér szárnyai.
Jack talpra ugrott. Egy másodpercig látta a fekete kastélyt – sokkal nagyobb volt, mint az Agincourt –, de aztán pánikszerűen elrohant az eszméletlen (vagy halott?) Parkus mellett. A Talizmán felé rohant, mely békésen hevert a homokban, és futás közben
visszament
Amerikába.
– Ó, te szemét! – harsogta Morgan. – Te rohadt kis szemét! Az arcom! Megrúgtad az arcom!
Recsegő szikrázás hallatszott, majd Jack ózonszagot érzett. Vakító kékesfehér fény csapott be a jobb oldalán, megolvasztva a homokot.
És ekkor odaért a Talizmánhoz – ismét az övé volt! A nemi szervét hasogató, elviselhetetlen fájdalom azonnal enyhülni kezdett. Morgan felé fordult, és magasra emelte a kristálygömböt.
Morgan Sloatnak vérzett a szája, és egyik kezét az arcára szorította – Jack remélte, hogy sikerült kirúgnia Morgan néhány fogát is. Sloat másik kezében – ugyanolyan magasra emelve, mint Jack kezében a Talizmán – ott volt az a kulcshoz hasonló kis tárgy, amely az előző pillanatban gyilkos villámlást küldött Jack mellett a homokba.
Jack oldalazva lépkedett, kezét magasra tartotta, és a Talizmán belső színei úgy változtak, mint egy szivárványgép. Biztosan érezte, hogy Sloat a közelében van, mert dúdolni kezdett Jack kezében, aki inkább a tenyerével érezte ezt, mintsem a fülével hallotta. Egy tiszta, fehér csík nyílt meg a Talizmánban, mire Morgan megtántorodott, és Jack feje felé mutatott a kulccsal.
Kézfejével letörölte a vért a szájáról.
– Megrúgtál, te rohadt szemét! – mondta. – És nehogy azt hidd, hogy az az üveggömb segíteni fog neked! A jövője még a tiédnél is rövidebb egy kicsivel!
– Akkor miért félsz tőle? – kérdezte a fiú, és újra Morgan felé tolta a Talizmánt.
Sloat oldalra ugrott, mintha a Talizmán is képes lenne villámlást küldeni felé. Nem tudja, mire képes a Talizmán, tudatosult Jackben; nem tud róla semmit, csak azt, hogy meg akarja szerezni!
– Dobd el rögtön! – mondta Sloat. – Engedd el, te kis patkány, vagy lelőlek most azonnal! Engedd el!
– Te félsz! – mondta Jack. – Most, hogy itt van a Talizmán az orrod előtt, félsz idejönni és elvenni!
– Nem kell odamennem, hogy elvegyem – felelte Sloat. – Te rohadék! Engedd el! Látni akarom, hogy te magad töröd el, Jacky!
– Gyere ide érte, Sloat!.– mondta Jack, és érezte, ahogy gyilkos düh áramlik szét egész testében. Gyűlölte a nevét Sloat nyálas szájából hallani. – Én nem a fekete hotel vagyok, csak egy gyerek. Nem tudsz elvenni egy üveggömböt egy gyerektől? – Mostanra biztosan tudta, hogy amíg a kezében tartja a Talizmánt, addig nem eshet semmi baja. Mélykék szikra villant fel a Talizmán belsejében, és úgy vibrált, mint Anders „ördögi dógai”. Aztán azonnal követte egy másik. Jack még most is érezte a kristálygömb szívéből jövő erőteljes dúdolást. Ez így volt elrendelve: neki kellett megszereznie a Talizmánt; ő volt rá kijelölve. A Talizmán születése óta tud a létezéséről, gondolta most Jack, és azóta vár rá, hogy kiszabadítsa. Jack Sawyerre volt szüksége, senki másra. – Gyere, próbáld meg elvenni! – hívta Morgant Jack.
Sloat Jack felé nyújtotta a kulcsot, és dühösen felhorkant. Vér szivárgott az arcából. Egy másodpercre Sloat határozatlannak, bizonytalannak látszott, mint aki nem tudja, mit is csináljon a következő pillanatban. Jack rámosolygott, aztán oldalra pillantott, oda, ahol Richard feküdt a homokban. A mosoly azonnal lefagyott az arcáról. Richard arca vérben úszott, és a haja is tiszta vörös volt.
– Te sze... – kezdte, de hiba volt oldalra nézni. Kék-sárga fény csapódott be közvetlenül előtte a homokba.
Sloat felé fordult, aki éppen újabb villámot tüzelt. Jack hátraugrott, és a pusztító fénysugár sárga folyadékká olvasztotta lába előtt a homokot, majd a folyadék szinte azonnal üvegdarabbá hűlt.
– Meg fog halni a fiad – mondta Jack.
– Meg fog halni az anyád – vakkantotta vissza Morgan. – Dobd el azt a szart, mielőtt levágom a fejed! Gyerünk! Engedd el!
– Miért nem beszélsz már valami másról? – kérdezte Jack.
Morgan Sloat vicsorgott véres fogsorával. – Majd mindjárt a holttestedről fogok beszélni! – A kis kulcs Jack feje felé mutatott, majd elmozdult. Sloat szeme megcsillant, ahogy felemelte a kulcsot, hogy az ég felé lője ki a villámot.
Hosszú, egyre szélesedő kék villám csapott ki Sloat kezéből. Az ég elfeketedett. A Talizmán is, Morgan arca is felragyogott a hirtelen sötétben; Morgan arca azért, mert a Talizmán fénye ráesett. Jack rájött, hogy a Talizmán fénye becélozta Morgan arcát. Csakhogy hiába emelte a Talizmánt Morgan felé – Isten tudja, mit várt ettől, talán hogy Sloat eldobja a kulcsot, talán hogy még jobban feldühödik, vagy éppen zavartan vakargatni kezdi az orrát, elismerve, hogy legyőzték –, rá kellett jönnie, hogy még hírül sem látott mindent, amire Morgan képes. Kövér hópelyhek hullottak a sötét égből. Sloat eltűnt a vastag hófüggöny mögött. Jack hallotta nedves röhögését.

4

Lily nagy küzdelem árán kimászott ágyából, és az ablakhoz ment. Kinézett a halott, decemberi tengerpartra, melyet mindössze a móló egyetlen lámpája világított meg. Hirtelen egy sirály szállt az ablakpárkányra. Húscafat lógott ki a csőréből, és Lilynek Morgan jutott az eszébe. A sirály úgy nézett ki, mint Morgan Sloat.
Lily először hátrahőkölt, de aztán összeszedte magát. Egy sirály nem hasonlíthat Morgan Sloatra, egy sirály nem zavarhatja meg a nyugalmát... ez ostobaság. Megkocogtatta az üveget. A madár megmozdította szárnyait, de nem repült el. És Lily olyan tisztán hallotta a madár hideg agyából felé áramló gondolatot, mintha rádiót hallgatott volna:
Jack haldoklik, Lily Jack haldokliiiii...
A madár lehajtotta a fejét, és kopogtatott az ablakon – ugyanolyan tudatosan, mint Poe hollója.
Haldokliii...
– Nem! – sikoltott fel Lily. – Rohadj meg, Sloat! – Ezúttal nem egyszerűen megkocogtatta az üveget, hanem öklével belecsapott, apró szilánkokra törve az ablak közepét. A sirály hátraszökkent, rikoltozott, és egy pillanatig úgy látszott, hogy nem lesz képes működésbe hozni szárnyait. Jeges szél csapódott be a lyukon keresztül a szobába.
Vér csöpögött Lily kezéből – nem; nem csak csöpögött. Folyt. Két helyen mélyen megvágta magát. Kivett egy üvegszilánkot a tenyeréből, majd a kezét a hálóingébe törölte.
– EZT UGYE NEM VÁRTAD, TE ROHADT SZEMÉT?! – kiáltotta a madár felé, mely mostanra összeszedte magát, és lassú köröket írt le az ablak előtt. Aztán zokogni kezdett. – Hagyd őt békén! Hagyd békén! HAGYD BÉKÉN A FIAMAT!
Tiszta vér volt. Hideg szél hasított be az ablakon. És kint hópelyhek szállingóztak a móló lámpájának fehér fényében.

5

– Vigyázz, Jacky!
Puhán. Balra.
Jack gyorsan arra fordult, maga elé tartva a Talizmánt, mint egy zseblámpát. Az fénysugarat lőtt ki a szakadó hóesésbe.
Semmi más. Sötétség... hó... az óceán hangja.
– Nem arra, Jack!
Jack megpördült, a lába megcsúszott a jeges hóban. Közelebb. Közelebb volt.
Jack feltartotta a Talizmánt.
– Gyere és vedd el, Bloat!
– Esélyed sincs, Jack! Akkor kaplak el, amikor akarlak!
Mögötte... és még közelebb. De amikor felemelte a ragyogó Talizmánt, sehol sem látta Sloatot. Hó hullott az arcába. Belélegezte, és köhögni kezdett a hidegétől.
Sloat közvetlenül előtte bukkant fel egy pillanatra.
Jack hátrahőkölt, és majdnem rálépett Speedyre.
– Hu-hú, Jack!
Egy kéz csapott ki a sötétből, és lesújtott Jack fülére.
Jack arra fordult, szíve a torkában dobogott, szeme majd kiugrott a helyéről. Megcsúszott és térdre esett.
Richard súlyos nyögése valahonnan közelről hallatszott.
A magasban hatalmasat dördült az ég a sötétségben, amelyet Sloat varázsolt rájuk.
– Dobd ide! – kiáltotta Sloat, és előretáncolt abból a mindent egybeolvasztó sötétből. Jobb kezével csettingetett, a ballal Jackre irányította a kis kulcsot. Furcsán mozgott, mint egy középkori udvari bolond. – Vágd hozzám, mire vársz?! Agyaggalamb! Úgy állok itt, mint egy céltábla! Na, mit szólsz, Jack?! Eldobod a labdát? Nyerhetsz ám sok szép játékot!
És Jack észrevette, hogy jobb kezével visszahúzta a Talizmánt a vállához, mint aki tényleg el akarja dobni. Fel akar cukkolni, azt akarja, hogy beidegesedj, és elveszítsd a fejed!
Ki akar készíte... Sloat újra eltűnt a sötétben. Hatalmas pelyhekben hullott a hó. Jack idegesen fordult meg, de sehol sem látta Sloatot. Lehet, hogy lelépett. Lehet, hogy...
– Mi a baj, Jack?
Nem. Még mindig itt van! Valahol balra.
– Nevettem, amikor a drága jó apád meghalt, Jack. Az arcába nevettem. Amikor végre leállt a szíve, úgy éreztem...
A hang zavarossá vált, és elhalkult egy pillanatra. Visszajött. A jobb oldalon. Jack arra fordult, fogalma sem volt, mi folyik körülötte, és kezdett kiborulni...
– ...hogy a szívem szabad madárként repül. Így repült, Jacky fiú!
Egy kő zuhant le a sötétből – de nem Jacket célozta, hanem a kristály gömböt. Jack elrántotta a Talizmánt. Ködösen megpillantotta Sloatot, de az megint eltűnt.
Szünet... de aztán visszajött Sloat, és most új lemezt tett fel.
– Megdugtam az anyádat, Jack – cukkolta a hang a háta mögül. Kövér, forró kéz ért a fenekéhez.
Jack hátraperdült, ezúttal majdnem Richardra lépett rá. Forró, fájdalmas, dühös könnyek öntötték el a szemét. Haragudott rájuk, de nem tudta visszatartani őket. A szél úgy sikoltozott körülötte, mint egy szélcsatornába ragadt sárkány. A varázslat benned van, ezt Speedy mondta, de hol van most a varázslat? Hol, ó, hol, ó, hol?
– Kussolj az anyámról!
– Sokszor dugtam meg – tette hozzá Sloat undorító vidámsággal.
Megint a jobb oldalon. Kövér, táncoló alak a sötétben.
– Az ő kérésére dugtam meg, Jack!
Mögötte! Közel!
Jack megfordult, és feltartotta a Talizmánt. Az fehér fényt lőtt ki. Sloat kitáncolt a fényből, de előtte Jack még látta az arcán a hirtelen fájdalom jelét. És a haragot. A fény megérintette Sloatot, és az fájt neki.
Ne figyelj arra, amit mondd – összevissza hazudozik, ezt te is jól tudod. De hogy csinálja ezt? Olyan, mint az indiánok a régi vonatrablások idején! Hogy csinálja?
– Most elkaptad egy kicsit a bajuszomat, Jack – mondta Sloat, és nagyot csuklott. Úgy hallatszott, mintha kapkodná a levegőt, de sajnos nem eléggé. Egyáltalán nem eléggé. Jack úgy forgott körbe-körbe, mint kutya egy forró nyári napon, szemével kétségbeesetten kutatta a sötétet Morgan után. – De nem rovom fel neked, Jacky. Na lássuk csak, hol is tartottunk?! Ja, igen. Az anyád...
Egy kis villanás... halvány körvonal... majd egy kő zuhant le fütyülve a sötétből, és Jack halántékát találta el. Jack megpördült, de Sloat megint eltűnt, némán visszahúzódva a hóesésbe.
– Átkulcsolt azokkal a hosszú lábaival, míg kegyelemért nem könyörögtem, – jelentette ki Sloat Jack háta mögött egy kicsit jobbra. – ÓÓÓÓ - ÓÓÓHHH - ÓÓÓÓ!
Ne hagyd, hogy felcukkoljon, ne hagyd...
De nem tudott uralkodni magán. Az anyjáról beszélt ez a mocskos féreg, az anyjáról!
– Hagyd abba! Kuss!
Sloat most előtte volt – olyan közel, hogy Jack a zuhogó hó ellenére is jól látta, de csak egyetlen pillanatra. Újabb kő süvöltött ki a sötétből, és tarkón találta Jacket.
Előrelendült, és megint majdnem rátaposott Richardra – Richardra, aki szinte eltűnt egy nagy hókupac alatt.
Csillagokat látott... és megértette, mi történik.
Sloat átmegy! Átmegy... és visszajön!
Jack bizonytalanul fordult körbe, mintha egy ellenség helyett száz venné körül. Vékony zöldeskék villám csapott ki a sötétből. A Talizmánnal felé kapott, azt remélte, hogy vissza tudja tükrözni Sloatra. Elkésett. A fény kialudt.
De akkor hogyhogy nem látom őt odaát? Odaát a Territóriumokban?
A válasz vakító villanásként jutott el agyába.... és a Talizmán mintegy megérezve ezt, fenséges fehér fényt lövellt ki – a fény úgy hasított bele a havas félhomályba, mint egy mozdony fényszórója.
Azért nem látom odaát, mert nem vagyok odaát! Jason eltűnt... és én egyedi vagyok! Sloat átmegy arra a partra, ahol nincs más, mint Orrisi Morgan és a halott vagy haldokló Parkus nevű férfi, és Richard sincs ott, mert Rushton, Orrisi Morgan fia rég meghalt, és Richard is egyedi, mint én! Amikor az előbb átmentem, a Talizmán ott volt... de Richard nem! Morgan átmegy... mozog... visszajön... így próbál kikészíteni!
– Hu-hú, Jacky fiú!
Balra.
– Itt vagyok!
Jobbra.
De Jack már nem igyekezett kitalálni, honnan jön a hang. Tekintetét a Talizmánra szögezte, és a pillanatot várta. Élete legfontosabb pillanatát.
Hátulról. Ezúttal hátulról fog jönni.
A Talizmán erős fényt lőtt ki a hóba.
Jack megfordult, és egyúttal át is ment a Territóriumok vakító napfényébe. És ott volt előtte Orrisi Morgan, nagy, mint az élet, és kétszer olyan ronda. Mivel háttal volt neki, nem fogta fel, hogy Jack rájött a trükkre; és vadul sántikált arra a helyre, ahonnan átmegy majd, és Jack háta mögül újra a fiúra támad. Gonosz, kisfiús mosoly volt az arcán. Húzta a bal lábát, és Jack látta, hogy körülötte az egész homok tele van firkálva ezzel a groteszk lábnyommal. Morgan körbekörbe rohangált, miközben az ő anyjáról hazudozott, és a két világ között ugrálva köveket hajigált felé.
Jack felkiáltott.
– LÁTLAK!
Morgan döbbent tekintettel fordult meg, kezében vadul szorította az ezüstpálcát.
– LÁTLAK! – kiáltotta újra Jack. – Körbe akarsz menni még egyszer, Sloat?
Orrisi Morgan Jack felé csapott a pálca végével, s arckifejezése egyetlen pillanat alatt átváltozott; az őrült, rémült ember arca eltűnt, és olyan valaki jelent meg Jack előtt, aki pontosan fel tudja mérni a pillanat szülte lehetőségeket. Abban a pillanatban, amikor Orrisi Morgan megcélozta őt az ezüstpálcával, és szemét lövéshez hunyorította, Jack majdnem visszament Amerikába. De csak majdnem. Még mielőtt elragadta volna a pánik, Jack belsejében ugyanaz a megérzés ömlött szét, mint ami felfedte előtte Morgan trükkjének a titkát is, és ez megmentette az életét. Rájött, hogy tüzelés közben Morgan vissza fog menni Amerikába. Jack belelátott ellenfelének gondolataiba. Visszatartotta hát a lélegzetét egy századmásodpercre; kivárt. Ha Morgan nem olyan büszke a produkciójára, biztosan sikerül megölnie Jack Sawyert, és ezzel beteljesítette volna régi vágyát.
De ahogy azt Jack feltételezte, Morgan eltűnt a Territóriumokból. Jack nagy levegőt vett. Speedy teste (Parkus teste, jött rá Jack) mozdulatlanul feküdt pár méterre tőle. Jack kifújta a levegőt, és visszament.
Újabb üvegdarab feküdt Point Venuti tengerpartjának homokjában, és megcsillant a Talizmán hirtelen felragyogó fényében.
– Ezt megúsztad! fiú! – sziszegte Morgan Sloat a sötétben. Hó hullott Jackre, hideg szél dermesztette testét, arcát, torkát. Sloat arca alig háromméternyire lebegett előtte. Szája véres volt, homlokát mérgesen ráncolta. A kulcsot tartó kezét Jack felé nyújtotta a hóesésben, és barna zakójára azonnal hópelyhek telepedtek. Jack látta, hogy vércsík indul ki az orrából. Sloat szeme fájdalommal tele villogott felé a sötétben.

6

Richard Sloat zavartan nyitotta ki a szemét. Mindene fázott. Először azt gondolta – és tulajdonképpen semmilyen érzelmet nem váltott ki belőle a gondolat –, hogy meghalt. Leesett valahonnan, lehet, hogy a Thayer Iskola csúszós lépcsőjén, és kitörte a nyakát. És most fázik és halott és már semmi sem történhet vele. Szédítő megkönnyebbülést érzett.
Ekkor a fejébe hirtelen fájdalom hasított, és meleg vért érzett hideg ujjain – mindkét érzés azt bizonyította, hogy akárhogy is szeretné az ellenkezőjét, Richard Llewellyn Sloat bizony még él. Sérült, összetört kis állat, de él. Úgy érezte, mintha levágták volna a feje tetejét. Azt sem tudta igazán, hogy hol van. Hideg volt. Ezt érezte. Megerőltette a szemét, és lassan rájött, hogy a földön fekszik, félig betakarva hóval. Eljött a tél. Egyre csak hullott rá a hó az égből. Amikor meghallotta az apja hangját, hirtelen minden beugrott.
A kezét továbbra is a fején tartotta, de lassan elfordította az arcát, hogy abba az irányba tudjon nézni, ahonnan az apja hangját hallotta.
Jack Sawyer kezében van a Talizmán – ez volt a következő dolog, amit Richard felfogott. A Talizmán egyben volt. Olyan megkönnyebbülést érzett, mint ami saját halálának gondolatára töltötte el alig egy perccel korábban. Szemüveg nélkül is jól látta, hogy Jacket nem győzték le, nem alázták meg, és ez nagy örömmel töltötte el. Jack úgy nézett ki... úgy nézett ki, mint egy hős. Mint egy koszos, fáradt, fenséges, fiatal hős, aki nem éppen a legmegfelelőbb a szerepre, de tagadhatatlanul ő a hős.
Aztán Jack már csak Jack volt. A különleges, fenséges kép eltűnt, és Jack egyszerű fiúnak látszott. Ettől még nagyobb hős lett Richard szemében.
Apja vadul vigyorgott. De ez nem az ő apja volt; az már régen eltűnt – eltűnt Phil Sawyer iránt érzett irigységében és féltékenységében.
– Felőlem bármeddig eltáncolgathatunk így – mondta Jack. – Soha nem fogom odaadni neked a Talizmánt, és te sosem leszel képes elpusztítani azzal a pálcikáddal! Add fel, Sloat!
A kulcs hegye lassan elindult lefelé, majd végül megállapodott egy ponton. Egyenesen Richard felé mutatott.
– Először szétlövöm Richardot – mondta Sloat. – Tényleg végig akarod nézni, hogy válik sült szalonnává a régi haverod?! Na? Akarod látni? Na és persze nem leszek gátlásos, és azt a másikat is megsütöm ott mellette!
Jack és Sloat egymásra meredtek. Richard tudta, hogy az apja nem viccel. Meg fogja őt ölni, ha Jack nem adja oda neki a Talizmánt. És megölné az öregembert is, azt a Speedyt.
– Ne tedd meg! – suttogta erőtlenül. – Ne figyelj rá, Jack! Mondd neki, hogy kapja be!
Jack rákacsintott, amit Richard egyáltalán nem értett.
– Csak tedd le a földre – mondta Sloat.
Richard rémülten nézte, ahogy Jack lehajol, és kigurítja kezéből a Talizmánt.

7

– Jack, ne!
Jack nem nézett Richardra. Addig nem a tiéd a valami, amíg nem tudsz lemondani róla, dübörgött az agyában. Addig nem a tiéd valami, amíg nem tudsz lemondani róla, mi haszna, ha az ember... semmi haszna, semmi, de semmi haszna, és ezt nem tanítják az iskolában, ezt az úton tanulod meg, ezt Ferd Janklow-tól és Farkastól és Richardtól tanulod meg, aki képes volt fejjel előre rázuhanni egy kőre, hogy megmentse a Talizmánt.
Az ember vagy megtanulja ezeket a dolgokat, vagy meghal valahol az út mentén, ahol nincs tiszta fény.
– Ne legyen több öldöklés – mondta a hóesésbe a kaliforniai tengerparton. Teljesen kimerültnek kellett volna éreznie magát, – hiszen négynapos kegyetlen küzdelem után egyszerűen feladta a harcot, kiengedte kezéből a Talizmánt. Úgy gurította Morgan felé, mint egy engedelmes kisfiú. De közben hallotta Anders biztató hangját; Andersét, amint ott térdelt Jack/Jason előtt, hevesen hajlongott, nyálas puszikat nyomott a lábára, és közben folyamatosan hajtogatta: „minden röndbe lesz, minden röndbe lesz, mosmá minden-minden röndbe lesz!”
A Talizmán felragyogott a parton, a hó édesen olvadt meg felszínén, és minden egyes hópehely apró szivárvánnyá változott. Ebben a pillanatban Jack tökéletes bizonyossággal tudta, hogy oda kellett adnia a Talizmánt.
– Ne legyen több mészárlás! Törd össze, ha tudod! – mondta. – Sajnállak.
Ez az utolsó szó pusztította el Morgan Sloatot. Ha képes lett volna logikusan gondolkodni, akkor felkap egy követ és hozzávágja a Talizmánhoz, hogy az millió darabra törjön – szét lehetett volna törni, annyira sérülékeny, annyira törékeny volt.
De ehelyett a kulcsot fordította felé.
Miközben ezt tette, agya tele volt zavaros gondolatokkal, szeretetteli és gyűlöletes emlékekkel: Jerry Bledsoe jutott az eszébe, és Jerry Bledsoe felesége. Jerry Bledsoe, akit megölt és Nita Bledsoe, akinek Lily Cavanaugh-nak kellett volna lennie... Lily, aki úgy orrba vágta, amikor részegen hozzá akart érni, hogy eleredt az orra vére.

Tűz csattant fel – zöldeskék tűz lövellt ki a kis kulcs végéből. A Talizmánt célozta meg, átölelte, majd égető nappá változtatta. Minden szín ott volt egy pillanatra... egy pillanatra minden világ ott volt. Aztán eltűnt.
A Talizmán elnyelte a Morgan kulcsából kilövellt villámot.
Elnyelte egészben.
Visszajött a sötétség. Jack alól kicsúszott a lába, és hangos huppanással ült le Speedy Parker lábára. Speedy felnyögött és összébb húzódott.
Két másodpercre minden mozdulatlanná dermedt, majd hirtelen tűzsugár lövellt ki a Talizmánból. Jack szeme zaklatott gondolatai ellenére
(meg fog vakítani! Jack! Ne nézz bele!)
tágra nyílt, és egész Point Venuti olyan világos lett, mintha az összes világegyetem Istene villantotta volna rá a vakuját, hogy fényképet készítsen róla. Jack látta a félig összeomlott Agincourt Hotelt; látta a volt hegyeket, melyekből mostanra fennsík lett; látta a hátán fekvő Richardot; és látta a hason fekvő Speedyt, akinek az arca oldalra fordult. Speedy mosolygott.
Ekkor Morgan Sloat hátraesett, saját kulcsának fényébe burkolva, melyet a Talizmán lenyelt, és ezerszeresre erősítve visszalőtt.
Egy lyuk nyílt a világok között – akkora volt, mint az Oatleyba vezető alagút szája –, és Jack látta, amint Sloat eltűnik ebben a lyukban, kezében még mindig szorítva a kis kulcsot. Sloat szemei forrtak üregükben, de nyitva voltak – látták, tudták, hogy mi történik.
Miközben Sloat egyre távolodott, Jack látta, hogy égni kezd, látta, amint a barna öltöny elfeketedik rajta, látta, ahogy a kis kulcs apró pálcikává olvad...
Látta, hogy újra világosság van.

8

Minden egyszerre történt. Jack kábultan gördült odébb a hófödte parton. Hallotta – mélyen az agyában hallotta – Morgan Sloat halál sikolyait, ahogy megállíthatatlanul zuhant a világok közti lyukban.
– Jack? – Richard bizonytalanul ült fel, kezét a fejére szorította. – Jack, mi történt? Azt hiszem, leestem a lépcsőn.
Speedy megmozdult a hóban, lányos mozdulattal felnyomta magát, és Jackre nézett. Szeme fáradt volt, de arcáról eltűntek a kiütések.
– Szép munka volt, Jack – mosolygott rá. – Jó... – ezzel újra előrebukott.
Szivárvány, gondolta Jack szédülve. Felállt, majd újra elesett. Fagyott hó borította be az arcát, de aztán gyorsan olvadni kezdett. Feltérdelt, aztán újra felállt. Szemei előtt karikák táncoltak... de még így is látta azt a fekete foltot a hóban, ahonnan Morgan eltűnt a föld színéről.
– Szivárvány! – kiáltotta Jack Sawyer, és karjait az ég felé tárva, zokogva nevetni kezdett. – Szivárvány! Szivárvány!
A Talizmánhoz lépett, és felemelte. Odavitte Richard Sloathoz, aki Rushton volt, és Speedy Parkerhez, aki Parkus volt. Meggyógyította őket.
Szivárvány, szivárvány, szivárvány!

NEGYVENHATODIK FEJEZET
Újabb utazás

1

Meggyógyította őket, de sosem tudta igazán felidézni, hogyan is csinálta; egyetlen részletre emlékezett – arra, hogy a Talizmán ragyogott, énekelt a kezében, és meleg fényében fürösztötte két barátját. Semmi többre nem emlékezett.
S utána a Talizmán halványulni kezdett... egyre halványabb lett... és végül kihunyt a fénye.
Jack az anyjára gondolt, és fájdalmas kiáltás hagyta el a torkát.
Speedy odakúszott hozzá az olvadó hóban, és átkarolta a vállát.
– Vissza fogja adni a kölcsönt, Utazó Jack – mondta Speedy. Elmosolyodott, de legalább kétszer olyan fáradtnak látszott, mint Jack. Ez a világ megöli őt, gondolta Jack homályosan. Legalábbis megöli benne Speedy Parkert. A Talizmán meggyógyította... de akkor is haldoklik.
– Te megtetted érte – mondta Speedy –, és hidd el, ő is meg fogja tenni érted. Ne aggódj. Gyere ide, Jack! Gyere ide, ahol a barátod fekszik!
Jack odament. Richard aludt az olvadó hóban. Az a rettenetes seb behegedt, de hosszú forradás látszott Richard fejbőrén, mely mentén soha többet nem fog kinőni a haja.
– Fogd meg a kezét!
– Miért? Minek?
– Átmegyünk.
Jack kérdőn nézett Speedyre, de az nem adott magyarázatot. Csak bólintott, mintha azt mondta volna: „Igen, jól hallottad.”
Hát, gondolta Jack, eddig megbíztam benne...
Lenyúlt, és megfogta Richard kezét, és érezte, hogy Speedy megfogja a másik kezét.
És már át is mentek mind a hárman.

2

Pontosan úgy volt, ahogy Jack gondolta. A Territóriumokban a mellette álló alak teljesen egészséges volt, szinte kicsattant az erőtől.
Jack csodálattal – és némi félelemmel – nézett erre az idegenre, aki Speedy öccse is lehetett volna.
– Speedy... azaz Parkus úr... illetve... hogy szólítsam?
– Pihenésre van szükségetek, fiúk – mondta Parkus. – Neked is, de a másiknak még jobban. A barátod sokkal közelebb járt a halálhoz, mint ahogy azt te gondolod... és ahogy ismerem, még magának se nagyon vallja be a dolgot.
– Igen – felelte Jack. – Ebben igaza van.
– Ott jobb lesz neki – mondta Parkus, azzal felkapta Richardot, és elindult a parton a fekete hotellel ellenkező irányba. Jack megpróbálta követni őket, de lemaradt, mert lábai felmondták a szolgálatot, nem akartak engedelmeskedni akaratának. Feje iszonyúan lüktetett az utolsó összecsapás óta – biztosan a koncentrálástól, gondolta.
– Miért... hová... – Ennél többet nem tudott kinyögni. A mellkasához szorította a Talizmánt. A kristálygömb most fakó volt, belseje nem ragyogott, szinte egyszerű üveggömbnek látszott.
– Csak egy kicsit feljebb – mondta Parkus. – Gondolom, nem akartok ott pihenni, ahol ő volt!?
És bármilyen kimerült is volt Jack, igazat adott Parkusnak.
Parkus hátrapillantott a válla fölött, majd szomorúan nézett Jackre.
– Bűzlik a levegő a gonosztól – mondta –, és bűzlik a ti világotoktól is, Jack.

3

Úgy negyven métert tehettek meg a parton, mikor Parkus megállt. A fekete homok itt már világosabb volt – ha nem is fehér, de középszürke. Parkus óvatosan lefektette Richardot a földre. Jack mellézuhant. A homok meleg volt – áldott jó meleg. Sehol semmi hó. Parkus törökülésben leült mellé. – Most aludnotok kell – mondta. – Lehet, hogy csak holnap fogtok felébredni. De senki sem fog háborgatni benneteket. Nézz körül!
Parkus arrafelé mutatott, ahol egykor Point Venuti állt. Jack először a fekete kastély maradványait pillantotta meg, – teljesen összeomlott, mintha belsejét hatalmas robbanások pusztították volna el. Már nem is látszott félelmetesnek, csak egy nagy halom fekete kő volt.
Távolabbra nézve Jack észrevette, hogy a földrengés ideát nem lehetett olyan erős, mindenesetre sokkal kisebb pusztítást végzett. Néhány felfordult, beomlott kunyhót látott, és néhány összetört szekér hevert itt-ott, melyek valószínűleg a Cadillacek megfelelői voltak a Territóriumokban. Egy-két holttest is volt a távolban.
– A túlélők elmentek – mondta Parkus. – Tudják, hogy mi történt, tudják, hogy Orris meghalt, és nem fognak bántani benneteket. A gonosz eltűnt. Tudod? Érzed?
– Igen – felelte Jack. – De... Parkus úr... ugye maga... nem... nem...
– ...megyek el? De igen. Nemsoká mennem kell. Jót fogtok aludni a barátoddal, de előtte van veled egy kis megbeszélnivalóm. Nem lesz hosszú, szóval próbálj meg ébren maradni még egy kicsit.
Jack kis erőfeszítéssel kinyitotta a szemét – majdnem teljesen. Parkus bólintott.
– Amikor felébredtetek, menjetek keletnek. De ne menjetek át! Maradjatok itt, maradjatok a Territóriumokban egy kicsit! Túl sok minden történik még odaát – mentőosztagok, tévések hada, riporterek, Jason tudja, mi minden! De legalább a hó elolvad, mielőtt a tömeg ideér, és akik látták a havat, azokat úgyis bolondokházába dugják.
– Miért kell elmennie?
– Rendet kell raknom, Jack. Nagyon sok dolgom lesz most ideát. Morgan halálának a híre már keletre tart. A hír gyorsan utazik, és én mögötte vagyok. Elé kell kerülnöm, meg kell előznöm. Vissza akarok érni a Határzónába... és még keletebbre, mielőtt a rosszfiúk elmenekülnének. – Merengve nézte az óceánt. – Amikor itt az ideje, az embernek fizetnie kell tetteiért. Morgan meghalt, de még mindig sokan tartoznak.
– Maga olyan rendőrféle ideát, ugye?
Parkus bólintott.
– Én vagyok a Főbíró és a Legfelsőbb Végrehajtó Szerv egyben. Ideát. – Erős, meleg kezét Jack vállára tette. – Odaát csak egy öregember vagyok, aki egyik helyről a másikra utazik, furcsa állásokat vállal, és énekelget egy kicsit. És hidd el, az néha sokkal könnyebb!
Megint elmosolyodott, és most tényleg Speedy volt.
– És fogsz még találkozni azzal az öregemberrel. Bizony! Valahol, valamikor. Lehet, hogy egy bevásárlóközpont parkolójában, lehet, hogy egy parkban.
Jackre kacsintott.
– De Speedy... nincs jól – mondta Jack. – Akármi is a baja, a Talizmán nem tudott segíteni rajta.
– Speedy öreg – felelte Parkus. – Bár egyidősek vagyunk, a te világod öregebbé tette nálam. De az biztos, hogy van még egy-két éve hátra. Az is lehet, hogy több. Ne aggódj miatta, Jack!
– Megígéri?
Parkus elvigyorodott.
– Naná!
Jack fáradtan visszamosolygott.
– Te meg a barátod tartsatok keletnek. Menjetek úgy körülbelül öt mérföldet. Csak át kell jutnotok azokon az alacsony dombokon, és utána az út egyenes lesz – kellemes séta az egész. Keress meg egy nagy fát – a legnagyobb fát, amit életedben láttál! A fa tövénél állva, fogd meg Richard kezét, és menjetek vissza. A hetvenötös út mellett fogtok visszaérni egy Storeyville nevű kis kaliforniai város határában, közvetlenül egy hatalmas fa törzsébe vágott alagút előtt. Menjetek be a városba, és a villogó lámpánál egy Mobil benzinkutat találtok.
– És aztán?
Parkus megrántotta a vállát.
– Még nem tudom biztosan, mi lesz ott. Valószínűleg találkozni fogsz valakivel, akit ismersz.
– De hogy fogunk hazajut...
– Pszt! – mondta Parkus, és Jack homlokára tette a kezét, pont úgy, ahogy az anyja csinálta, amikor
(csicsíja-babúja, alszik a kisfiú, csicsija-babúja, alszik a Jack fiú, minden rendben lesz, Jack, minden, minden rendben lesz)
még nagyon kicsi volt. – Elég volt a kérdezősködésből! Most már minden rendben lesz veled és Richarddal.
Jack lefeküdt. Egyik kezével a hasához szorította a kristálygömböt. Úgy érezte, mintha vasnehezéket kötöttek volna a szemhéjára.
– Bátor voltál, Jack – mondta Parkus büszkeséggel teli hangon. – Azt kívánom, bárcsak az én fiam lennél... becsüllek a bátorságodért. És a hitedért. Minden világban rengeteg ember van, aki hálával tartozik neked! És biztos vagyok benne, hogy mindegyik tudja is ezt a maga módján.
Jacknek sikerült elmosolyodnia.
– Maradjon még egy kicsit! – mondta halkan.
– Rendben – felelte Parkus –, amíg el nem alszol. Ne félj, Jack, most már senki nem bánthat benneteket!
Anyu mindig azt mondta...
De nem tudta befejezni a gondolatot, mert mély álomba zuhant.

4

És aludt egy egész napon át. Másnap délután felébredtek, majd nem sokkal később ott álltak a világ legmagasabb fája alatt. Olyan széles volt, hogy tíz felnőtt ember sem érte volna körbe. Az erdő összes többi fája teljesen szokványos méretű volt, csak ez az egy magasodott ki a többi közül; a Territóriumok csodáinak egyike.
Ne félj! mondta Parkus. Jack felemelte a fejét, és felnézett a fa teteje felé. Bár nem volt igazán tudatában, érzelmileg alaposan kimerült. A hatalmas, méltóságteljes fa alig lobbantott benne csodálkozást. Jack nekitámaszkodott meglepően puha kérgének. Megöltem azt az embert, aki megölte az apámat, mondta magának. Másik kezével megszorította a sötét, látszólag halott Talizmánt. Richard nem tudott betelni a hatalmas fa látványával. Morgan meghalt, Gardener is meghalt, és mostanra a hó is biztosan elolvadt a parton. Mégsem tűnt el minden. Jack úgy érezte, mintha az egész feje hópelyhekkel lenne tele. Egyszer – évezredekkel korábban – azt gondolta, ha valaha is megérinti a Talizmánt, teljesen meg fog részegedni az örömtől és a diadaltól. Ebből az érzésből alig valami maradt mostanra benne. A fejében hullott a hó, és Parkus utasításainak követésén kívül képtelen lett volna bármit is tenni. S ha nincs ott a fa, hogy megtartsa, talán meg se tudott volna állni a lábán.
– Fogd meg a kezem – mondta Richardnak.
– De hogy fogunk hazajutni? – kérdezte Richard.
– Ne félj! – mondta, és összezárta ujjait Richard kezén. Jack Sawyernek nem volt szüksége a fára, hogy talpon maradjon. Jack Sawyer megjárta az Elátkozott Világot, legyőzte a fekete hotelt, Jack Sawyer bátor volt és igaz. Jack Sawyer egy kimerült tizenkét éves fiú volt, akinek havazott a fejében. Könnyedén visszament a saját világába, és Richard Sloat mellette siklott át a két világ közt.

5

Az erdő megváltozott, most már egy amerikai erdőben álltak. A fák lombkoronája alacsonyabban kezdődött, és a fák vékonyabbak voltak, mint a territóriumokbeli erdőben, ahová Parkus irányította őket. Jack alig volt tudatában a változásnak, de aztán megpillantotta a kétsávos autóutat, s a huszadik század realitása szinte hasbarúgta, ahogy meghallotta egy gyorsan közeledő jármű motorjának a zúgását, és egy kis Renault húzott el közvetlenül előtte és Richard előtt. A kocsi befutott a nagy fába vágott alagútba (alig feleakkora volt, mint territóriumokbeli párja). De a kocsiban ülő nő és két gyerek nem az alagutat nézték – pedig azért jöttek ide egészen New Hampshire-ből – hanem a két fiút bámulták tátott szájjal. Amint elhaladtak mellettük, mind a hárman visszarántották a fejüket. A két fiú a szemük láttára jelent meg az út mellett – a semmiből jöttek, mint valami fantasztikus filmben.
– Tudsz sétálni egy kicsit?
– Persze – felelte Richard.
Jack kilépett az útra, és keresztülsétált a fába vágott alagúton.
Lehet, hogy csak álmodja ezt az egészet, gondolta. Lehet, hogy még mindig a territóriumokbeli tengerparton fekszenek Richarddal együtt, és Parkus kedves tekintetével őrzi őket. Anyu mindig azt mondta... anyu mindig azt mondta...

6

Mintha sűrű ködben mozogna (bár aznap történetesen teljesen tiszta és napsütéses volt az idő Kaliforniában), Jack kézen fogva kivezette Richard Sloatot az erdőből, és együtt lépkedtek a lejtős úton a száraz, decemberi mezők mentén.
...hogy a filmben a legfontosabb ember általában az operatőr...
Testének több alvásra volt szüksége. Agya vakációra vágyott.
...hogy a vermut a jó martini le gyilkolása...
Richard csendben haladt mellette. Annyival lassabb volt, hogy Jack szinte húzta magával, mint fáradt kisgyereket az anyja. A Storeyville nevű városka még vagy félmérföldnyire lehetett. Néhány alacsony, fehér épület állt az út mindkét oldalán. Az épületek után villogó jelzőlámpa állt az üres útkereszteződés fölé magasodva. Jack látta a Mobil benzinkút sarkát. Richard annyira lehajtotta a fejét, hogy az szinte már a mellkasán pihent. Jack furcsa hangot hallott, Richardra nézett, és látta, hogy sír. Átkarolta barátját.
– Mondani akarok valamit, Richard – mondta.
– Mit? – Richard arcát könny áztatta, de a tekintete dacos volt.
– Szeretlek – mondta Jack.
Richard tekintete visszapattant az útra. Jack továbbra is átkarolta Richard vállát. A következő pillanatban Richard felnézett – egyenesen Jack szemébe –, és bólintott. És ez olyan pillanat volt, amire az anyja mindig azt mondta: Jack, vannak olyan pillanatok, amikor nem kell minden érzésedet kibetűznöd!
– Megyünk hazafelé, Richie – mondta Jack. Megvárta, hogy Richard megtörölje a szemét. – Azt hiszem, vár ránk valaki a Mobil benzinkútnál.
– Esetleg Hitler? – Richard mindkét tenyerét a szemére szorította. Egy perc, és már össze is szedte magát, s a két fiú folytatta útját a városka felé.

7

Egy Cadillac parkolt a Mobil benzinkút árnyékos oldalán – egy El Dorado, bumeráng alakú tévéantennával a csomagtartóján. Akkora volt, mint egy lakókocsi, és olyan sötét, mint a halál.
– Ó, Jack, szarban vagyunk – nyögte Richard, és megragadta Jack vállát. Szeme kikerekedett, szája remegett.
Jack érezte, hogy felszökik az adrenalinszintje. De attól sem érezte magát elevenebbnek, csak fáradtabbnak. Túl sok volt már, túl sok, túl sok.
Kezében szorongatva az olcsó, tucatáru kristálygömböt, amivé a Talizmán változott, Jack elindult a Mobil benzinkút felé.
– Jack! – kiáltotta Richard fojtott hangon a háta mögött. – Mi a fenét csinálsz? Ez közülük való lehet! Ugyanilyen kocsival jöttek a Thayerbe is! Meg Point Venutiba!
– Parkus mondta, hogy jöjjünk ide – felelte Jack.
– Te megőrültél, haver! – suttogta Richard.
– Tudom. De minden rendben lesz, hidd el! És ne szólíts havernak!
A Cadillac ajtaja kicsapódott, és egy kopott farmerba bújtatott izmos láb bújt ki rajta. A kényelmetlen érzés aktív félelemmé változott, amint Jack megpillantotta a vezető csizmájának levágott elejét és a rajta kikandikáló szőrös lábujjakat.
Richard felsikoltott mellette.
Egy Farkas volt – ezt rögtön tudta Jack, mielőtt még a sofőr megfordult volna. Jóval több, mint két méter magas volt, hosszú haja zsíros csimbókokban lógott le gallérjára. Aztán a hatalmas alak megfordult, Jack meglátta narancssárgán csillogó szemét, és a félelmet azonnal öröm váltotta fel.
Jack rohant a benzinkút felé, mit sem törődve a benzinkutassal, aki meglepett arccal bámulta. Haját hátrafújta a szél, viharvert tornacipője csattogott a betonon, arcán boldog vigyor, s a szeme úgy ragyogott, mint maga a Talizmán.
Kertésznadrág: Oshkosh, ó, Istenem, gondolta. Kerek John Lennon-szemüveg és meleg, üdvözlő mosoly.
– Farkas! – sikította Jack Sawyer. – Farkas, te élsz! Te élsz!
Még legalább két méterre volt Farkastól, amikor nagyot ugrott, és Farkas könnyedén, nevetve kapta el.
– Jack Sawyer! Azt a mindenit! Pont ahogy Parkus mondta. Azért vagyok itt ezen a helyen, mely úgy bűzlik, mint a kétnapos lócitrom a tűző napon, mert rád várok, Jack Sawyer! Rád és a barátodra!
Farkas szaga árulta el Jacknek, hogy ez nem az ő Farkasa, de ugyanakkor azt is érezte, hogy ez a Farkas rokoni kapcsolatban áll az övével... közeli rokonok lehetnek.
– Ismertem az öcsédet – mondta Jack még mindig a Farkas erős karjaiban. Most, hogy jobban megnézte az arcát, látta, hogy ez a Farkas idősebb és okosabb. De szintén nagyon kedves.
Farkas lerakta Jacket. Egyik kezével a Talizmán felé nyúlt, és egy ujjal megérintette. Arca tiszteletről és áhítatról árulkodott. Mikor hozzáért az ujja, kis kék villám jelent meg a Talizmán belsejében.
Farkas nagy levegőt vett, és Jackre mosolygott. Az visszamosolygott rá.
Richard most ért oda hozzájuk, és csodálkozva nézett rájuk.
– Vannak jó Farkasok is a Territóriumokban... – kezdte Jack.
– Rengeteg jó Farkas van – vágott közbe Farkas.
Kezet nyújtott Richardnak. Az visszahúzódott egy pillanatra, majd megrázta Farkas kezét. Jack látta, hogy Richard beharapja a szája szélét, biztosan azt várta, hogy Farkas úgy bánik vele, mint testvére annak idején Heck Basttal.
– Ő az én Farkasomnak a testvére – mondta büszkén Jack. Megköszörülte a torkát, nem tudta pontosan, hogyan fejezze ki érzelmeit Farkas testvére iránt. Létezik vajon a Farkasoknál részvétnyilvánítás? Megértené?
– Szerettem a testvéredet – mondta. – Megmentette az életemet. Richard után ő volt a legjobb barátom. Nagyon sajnálom, hogy meghalt.
– Most a holdban van, Jack Sawyer – felelte Farkas. – Vissza fog jönni. Minden elmegy, mint a hold, de minden vissza is jön, mint a hold. Menjünk! Szeretnék már elmenni erről a büdös helyről.
Richard értetlenül nézett rájuk, de Jack tökéletesen megértette Farkast – a benzinkút egész környéke bűzlött a melegben.
Farkas a kocsihoz lépett, és kinyitotta a hátsó ajtót, mint egy sofőr – Jack csak ekkor jött rá, hogy az is volt. Sofőr.
– Jack? – Richard rémültnek látszott.
– Nincs semmi baj – felelte Jack. – De hová...
– Az anyámhoz, gondolom – mondta Jack. – Átszeljük az országot, és visszamegyünk New Hampshire-be. Első osztályon. Na gyere, Richie!
A kocsihoz léptek. A hatalmas ülés egyik sarkában egy régi gitártok hevert. Jack szíve újra felujjongott.
– Speedy! – Farkashoz fordult. – Speedy is velünk jön?
– Nem ismerek semmiféle Speedyt – felelte a Farkas. – Volt ugyan egy nagybátyám, akit majdnem így hívtak, de...
Jack a gitártokra mutatott.
– Az honnan van?
Farkas elvigyorodott, felvillantva hatalmas, egészséges fogsorát.
– Parkusé – felelte. – Neked hagyta itt. Majdnem elfeledkeztem róla.
Ezzel egy nagyon régi képeslapot húzott elő a hátsó zsebéből. A kép előterében egy körhinta állt, rajta ismerős lovakkal – Fürge Ella és Ezüst Lady –, de a háttérben álló nők múlt századi ruhákat viseltek, és a férfiaknak Derby kalap volt a fején.
Jack megfordította a képeslapot és először a közepére nyomtatott szöveget olvasta el: ÁRKÁDIA PART, KÖRHINTA, 1894. JÚLIUS 4.
És a kézírás alatta, az nem Parkusé volt, hanem Speedyé. Keze remeghetett írás közben, és puha, tompa ceruzát használt.
Nagy csodákat vittél véghez, Jack. Használd, ami a tokban van, tartsd meg! Ami nem kell, azt dobd ki!
Jack zsebre vágta a képeslapot, és bemászott a kocsiba. Az öreg tok egyik zárja törött volt. Kipattintotta a másikat. Richard követte Jacket a kocsiba. – Szent isten! – kiáltott fel. A gitártok tele volt húszdollárosokkal.

8

Farkas hazavitte őket, és bár Jack később csak homályosan emlékezett az ősz egyéb eseményeire, ennek az útnak minden másodperce megragadt az agyában egész életére.
Richarddal az El Dorado hátuljában ültek, és Farkas nyomta a gázt keletnek, keletnek. Néha egy Creedence Clearwater Revival-kazettát hallgattak – úgy tűnt, hogy a „Rohanj a dzsungelen át” volt Farkas kedvence – dobhártyaszaggató hangerőn. Máskor a szél különféle hangszíneit hallgatták, miközben Farkas az ablak gombját nyomkodta. Ez teljesen lenyűgözte.
Kelet, kelet, kelet. A ragyogó napkelte felé száguldottak minden reggel, és a rejtelmes, kékes éjszakába minden este. Először John Fogertyt hallgatták, majd a szelet. Újra John Fogerty, újra a szél.
Hamburgeres gyorsétkezdéknél ettek, s egyszer megálltak egy Kentucky Fried Chickennél. Farkas itt családi adagot rendelt, és meg is evett húsz darab rántott csirkét. A hangokból ítélve a csontokat is elropogtatta. Erről Jacknek Farkas és a pattogatott kukorica jutott az eszébe. Hol is volt az? Muncie-ban. Muncie mellett, pontosabban nem sokkal azelőtt, hogy elkapták és benyomták őket a Napfény Otthonba. Elvigyorodott... majd hirtelen nagyot nyilallt a szíve. Kinézett az ablakon, hogy Richard ne lássa a könnyeit. Második este a Colorado állambeli Julesburgban álltak meg, és Farkas a csomagtartóból elővarázsolt minigrillen fenséges vacsorát készített nekik. A havas mezőn ettek, jól beburkolózva meleg kabátjaikba, melyeket a gitártokban talált pénzből vettek. Egy hullócsillag húzott fényes csíkot az égen, és Farkas boldogan táncolt a hóban.
– Szeretem ezt a pasit – mondta Richard elgondolkodva.
– Aha, én is. Bárcsak ismerted volna a testvérét!
– Jó lett volna. – Richard elkezdte összeszedni a szemetet. Amit ezután mondott, teljesen meglepte Jacket. – Sok mindent elfelejtek, Jack.
– Hogyhogy sok mindent?
– Hát csak úgy. Minden kilométerrel egyre kevesebbre emlékszem abból, ami történt. Minden kezd ködössé válni. És azt hiszem... azt hiszem, ezt így is akarom. Biztos vagy benne, hogy az anyád jól van?
Jack háromszor próbált telefonálni, de senki sem vette fel a telefont. Mégsem aggódott túlságosan. Minden rendben van. Legalábbis remélte. Amikor hazaér, az anyja ott lesz. Betegen... de életben. Remélte.
– Igen.
– Akkor hogy lehet, hogy nem veszi fel a telefont?
– Sloat csinált valamit a telefonnal – felelte Jack – Az Alhambra személyzetének segítségével. Biztosan ott van az anyám. Beteg... de ott van. Érzem.
– És ha ez a gyógyító valami működik... – Richard grimaszt vágott. – Szerinted... szóval gondolod, hogy meg fogja engedni, hogy veletek... hogy veletek maradjak?
– Nem – felelte Jack, és segített felszedni a szemetet. – Árvaházba fog dugni, vagy lehet, hogy börtönbe! Ugyan, ne butáskodj, Richard, hát persze hogy velünk maradhatsz!
– Hát... azután, amit az apám tett...
– Az az apád volt, Richie, nem te! – felelte egyszerűen Jack.
– És te nem fogsz mindig emlékeztetni a dologra? Nem nyaggatsz majd, hogy ezeket nem szabad elfelejtenem?
– Ha el akarod felejteni, akkor nem.
– El akarom felejteni, Jack, tényleg el akarom!
Farkas visszajött.
– Készen vagytok, fiúk?
– Készen – mondta Jack. – Figyelj, Farkas, berakhatnánk most egy kis Scott Hamiltont?
– Hát persze! Aztán meg egy kis Creedence-et, oké?!
– A „Rohanj a dzsungelen át” jó lesz, ugye?!
– Aha! Piszok jó zene! Iszonyú jó!
– Az bizony, Farkas – felelte Jack, és pajkosan összenézett Richarddal. A következő nap átgurultak Nebraskán és Iowán, és egy nappal később elhaladtak a Napfény Otthon romjai mellett. Jack azt gondolta, hogy Farkas szándékosan vitte őket arra, valószínűleg látni szerette volna azt a helyet, ahol meghalt a testvére. Maximális hangerőre csavarta a Creedence-kazettát, de Jack még így is hallani vélte zokogását.
Idő... múló idő. Jack szinte lebegett az időben – diadal, mámor, álmodozás kergették egymást az agyában.
Az ötödik nap vége felé elértek Új-Angliába.

NEGYVENHETEDIK FEJEZET
Az út vége

1

Az egész út Kaliforniából Új-Angliába egyetlen hosszú délutánnak és estének tűnt visszatekintve. Egy délutánnak, mely napokig tartott, és egy estének, mely egy emberöltőig. Úsztak a naplementékben, a zenében és az érzésekben. Tartok tőle, hogy tényleg kiütöttem magam, gondolta Jack, mikor az ebéd óta eltelt időt alig félórának érezte, majd ránézett az órára, és kiderült, hogy már több, mint három óra telt el azóta. Egyáltalán, ez még ugyanaz a nap? A „Rohanj a dzsungelen át” dübörgött a levegőben; Farkas folyamatosan bólogatott az ütemre, szélesen vigyorogva ösztönösen megtalálta a legjobb utakat; a hátsó ablak az eget mutatta, ahogy az hatalmas csíkokban szabad teret adott a naplemente színeinek; lila, sárga, kék és gyönyörű mélyvörös, ami minden naplementében benne van. Jack mindenre emlékezett ebből a hosszú útból, minden szóra, minden étkezésre, minden számra, Zoot Simsre, John Fogertyre és persze Farkasra, aki a szél hangjaival szórakoztatja magát; de az idő kipergett ujjai közül, mint egy marék búzaszem. Sokat aludt a párnás hátsó ülésen, és amikor kinyitotta a szemét, nappalt látott vagy éjjelt, csillagokat vagy napsütést. Az egyik dolog, amire különleges élességgel emlékezett, az volt, hogy a Talizmán újra ragyogni kezdett valahol Új-Angliában, jelezve a normális idő visszatérését... vagy egyáltalán az idő visszatértét Jack Sawyerhez... Emberek lestek be az El Doradóba (egy tengerész és egy borjúarcú lány egy piros lámpánál bámultak át a kis Golfjukból valahol Iowában; egy vékony srác a biciklijéről lesett be), hogy megnézzék, nem Mick Jagger vagy Frank Sinatra látogatott-e el hozzájuk. Nem, sajnos csak mi vagyunk. Az álom vissza-visszacsalogatta magához. Egyszer arra ébredt (Coloradóban? Illinois-ban?), hogy dübörgő rock szól a kocsiban, Farkas az ujjaival csettintget, miközben könnyedén kormányozza a kocsit, az ég narancssárgán, lilán és kéken ragyog, és azt is látta, hogy Richard szerzett valahonnan egy könyvet, és az El Dorado belső lámpája mellett olvas. Broca agya volt a könyv címe. Jack felfelé nézett, hagyta, hogy a zene, az esti színek magukkal ragadják. Megcsinálták; mindent megcsináltak... mindent, csak New Hampshire-ben, a kihalt kis tengerparti városban van még egy kis tennivalójuk.
Öt nap vagy egyetlen, hosszú naplemente? „Rohanj a dzsungelen át.” Zoot Sims síró tenorszaxofonja. Richard a testvére, a testvére...
Az idő körülbelül akkor tért vissza hozzá, amikor a Talizmán újra életre kelt, az ötödik nap varázslatos naplementéje idején. Oatley, gondolta Jack a hatodik napon, megmutathattam volna Richardnak az oatleyi alagutat és az Oatley Sörbárt, már persze, ami megmaradt belőle, mondhattam volna Farkasnak, merre menjen... de nem akarta újra látni Oatleyt, semmi öröme nem lett volna benne. És most már felfogta, milyen hosszú utat tettek meg, miközben ő az időtlenségben lebegett, s hogy milyen közel járnak végcéljukhoz. Farkas rákanyarodott valahol az I-95-ös útra, már Connecticutban jártak, és az Árkádia part alig pár államra volt tőlük. Innét Jack számolta a mérföldeket és a perceket.

2

Annak a napnak, december 21-ének az estéjén negyed hat körül – jó három hónappal azután, hogy Jack Sawyer elindult nyugatnak – a Cadillac bekanyarodott az Alhambra Parkszálló kavicsos bevezető útjára. Nyugatra a naplemente narancssárgája... kékje... lilája ragyogott az égen. A parkban csupasz ágak remegtek a tél fogainak szorításában. A vacogó fák között – egészen hat nappal ezelőttig – volt egy fa, mely elkapta a környék kis állatait, és megette őket. Ez a kis fa hirtelen meghalt. A többi fa bár csupasz volt és sovány, mégis lüktetett bennük az élet.
Az El Dorado kerekei alól pattogtak a kavicsok. A kocsiból a Creedence Clearwater Revival zenéje hallatszott ki. John Fogerty az „Emberek, akik ismerik a varázserőmet” című dalt énekelte.
A Cadillac megállt a széles, kétszárnyú főbejárat előtt. Körös-körül sötétség volt. A fényszórók kialudtak, és a hosszú autó komoran állt a sötétben, csak narancssárga parkolólámpái égtek.
Itt, a nap végén; itt a naplemente egyre halványuló színeiben.
Itt.
Itt és most.

3

A Cadillac hátuljában halvány, bizonytalan fény látszott. A Talizmán felvillant... de fénye gyenge volt, alig több, mint egy haldokló szentjánosbogáré.
Richard lassan Jack felé fordult. Arca sápadt volt és riadt, idegesen gyűrögette a kezében a Carl Sagan-könyvet.
Richard Talizmánja, gondolta Jack, és elmosolyodott.
– Jack, akarod, hogy...
– Nem – felelte Jack. – Várj, amíg nem szólok! Kinyitotta a jobb oldali ajtót, kiszállt, majd visszanézett Richardra. Barátja teljesen belelapult az ülésbe, s két kézzel, vadul gyűrögette a könyvet. Nagyon nyomorultnak látszott. Jack gondolkodás nélkül behajolt az autóba, és adott egy puszit Richard arcára. Richard megölelte egy pillanatra. Egyikük sem szólt egy szót sem.

4

Jack a bejárati ajtóhoz vezető lépcső felé tartott... de aztán elkanyarodott jobbra, és az út mentén sétált egy kicsit. Vaskorlát húzódott az úttól nem messze, alatta repedezett, nagy szikla állt a parton. A jobb oldalon ott magasodott az Árkádia Vidámvásár hullámvasútja.
Jack keletnek emelte arcát. A szél keresztülsüvített a parkon, és kifújta haját a homlokából.
Felemelte a kezében lévő gömböt, mintha felajánlaná az óceánnak.

5

1981 . december 21-én egy Jack Sawyer nevű fiú állt az óceán és a szárazföld találkozásához közel, egy értékes tárgyat tartott a magasba, és tekintetét a végtelen Atlanti-óceánra szegezte. Aznap lett tizenhárom éves, és bár nem tudott róla, csodálatosan gyönyörű volt Barna, hosszú – talán túl hosszú – haját hátrafújta homlokából a szél. Csak állt ott, az anyjára gondolt, és azokra a szobákra, melyeket megosztottak egymással az évek folyamán. Felfogja gyújtani a lámpát a szobájában? Gyanította, hogy igen.

Jack megfordult, szeme vadul villogott a Talizmán fényében.

6

Lily a falon futtatta reszkető csontvázkezét – a kapcsolót kereste. Megtalálta és felnyomta. Ha valaki most látná, biztosan iszonyodva fordítaná el a fejét. Az utóbbi hetekben a rák terjedése felgyorsult a testében, mintha érezte volna, hogy valami készül ellene, ami elronthatja a játékát. Lily Cavanaugh már csak harmincöt kiló volt. Még a bőre is el vékonyodott, ahogy nagy erőfeszítéssel betakarta csontvázát. A szeme alatti barna körök halálosan elfeketedtek; szemei lázasan, kimerülten csillogva ültek üregükben. Eltűnt a melle. Karján nem maradt semmi hús. A feneke és a combja hátulja fekélyesedni kezdett.
És ez még nem minden. A múlt héten tüdőgyulladást kapott.
Borzasztó állapotában természetesen szabad prédát jelentett minden betegségnek. Tüdőgyulladást még jobb körülmények között is kaphatott volna... és jó körülményekről már szó sem volt. Az Alhambra radiátorai jó ideje abbahagyták éjszakai kattogásukat. Lily nem tudta pontosan, mikor – számára is összemosódott az idő, mint Jack számára az El Dorado hátuljában. Csak azt tudta, hogy annak a napnak az éjszakáján történt, amikor betörte az ablakot az öklével, hogy elzavarja a sirályt, mely úgy nézett ki, mint Sloat.
Azóta az Alhambra kihalt jégveremmé változott. Kriptává, melyben hamarosan meg fog halni.
Ha Sloat volt a felelős azért, ami az Alhambrában történt... hát ugyancsak jó munkát végzett. Mindenki eltűnt. Mindenki. Eltűntek a fecsegő takarítónők a folyosóról, eltűnt a fütyörésző karbantartó, eltűnt a savanyú arcú portás. Sloat zsebre rakta és elvitte őket magával.
Négy nappal korábban – amikor még ahhoz sem talált elég élelmet a szobában, hogy madárétvágyát kielégítse – kimászott az ágyból, és lassan elindult a folyosón a lift felé. Magával vitt egy széket a felfedezőútra, újra meg újra kifulladva, lógó fejjel ráült, s arra támaszkodott járás közben. Negyven percig tartott a tizenöt méteres út a lift ajtajáig.
Többször megnyomta a hívógombot, de a lift csak nem jött. A kis lámpák fel sem gyulladtak.
– Basszátok meg – morogta mérgesen, majd újra nekiindult, és végigküzdötte magát a következő hét méteren a lépcsőig.
– Hé! – kiáltott le, majd azonnal köhögőroham kapta el. Előrehajolt a széken, és hosszan, hosszan köhögött.
Lehet, hogy nem hallották a kiáltásomat, de azt biztosan hallaniuk kellett, ahogy kiköhögtem a maradék tüdőmet, gondolta.
Senki sem jött.
Megint kiáltott, mire újabb köhögőroham jött rá, aztán mikor összeszedte magát, elindult visszafelé a folyosón, mely olyan hosszúnak tűnt, mint egy reptéri kifutópálya egy tiszta, verőfényes napon. Nem mert nekivágni a lépcsőnek. Sosem tudott volna visszajönni a szobájába. És úgysem volt ott lent senki, üres volt a hall, a konyha, az étterem. Sehol senki. És a telefon sem működött. Legalábbis az ő szobájában nem működött, de sehol máshol sem hangzott fel telefoncsörgés ebben az öreg mauzóleumban. Nincs értelme lemenni. Nem érné meg. Nem akart halálra fagyni a hall padlóján.
– Jack – suttogta –, hol a francban...
Ekkor újra köhögni kezdett, és ez most tényleg nagyon rossz volt, úgy terült el a folyosón, mint egy zsák, még a támasztéknak szolgáló széket is magára rántotta. Legalább egy órát fekhetett a hideg földön, a tüdőgyulladás is biztosan ekkor költözött be roskadozó testébe. Hé, Nagy R! Én vagyok az új srác a környéken! Szólíts csak nagy T-nek! Kihívlak egy versenyre!
Valahogy sikerült annyira összeszednie magát, hogy visszament a szobájába, de azóta alig bukkant fel a láz egyre mélyebbre húzó örvényéből. Fülében zakatolt a szíve, egyre hangosabban, még hangosabban. Úgy tűnt, mintha a tüdeje nagy üvegdobozzá vált volna, amiben két tucat szabadulni vágyó lánckígyó vonaglik veszetten. És mégis kitartott... kitartott, mert agyának egy része őrült bizonyossággal tudta, hogy Jack már visszafelé tart hozzá hosszú útjáról.

7

Kómájának kezdete olyan volt, mint egy kis fodrozódás a homokban... kis fodrozódás, mely örvényként forogni kezd. A bezárt láncok csörgése a mellkasában hosszú, mély lélegzetvételekké alakult... Hahhhhh...
Aztán valami hirtelen kirántotta ebből az egyre mélyülő forgásból, hogy nekiálljon végigtapogatni a falat a sötétben, a villanykapcsolót keresve. Megtalálta. Felkelt az ágyból. Nem volt elég ereje hozzá; egy orvos csak nevetett volna az ötleten. Mégis megtette. Kétszer visszaesett, de harmadszorra sikerült felállnia. Beharapta száját nagy igyekezetében. A szék után nyúlt, megtalálta, majd vánszorogva elindult a szoba másik végébe az ablak felé.
Lily Cavanaugh, a B-kategóriájú filmek királynője eltűnt. Ez egy sétáló borzalom volt, lázban égő, ráktól emésztett borzalom.
Odaért az ablakhoz, és kinézett rajta.
Emberi alakot látott lent – kezében egy halványan világító gömbbel.
– Jack! – próbálta sikoltani, de csak síri suttogás tört elő belőle. Felemelte a kezét, integetni próbált. Ájulás
(Hahhhhh....)
környékezte meg. Elkapta az ablakkeretet.
– Jack!
Hirtelen az alak kezében lévő gömb felragyogott, megvilágítva az arcát, és tényleg Jack arca volt, Jack, ó, köszönöm, Istenem, tényleg Jack az! Jack hazajött.
Az alak futni kezdett.
Jack!
Azok a beesett, haldokló szemek most még jobban csillogtak. Könnyek futottak le Lily sárga, kiszáradt bőrén.

8

– Anyu!
Jack átrohant a hallon, közben látta, hogy a régimódi telefonközpont feketén, kiégetten lóg a falról, mintha elektromos tűz pusztította volna el, de a kép azonnal ki is törlődött az agyából. Látta az anyját, és borzasztóan nézett ki... olyan volt, mintha egy csontváz sziluettje állt volna az ablak mögött.
– Anyu!
Kettesével, majd hármasával vette a lépcsőfokokat, a Talizmán rózsaszínen felvillant, aztán újra elsötétedett a kezében.
– Anyu!
Végig a folyosón a szobájuk felé... repültek a lábai, és végre meghallotta az anyja hangját – de nem a szokásos kellemesen mély, kicsit rekedtes hang volt, hanem a halál küszöbén álló ember végső, poros krákogása.
– Jacky?
– Anyu!
Berobbant a szobába.

9

Lent Richard Sloat idegesen nézett fel az első emeleti ablakra. Mit csinál Jack? Vajon mit csinál? Fájtak a szemei. Nagyon megerőltette őket, hogy a sötétben jól láthassa az ablakot. Ahogy még jobban előrehajolt, vakító fehér fény villant fel több ablakban, egy pillanatra szinte lángra gyújtva az egész szálló elejét. Richard a térdei közé hajtotta a fejét, és felnyögött.

10

Lily a padlón feküdt az ablak előtt... itt pillantotta meg végre Jack. A gyűrött, porosnak tűnő ágy üres volt, és az egész szoba is üres volt... Jack szíve megdermedt, gyomra a torkába ugrott. Ekkor a Talizmán ragyogó fehér fénysugarat lövellt ki, és egy pillanatra mindent ragyogó fehérre festett a szobában.
– Jack? – nyögte rekedten Lily.
– ANYU! – kiáltotta Jack. Lily úgy feküdt az ablak alatt, mint egy összegyűrt cukorkáspapír. Beesett, sárga arca a koszos szőnyegen... Olyan csöppnyi volt a keze, mint egy kis állat mancsa. – Ó, Jézusom, anyu! Ó, szentséges isten! – mormogta, és valahogy keresztülhatolt a szobán úgy, hogy egyetlen lépést sem tett, átlebegett, átúszott a jeges levegőn és a pillanat úgy maradt meg emlékezetében, mint egy éles fénykép. Anyja haja szétterült a koszos szőnyegen, két apró keze mozdulatlanul hevert.
Jack belélegezte a betegség, a halál tömény szagát. De Jack nem volt orvos, és nem tudta, mit jelent az, ha egy test már ennyire tönkrement. Egyvalamit tudott mégis – az anyja haldoklik, az élet elszivárog belőle a láthatatlan repedéseken át, és már csak nagyon kevés ideje van hátra. Még kétszer kinyögi a nevét, és körülbelül fel is használta az összes megmaradt energiáját. Jack szipogva tette kezét anyja fejére, és a Talizmánt a padlóra helyezte.
Mintha tele lett volna a haja homokkal, és a feje tűzforró volt.
– Ó, anyu, anyu – mondta, és kezét anyja teste alá csúsztatta. Még mindig nem látta az arcát. Vékony hálóingén keresztül a teste úgy égetett, mint egy villanytűzhely forró lapja. A hús teljesen lefogyott róla, egy pillanatig Jack úgy érezte, mintha egy elhagyatott, koszos kisgyereket tartana a karjában. A könnyek megállíthatatlanul törtek elő szeméből. Felemelte anyját. Mintha csak egy rakás ruhát vett volna fel a földről. Jack felnyögött. Lily karja erőtlenül lógott.
(Richard)
Richard is ilyen volt... bár nem volt ennyire könnyű, és nem lángolt így a teste, amikor lekúszott vele Point Venuti lejtőjén a tengerpart felé. Akkorra szinte nem is maradt más Richardból, csak pattanások és kiütések, és ő is nagyon lázas volt. De Jack rémülten ismerte be magának, hogy Richardban még akkor is sokkal több élet volt, mint most az anyjában. Ennek ellenére az anyja ki tudta mondani a nevét.
(és Richard majdnem meghalt)
Kimondta a nevét. Egy szalmaszál... Eljutott az ablakig. Kimondta a nevét. Elképzelhetetlen, elgondolhatatlan, erkölcstelen, hogy ezek után meghaljon. Egyik keze lazán himbálózott Jack előtt, mint egy élettelen gyökér... a jegygyűrűje is leesett az ujjáról. Jack képtelen volt abbahagyni a sírást, egész testét rázta a zokogás.
– Rendben van, anyu – mondta szipogva –, rendben van, rendben van, minden rendben van.
Az alélt test megmozdult egy kicsit a kezében, mintha anyja így próbált volna válaszolni neki.
Óvatosan lerakta az ágyra, és Lily súlytalanul az oldalára gurult. Jack feltérdelt az ágyra, és föléhajolt. Anyja haja hátrasimult, és felfedte arcát.

11

Egyszer, még az út legelején, egy szégyenteljes pillanatra öregasszonynak látta az anyját... kimerült, aszott öregasszonynak. De amint felismerte, az illúzió eltűnt, és Lily Cavanaugh soha meg nem öregedő arcát látta viszont. Mert ez az igazság – Lily nem öregedett, hosszú, sötétszőke haja, vagány menjetek-a-fenébe mosolya és kicsit mindig csodálkozó arckifejezése nem halványult el az évek alatt. Ez volt az a Lily Cavanaugh, akinek arcképe a plakáton megerősítette fia szívét.
Az ágyon fekvő nő a legkevésbé sem hasonlított a plakátra. Jacket egy pillanatra elvakították a könnyei.
– Ó, ne! Ó, ne! Ó, ne! – mondta, és tenyerét anyja sárga arcára fektette.
Másik kezével megfogta anyja pergamenszerű, kiszáradt kezét.
– Kérlek, kérlek, kérlek, ne... – De nem tudta kimondani a szót.
És Jack rájött, hogy milyen nagy erőre volt szüksége ennek az aszott nőnek, aki az anyja, hogy életben maradjon eddig. Őrá várt, értette meg hirtelen hatalmas hálával. Az anyja tudta, hogy vissza fog jönni. Bízott a visszatérésében, és ez biztosan a Talizmánnak köszönhető, az tartotta életben eddig is.
– Itt vagyok, anyu – suttogta. Orra folyni kezdett, és Jack önkéntelenül a kabátja ujjával törölte meg.
Most vette csak észre, hogy egész testében reszket.
– Elhoztam – mondta. Vibráló büszkeséget és tiszta beteljesülést érzett. – Elhoztam a Talizmánt – mondta.
Óvatosan visszahelyezte anyja kezét az ágyra, és felállt.
Az ablaknál álló székhez ment, ahol az előbb lerakta a Talizmánt. Az továbbra is csak halványan ragyogott, fénye ködös, bizonytalan volt. Richardot úgy gyógyította meg vele, hogy egyszerűen végiggörgette a testén. Ezt tette Speedyvel is. De most valami másról van szó, gondolta. Biztos volt benne, de nem tudta pontosan, hogy mi az a „más”... illetve lehet, hogy tudta, csak nem akarta elhinni.
Képtelen lenne széttörni a Talizmánt, még akkor is, ha az anyja életét csak így mentheti meg... ezt tudta.
A Talizmán belseje lassan felhős fehérséggel telt meg. Lüktetni kezdett, és a lüktető fehérség kis idő múlva határozott, egyenletes fehér fénnyé erősödött. Jack rátette a kezét, és a Talizmán vakító fénysugarat lövellt ki, szivárványt!, mely majdnem megszólalt. VÉGRE!
Jack visszament az ágyhoz, kezében a szikrázó Talizmánnal, melynek fénye betöltötte az egész szobát padlótól mennyezetig.
Ahogy megállt az anyja ágya mellett, a Talizmán anyaga változni kezdett ujjai alatt. Üveges keménysége megpuhult, kevésbé csúszóssá, puhábbá vált. Ujjhegyei szinte besüppedtek a Talizmán testébe. A belsejét kitöltő felhő forrni kezdett, elsötétedett.
És ebben a pillanatban Jack erős – szenvedélyes! – érzést élt át, amelyet el sem tudott volna képzelni azon a napon, amikor megtette az első lépéseit a Territóriumokban. Tudta, hogy valamilyen előre nem látható módon a Talizmán, annyi vér és baj okozója, meg fog változni. Örökre meg fog változni, és ő elveszíti. A Talizmán nem lesz többé az övé. Tiszta felszíne egyre felhősebb lett, és az egész gömb puhulni látszott. Már nem üveges volt a tapintása, hanem olyan, mint a melegedő műanyagé.
Jack gyorsan berakta a Talizmánt anyja kezébe. Az tudta, mit kell tennie; egész életében erre a pillanatra várt; valami megmagyarázhatatlan módon csak arra született, hogy ennek a pillanatnak megfeleljen.
De nem tudta, mi fog történni. Fénylobbanás? Gyógyszerszag? Teremő ősrobbanás? Semmi sem történt. Az anyja továbbra is mozdulatlanul feküdt. Haldoklott.
– Ó, kérlek – könyörgött Jack –, kérlek, anyu... kérlek... Lélegzete elakadt az utolsó szónál. A Talizmán hangtalanul szétnyílt az egyik hosszúsági fok mentén. Lassan fény ömlött ki rajta az anyja kezére. Az üresedő, laza gömb felhős belsejéből egyre több fény folyt ki a résen keresztül. Kintről hirtelen a létezést ünneplő madárcsicsergés harsant fel.

12

De Jack nem volt mindennek tudatában. Lélegzetét visszafojtva előrehajolt, és nézte, ahogy a Talizmán kiönti magát az anyja ágyára. Ködös fehérség töltötte el a belsejét. Apró villanások, szikrák hagyták el testét. Az anyja megmozdította a szemét.
Szürkés aranyfény ömlött ki a Talizmánból a résen keresztül, és megemelte anyja karját. Lily beesett, sárgás arca mintha rémületet fejezett volna ki. Jack mély lélegzetet vett.
(Mi?)
(Zene?)
A szürkés aranyfelhő egyre csak áramlott ki a Talizmán szívéből, és opálos, finoman mozgó membránként vonta be az anyja egész testét. Jack figyelte, ahogy ez a folyékony anyag végigáramlik Lily sovány mellkasán, pipaszár lábain. A Talizmán résén keresztül varázslatos illat szabadult ki a szürkés aranyfelhővel együtt – a szag édes volt és nem volt édes; virágok illatát hordozta magában és a földét; a jóét és a teremtését; a születés szagát, gondolta Jack annak ellenére, hogy (a sajátjától eltekintve) soha életében nem volt ott egyetlen szülésnél sem. Jack mélyen belélegezte ezt a csodálatos illatot, és úgy érezte, mintha ő maga, Jack Sawyer születne ebben a pillanatban – és ekkor döbbent felfedezésként villant fel agyában a gondolat, hogy a rés a Talizmánon olyan, mint egy hüvelynyílás. (Természetesen nem látott még hüvelynyílást, és csak halvány elképzelései voltak a külsejéről.) Jack egyenesen benézett a résen a fogyó, egyre puhábbá váló Talizmán belsejébe.
A csoda kezdete óta most először ébredt tudatára, hogy halk zenét és madárcsicsergést hall kintről.
(Zene? Mi...?)
Egy sokszínű kis golyó futott át a szeme előtt, gyorsan felvillant a résben, majd folytatta útját a Talizmán belsejében, és eltűnt a gázos, ködös gomolyagban. Jack nagyot pislantott. Újabb kis golyó követte, és ezúttal Jack megpillantotta a kék, barna és zöld találkozásait is az apró földgömbön, a miniatűr hegycsúcsokat és a tengerpartokat. Azon az apró világon, jutott eszébe, döbbenten áll egy apró Jack Sawyer, és egy még kisebb földgömbre néz le, amin szintén áll egy Jack Sawyer, aki egy atomnál alig nagyobb földgömbre néz le... Újabb világok követték az első kettőt, forogtak, pörögtek, majd újra eltűntek a Talizmán belsejében gomolygó felhőkben.
Az anyja megmozdította a jobb kezét, és felnyögött.
Jack most már nem tudta visszatartani könnyeit. Az anyja élni fog. Most már biztos volt benne. Minden megoldódott, ahogy Speedy mondta – a Talizmán újra életet lehel anyja kimerült, betegség pusztította testébe, megöli benne a gonoszt, amely lassú halállal kínozta. Előrehajolt, és egy pillanatra, szájával mintha hozzá akart volna érni a Talizmánhoz. Jázmin, hibiszkusz és frissen felásott föld illata töltötte meg orrát. Egy könny futott végig az orrnyergén, és gyémántként szikrázott a Talizmán fényében. Látta, amint egy sor csillag suhan el a rés előtt, s egy ragyogó nap csillog a fekete űrben. Zene töltötte meg a Talizmánt, a szobát, az egész világot. Egy idegen női arc siklott ki a résen. Majd gyermekarcok követték, aztán más nők... Könnyek folytak patakokban az arcán, mert meglátta a saját anyja arcát is előúszni a Talizmánból, a több tucat film királynőjéét. Amikor a saját arcát pillantotta meg a világok között lebegni, azt hitte, szét fog robbanni az érzésektől. Kitágult. Fényt lélegzett be. És csak akkor hallotta meg a körülötte kavargó hangokat, amikor az anyja szeme legalább két másodpercig egyfolytában nyitva volt...
(Mert élt, mint a madarak, mint a Talizmánban élő világok; trombiták és harsonák szólaltak meg, szaxofonok sírtak fel; békák és teknősök hangja hallatszott; Farkasok hangját hallotta, Farkasokét, akik együtt zenéltek a holddal, víz csobbant egy hajó orránál, és hal ugrott ki a vízből, hogy nedves testén megcsillanjon a szivárvány; szivárvány ívelt át a föld fölött, az utazó fiú szíve fölött; majd egy zenekar dübörgő hangja hallatszott, de közben a szoba megtelt egy magányos hanggal, mely egyre emelkedett, emelkedett, felülmúlta az összes többi hangot. Kamionok váltottak sebességet, gyárak dudáltak, egy kerék durrant ki valahol, petárda robbant, egy szerető azt suttogta még, egy gyerek rikoltott, és a hang egyre nőtt, nőtt és nőtt, és Jack nem is vette észre, hogy egy rövid ideig nem látott, de aztán újra tisztán látott mindent.)
Lily szemei tágra nyíltak. Csodálkozó, hol-vagyok kifejezéssel nézett Jackre. Az újszülött csecsemő tekintete volt ez, akit éppen most löktek ki a hideg világba. Aztán csodálkozva mély lélegzetet vett...
...és világok, világegyetemek folyamai áramlottak ki a Talizmánból, miközben ezt tette. A szivárvány színeiben pompáztak. Beáramlottak a száján és az orrán... apró harmatcseppekként szálltak sápadt bőrére, és beleolvadtak. Egy pillanatra az anyja csupa vibrálás volt...
...egy pillanatra az anyja volt a Talizmán.
Minden betegség elhagyta az arcát. Nem úgy történt, mint a filmekben, amikor fokozatosan kikerekedik a hős arca, és lassan elmúlik róla a betegség. Egyszerre történt, egyik pillanatról a másikra. Azonnal. Beteg volt... majd egészséges lett. Rózsás egészség virágzott az arcán. Zsíros, koszos, ritka haja hirtelen újra sűrű lett, puha és mézarany színű.
– Ó... ó... Istenem... – suttogta Lily.
– Anyu? – Jack lehajolt hozzá. Valami celofános hanggal zörrent meg keze alatt. A Talizmán törékeny burka volt. Félretette az éjjeli szekrényre. Több gyógyszeres dobozt le kellett löknie, hogy a Talizmán elférjen. Némelyik összetört, de nem számított. Anyának nem lesz többé szüksége rájuk. Óvatosan rakta le a burkot, gyanítva – tudva! –, hogy nemsoká az is eltűnik.
Az anyja elmosolyodott. Kedves, kicsit meglepett, de bátor mosoly volt, s azt mondta Jacknek: Szia, Világ, hát megint itt vagyok! Mit szólsz hozzá?!
– Jack, hazajöttél? – mondta végül, közben a szemét dörzsölte, mintha félne, hogy csak délibábot lát.
– Hát persze! – felelte. Megpróbált mosolyogni. Ahhoz képest, hogy könnyek ömlöttek a szeméből, egész jól sikerült. – Hát persze! Megígértem!
– Sokkal... sokkal jobban érzem magam, Jack!
– Tényleg? – Jack elmosolyodott, és kézfejével a szemét törölgette. – Az jó, anyu.
Lily szemei felragyogtak.
– Ölelj meg, Jacky!
Egy tengerparti szálló egyik szobájában, New Hampshire-ben, egy Jack Sawyer nevű tizenhárom éves fiú előrehajolt, becsukta a szemét, és szorosan átölelte az anyját. Régi, iskolából, barátokból, játékból és zenéből álló szokványos élete, ahol iskolába lehet járni, este ropogós lepedő várja az ágyán, tehát a tizenhárom évesek szokványos élete visszatért hozzá (már amennyire a tizenhárom évesek életét szokványosnak lehet nevezni). A Talizmán még ezt is megtette neki. Amikor eszébe jutott megfordulni, hogy ránézzen, a Talizmán már nem volt az éjjeliszekrényen.

EPILÓGUS

A gondterhelt ápolókkal teli fehér szobában
Laura DeLoessian,
a Territóriumok királynője kinyitotta a szemét.

VÉGSZÓ

Itt végződik a történet. Mivel csakis egy fiú kalandjainak krónikája, véget kell érnie, hiszen a hőse nemsokára fölserdül. Aki pedig felnőttekről ereszt meg regényt, az tudja jól, hol kell a végére pontot tennie – nevezetesen a házasságnál –, viszont aki süvölvényekről ír, az jobb, ha tudja, mennyi elég az eléghez.
E könyv legtöbb szereplője él és virul mindmáig. Egyszer talán érdemes lesz felvenni az életük fonalát, és megnézni, miféle emberekké vagy asszonyokká serdültek – azért helyesebb, ha a dolgukat e helyütt nem firtatjuk tovább.

Mark Twain: Tom Sawyer
(Bartos Tibor fordítása)

Tartalom

- ELSŐ RÉSZ

- Az Alhambra Parkszálló

- Megnyílik az örvény

- Speedy Parker

- Jack belekóstol

- Jack és Lily

- KÖZJÁTÉK

- MÁSODIK RÉSZ

- A királynő palotája

- Farren

- Az oatleyi alagút

- Jack a sörbárban

- Elroy

- Jerry Bledsoe halála

- Jack a piacon

- A repülő emberek

- Buddy Parkins

- Hógolyó énekel

- Farkas

- KÖZJÁTÉK

- Farkas és a csorda

- Farkas moziba megy

- Jack a fáskamrában

- HARMADIK RÉSZ

- A törvény fogságában

- A Napfény Otthon

- A prédikáció

- Ferd Janklow

- Jack megnevezi a bolygókat

- Jack és Farkas pokoljárása

- Farkas a Dobozban

- Jack újra lelép

- Jack álma

- Richard a Thayerben

- A Thayer furcsa lesz

- A Thayer pokolra jut

- „Küldd ki az utasodat!”

- Richard a gardróbban

- KÖZJÁTÉK

- NEGYEDIK RÉSZ

- Anders

- KÖZJÁTÉK

- Az Elátkozott Világ

- Jack és Richard háborúba megy

- Richard emlékezik

- Az út vége

- Point Venuti

- Speedy a parton

- KÖZJÁTÉK

- A fekete hotel

- Jack és a Talizmán

- Hírek mindenhonnan

- A földrengés

- Amikor sok kérdés megoldódik a parton

- Újabb utazás

- Az út vége

- EPILÓGUS

- VÉGSZÓ