DAMIEN FORRESTAL & JOSH KEEGAN

DOOM
A POKOL KAPUI

Tartalom

Tomnak, Adriannek
és az Elveszett Fiúknak, akik egy gombnyomásra
mostanság bárhol megtalálhatók

ELSŐ KÖNYV

Az őrültség nem különálló és elszigetelt birodalom; mindennapi életünk határos vele, önmagunknak valamely részével mindannyian benne vagyunk. Nem az a fontos, hogy elkerüljük, hanem az, hogy lehetőleg csak félig essünk bele.

Erich Fromm

Lasciate ogni speranza, voi ch'entrate.

Dante Alighieri

INTRO.EXE

Nézz szembe a ténnyel, haver: nem ismerjük őket.

Te sem ismered őket, akármit gondolsz is. Hiába láttad a felvételeket a Vörös Tükörről, hiába etettek éveken át a Mayerling-elmélet népszerű feldologozásaival, a lényegről továbbra sincs fogalmad.

Bármit mondasz, csak a szádat szellőzteted – én jártam odafent, saját szememmel láttam a poklot, és visszatértem; amit tőlem hallasz, az utolsó szóig komolyan veheted. Kevesen olyan szerencsések, mint én… és mint te, amiért hajlandó vagyok az egészet elregélni neked. Olyan ez, mint mint egy hívőnek magyarázni a pulzáló világegyetem elméletét. Ha egy nyelvet beszéltek is, két malomban őröltök, de bánja a fene; vegyük úgy, hogy erre a kitárulkozásra nekem van nagyobb szükségem.

Őszinte ember vagyok, ezért hadd figyelmeztesselek nyomban: ez itt nem népszerű feldolgozás. A népszerű feldolgozásokhoz nagyjából annyi köze van, mint pápának az igazsághoz – ha a történtek után még mindig szobatudósok és aranykezű operatőrök ismeretterjesztő zöldségeire vágysz, jobban teszed, ha ráharapsz BFG 9000-esem csövére, és lehunyod kis szemed.

Kezded már érteni?

Milne a nevem. Andrew Anselmus Milne, a Konkordátum tisztje, az Amerikai Konföderáció hadseregének századosa. Igazi csapatjátékos; nem az a fajta fickó, akit a hírekben szívesen látsz, de ha gyűjteném a kitüntetéseket, egy zubbony biztosan kevés lenne, hogy megsétáltassam őket. A ruszkik még a Hős Várost is megajánlották azért, amit '37-ben Szentpétervárért (Moszkván már az Úristen sem segíthetett) tettem. Egész falkányi szürkesapkással repültem át a segélyhívásukra – a túlélőkkel egy koptert sem lehetett megtölteni. Háború volt a javából, de ne hidd, hogy mi kezdtük: az efféle játszmákban az első csapás mindig a begőzölt fanatikusoké.

Terroristavadász, azt mondod?

Tévedsz: meggyőződéses inkvizitor vagyok. Makacs és kitartó fajta az enyém. Hiszünk a szabadságban akkor is, ha mások elfelejtik, rosszul tűrjük, ha bárkit a szemünk láttára próbálnak megfosztani tőle… és tömegével pusztulunk olyan eszmékért, melyek többségét velünk együtt tette divatjamúlttá az Összeomlás.

A láncreakciót Japán pusztulása, a Csendes-óceánon '998-ban végiggörgő cunami indította el, melyet totális gazdasági katasztrófa, az USA széthullása, káosz és pusztulás követett. Világunk az anarchia mocskába süllyedt; tanultál róla az iskolában, de elképzelni úgysem tudod. Felprédált városok, falkákban tomboló fosztogatók az atlanti partoktól Szibériáig, Alaszkától a Tűzföldig, véres leszámolások mindenütt: a legmélyebb mélypont volt ez, a sötétség ideje. A megmaradt kormányok az utolsó pillanatban hozták létre a Gibraltári Konkordátumot – egyes félbarbár törzsek és szekták a feketepiacon beszerzett atomfegyverek bevetésétől sem riadtak vissza, azon voltak, hogy beteljesítsék a világvégéről prédikáló őrültek jósigéit. Hogy színre léptünk és harcba szálltunk velük, természetes, hogy győzzünk is olykor, minden bizonnyal a sors akarata volt – ha másként alakul, Alvaro Fuentes és elvbarátai sosem jutnak el a Marsra, hogy megajándékozzanak bennünket egy nagyon is valóságos pokol élményével.

És ez az egészben a lényeg.

Idesüss: a Mayerling-elmélet szerint ők , akik a Tükröket létrehozták, semmivel sem elvetemültebbek nálunk. Nem ördögök vagy démonok, hanem egy minden ízében idegen, négynél több dimenziós világegyetem lényei, akik felett csak akkor lenne jogunk ítéletet mondani, ha legalább most, a harmadik alkalommal méltóképp fogadtuk volna küldöttjüket.

Lám, csak bámulsz... Lekésted ezt az epizódot a nagy dömping idején? Sebaj, ha nekem sikerült, pótolhatod a mulasztást te is. Sorjában fogunk haladni. Az egyik kezeddel Andrew bácsiét szorítsd, a másikkal kaszálhatsz a semmiben, ha kedved tartja: meredek lesz a zuhanás.

A történet úgy kezdődik, ahogy a Mezozoikumban véget ért: csontokkal.

Egy mongóliai csontlelettel, melyet a paleontológusok, köztük a mi Mayerlingünk apja, nem tudtak mire vélni. Egy őshüllő, egy hatalmas dög maradványai hevertek előttük – míg élt, ötször lehetett nagyobb a kor csúcsragadozójának tartott T-Rexnél. Felépítése és fogazata könyörtelen gyilkosra vallott, az agyasokat azonban nem ezzel, inkább eredettelenségével ejtette zavarba. Nem voltak elődei, váza nem mutatta az évmilliókig tartó fejlődés és degenerálódás jeleit: mintha egy varázstükrön átlépve jelent volna meg az evolúció porondján.

A csontok tüzetes vizsgálata csak fokozta a döbbenetet. A radiokarbon próba minden darabnál más és más eredményt hozott, az elektromikroszkóp a meteoritfémekre jellemző Windmanstatten-hálózatot mutatta ki az anyagmintákban. Az egyeztetés után tíz kutatóból kilenc a lelet földönkívüli eredetére voksolt, és csak félgőzzel cáfolta az erről szóló sajtóhíreket. Az új faj a Proxenosaurus Imperator nevet kapta – latinul ez olyan császárt jelent, aki idegen érdekeket szolgál.

A legijesztőbb következtetések – hogy a P-Imp félezer évig élt, hogy minden valószínűség szerint váltivarú volt és eleven utódokat szült – sosem kerültek nyilvánosságra, szakmai körökben azonban elég soká kísértettek ahhoz, hogy ifjabb Julius Mayerlinget a Tükör hipotézis megalkotására ihlessék. Nem hirtelenkedte el a dolgot: évtizedeken át gyűjtötte az anyagot, spekulált és várt. Csak a Marson történtek – ama bizonyos harmadik alkalom – után tette közzé elméletét, és tüstént Nobel-díjat kapott érte: ilyen az, mikor valaki hosszasan céloz, de végül a sörösdoboz közepébe talál.

Az első alkalom, hatvanötmillió év távolában.

A Földet akkoriban a szauropodák nak nevezett óriáshüllők uralták. Háziasszonyvalagú, minden valaha élt emlősnél ostobább fajzatok voltak, de kurva szerencsések: a túlélésért vívott küzdelemben sokáig nem akadt vetélytársuk. Aztán egy szép napon – legyen csütörtök – valami villant az égen: a csillag, mely végzett a dinoszauruszokkal, megérkezett.

Hogy hol történt a becsapódás? Nem lényeges. Nyomait, akár az örök rekordnak számító tömeggyilkosság áldozatait, mérföldnyi kőzet vagy tengervíz fedi. Szempontunkból mindez közömbös – csak az számít, hogy azon a bizonyos csütörtökön, a krétakori Föld egy síkságán megjelent a Korán Jött Tükör.

Az egyszerűség kedvéért képzeld kráternek, melyet fokozatosan tölt ki a közepéből felbuzogó kocsonya. Talán egy idegen sejt érkezett odafentről, talán egy kódolt parancs, mely a célpontban lelt anyagok szerkezetét módosítva építette fel saját testét; feltételezzük, hogy az ő számukra mindkét út járható. Az ektoplazmával teli kráter – Mayerling Tükörnek nevezi – a küldött átmeneti formája. Arra szánták, hogy olvasson a célvilág uralkodó fajának gondolataiban, majd molekuláris szintetizátorként működve létrehozza a számukra ideális látogatót: elegáns, a hosszútávú űrutazásnál jóval biztonságosabb megoldás. Gyenge pontja, hogy a fogadó oldalon értelemmel és gondolatokkal számol, figyelmen kívül hagyja az ösztönöket, így nem képes különbséget tenni a tudati alakzatok érzelmi töltései között sem.

A bajt a földi értelem hiánya, a viszonyítás őrjítő viszonylagossága okozta. Ha másként alakul, aligha lennénk most itt, hogy a sors kifürkészhetetlenségén ámélkodjunk.

A Tükör elbíbelődött a dinoszauruszokkal. Mayerling úgy véli, használható motívumokat csak faji tudatuk „negatív” oldalán talált: a dögök nemzedékről nemzedékre öröklődő benyomásait arról, mit nem szeretnek. Nekilátott, hogy a kedvükben járjon: mostoha klímával, élelemhiánnyal, óriás P-Impekkel pusztította őket és fészkeiket, kíméletlen irtóháborút folytatott ellenük, fajt faj után taszítva a feledés szakadékába. Fogalmunk sincs, mennyi ideig működött, de hogy eredményes munkát végzett, nem kétséges: az emlősök diadala, az ember kialakulása rá a bizonyíték. A Mezozoikumban zajlott küzdelem résztvevőiből csak csontok és találgatások maradtak – az előbbieket a múzeumokban, az utóbbiakat a múlt századi ROM-lemezeken találod.

Látszólag jelentéktelen összefüggések vizsgálata: Mayerling szerint ez az út vezet az igazsághoz.

A második alkalom, egy kelet-szibériai folyó, a Köves-Tunguszka mentén.

Vad vidék: fenyvesek, láp, szúnyogcsordák mindenütt. Nem a civilizáció fényes központja, de ne feledd, a Földön már ember él, alig egy évszázadnak kell eltelnie, hogy te meg én, két ultramodern seggfej, megszülessünk. Egy napon, 1908 június 30-án robbanás rázta meg ezt a festői tájat. Égzengés délben; mint az atombomba, pedig azt hírből sem ismerték még. A helybéliek, az erdőjáró evenkik egy csóvát meg egy villanást láttak. Valami rézsút a fák közé csapódott, tarlóvá változtatta a tajgát: a vadon új tisztásán megszületett a Tunguz Tükör, melyet – akár az Korán Jöttet és utóbb a Vöröset – az ő technikájuk, valamiféle kozmikus sugárágyú hozott létre. Nevezd provokációnak vagy kapcsolatteremtési kísérletnek, még annyi eredménnyel sem járt, mint az első; az oroszok kutatói majd' húsz év múlva, 1937 őszén értek a helyszínre, így Tükör helyett csak pár zavaros fejű evenkit és számos rémhistóriát találtak. A történeteket óriás vérmedvékről, vándorló lápról, eszelős vadászokról szóltak; ez utóbbiak még tejtestvéreiknek sem irgalmaztak, emberbőrből készítettek maguknak téli öltözéket, úgy indultak vissza a Holt Rengetegbe, ahonnét – a sámánok imáinak hála – elő sem kerültek többé.

Hogy hová vezet mindez? Természetesen a Marsra. Mert bár a Korán Jött Tükröt nem láthatta emberi szem, bár a Tunguz Tükör titkát kutató expedíciók anyaga 1941-ben hamuvá égett, a harmadik, a marsbéli Vörös Tükör létezése kétségbevonhatatlan tény: ott éktelenkedik ma is azon a kontinensnyi fennsíkon, amit a nagyokosok Eridaniának neveznek.

Jó tizenöt éve, 2027 telén került oda. A Marson működtek már a bányák, a büntetőtelepek; mondják, a fegyencek némelyike látta is a villanást, és azt hitte, ütött a végítélet órája. A holdbázisok aranygallérosai riadót fújtak: ők azt hitték, terroristák támadtak az atmoszféra-átalakítóra a déli féltekén. Egymás után startoltak a nehézfegyverzetű 'kopterek, kóvályogtak egy darabig, de mert ellenséget hiába kerestek, rendre visszatértek támaszpontjukra. Egy álló hétbe telt, mire a fennsíkon leülepedett a por – és láthatóvá vált a Tükör.

A firkászok tüstént „korunk talányá”-nak, a „század szenzációjá”-nak bélyegezték. Akkor sem, azóta sem rúgtak seggbe senkit emiatt, pedig illett volna: a századok rohadt hosszúak ám. A XXI. minden évére jutott pár meglepetés – és hol voltunk még '27-ben '42-től? Ma két pasas, egy hazátlan meg egy jenki számít kibaszott szenzációnak. Tudtuk, hogy így lesz; tudtuk már azelőtt, hogy harcba indultunk. Csodát készültünk végbevinni, de nem tápláltunk illúziókat: azok sem tartanak tovább három-négy napnál.

A Vörös Tükör. Talánynak talány volt, elismerem – talán mert a közelébe merészkedő kutatók olyan átkozottul jószándékú, olyan átkozottul fantáziátlan fiúk voltak. Jöttek, hogy rejtelmeket vizsgáljanak, a Tükör pedig, a maga előzékeny módján, megajándékozta őket egy rakás rejtelemmel. Kedve szerint nyelte el, verte vissza a ráirányított sugarakat. Hőmérséklete pontosan követte a marsi légkör hőmérsékletének ingadozásait, felületét a legmodernebb ötvözetekkel, gyémánttal, fúziós lánggal sem sikerült kikezdeni. Azoknak, akik belepillantottak, szkafanderes alakok hátborzongatóan valószerű tükörképét mutatta. Utóbb, mikor az UAC, az Egyesített Asztronautikai Tanács felépítette Alice Csodaországát, szállingózni kezdtek a firkászok, a politikusok is; beszélik, a békességnek ekkortájt szakadt vége, de az igazi csapás csak a hesperiai fegyenclázadás után következett.

Ami engem illet, sokáig nem foglalkoztam az üggyel: akadt dolgom épp elég. Végigverekedtem a közép-amerikai háborút: kokainzsoldosokat hajszoltam Tijuanától az Amazonas-medencéig és azon is túl. A fém meg a szilikon úgy szaporodott bennem, mint másokban a fogtömés, de elégedett voltam, esküszöm – álmomban sem gondoltam, hogy hamarosan odafent, a Földtől tízmillió kilométerre lesz szükség rám. Homokot akkor láttam először, mikor a járványok sújtotta Manausból Észak-Afrikába, az Atlasz peremére vezényeltek: szürke, már-már fehér homok volt, hullámokban tört meg a kiégett putrik falának tövében, finom szemű esőként szitált jéghideg éjszakákon, míg fejünk felett szakadárok nyomjelző lövedékei cikáztak; a Mars, ha láttam is olykor, idegennek és távolinak rémlett, rőt csillagnak a csillagok között. Felmérhetetlen messzeség választott el tőle, nemkülönben Fuentestől, aki fanatikusokból verbuvált osztaga élén délnek nyomult a Mare Cimmerium krátermezején át. Nem ismertük egymást, de úgy rendeltetett, hogy találkozzunk.

Mire egységének maradékával Eridaniába, Alice Csodaországának közelébe jutott, készen álltam a nagy utazásra. Azaz majdnem készen, hogy pontos legyek. Az ostromlott Algir óvárosában, Bab El-Quedben verekedtünk éppen, amikor...

Na látod, hogy érdekel?

Fogódzz, nagyokos; ami következik, már történelem.

COMFILE-01.WAD

Milne/Biszmillah

Hogy az ember a halál küszöbén semmit nem érez, baromság: mintha az ég szakadt volna rám.

Az Észak-Afrikában töltött első hónap végén, Algir egy mocskos külvárosában történt a dolog. Tisztogatásra kaptunk parancsot most is, de tudtuk, hogy ezúttal többről van szó: a nekivadult sivatagi beduk kifosztottak egy fegyverraktárat Seoulában, elhurcolták az összes csúcstechnikai lószart, amivel Párizs a maga könnyed módján az ideiglenes kormányt támogatta: célkeresővel felszerelt FAM-66 automatákat, trikevlár mikádókat, harmadik generációs tankelhárító rakétákat, bioáramos harci vázakat. A francia katonai attasé röstelte a dolgot, a helyi hadsereg vezérkara dühöngött – pedig a következményekkel nem nekik kellett szembenézniük.

Két álló napig követtük a szállítmány nyomát a fáradtolajtól, dögöktől bűzlő Kerma mentén, aztán tovább, a keleti bűntanya házrengetegébe. A műholdas felderítés egy iráni tengeralattjárót jelzett a part közelében: imaszőnyegeket, netán kazah robbanófejeket hozott a Próféta helyi híveinek. Dűlőre kellett vinnünk a dolgot, nem engedhettük, hogy a vidéket radioaktív szemétdombbá tegyék: a parancsnokság két szakasznyi profit rendelt alám a vastartalékból. Újak voltak a terepen, de nagyon kemények; a támadást napkelte előtt két órával indítottuk El-Biar felől, húsz perc alatt két védelmi vonalat törtünk át, az utcai harc azonban felmorzsolta lendületünket. Veszteségeim folyvást növekedtek, és mire a Rabatból szalajtott vadászbombázók végeztek a sekélyesben rekedt tengeralattjáróval, megpecsételődött az én sorsom is.

Ott szorongtam a viharvert Humvee vezetőülésében, tarkómban, halántékomban egy sor csatlakozó, a bal vállam felett kábelköteg, az arcom előtt digitális kijelző, melyen az egységek mozgását követhettem nyomon. Agy voltam, a manőverek irányítója, király a maga sakktábláján. Gyalogok és futárok vettek körül, de ez egyszer nem segíthettek rajtam: láttam a sikátorok egyikéből felém suhanó rakétát, néztem, hogyan közeledik a nehézgépfegyverrel csipkézett vályogfalak, parázsló roncsok útvesztőjében, és tudtam, hogy késő visszahúzódnom. A megmaradt néhány másodpercet arra használtam fel, hogy új irányt szabjak egységem rohamának: a hangyasisakos fiúk azonnal reagáltak, tűz alá vették a dokkok felől közeledő harci vázakat. Robbanás robbanást követett, a francia hőpajzsok csak pillanatokig állták a szuperforró plazma hevét. Gyehenna! A vázak némelyike felizzott, összeroskadt, a vezérlőállásokban egy-egy eleven fáklya, megannyi fehér burnuszú fanatikus lángolt, a megmaradottak azonban tovább gázoltak vonalaink felé; a gépek egyikének roppant fogókarjában az Igaz Hit zászlaja lobogott, rajta az elmaradhatatlan Korán-idézet, zöld alapon ezüst félhold, ezüst csillagok.

– Biszmillah , seggfej – suttogtam. – Viszlát a túloldalon!

A rakéta a Humvee motorblokkjába csapódott. Éreztem, ahogy a forró hullám hátrataszít, hogy a kábelek a foglalatokkal együtt szakadnak ki a fejemből; a kibertér Benetton-színei rőt lobbanással enyésztek semmivé; mintha hidraulikus prés nyomta volna a tüdőmbe az olvadó fém, az égő olaj, a veríték és a tevehúgy szagát. A Dzsama El-Kebir kupolái az égig szöktek, a horizont íve úgy töredezett szét, akár egy túlterhelt gerinc; az örvénylő füstben sikolyok harsantak, fogaim közt szaharai homok csikordult, aztán...

Aztán besült a hisztamin-pumpám is, és elvesztettem az eszméletemet.

A Nagy Semmi küszöbén, ott, ahová a legkönnyebben mások segítségével juthat az ember, csak a fájdalom és a kétségbeesés létezik. Állatot csinál mindenkiből, aki egy kicsit is élvezte az életet – hogy milyen állatot, az csak az érintettől függ. Akadnak csendesen lapuló, panaszosan hörgő állatok, vergődő, lármás, és persze jól idomított állatok is. Én magam a legjobban idomított állatok közé tartoztam, nem csaptam zajt, pedig nyugodtan tehettem volna: körös-körül minden hangot elnyomott a száguldó 'kopter turbináinak zümmögése.

– Hall engem? – firtatta valaki a fejem felett. Angolul beszélt, de implantok nélkül is rájöttem, hogy nem ez az anyanyelve: az akcentus északi származásra vallott. Egy a hátunkat fedező EU-hadsereg vikingjei közül. Mundérba bújtatott fizikus vagy orvos, esetleg mindkettő.

– Hall engem? – ismételte. – Ha igen, akkor sem kell beszélnie. Elég, ha megszorítja a kezemet!

Ha eddig nyugodt lettem volna, most valószínűleg felszalad a vérnyomásom: fájdalmat sem éreztem, nemhogy a pasas érintését.

– Megsebesült – folytatta a viking. Éreztem, hogy a vér látványa, a vég közelsége mély megrendüléssel tölti el. Fizikus, más nem is lehet. – Kész csoda, hogy sikerült kirángatnunk a roncsból! Az egész negyed lángokban állt; ha pár perccel később érkezünk...

Nem maradtak nyakizmaim ahhoz, hogy bólogassak. Bal szememmel csak vöröset, a jobbal csak feketét láttam.

– Rabatba megyünk! – bömbölte a viking. – A maguk sebészei és biotechnikusai már várnak ránk. Mindent előkészítettek. Összerakják, érti? Néhány hónap, legfeljebb egy év, és olyan lesz megint, mint újkorában!

Kellemesen érintett, de meg nem lepett a dolog: egy veterán VR/TCO – kibertéri irányításban jártas taktikai tiszt – túl értékes ahhoz, hogy csak úgy veszni hagyják.

– Nincs légzés – kiáltotta valaki a túloldalról. – PUL-VAT indul. Vegyétek át!

Ez a viking fiatalabb volt, hanghordozásából ítélve a tengerentúlon, valahol a keleti parton végzett. Hogy ő és társai foglalkoznak velem, nyilvánvalóvá tette: csapatom egyetlen szanitéce sem maradt életben.

– EEG stabil – állapította meg az első hang. – Hall bennünket.

Érzékeltem, hogy valamit a karomba döfnek. Olyan messze jártam, hogy lehetett volna akár jégcsákány is.

– Elkaptuk a tengeralattjárót – kondult egy harmadik hang az oldalam mellett. Bagóban pácolt bariton volt, egy magamfajta alak hangja. – A mullahok ajándéka az öböl fenekén pihen, jenki. Elboronáltuk a dolgot.

– Pulzus gyorsul – közölte a második viking. – Ez az, Hedlund! Tartsd szóval a pasast!

A PUL-VAT másodpercenként négy liter levegőt juttatott a tüdőmbe: törött bordáim alig mozdultak, a tudatomat viszont – már ami megmaradt belőle – pillanatnyilag nem fenyegette veszély.

– Jól nézel ki – dünnyögte Hedlund. Valami azt súgta, altiszt lehet. – Sok rondább sebesültet látni mostanában. Nem először kerülsz a futószalagra, ugye?

Arra következtettem, hogy a gyomorfal résein át rálát a medencecsontomra, talán a gerincemre is. Nyugtalanító érzés volt.

– Fibrillál – sziszegte a keleti parton végzett viking. – Nem repülhetnénk gyorsabban?

A turbinák zúgása erősödött, a rezgés átjárta a géptörzset, hullámai ott lüktettek a homlokom mögött. Most már mindkét szememmel vöröset láttam. Jó jel: ha az ember csak feketét lát, a következő lépés a klinikai halál.

– Rabat előttünk – közölte a pilóta. – Folyosó nyitva. Öt perc!

A 'kopter ereszkedni kezdett, a rezgés fokozódott. A második perc végén valami megpattant bennem, egy sor forrón lüktető gócként érzékelni kezdtem összetört testemet.

– Szar az egész – mondtam jól érthetően.

Az, akit a vikingek Hedlundnak neveztek, megszorította a bal kezemet.

– Színigaz – dünnyögte. – Isten hozott a huszonegyedik században, öregem!

Képtelen voltam meghatározni a pillanatot, mikor hagytam magam mögött a testemet. A kiemelkedést nem kísérte angyali kórus, se hang- vagy fényjelenség: egyszerűen ott álltam a kerekes asztal mellett, és lefelé bámultam Andrew A. Milne lepedővel félig takart testére. Az arcról letörölték a vért, megtisztították, készre preparálták az emberroncs mindkét karját. A horpadt mellkas alig észrevehetően emelkedett-süllyedt; az élet makacs ritmusát elektronikusan modulált hangok, a PUL-VAT és a szívmotor jelzései kísérték.

– Alszik – szólalt meg valaki mögöttem.

Odapillantottam, és egy zöldbe öltözött, sziú módi szerint borotvált fejű férfival néztem farkasszemet. Ez, no meg a steril köpeny alatt domborodó váll-lapok elárulták: nem az Úrjézus, nem is Szent Péter az illető. Vonásait zavarbaejtően ismerősnek találtam – francia szövetségeseink ezt nevezik déja vu -nek.

– Longfeather – biccentett a sziú, de nem nyújtott kezet. – Ezredes. Isten hozta Rabatban, Milne. Nem szédül? Jól érzi magát?

Jól éreztem magam, és ez minden eddiginél nyugtalanítóbb volt.

– Minden rendben, uram – feleltem egy ismeretlen férfi hangján, mely nem nélkülözte a fémes árnyalatokat.

– Remek – dünnyögte Longfeather, majd tetőtől talpig szemügyre vett. – A beültetés tehát sikerült. A többi – sandított a kiterített testre – már a sebészek és a biotechnikusok dolga. Nyugodt lehet, fiam: ezek sosem végeznek félmunkát...

Csak ennyi kellett, hogy átlássam, hányadán állok; a borzongás kibernetikus megfelelőjével eltelve szemmagasságba emeltem jobb kezemet. Neonfény csillant az ívben hajló fémcsontokon, krómozott ujjperceken.

– Bavarian B-207-es titánium egzoszkeleton – közölte az ezredes. – A legjobb hordozó, amit ebben a koszfészekben keríteni tudtunk. A személyiséglenyomatát rögzítő ROM-modult futárgép hozta Brazíliából; a sors iróniája, hogy a testtel szinte egyidőben ért ide. – A homlokát ráncolta. – Emlékszik, mi történt magával Algirban?

– Algirban? – visszhangoztam értetlenül.

Longfeather elmosolyodott. Felső fogsorát gyöngyházszín kerámiabetét pótolta.

– A teste egy algiri bevetésen sérült meg.

Csupa króm halálfejem oldalra billent.

– Régen?

– Tizenkét órával ezelőtt. – Az ezredes özönvíz előtti Timexére pillantott. – Tizenkét órája és harminchét perce, hogy pontos legyek. A terepjárója rakétatalálatot kapott. Repeszek, égési sebek és más effélék. Egy lónak is elég lett volna, de maga átvészelte. – Újabb mosoly. – A belső kronométere működik?

Bólintottam. Kezdtem hozzászokni a gondolathoz, hogy nyolc hónap, két hét és huszonegy óra – a személyiséglenyomat készítése óta eltelt idő – kiesett az életemből. Egyesek talán bosszúsak lettek volna a helyemben, ám valahányszor lepillantottam a műtétre váró testre, úgy éreztem, nem veszítettem sokat.

– A felépülése után frissítünk a ROM-modulon – közölte Longfeather. Láthatóan ismerte a dürgést. – Mindig ezt tesszük. Visszakapja az idejét és az emlékeit, fiam, erre mérget vehet. Most jöjjön: át kell adnunk a terepet a csontkovácsoknak.

Tekintetem Andrew A. Milne mozdulatlan alakján időzött.

– Ki győzött, uram?

– Hogyan? – Az ezredes visszafordult; arckifejezése elárulta, hogy gondolatban már messze jár.

– Az algiri csata, uram. Sikerült megnyernünk?

Longfeather napégette képe egy sziú harcos rezzenetlen maszkja volt.

– Igen – mondta szárazon. – Egy másik, valamivel messzebb vívott ütközetet viszont elveszítettünk. Súlyos a helyzet, de maga talán segíthet megoldani. Kövessen, százados!

A szkeleton a nyomába eredt: mindent tudott, amit Milne pillanatnyilag tudni akart.

COMFILE-02.WAD

Fuentes/Vihar előtt

A nap alacsonyan állt a nyugati horizont felett, fénye rozsdaszínűnek, tisztátalannak látszott a légkörben örvénylő portól. A holdak közül csak a Phobos fedte fel arcát, úgy derengett messze keleten, mint valami elfeledett istenség halotti maszkja. A Mare Chronium peremére telepített atmoszféra-átalakító páragomolyt páragomoly után okádott a zenit felé, a marsi szél újszülött hófelhőket sodort, árnyakkal szabdalta Eridania végeláthatatlan pusztaságát.

A kozmikus bombatölcsérek között lassan haladt a négy- és kétlábúak alkotta csapat: génmanipulált jakok, védőruhát, maszkot viselő emberek. Az állatok, két tudósnemzedék fáradozásának hála, képesek voltak belélegezni a vörös bolygó levegőjét, csak akkor szorultak oxigénpótlásra, ha – mint most is – a szokásosnál nagyobb terhet kellett a szokásosnál messzebbre cipelniük. Az emberek málhásaik különleges képességével nem, csupán szívósságával vetekedhettek: a több száz mérföldes menetelés során alig tucatnyian maradtak az útfélen közülük. Négy nyomorulttal az induláskor kapott sebek végeztek – a Mars pusztaságában sem a levegőt, sem a szabadságot nem mérték ingyen. A túlélők vállát a legkülönfélébb automata fegyverek húzták, a nyomáskiegyenlítő sisakok plasztüveg réseiben sötéten csillogtak a szemek. Otthonuktól, bálványaiktól és az igazságtól a lehető legtávolabb jártak valamennyien; szökevények voltak, a Földről deportált fanatikusok legveszedelmesebb fajtájából valók.

Szerencséjüket a hesperiai börtönlázadásnak, az általános fejetlenségnek köszönhették. Az elítéltek egy része elérte a felszereléssel zsúfolt depókat, zabált és öldökölt, oxigén híján azonban az első nap végére felfordult odakint. Mások szkafandert szereztek, és a földinél kisebb tömegvonzásban, saját erőnéltükben bízva gyalogosan vágtak neki a sivatagnak. A smasszerek 'kopterei a második nap hajnalán beérték és lekaszálták őket, a tárnákba húzódókkal repesz- és nyomásgránátok végeztek; a halál aratása kilenc-tíz órán át tartott. Ám mire a Mars-Adminisztráció vadászgépei is befutottak, hogy hőkereső rakétalövedékekkel, pelyvabombákkal ritkítsák tovább a zendülők sorait, mire a felfordulás okozója, bizonyos Kamal megtért istene, Allah színe elé, ennek a bandának az élén már igazi vezér állt, aki egy mély völgy oltalmában messzire vezette őket a küzdelem színhelyétől, és – a maga módján – megmentette valamennyiük lelkét.

Alvaro Fuentes. A jó Alvaro atya, akinek szavait fénykorában száz meg százezer peon , közép- és dél-amerikai vesztes leste; Fuentes, akinek egyenes adásban közvetített parancsára a sokaság fúziós erőművekre, atomkísérleti telepekre támadt – ő, aki egy Nagy Villanással óhajtott utat nyitni ebbe világba az Úr és angyalai előtt.

Pályáját kántorként kezdte Venezuelában, hírnévre azonban televíziós hittérítőként tett szert. Periratai számos rekordot tartalmaztak – egy ízben negyvenyolc óra alatt kétmilliárd dollárt forgatott meg szingapúri, kuvaiti és svájci bankszámláin, egy másik alkalommal magát a természetet próbálta kijátszani: hófehérre festett Learjén versenyt repült a nappal, hogy GMT szerint éjjel tizenegy körül elkövetett vétke miatt annak megtörténte előtt kaphasson feloldozást Manila püspökétől. Nincstelennek, a Mindenható alázatos szolgájának mondta magát – és kezét nyújtotta a teli torokból sikoltozó kreol nimfák felé. Az Andok mindkét oldalán tömegek kántálták extázisban a nevét; számukra maga volt a megváltó, a June Warden öltönyös, égkék selyeminges, vakító mosolyú Jézus Krisztus. A mértéket valószínűleg már a kezdet kezdetén elveszítette, a világot azonban csak működésének tizenkettedik esztendejében juttatta az Apokalipszis küszöbéig: a lakhelyéül szolgáló limai katedrálisba nyomult kommandósok és szakértők két kész neutronbombát találtak vörösmárvány fürdőszobájának padozata alatt. Temérdek fanatikussal kellett végezniük, hogy hozzájuk férhessenek – Fuentes hálóterme előtt pedig újabb rajongó gyülekezet várta őket.

A médiák utóbb a „Harag Napjá”-t emlegették, pedig a Nagy Villanásra – ezúttal – nem került sor. Jézus Krisztus földi helytartóját dúracél ketrecben, 'kopterek és vadászgépek fedezete mellett szállították Panamába, ahol perét lefolytatták. A Konkordátum nevében a pápai nuncius, Fra Robert Davarel mondott vádbeszédet, és elégedett lehetett az eredménnyel: Fuentest emberiségellenes bűntettekért – adó- és pénzügyi manővereitől nagyvonalúan eltekintve – kétszázötven év űrbéli kényszermunkára ítélték.

Mondják, csak mosolygott a kemény szavak hallatán. Nyilván úgy értelmezte a dolgot, hogy jó tízmillió kilométerrel közelebb juthat az éghez – és talán nem is tévedett akkorát.

A társaságra nem panaszkodhatott: a Mars ércbányáinak mélyén számtalan ember állt olyan meghitt kapcsolatban az Úrral – és más urakkal – mint ő. Közös vonásuk volt, hogy egyikük sem kívánt szálegyedül a mennybe menni vagy a pokolra szállni, ezért híveket toborzott, vagy épp áldozatokat szedett a hozzá legközelebb állók közül. Hogy gyilkosok voltak, kissé keveset mond a valósághoz képest, hogy ördögök, kissé sokat; valódi indítékaikat tán csak azok a specialisták tudták volna feltérképezni, akik éjt nappallá téve a Vörös Tükör köré épült kutatóbázison dolgoztak.

Fuentes természetesen tudott Alice Csodaországáról. Ereje teljében hozzáfért a jelentésekhez is, melyeket az UAC szakértői a Tükör vizsgálata során készítettek. Rabsága első heteiben gyakorta gondolt a Tükörre, eljátszott a gondolattal, hogy ha a Mindenható akaratából ilyen „közel” került hozzá, bele kéne pillantania, ám mire karavánjával az eridaniai pusztaság mélyére, a kutatóbázis szomszédságába ért, rég leszámolt már álmaival. Törvényen kívüli volt, űzött fenevad; a kupolák alatt felhalmozott tartalékok, a fegyverek és a járművek bármely transzcendentális kérdésnél jobban foglalkoztatták.

Azaz...

Fuentes nem született papnak, bukott angyalnak: egy dél-amerikai metropolisz felkavart gyomrából, a bodegák mocskából küzdötte fel magát idáig. Az, akivé a Marson vált, hozzászokott a test, a lélek folytonos kínjaihoz – és életben maradt, talán mert józan eszéből már nem volt mit veszítenie. Álmai, kérdései tudatának legmélyére húzódtak vissza, úgy lapultak az id ősmocsarában, akár a marni kész alligátorok. Most, ahogy megálljt parancsolt övéinek, és nyergében előrehajolva a távolba kémlelt, nyugodtnak látszott, pedig iszonytató terhet cipelt. Elméjében hordozta az avas zsír, a rongyokból rakott tűz, a szikkadó kutyaszar bűzét. Túl élénken emlékezett egy fatemplomra, ahová türelmesen haldokló anyja vonszolta vasárnaponként; emlékezett a vézna, sugárbeteg papra, aki fáradhatatlanul zengte dörgedelmeit szószéke magasából, ahonnét sosem lett volna szabad alászállnia. Mégis alászállt, sőt, egyebet is művelt: felnyitotta Alvaro szemét, vezette, megvilágosította őt – alig múlt ötéves, de máris másképp látta a világot. Egy nap rádöbbent, hogy az oltár homályából démonok figyelik minden mozdulatát, hogy a városi kőkatedrális vízköpői voltaképp elevenek. Épp hogy betöltötte a nyolcat, mikor az éjszakai égbolt mélységeiből először szólították a hangok. Egyedül volt velük mindig, egyedül a téren és időn túlról áradó sürgetéssel – a farizeusok, de még saját tanítványai sem érthették meg. „Vérbeli szociopata”, mondta rá egy jenki doktor Panamában, pedig aligha látta, aligha érezte azt, amit ő. Fuentes rothadt és ragyogott. Homloka mögött szennyvízcsatornák eredtek, időről időre a torkába zúdították múltja minden mocskát. Az önmegvalósítás bevett formáihoz menekült, kiutat keresett a bennsőjét feszítő energiáknak, de csak félsikert ért el: a rajzolással, festéssel töltött órák után gyakorta fúldokolt minden látható ok nélkül, öklendezett, aztán konokul nyelte az epét; ha álmodott, szinte mindig keresztet cipelt, vállát, hátát szöges korbácsok szaggatták, de csak mosolygott, hisz tudta: a Golgotán túl a megtisztulás, a Nagy Villanás forrósága várja...

Tizenkét emberével másnap déltájt ért Alice Csodaországának kapujához. A tornyokban posztoló őrök annak rendje és módja szerint azonosították öltözékükön az UAC emblémáját – a ruhákat, a maszkokat és a málhásokat alig egy hete zsákmányolták egy portyázó osztagtól a Mare Cimmerium peremén.

– A legjobbkor érkeztek – üzent rövidhullámon a rangidős tiszt, aki reggel óta figyelte a keleti horizonton gyülekező felhőket. – Hamarosan csúnya vihart kapunk. Két fiú átkíséri magukat a fertőtlenítőbe. Haraphatnak is valamit, persze csak miután leadták a fegyvereiket – tudják, az agyasok nagyon kényesek az ilyesmire.

– Természetesen – válaszolt Fuentes nyomban. – Bueno va, parancsnok: várjuk az embereit.

– Ezt spanyolul mondta, ugye? – érdeklődött a tiszt. – Hát persze; ezer közül is megismerem a csengését! – Intett, bezárta a kaput. – Rohadt egy napnak nézünk elébe, compadre . Hány éve szolgál a Marson?

– Két éve és nyolc hónapja – felelte a színigazat Fuentes. – És ez még semmi: a társaim közül néhányan tizet-tizenkettőt húztak le idekint. Ránkfér a pihenés, elhiheti.

– Elhiszem. – A rangidős a monitorra pillantott, mely változatlanul a szélerősség növekedését, a felhőfront közeledtét jelezte. – Ahogy a műholdak adatait elnézem, lesz szabadidejük épp elég. Csak az agyukra ne menjen a tétlenség!

Fuentes hallgatott. A démonok várakoztak.

Alice Csodaországának rádiója harminc perccel ezután némult el mindörökre. Újabb tizenöt perc múltán erősödni kezdett a szél: tonnaszám ragadta fel a rozsdától szagló port, felhőkből emelt torlaszt az egyenlítői krátermezők felett; a villámok lobbanását még az északi félteke megfigyelői, a Nix Olympica forgalomirányítói is észlelték.

A vihar megérkezett Eridaniába.

COMFILE-03.WAD

Milne/Gravityville

A katonai táborok a világ minden táján egyformák. Nem illeszkednek környezetükbe, melyet jellegzetes színekkel és formákkal, halálos biztonsággal csúfítanak el – így volt ez most is, pedig Rabat környéke sosem tartozott a turistalátványosságok közé. A barakkok, 'kopterindítók, légvédelmi fegyverek tömege rám nyugtatólag hatott, és ugyanígy érezhetett Longfeather is, mert míg végiggyalogoltunk a kifutó betonján, kőmerev arca egészen emberivé vált.

– Gondunk támadt odafent – mondta nyomatékkal, és fel sem pillantott az alkonyi égen átlopakodó F-19-es vadászokra.

– Az űrben? – tudakoltam. A siklók, vontatóhajók eltérítése szinte mindennapos volt: az őrültek némelyike még mindig Kánaánnak hitte a kolóniákat.

– A Marson. – Longfeatherben úgy támadt fel az ingerültség, mint valami nemszeretem emlék. – Az ügy az algiri válsággal egyidőben kezdődött, de számunkra csak most vált érdekessé. Lázadás tört ki a déli félteke nagy büntetőtelepén, Hesperiában. Emlékszik, miféle alakok dolgoztak ott?

– Nehézsúlyúak – válaszoltam. – Háborús bűnösök, hamis próféták, tömeggyilkosok. Igazi világválogatott.

Az ezredes bólintott.

– Kitörtek – közölte. – Az őrséget órák alatt lemészárolták, a fegyverek, a felszerelés jó részét elrabolták. A legelvakultabbak bevárták a helyszínre érkező csapatokat, néhány csoport viszont az angolos távozás mellett döntött, és az egyiknek valahogy... sikerült elvergődnie az UAC eridaniai kutatóbázisáig. Alice Csodaországa egyoldalú kapcsolatot tart a külvilággal: rádióját adóként használja, üzenetet, 'koptert csak kivételes esetben fogad. Lakói a fegyencek érkezésekor gyanútlanok és elfoglaltak voltak – a hírek szerint közel jártak már a század talányának megoldásához. A szökevények csellel vagy erőszakkal bejutottak a falak közé, ahol nyilván munkához láttak, mert az állomás negyvennyolc standard órája hallgat. Tisztában van vele, mit jelent ez?

Költői kérdés volt: a Föld lakói közül csak a komplett idióták nem tudták, milyen munka folyik Alice Csodaországában – azaz hogy miféle munka folyt ott negyvennyolc standard órával ezelőttig.

– Igen – feleltem.

– A Vörös Tükör vizsgálata fontos dolog – görgette tovább mondandóját Longfeather. Kezdett rémleni, hogy ez a módszere: érdekeltté teszi, mintegy kiélezi az embert, hogy aztán tomahawk gyanánt röpíthesse tovább célja felé. – Fontosabb a stratégiai kutatásoknál, a SETI-programnál, a HIV és a RAVE elleni küzdelemnél; mondják, az eredmény koz-mo-ló-giai jelentőségű lehet. A Gyarmatügyi Parancsnokság '27-ben felelősséget vállalt a tudósok biztonságáért, különös tekintettel a bányák közelségére. Az UAC nagyfejűi ezzel együtt istenkísértést emlegettek, kitelepítési terveket készítettek – az Atmoszféra-lobby azonban erősebb volt náluk, így maradt minden a régiben. A politikusoknak és aranygalléros barátaiknak most az állukig ér a jakszar. A rádiócsend harmadik órájában riadóztatták a kolónia összes kommandósát, az ötödik órában útnak indították őket két nehézfegyverzetű 'kopter fedélzetén. – Az ezredes egy homokszínűre mázolt hangár felé igyekezett. Nyugodtnak látszott, de tudtam, hogy nem az: a homlokán gyöngyöző veríték árulta el. – A mentőakció a jelek szerint kudarcot vallott.

Hallgattam; fémtestem és ROM-modulom egyelőre képtelen volt a spontán érzelemnyilvánításra.

– A 'koptereknek a szárazföldi támadás megkezdése után vissza kellett volna térniük üzemanyagért – folytatta Longfeather. – Eridaniában vihar tombol; a gépek, ha szél ellen repülnek, többet fogyasztanak még egy ruszki páncélosnál is. Az ütemterv öt órát engedélyezett nekik. Nem érkeztek meg sem akkor, sem azóta.

– Furcsa – recsegtem. Rémlett, hogy sem a börtöntelepek őrei, sem a marsbéli milicisták nem rendelkeznek 'kopterelhárító fegyverekkel. A fegyencek csak úgy akadályozhatták meg az egységek visszatérését, hogy elintézték a kommandósokat. Ha sikerült végbevinniük ezt a csodát, a helyzet valóban súlyos – azt viszont még mindig nem értettem, mennyiben tartozik mindez ránk.

– Furcsa? – visszhangozta az ezredes. – Szerintem nem ez a megfelelő kifejezés. A támadó osztagot a legkorszerűbb fegyverekkel látták el. Ha ezek is a fegyencek kezébe kerültek, az új támadás több lesz egyszerű túszmentésnél – erre találták ki a háború szót.

– Pedig újra kell próbálkozni – idéztem mesterségünk első számú szabályát. – A rendelkezésre álló összes tartalék bevetésével, a lehető leghamarabb. Az egyezkedés ilyen esetekben sosem segít.

– Bingó. – Longfeather néhány elénk siető katona segítségével szélesre tárta a hangár tolóajtaját: odabent, mint valami történelem előtti szörny, F-16-os Falcon vadászgép várakozott. Lekerekített formájával, folklorisztikus díszítésével az őrült '990-es éveket idézte. – A Gyarmatügy és a Mars-Adminisztráció ugyanerre a következtetésre jutott. A baj az, hogy minden valamirevaló emberüket elvesztették már. A második fordulóban biztosra akarnak menni: egy képzett VR/TCO-ra van szükségük. – Hunyorgott. – A dossziék áttanulmányozása után magát választották.

A szkeleton gerincoszlopa mentén rezgéshullámok futottak végig. A ROM-modulnak is köze lehetett a dologhoz: Milne álmában sem gondolta, hogy valaha kikerül szülőbolygója atmoszférájából.

– Ezzel kell a Marsra repülnöm? – fordultam a Falcon felé. Gyenge poén volt, de megérte a fáradtságot: a katonák felröhögtek.

– Ezzel Kenyába repül – világosított fel Longfeather. – Tudom, hogy csak kisgépek, vitorlázók és 'kopterek irányításához ért, de sebaj: kap egy szoftot, az majd eligazítja. A GEO9-re Gravityville-ből, a helyi Liften jut fel. Nem árt, ha belövi magának a dekkáni és a pandzsabi dialektust – az űrállomás legénységének zöme azokról a területekről való. Hajnali négytől egy vontató várja odafent. Nem katonai gép, de a legfürgébb, amit a gyarmatügyiek keríteni tudtak. Húsz órán belül a Phobosra érhet vele, a további teendőkről ott kap tájékoztatást. Van kérdése?

Krómozott ujjaim titánium medencecsontomon doboltak.

– Hány fős a kommandó, amit irányítanom kell?

Longfeather a VTAS-szindróma (Vezénylő Tisztek Átmeneti Süketsége) áldozatának látszott. Felpillantott az alkonyi égre: a bázis felett ekkor suhant el ismét a Lopakodó kötelék.

– Gravityville-ig díszkíséretet kap. Kétszáz-egynáhány mérfölddel délkeletre, a Fekete Szektorban légicsaták dúlnak; nem engedhetjük, hogy valami őrült célpontnak nézze a felhők között. A szökött fegyencekről összegyűjtött adatokat lekértük már. Mihelyt befutnak, továbbítjuk őket a GEO-9 komputerébe. A vontató fedélzetén áttanulmányozhatja az anyagot, és kiegészítést is kérhet, ha úgy látja jónak. És most gyerünk!

Két katona konténert vonszolt az F-16-os oldalához. Feltűnt, hogy a túloldalon technikusok várakoznak egy motoros emelővel – felettesem semmit nem szándékozott a véletlenre bízni. A kiberszkeleton szerencsére kifejezetten mozgékony volt a súlyához képest, gond nélkül eljutottam vele a pilótafülkébe. A kijelzők nem reagáltak az érkezésemre, egy technikusnak kellett életre pofoznia őket. Ő csatlakoztatta tarkótáji aljzatomba a szoftot is, aztán megkocogtatta koponyámat, ahogyan a sisakot szokás.

– Kész? – érdeklődött.

Képtelen voltam megszólalni. A szoft információtömege milliónyi csatornán át áramlott Milne tudatába: TEVS, WSI, AOA és műhorizont, emlékképek, reflexek, sok száz repüléssel töltött óra tapasztalatai. Az az ember, akinek tudattartalmát a program rögzítette, vén róka, igazi ász lehetett; homályosan érzékeltem, hogy tucatnyi éles bevetésen vett részt egy olyan korszakban, amikor a küzdelmek kimenetelét még nem harci drogok, idegekhez kapcsolt lőelemképzők döntötték el. Egy darabig idegennek, betolakodónak éreztem magam kölcsön fémtestemben, aztán egy rándulással a helyére került minden: immár szakértő szemmel pillantottam végig a műszerek rengetegén.

– Kész.

A fickó biccentett, leszánkázott a Falcon szárnyán, csatlakozott társaihoz, akik az emelőt igyekeztek mind messzebb taszigálni. Longfeather adó-vevőn át osztogatta utasításait, homokszín inge hátán verítékfoltok éktelenkedtek. Nem nézett felém, csak miután ráébredt, nincs már hová néznie.

– Hány főt fogok irányítani, uram? – firtattam. Valami azt súgta, ez az ötvenezer dolláros kérdés, a leglényegesebb mind közül.

– Egyet – vetette oda ő, aztán ráncok mélyültek el oromnyi homlokán. – Gombolkozzon be, Milne! Két percen belül elporzik innét.

A parancs az parancs – leeresztettem a plexitetőt, és a TEVS-központ jack-csatlakozóinak szétválogatásába fogtam. Érzéseim közt helyet kapott az ámélkodás is: a krómozott ujjak hihetetlen precizitással dolgoztak. Miután eggyé váltam a komputerrel, meggyőződtem róla, hogy a technikusok eléggé eltávolodtak, aztán bedurrantottam a hajtóművet. Csak a rezgést érzékeltem, a földöntúli bömbölést nem. Kitt és katt: az F-16-os helyzetlámpái felizzottak, a gép lassan kúszni kezdett az alkonyfényű külvilág felé. Könnyű kézzel tartottam az irányt, és Longfeather szavain tűnődtem közben. Egyetlen ember? Képtelenség. A gyarmatügyieknek tudniuk kell, hogy szteroidszörnyek, génmanipulált szuperhősök irányításával sosem foglalkoztam.

– Kövesse a kalauzát! – üzent rövidhullámon a sziú. – Gyorsítson, aztán csatlakozzon a kísérőihez; sok szerencsét, százados.

– Köszönöm, uram. – Ahogy oldalra fordultam, hogy intsek neki, vállam megcsikordult a fülke borításán. – Hasznát látjuk majd odafent mind a ketten.

Kalauzom – egy álcahálóval felszerelt Range Rover – reflektora az ultraibolya tartományban sugárzott. Háborús zónában mindennapos megoldás, a megváltozott helyzetben mégis újdnságként csodálkoztam rá – mi több, fel is derültem tőle.

Egyre gyorsulva gördültünk végig a keletnek mutató ujjként szürkéllő betoncsíkon. Mikor a lilás folt balra mozdult, majd kikerült a látómezőmből, teljes sebességre kapcsoltam, és meglódultam. A terhelés felszálláskor négy g körül járt, de a kiberszkeleton bele se rezdült: jobbja biztosan markolta a botkormányt.

A természetes fények füzére a horizonttal együtt tótágast állt, kétezernél bekapcsoltak az utánégetők… aztán jó darabig nem létezett más, csak a száguldás mámora. Tízezren a Falcon fedélzeti számítógépe próbát tett a kapcsolatfelvétellel: monitorán az iránt érdeklődött, milyen doppingszerrel élek. Felsorolta a harci kábítószerek alapvető fajtáit, felvillantott néhány speciális lehetőséget, a végére pedig odabiggyesztette:

ENTER: VÁLASZTÁS

ESC: KILÉPÉS

– Felejts el – zümmögtem a gégemikrofonba, és kiléptem.

– Előnyben részesíti a verbális kommunikációt? – csendült nyomban a kellemes konzervhang. – Ha igen a világnyelvek bármelyikén állok...

– Hallgass!

A vadászgép hallgatott.

– Árnyék Vezér hívja Sólymot – reccsent sisakomban a kísérők parancsnokának baritonja. – Öt, hat és hét óránál repülünk veled. Tartsd az irányt, figyeld a HUD-ot: tőlünk délre, huszonöt és harminc klikk között egyre darabosabb a levegő.

– Vettem, Árnyék vezér – nyugtáztam, eltűnődve azon, tudja-e, kit vagy mit védelmez voltaképpen. – Milyen mumusokkal van dolgunk?

– A műholdak özönvíz előtti Mirage 5-ösöket és koppintott F1-eseket jeleztek Csád határmenti repterein. A fiúk járőrözés közben látni véltek egy rajnyi MIG 23-ast. Hogy milyen színekben versenyeznek, fogalmunk sincs: lehetnek szudániak, de akár etiópok is. A Fekete Szektor háborúja momentán döntetlenre áll. A ruszki maffia minden résztvevő félnek készséggel szállítja a gépeket meg a fegyvereket; a győzteseknek, bárkik lesznek is, csak a felségjelek átfestésével kell bajlódniuk. Amit látni fogunk, kicsinyes szarakodás, semmi több. A parancs szerint csak akkor lőhetünk, ha megfestenek… vagy azonnal ránk támadnak.

A radarernyőt tanulmányoztam. Hangsebességgel távolodtunk saját vonalainktól, a hangároktól, a könnyűszerkezetes épületektől és a konténertől, mely Andrew Milne repesztépte testét rejtette. Különös és borzongató érzés volt.

– Mi az esély arra, hogy simán átjutunk?

– Abszolút zéró. – Árnyék vezér hangjában alig palástolt kajánság csendült. – Térközt csökkenteni. Belevágunk.

A parancs elhangzásakor hétezer méteres magasságban, a laposan szétterülő felhőréteg felett jártunk. Holdtalan este. Úgy becsültem, odahaza tavasz lehet… vagyis hosszú időnek kell eltelnie ahhoz, hogy a Mars, mint fényes, vörös árnyalatú csillag, felbukkanjon a horizonton.

Jobb dolgom nem lévén az afrikai háború okain kezdtem tűnődni. Oda lyukadtam ki, hogy mindaz, ami körülöttünk történik, epizódja csak a civilizáció hanyatlásának, hogy pár év vagy évtized múlva ránk szakad az ég is… és hogy az emberiség nem rajong majd azért a valamiért, ami a túloldalon les rá.

– Mumus a radaron – jelentette baloldali szárnyemberem. – Irány hat-kilenc-kettő.

– Megerősítem – vágta rá a másik. – Magasság négyezer, sebesség hatszáz klikk. Várjunk csak… TEVS egy nagyobb és több kisebb objektumot jelez a körzetben. – Elnémult, majd sebesebben folytatta: – Új mumusok hat-kilenc-egynél. Magasság ezerötszáz, sebesség...

– A hab a tortán egy szállítógép – világosította fel Árnyék vezér. – AN22-es vagy 26-os, felspécizett Kamov kísérettel. Hazafias hullajelölteket és municiót visz a haáron túli szakadároknak. Maradjatok a vektoron: ha nekik esnek, a második hullámban mi következünk.

A kiberszkeletonnak rég beidegzett reflexekkel kellett elnyomnia, mikor saját TEVS monitorán felvillantak a céltárgyakat jelképező háromszögek. Milne a háttérbe húzódva figyelt. Aligha tehetett egyebet: hordozója egy rég halott pilóta életét élte éppen.

– SAM a levegőben – sziszegte Árnyék-2. – Kettő. Három. Az AN felé tartanak.

A kijelzőkön sárga és vörös vonalak keresztezték egymást. Odalent tucatnyi radarzavaró lépett működésbe, tucatnyi hő- és fénygyertya robbant egyidőben. A kopterek nekidühödött dongókként rontottak a jól-rosszul álcázott rakétaindítókra, burkolatuk rézsút felfelé záporozó géppuskalövedékektől szikrázott. Az első SAM ráfordult egy magnéziumlobbanásra, a másik kettő azonban telibe találta a lomha Antonovot, és egész rakterét tüzes pokollá változtatta.

– Ez gyorsan ment, a fene enné meg – mormolta Árnyék-1. – Hol maradnak azok a tetű kopterek?

– A dolgukat végzik. Tartsd a szádat és az irányt: most jön a java.

Az alacsonyan szálló Kamovok tartályokat oldottak ki. A becsapódások nyomán a fák között is pokoltűz lobbant, lángfallá növekedett, az egész világot elnyeléssel fenyegette. Milne a kiberszkeleton multifunkciós szemével valamivel többet látott annál, amit ilyen helyzetben látni érdemes. Látta, hogy a mélyre merészkedett 'kopterek fele menthetetlenül a napalm örvényébe hull. Látta, hogy a szerencsétlen amatőrök félszáz méteres halálugrásukhoz ejtőernyőt bontanak – alant egyre több őrült tért meg nevesincs isteneihez.

– Oroszhonban izzanak a telefonok – sóhajtott Árnyék Egy. – „Emberevő hívja Keresztapát, Emberevő hívja Keresztapát! A helyzet súlyos, de nem reménytelen. Köszönet a HIV-mentes vérplazmáért és a bátorító szavakért. A tongai útlevél mennyibe kerül mostanság?”

– Kussolj, kölyök – intette jámboran Árnyék Vezér. – A Kaszás fülel.

Az Antonov halódott. Előbb a turbinákat vetették szét a belső detonációk, majd a raktérajtók, utóbb a szárnyak következtek; az átizzott géptörzs meredek ívben zuhanni kezdett, és sok száz méteres csapást vágott az ősvadon fái közt. A 'kopterek gutaütötten kerülgették a pusztulás füstfellegét, és csak akkor rebbentek szét, mikor a színen felbukkantak az új – minden rakétaindítónál és gépfegyverállásnál veszedelmesebb – ellenfelek.

– MIG-23-as kötelék a levegőben! – kiáltotta Árnyék-1, aki nyilván az akadémia elvégzése óta érlelte magában ezt a mondatot. – Floggerek kilenc óránál!

– A rajparancsnok Foxbat – korrigált Árnyék Vezér. – Egy nyavalyás 25-ös. Kapaszkodjatok!

Az egymást követő robbanások fényében, ha csak pillanatokra is, de láthatóvá váltunk odafent. Átcikáztunk a szállongó pernyén – a Kamovok, a SAM-indítók számára csak fantomok voltunk, a MIG-25-öst azonban tapasztalt fickó irányíthatta, mert tüstént irányt változtatott, felénk cikázott a zsírosan gomolygó füstön át. Szárnyemberei némi tétovázás után követték.

– Hoppá – szólt Árnyék-1. – Úgy fest, van idefent még egy külföldi, aki meg akar dolgozni a béréért. Lefogadom, hogy még a nyelvet is beszéli, és egész úton rádiózni fog.

– Ruszki zsoldos – mormolta a rajparancsnok. – Azt hallottam, a komolyabb rendelésekhez diszkontáron adják őket. Hatékonyak, de sosem rádióznak. – Hangja megkeményedett: – Oké fiúk, nincs választásunk. Fegyvereket élesíteni! F-G-S, ismétlem, Foxtrott-Gold-Sierra támadás indul!

Két Lopakodó elmaradt mögülem – hogy oldalra vagy felfelé tértek ki, Milne megtippelni sem tudta, pilóta-énjének pedig fontosabb dolga akadt: az F-16-os törzse körül máris nyomjelző lövedékek hasogatták a homályt. A megmaradt hátvéd újra meg újra keresztezte pályámat, a MIG-ek lőelemképzőit igyekezett megbolondítani.

– AAM a levegőben – figyelmeztetett az alapos Árnyék-2. – Agyatlan, de hőérzékelős. Gyertyát neki!

A kiberszkeleton balja egy zongoraművész eleganciájával száguldott a billentyűkön. Az F-16-os fara mögött három apró nap gyúlt ki, eltájolva a turbina felé suhanó rakétát. A robbanás magas frekvenciájú rezgésként talált utat a gép belsejébe. Közel volt, nyugtalanítóan közel.

– Egy oda – dünnyögte Árnyék Vezér valahonnét. – Nyugi, Sólyom, rajta vagyunk!

A sereghajtó MIG-et egy szemvillanással utóbb kettéfűrészelték a Lopakodók húszmilliméteres Gatlingjei. Őszi falevélként zuhant a mélybe, szabálytalan alakú rést hagyott hátra a felhőrétegen.

– Sikerült neki? – érdeklődött a fanyar humorú szárnyember. – Épp a túloldalra figyeltem.

– Katapultált – felelte Árnyék Vezér. – Pár hét, legfeljebb egy hónap, és megint a levegőben lesz. Már ha odalent elhiszik neki, amit rólunk mesél...

– A második Flogger AAM-et indít! – kiáltotta Árnyék-2. – Kapjátok el!

A rajparancsnok villámgyorsan reagált: rakétát lőtt a MIG szárnya alatt felvillanó lángfoltra. A detonáció ereje felszakította az ellenséges vadász hasát, repeszekkel szórta tele az élen haladó Foxbatet is. A két MIG kétfelé perdült, de csak a 25-ösnek sikerült visszatalálnia a helyes irányba, a 23-as pillanatokkal később darabokra hullt.

– A Foxbat sérült – jelentette Árnyék-2. – Már nem kísérletezik a Sólyom befogásával. Gondoljátok, hogy feladja?

– Nincs választása – vélte Árnyék-1. – Negyedik perce van velünk; jóval a tiltott területen belül jár. Egyedül maradt, dobozba zártuk; egyszerűen nem tehet mást.

– Befogásom van rá – sziszegte Árnyék Vezér. – Tartsátok az irányt!

Árnyék-1 csökkentette a térközt. Fedélzeti gépágyújának elektromotorja fel-felzümmögött, a legoptimálisabb szórásszöget kereste.

– Gyerünk, ruszki – sürgette Árnyék Vezér. – Aláírtátok azt a kibaszott brüsszeli egyezményt, a Konkordátum tagjai vagytok, nem? Húzz haza végre! A főnökeid meg fogják érteni...

Ami ezután következett, olyan gyorsan történt, hogy a kiberszkeletonnak csak utóbb, gépi érzékei segítségével sikerült képről képre rekonstruálnia. A sérült MIG kiperdült az újabb fordulóból, felvillantotta utánégetőit, majd teljes sebességgel a közelebbi célpont, Árnyék-2 felé szökkent. Felülről rontott rá, mint valami ragadozómadár: felszakította mattfekete páncélzatát, szétmorzsolta pilótafülkéjét, és vakító lánggömbben egyesült vele. A Sólyom-járat hullámhosszán a hasadó fém sikolya harsant, a felhőpaplanra izzó fémrepeszek záporoztak.

– Ne – nyögte Árnyék-1, akit egyszeriben elhagyott a humorérzéke. – A kurva életbe, ne!

– Csendet – intette Árnyék Vezér. – Maradj a vektoron!

– De hisz...

– Semmit sem tehetsz – fojtotta belé a szót a rajparancsnok. – Hallgass és okulj, hátha mégis felnősz egyszer!

Milne és társbérlője, a néhai pilóta hallgatott.

Mindketten tudtak egyet-mást a ruszki hatékonyságról.

Gravityville Közép-Afrika és az egykori Harmadik Világ legbiztonságosabb városa. Nem volt mindig az; a századforduló idején semmiben sem különbözött a Konkordátum egyéb katonai támaszpontjaitól, közönyösen, csúfan lapult Nairobitól kétszáz kilométernyire délnyugatra, a Tsavo-fennsík peremén. A Lift idetelepítése gyökeresen megváltoztatta a helyzetet – az egykori vadászparadicsom stratégiai jelentőségre tett szert, és ez, ha az állatokon sokat már nem is segített, az itt élő emberek zömét megmentette a pusztulástól. Kenya partjainál évtizedek óta őrködik az amerikai VII. Flotta, a légteret szövetséges gépek ellenőrzik; a Fekete Szektorban csak elvétve akad olyan eszelős, aki kész próbára tenni elszántságukat és tűzerejüket. A felszíntől húszezer kilométeres távolságban lebegő GEO-9 űrállomást igazi támadás még sosem érte: a rossz szándékkal közeledők mintha elbátortalanodnának az ultramodern épületek, a lokátorok, a reflektorok, az ég mélykékjébe vesző drótkötélpályák láttán.

A Lift valóban döbbenetes. Nem egyéb, mint a legősibb fakírtrükk a modern kor igényeire hangszerelve: az ember belép egy fülkébe a tengerszinten, valaki megérint egy kapcsolót, beindít egy generátort, mely szép lassan függetleníti őt és poggyászát a Föld gravitációs mezejétől. Tíz perc alatt kisiklik a bolygó légköréből anélkül, hogy egy csepp üzemanyagot, egyetlen pillanatnyi fájdalmat áldozna rá, munkára, harcra készen érkezik a GEO-9 hangárjába, ahol a rendszerközi szállítójárművek várakoznak. Onnét aztán...

Ismertem az elméletet, tisztában voltam a gyakorlat veszélytelenségével, a mennyekbe vezető pókfonalak láttán mégis hatalmába kerített a bizonytalanság. Hiába a kemény fém, hiába a hűvös króm és a ROM, a lényeget tekintve Milne maradtam – Milne, aki öntudatra ébredése óta irtózik az abszolút vákuumtól.

Nem hivatalos köszönetet mondtam a Lopakodók pilótáinak. Árnyék-1-gyel könnyen ment a kézszorítás, csak a nyomóerőre kellett ügyelnem. Árnyék Vezérnek, sajnos, rég elfogytak azok a végtagjai, melyeket nekem nyújthatott volna: túlsúlyos testét meg sem próbálták kiemelni a biztonságot jelentő fülkéből. Mikor utoljára láttam, épp a tápoldatot továbbító csöveket meg katétereket rendezték körülötte. Észrevett, istenhozzádot kiáltott jól eltalált férfihangján, multifunkciós manipulátorával felém intett – ekkor láttam utoljára. Eredeti kromoszómaleosztása titok maradt, implantjai elhelyezkedéséből, a beágyazódás mértékéből viszont következtetni lehetett életkorára. Úgy becsültem, egyidős muzeális jellegű Falconommal – akár ismerhette is a pilótát, akivel az átrepülés idejére megosztottam exkluzív B-207-esemet.

A hangárok köré fényes delet varázsoltak a reflektorok. Ragyogásuk végigkísért a barakkokkal, kiszolgáló épületekkel szegélyezett betonúton, amerre az hidrogéncellás minibusz száguldott. Mi tagadás, élveztem a dolgot – az utóbbi pár évben csak elvétve találkoztam ép és működőképes polgári járművel. A göndör fürtű sofőr mereven előre bámult; rajtam, az eleven acélvázon kívül néhány konténer és palack volt minden rakománya.

– Nyugalom – mondtam egy idő után, és cigarettával kínáltam Milne vastartalékából. – Nem vagyok Terminátor.

Hálásan, ám kissé értetlenül sandított rám.

– Nem micsoda , bwana?

Csak most tűnt fel, milyen fiatal, szinte gyerek. Válasz helyett a fejemet ingattam – és vénnek, nagyon vénnek éreztem magam.

A GEO-9 teherátrakó állomás, így személyszállító fülkék Gravityville-ben csak elvétve akadnak. Légmentesen záródó, lövedékforma fémalkotmányok ezek is, belsejüket azonban műgumi helyett műbőrrel párnázzák, padokkal, mihaszna kapaszkodókkal szerelik fel, a szűk kárpitzsebekbe egy-egy Bibliát csúsztatnak – a többi már a Jóisten és a szerencse dolga.

A karbantartók utolsó csoportja rég alászállt a mennyekből, a reggeli műszak indulásáig még órák voltak hátra; egyedül kellett utaznom, de az előzmények után egy cseppet sem bántam. Magamra zártam a fülke ajtaját, szemügyre vettem a spártainak csak némi túlzással mondható berendezést, aztán elhelyezkedtem, és némán számláltam az indulásig hátramaradt perceket. Ismét eszembe jutott, hogy egyetlen ember, nyilván valami torzszülött fenevad vár odafent. Nem siettem – arra gondoltam, így valamivel mindketten többet élhetünk.

– Figyelem! – sercent a mennyezeti hangszóróból. – AG-generátorok energiaszintje a határértéken. Közömbösítés indul. Saját biztonsága érdekében felszólítjuk, hogy tartózkodjék a hirtelen mozdulatoktól, és ne hagyja el a kapaszkodókkal felszerelt területet. Émelygés vagy rosszullét esetén...

A litánia folytatódott, de már nem figyeltem rá. Némi elégtétellel töltött el a bizonyosság, hogy jól fogok szerepelni az újabb próbán: a fel-le ingázókat kemény fából faragták ugyan, de egyikük sem lehet strapabíróbb nálam.

A fülke csikordult egyet, aztán megrázkódott, emelkedni kezdett. Futását nem kísérte a gyorsulás élménye, hisz saját súlyom a fémburokkal azonos arányban csökkent; a sebességérzetet a keskeny ablaksoron túl elviharzó fények pótolták. A kapaszkodót markolva kifelé bámultam: Gravityville másodpercek alatt modellvárossá zsugorodott, törzsi tetoválássá Afrika dúlt ábrázatán. A fent és a lent fogalma értelmét vesztette, ahogy elértem és elhagytam a határt, melyen túl a magasság távolsággá változik – az újoncok nyilván ilyenkor dobják ki a taccsot, míg a vén rókák szesszel, rákszűrőt sosem látott kínai cigarettával kínálják egymást.

Suhantam. Az ég mélysötétje megfakult, előbb szürke, majd sárgás, utóbb rózsás árnyalatúvá vált, a napsugarak utat találtak a szkeletonhoz a ritkás atmoszférán át, megajándékozták Milne-t a korai hajnal csodájával. Feszengtem, meztelennek éreztem magam, alig vártam, hogy átjussak végre a fényóceánon, melyen túl fémtestvérem, a GEO-9 várakozott. Eszembe jutott, hogy ott, ahová tartok, voltaképp gépek uralkodnak, és hogy talán mégis el kellett volna társalognom azzal a nyomorult F-16-ossal. Nem mintha sok közös témánk akadna a háborún kívül, de... nos, a Földanya teremtménye ő is, akárcsak én.

– GEO-9 az érkezőnek – döndült a hangszóróból. – Generátor áll. Készüljön: T-nél eléri a habitátok szintjét. Visszaszámlálás T mínusz ötszáztól. Négyszázkilencvenkilenc, négyszázkilencvennyolc...

Mire kétszázig jutott, helyére illesztettem az újabb szoftot a dialektusokkal. Az emésztés most nem ment olyan gyorsan, mint a pilóta-személyiség esetében: az anyag sűrű volt és rendszertelen, készítői régi filmek hangsávjait, helyi adók narrátorszövegeit is az asszociációs blokkhoz csapták. Homlokom mögött szerelmesek évődtek, néptáncegyüttesek dajdajoztak. Retinámon percekig kísértett egy hátsó-indiai lövőhal képe: a tenyérnyi dög egyenest rám bámult az akuriagyökerek közül, és a vízből félig kiemelkedve felém köpdösött.

– ...száznyolcvankettő, száznyolcvanegy...

Torkomat röhögés bizsergette: a névelők japán indulatszavakra, a trágárságok zömmel angolszász keresztnevekre emlékeztettek. Egy harántimpulzus világossá tette, hogy Longfeather ezredest gyanútlan szülei Bobnak keresztelték, eltűnődtem, mi vár rá, ha a rosszsors egy napon pandzsabiak közé veti; fémkezem olyan erővel szorította a kapaszkodót, hogy ujjaim nyomán öt apró árok támadt a hőkezelt felületen.

– ...huszonhét, huszonhat...

T-nél újabb zökkenés következett, azután a sűrített levegő sziszegése. T plusz ötnél feltárult az ajtó, és én barnabőrű, élénken gesztikuláló pálcikaemberek közt találtam magam.

Ha az ingázók a kemény fiúk, az állomás ügyeleteseit puhának, törékenynek kell neveznem. Ők két, esetenként három generáció óta élnek, dolgoznak és degenerálódnak geostacionárius pályán: bár a tudomány a Szaljutok hőskora óta sokat tanult a gravitációs nyavalyákról, az izmok sorvadásával, a szellemi képességek lassú hanyatlásával változatlanul nem tud mit kezdeni. Hogy a közönséges halandók tizenöt-húsz év alatt majmokká változnak idefent, persze közismert tény, és hogy, hogy nem, az indiai szubkontinens lakóit nyugtalanítja legkevésbé. Talán azért, mert a majmok arrafelé szent állatok – vagy mert egy ide elszegődött pária legalább a vallásgyakorlás szabadságában, a napi kétszeri étkezésben biztos lehet.

A pálcikaemberek, e rokonszenves félmajmok körülvettek, mind beljebb tereltek csekély gravitációjú menedékükbe. A GEO-9, a stacionárius pályán álló bázisok legnagyobbika múzeumi darab volt: űrhulladékból, kiszolgált építési vázakból, garantáltan sugárzásálló plasztik habitátokból rótták össze a múlt század legvégén. Valaha tudományos munka folyt rajta, erről azonban már csak az UAC-emblémás konténerek, a mindörökre ittfelejtett kacatok árulkodtak. A kutatók mostanság másutt, a Marson, az aszteroidaövezetben és azon is túl keresték a kihívást, a GEO-9 gondolkodóit rakodók, gondolkodógépeit rakodógépek váltották fel. A hajdani fejesek közül is csak azok maradtak, akiket a betegség – immár menthetetlenül – egy-egy törékeny majomtest börtönébe zárt.

A helyi hierarchiában a koordinátor, bizonyos Dr. Naran Sattva számított a legtekintélyesebbnek: barna jógi-képével, ősz pofaszakállával még bennem is sikerült tiszteletet ébresztenie. Overallt, sportcipőt, kombinált ólom-homok nehezékövet viselt; rémlett, mire lelke felszabadul, övéi legfeljebb ezeket vethetik mágiára belőle odalent. Csendesen fogyatkozott, forgalomirányítói munkáját méltósággal végezte – úgy sejtettem, titkon még mindig a tér, az idő és a kozmosz összefüggésein töpreng. Mosolya a laboratóriumok számára tenyésztett rhesusok torz vicsora volt, embersége utolsó szikrái sötét szemében csillogtak, ahogy rám sandított gyerekméretű íróasztala mögül.

– Maga a jenki? – zizegte. Rezonátor segítségével beszélt, akár a gégeműtött rákbetegek: a mennyekben töltött idő a jelek szerint hangszálait sem kímélte.

– Milne százados – feleltem higgadtan. Hamarosan továbbrepülök, míg ő csak testzsákban távozhat innét; ez a tény önmagában is indokolta ámulattal vegyes ellenszenvét.

– Milne – ismételte. Már nem tudtam majomként gondolni rá, bár a számítógép billentyűzetén nyugvó hosszú ujjak, a nyak- és homloktáji ráncok újra és újra zavarba ejtettek. – A hajó várja magát – mormolta, kivillantva jókora fogait. – Remélem, tanulságos lesz az útja.

– Rázós lesz – közöltem. – Az égvilágon semmit nem veszít vele.

Furán, féloldalasan sandított rám. Megneszelte, hogy érdeklődésem erősebb az iránta érzett szánalomnál, és e felismerés révén közelebb jutott ahhoz, hogy értelmes lénynek tekintsen.

– Mióta ilyen? – tudakolta.

– Vagy húsz órája. A testemet épp most próbálják összefoltozni Rabatban.

– Harcos?

– Vezénylő tiszt. Kibertéri irányítás, csoportkontroll, gerillataktika. – Hallgattam egy sort. – A marsi túszügy megoldása a feladatom.

Dr. Sattva bólintott. Meg-megvonagló ujjai szaporán dolgoztak a billentyűzeten, valóságos információözönt bűvöltek a képernyőre.

– Járt Alice Csodaországában?

A fejemet ráztam.

– Soha.

– De látott felvételeket a Vörös Tükörről, ugye?

– Igen.

A sötét szemek egy ódon vadászpuska kettős csőtorkolata gyanánt szegeződtek rám: az öreg koordinátor tekintete éppoly átható volt, mint Longfeatheré.

– Indulatos a természete, százados?

Meghökkentem.

– Nem különösebben.

– A Mayerling-elméletet ismeri?

Vállat vontam. Végrehajtó tipusú karakter lévén sosem foglalkoztattak igazán a tudományos fejtegetések.

– Hallottam harangozni róla – mondtam óvatosan. – Kölyökkoromban néztem utoljára televíziót, az újságok meg...

– Mayerling kozmológus – folytatta Sattva halkan, mint aki féltett titkot árul el. – A filozófiai kozmológia úttörője; nem az a fajta ember, akinek a képét akadémiák falára aggatják. Ha áttanulmányozta a tússzedők dossziéit, szentelhetne némi időt az ő munkájának is.

– Fontos?

– Inkább érdekes – vélte a pálcikaember –, de még fontos is lehet. '29-ben Nobel-díjat kapott érte. Csatolom a magának küldött anyaghoz: a vontató fedélzetén rendelkezésére áll majd az egész.

– Köszönöm, doktor.

Sattva ezúttal nem vicsorgott, komoly képpel nyúlt csipogója után. Kisvártatva feltárult az ajtó, két fiatalabb rhesusmajom úszott be rajta.

– Az asszisztenseim elkísérik a dokkolóöbölbe. – A szemem közé nézett. – Nyugalom, százados. Kiegyensúlyozott önmérséklet. Ez az egészben a lényeg.

Úgy rémlett, üzenni akar; a gyanakvás, az ellenszenv mintha kiégett volna belőle.

– Nem vagyok gyilkos – emlékeztettem.

Bólintott. Szomorúnak látszott.

– Persze hogy nem – dünnyögte. – Épp elég baj, ha az ellenfelei azok.

COMFILE-04.WAD

Fuentes/Most és mindörökké

Az üveg alján lapuló pók fekete volt, potrohán vörös foltok alkottak különös rajzolatot. Egyesek – a hozzá nem értők – Latrodectus mactans nak vélték volna, Fuentes azonban tudta, a tredecimguttatus ok egy képviselőjével, a félelmes hírű karakurttal áll szemben, melyet kirgiz telepesek hurcoltak be a Marsra a századelőn. Felülről nézve horogkeresztes kitűzőre hasonlított – Alvaro gyermekkorában, egy átvágott torkú vénember kabátján látott utoljára ilyet. Most is ugyanazért csodálta, mint akkor: tökéletességéért, a benne megtestesülő hatalomért.

– Élsz – súgta a póknak. Sötét, verítékben fürdő arcán mosoly ragyogott. – Elpusztultál, és most újra élsz!

A karakurt néhány milliméternyit hátrált: zavarta a folyosót bevilágító neoncsövek hideg fénye. Nemzetségének tagjai fél évszázada rejtőztek a vasoxidos sziklák repedéseiben, hullottak és szaporodtak a vörös homokon; kerülték, rettegték és pusztították az embert, mely tízmillió kilométeres zarándokútjára könnyelműen magával cipelte őket. Fuentes a bányában töltött esztendők során megfigyelt egy-egy pókméregtől halódó nyomorultat, és hasztalan próbálta eldönteni, sírjon vagy nevessen-e a végzet fintorán. Azelőtt nem rajongott a nyolclábúakért, az idefent szerzett tapasztalatok azonban megváltoztatták véleményét. A pusztaság, ahová a farizeusok dühe juttatta, csak áldozatokat és gyilkosokat ismert – nem volt nehéz eldöntenie, hová tartoznak a pókok, melyekkel sokkal könnyebb volt sorsközösséget vállalnia, mint a csendes, eltorzult arcú halottakkal.

Az első év végén szánta rá magát, hogy – helyi mestere, Kamal Khan példáját követve – maga is pókot tartson. A befogás trükkjeit a pakisztánitól leste el, de utóbb tökélyre fejlesztette valamennyit; nem szenvedhette, ha foglyai idő előtt elpusztulnak. Kezdetben viadalokat rendezett köztük, aztán ráunt a játszadozásra, és csak figyelt: a lábak mozgásából, a pontszemek megannyi villanásából igyekezett kiolvasni a Mindenható üzeneteit. A második év közepén már csodálatot érzett a falmászó szörnyetegek iránt. Vadászok voltak valamennyien, a legapróbbaktól a legnagyobbakig. Bámulatosan alkalmazkodtak környezetükhöz, elviseltek majd' minden megpróbáltatást, talán még a Nagy Villanás sem tett volna kárt bennük. A legutolsó, a vörös foltos karakurt átvészelte a szökés, a menetelés összes veszedelmét, és közvetlenül a cél előtt, Alice Csodaországától kétnapi járóföldre végzett vele az oxigénhiány. Fuentes harcostársaként gyászolta. Úgy tervezte, a győzelem után tisztességgel eltemeti – a Vörös Tükör hatalma azonban... nos, megváltoztatta terveit.

A Tükör termébe vezető út hosszadalmas és embert próbáló volt, mint maga a menetelés: az őrök zárótüzén, a tojásfejűek állította csapdákon Fuentes negyedmagával vergődött át. Az egyik fegyenc haldokolt: csípő- és medencecsontját urániummagvas lövedék zúzta szét. Két másik férfit gránátszilánkok sebesítettek meg, vérük összemázolta a folyosó falait, olvashatatlanná tette a fémkapura fújt feliratokat. Körös-körül elesettek hevertek. A riadószirénák még szóltak, vijjogásukat azonban szűköléssé alázta a szél bömbölése: a vihar egy órája, vagy még régebben tombolt odakint.

Fuentes az utolsó fehérköpenyes halántékához szorította Berettája csövét.

– A kódot, testvér.

A tojásfejű képén veríték csillogott. Eleget látott ahhoz, hogy tudja, mi következik, akár válaszol ennek az égő szemű kreolnak, akár nem.

– Maga őrült – lihegte. – Fogalma sincs róla, mi várja a túloldalon...!

Fuentes az összezsugorodott potrohú karakurtra gondolt, és golyót röpített a fickó térdébe. A lövés döreje sokszorosan visszhangzott a fémfalak közt, a sebesültek vére a tojásfejű gőzölgő vérével keveredett.

– A kódot – ismételte a pap szelíden. – Ez a Mindenható akarata.

Sebesült társai krétafehér arccal meredtek rá: a bányában töltött évek alatt egészen más Fuentest ismertek meg.

– Nem érti – suttogta a tojásfejű. – A Tükör... különleges. Kapu egy másik világba, vagy talán... valamiféle üzenet, egy önmagában zárt, idegen világ. Gondolati kisugárzásokra érzékeny ektoplazma alkotja. Ha fegyveresen törnek be oda...

A haldokló fegyenc lélegzete elakadt. A pap úgy érezte, örökké emlékezni fog a pillanatra: önmagában zárt világ volt ez is, mint az a másik a fal túloldalán; egy világ, melynek történelmét rajta keresztül formálta a Mindenható.

– Háromig számolok – közölte.

A tojásfejű felnyögött.

– Várjon...!

Fuentes lehunyta szemét. Ilyenkor látta legtisztábban a Nagy Villanást, mely csontja velejéig átjárta hevével, ilyenkor jutott a legközelebb ahhoz, hogy tisztának és bűntelennek lássa ördögöktől, démonoktól hemzsegő univerzumát.

– Gonosz lélek szól a te szádból – mondta a tojásfejűnek. – Nem szabadíthatlak meg tőle másképp, csak ha megpillantom a Tükörben igazi arcomat. Ne ellenkezz tovább: így rendeltetett. Mondd a kódot!

A férfi kimondta. Fuentes mosolyogva biccentett, halántékon lőtte, aztán végigsimított áldozata csontszilánkokkal teli homlokán.

– Ne félj – súgta neki. – Visszatérsz. Hamarosan visszatértek mind. Élni fogtok, együtt leszünk!

Beütötte a kódot. Hibázott, ismét próbálkozott, ezúttal sikerrel: a kapu kitárult. A pap a terembe vonszolta vérző társait, a padlóra fektette őket a fal mellett, néhány biztató szót mormolt felettük, majd felegyenesedett, s folytatta útját a Tükör felé. A vörös fény elvakította, fülében a Mindenható parancsai visszhangoztak – oly sok volt belőlük, hogy rádöbbent, élete végéig sem lesz képes mindet teljesíteni. A jenki ügyész keresztre feszítésével biztosan várnia kell; először az Ő ellenségeit, az adószedőket, a farizeusokat keríti sorra. Halált, azután életet ad nekik, a Nagy Villanás katlanában tisztítja meg egész valójukat, végül elfoglalja helyét atyja oldalán.

A Tükörbe nézett.

Várt.

És felkacagott. Kacagott, mert a Tükörből, bár az az első pillanatban éjfeketének látszott, valaki – vagy valami – feltekintett rá.

Fuentes közelebb hajolt, és mint az imént a haldoklónak, elakadt a lélegzete.

Úgy érezte, az a valami ott a feketeség szívében örvénnyé válik, magához vonzza. Átzuhant a Tükrön, aláhullt a téridő fonákján tátongó semmibe. Már-már kiáltott, mikor mozgásának iránya hirtelen a visszájára fordult: többé nem zuhant, hanem emelkedett, egy rakéta sebességével suhant a marsbeli égen. Inkább érezte, semmint tudta, hogy növekszik, másodpercről másodpercre óriásibb. Nézőpontja valahogy megváltozott. Mikor felpillantott, hogy körülnézzen, azon kapta magát, hogy szemei a magasan járó holdak, melyeken át Eridania síkjára lát.

Egy templomot látott, melynek fekete kőcsipkéi a mennyboltot fenyegették. Egy rózsaablakot látott, melyen át rőt fény áradt a szentély padlatára. Démonokat látott: apja márványszobra körül gyülekeztek, anyja hangján rikoltoztak valamennyien. Fejjel lefelé keresztre szegezett bűnösöket látott, stációkat egy soha véget nem érő kálvária dombján; a földön csontok fehérlettek, a szerteszórt koponyák közt a sugárbeteg Longa atya térdelt, tüzes kést döfött saját ágyékába, és sakálként üvöltött a fájdalomtól.

– Égj! – sziszegte Fuentes, ahogy tovaszállt felette. – Égj, tisztátalan!

Legutoljára a Megváltót és a Mindenhatót pillantotta meg: egymás mellett álltak, az ő érkezésére vártak Sion hegyén. Fuentes torkát sírás fojtogatta, de sikerült legyűrnie az érzést, ahogy közelebb ért, s mindkét arcban a sajátjára ismert.

– Hiszek! – kiáltotta, vérrel borított karját nyújtva a két alak felé. Testét, tagjait átjárta a Nagy Villanás forrósága; sosem volt még ilyen biztos abban, hogy a helyes úton jár. – Hiszek!

Tíz perccel később a kiszáradt karakurt újra élt, a sebesültek nem szenvedtek, és a Vörös Tükör sem volt sötét többé.

Fuentes méltóképp fogadhatta templomában a farizeusok katonáit.

COMFILE-05.WAD

Milne/Földfény

A vontató öszvér volt: egy '28-as Stratoc váza, mulatságosan nagy fúziós tartályokhoz erősítve. Hőálló kerámiaburkolatát rég eltávolították, a Föld légkörébe nem térhetett vissza többé; arra rendeltetett, hogy az anyabolygó és a kolóniák közt ingázzon az idők végezetéig. Az orrészére szerelt manipulátorok és fényszórók mélytengeri szörnyeteghez tették hasonlóvá, és ez a jelek szerint nem csak nekem tűnt fel: a habitátkapszula ablaksora alá ismeretlen kezek temérdek ragadozófoggal vigyorgó, hatalmas szájat festettek. Az Up Yours! név vérvörös betűkkel éktelenkedett az alkotmány mindkét oldalán.

A pilóta, egy meghatározhatatlan korú és származású androgén a zsilipajtóban várt rám. Úgy különbözött az állomást benépesítő pálcikaemberektől, ahogy két rassz csak különbözhet; az embernek nehezére esett felfogni, hogy akiket lát, egyazon világ egyazon uralkodó fajának tagjai. A rendszerközi forgalmat bonyolító űrzsokék gyorsulási terheléshez szoktak – vontatóra AG-generátort szerelni még mindig luxus, a legnagyobb konszernek kiváltsága. Az androgén vállán, karján és mellkasán herkulesi izmok feszültek; csak később, a kabinban vettem észre, hogy alsótestének arányai változatlanok, hisz munkája során elsősorban a kezét, némelykor a fejét használja.

– Clench – közölte. A sapkaellenző árnyékba vonta széles járomcsontú arcát, napszemüvegét mégsem vette le; úgy képzeltem, még álmában sem válik meg tőle. – Szabadúszó, momentán a Gyarmatügyi Parancsnokság zsoldjában. Milne százados, nem igaz?

– Hogy találta ki? – ironizált a gép, mely mind simábban működött együtt a ROM-modullal, mindazzal, ami a Konkordátum becses VR/TCO-jából megmaradt. – A dokumentumok befutottak?

Az androgén biccentett, de nem kapkodta el a választ: belső kronométerem tanúsága szerint huszonegy másodpercet szánt arra, hogy szemügyre vegyen.

– Több gigányi kép és szöveg – mondta végül. – A Szent Állat, Sattva doki élt az alkalommal, és hozzáfűzte a saját anyagát; azt üzente, maga tudni fogja, mihez kezdjen vele.

– Ha felkészült, indulhatunk. – Odaintettem a rámpa alján várakozó dekkániaknak, aztán a pilótát félretolva beljebb nyomultam: nem kenyerem a keménykedés, de most valahogy erőt adott. Belmévillant, hogy hús-vér testem megmentéséért talán még most is küzdenek odalent. – Mi hír a Marsról?

Clench rátenyerelt a zsilipkapcsolóra. A sűrített levegő sziszegése lehetett volna akár gunyoros füttyentés is.

– Mindkét féltekén rendkívüli állapot van érvényben. Helyi járatok leállítva, áthaladók elterelve. Milícia mozgósítva, holdbázisok személyzete felajzva, rakéták élesítve: a szokásos ítéletnapi rutin. – Rám villantotta szemüveglencséit. – Van fogalma arról, hány fegyenc sáncolta el magát azon a kutatóállomáson?

– Nincs – feleltem. – Csak annyit tudok, hogy másodmagammal kell rendet tennem ott.

– Ebben a formában? – Az androgén döbbenete őszintének tűnt. – Mint önjáró fémváz? Ezt nem veszem be, főnök. Próbálkozzon újra!

– Fáraszt, Clench.

Nem sikerült leállítanom: leplezetlen érdeklődéssel mért végig másodszor is.

– Ha ilyen nagy a baj, miért nem küldtek még egy tucatot a fajtájából?

– Túl költséges volna. Kiberszkeletonok előállítására csak két lenti üzem képes, egy Németországban, egy az ausztráliai japán kolónián működik. – Krómtól ragyogó halálfejem száznyolcvan fokot fordult, így ismét az androgénre pillanthattam. – A fémváz olyan, amilyen; a lényeg az innováció, az elektronika. Drágább vagyok, és jó ideig drágább is maradok a legértékesebb Rollsnál vagy Bugattinál. Hogy mennyiért kölcsönöz a Bavarian, fogalmam sincs, de valami azt súgja, társaságra már nem futná mellém sem a Gyarmatügy, sem a Mars-Adminisztráció keretéből. A ROM-modulom úgyszólván értéktelen, akad belőle másolat épp elég – egyetlen B-207-es elvesztése nagyobb csapást jelent mindenki számára.

Clench körüljárt, épp hogy végig nem kopogtatott.

– Szóval sérülékeny...? Nem látszik annak.

– A kommandós rohampuskák lövedékmagja destabilizált urán – emlékeztettem. – Szétzúzza a legkeményebb acélötvözeteket, a keramitot, a titániumot. A plazmafegyverek töltete a nap fotoszférájának hőfokán éri el a célt, ehhez járul még a kinetikai hatás. Túl sok a jóból.

– Micsoda?

– Több mint valószínű – folytattam –, hogy az első mentőakció kudarcot vallott. Hogy a csoport felszerelése a fegyencek kezére került, akik így a létező legmodernebb fegyverekkel rendelkeznek. Másodszorra körültekintőbben kell eljárnunk velük. Ismerem a fajtájukat: ha sarokba szorulnak, képesek bármire, nem zárhatjuk ki az öngyilkos akciók eshetőségét sem.

– Ezért küldik oda kettőjüket? – fakadt ki a pilóta. – A gyarmatügyiek szerint ez a körültekintő eljárás? Isten az égben! A túszokat, ha egyáltalán élnek még, magukkal együtt fogják darabokra szedni, ember! Ki agyalta ki ezt a baromságot? Ki volt az a...

Elnémult, dühtől sápadtan meredt rám; úgy tűnt, most döbben rá, kivel-mivel áll szemben. Nem mozdultam. Eszembe ötlött, hogy a szólás szabadsága minden ember alapvető joga, melynek gyakorlását – méreteimnél és súlyomnál fogva – puszta jelenlétemmel veszélyeztetem.

– A Konkordátum tisztje vagyok – szögeztem le. – Köt az esküm és maradt még némi tartásom is; kettőnk közül maga az, aki bármit kimondhat.

Clench csak erre várt: nagy levegőt vett, kimondta, aztán kimondta másképp, még nyersebben, és politikai kommentárt rögtönzött hozzá. Kezdtem gyanítani, hogy a néhai Brit Nemzetközösség egyik államának szülötte: ilyen fokú undor érzékeltetésére ilyen kevés szóval csak ők képesek.

– Mire vár? – mordult rám, mihelyt befejezte. – Se a véleményem, se a szerződésem nem fog megváltozni. Indulás!

Biccentettem, ülőhely után néztem.

Értettük egymást.

A startnál megkésve bár, de letette névjegyét a gravitáció: testemet iszonyú súly préselte a habgumi párnák közé. A rezgések távoli mennydörgés visszhangjaként morajlottak végig a bordázaton és a burkolaton; Clench arckifejezéséből ítélve pokoli lehetett a gyorsulás, ráadásul egy teljes percig tartott. A fúziós tartályok szivárványszín tüzet okádtak, a ragyogás elbizonytalanította a GEO-9 monitorok kínálta képét: az Up Yours! kijutott az állomás árnyékából, és a kéklő földsarlón túli mélységek felé fordította orrát.

– Most jön a... felemelő rész – nyögte az androgén, aztán elakadt a szava; úgy szorította légzőmaszkját, mint fúldokló a mentőövet, pár pillanatig komolyan aggódtam az életéért. – Én nem... ugrálhatok, de maga... – Újabb adag oxigén; veríték, kidagadó erek. – Kapcsolja be... a... zenét...!

A kiberszkeleton karja a mázsás súly ellenére is könnyen mozdult, némi tapogatózás után rálelt a megfelelő gombokra a középkonzolon. A vontató fülkéjét csakhamar betöltötte a dallam: férfihangok komor, már-már vallásos áhitattal zengő kórusa.

– Holst? – tudakoltam.

A terhelés csökkent valamelyest. Clench képén üdvözült mosoly derengett.

– Vangelis. Passzol a... látványhoz, mi?

Bár nem lelkesedtem az eklektikusokért, igazat kellett adnom neki. Jobboldalt az imént bukkant fel a hold, ábrázata fenyegető volt és gyönyörű, olyan, amilyennek csak idekintről láthatja az ember. Csillagokat hiába kerestem, a légkör derengése láthatatlanná sápasztotta valamennyit.

– Átállok idiótára – közölte rekedten az androgén. Mihelyt a robotpilóta működésbe lépett, kétszer is megköszörülte torkát, szabad kezével tarkóját masszírozta. – Utógyujtás kikap. Sebesség állandó, vektor... stabil. Ha eléggé eltávolodunk, a gázra lépek megint, oké? – Kimerülten vetette hátra fejét, elgyönyörködött a Földanya profiljában. – Jól tartja magát az öreg kurva – dünnyögte, és felnevetett. – Isten áldja otthonunkat!

– Maga belevaló nő – állapítottam meg –, esetleg kemény férfi. Valamelyik a kettő közül.

Rám pillantott, megint nevetett, és ezzel végre engem is a megfelelő vektorra terelt. A közelmúlt emlékei úgy cikáztak át ROM generálta tudatomon, mint a trapplövészetre szánt agyaggalambok: a lustán hömpölygő Amazonasra gondoltam, aztán Észak-Afrikára, az ütközetre, amiben ronccsá váltam, és amire talán sosem fogok emlékezni; Longfeatherre a rabati hadikórház steril szerelésében, arra, hogy napjában egyszer valaki holtbiztosan Bobnak nevezi, ami a világ túlfelén felér egy becsületsértéssel. Árnyék Vezérre gondoltam, aki kellemes orgánuma dacára úgy festett, mint az idegen világból jött, vérszomjas Izé; az emlékeimbe férkőzött lövőhalra, melynek szeme tisztán kéklett, akár egy Vogue-modellé, Dr. Sattvára meg a többiekre, akiknek sorsában igazán nincs semmi mulatságos, legvégül arra a szerencsétlenre, aki mellé kirendeltek, akinek társaságában szitává lőnek majd abban az Eridaniának nevezett porfészekben – és nem bírtam tovább. Ráakadtam szoftverblokkomban az idevágó hangmintára, ismétlésre állítottam, elindítottam; hadd tudja ez a nő vagy férfi, mi mire vagyok képes...!

A Phobos felé suhanó Up Yours! belsejében szintetikus kacaj harsogott.

COMFILE-06.WAD

Gontar/Low Memory

Azér atták a számológépet hogy mindent irjak bele magamrol ami eszembejut meg a régi időkröl mielőt a Marsra jötem.

Monták irjak aról mikor még nemvoltam katona, de montam; én mindig katonavoltam. igy arrol nemtudok és nemis érdekes. A psziholóógus nem nevetet mer ismer,! csak azt kérdezte hogyvoltam én katona mongyuk 5éves koromba mikor emberek nem-szoktak. Nálunk Ukrajnába szoktak,, montam nézzemeg akármejik filmen mikoro gyerekek nemtöb mint5 kifekszenek gránátal a fasisztank elé és elkusznak a géppuskafészkekhez és azokbais gránátot dobnak. Montam hogy látam egy egész kicsi lányt (nem filmen!!) anak dragunovpuskája volt amit egy moldovántol vett el aztán mikor a zsupán egy cse béempén behajtot a falujába hogy kitűze a zászlót. ő a templomtoronybol szemenlőte. Montam a pszihológusnak,: nekemis volt dragunovpuskám,! az üt csak nagyot mikor valaki hasznája., a töltényei nagyok és fényessek mint a döglegyek és ha elveszted nyakon vágnak de ez későb volt és nemis csak magamrol szól, ugy hogy.? inkáb magamról.

Az a nevem hogy GONTAR, Oleg. a papiron míndig vesző van a kető közöt és a keresztnevem van hátul mer az a kisseb biztos, de volt idö amikor nem. talán mikor még egész gyerek voltam és az apámal meg az anyámal laktunk kijev mellet. Voltegy házunk ott, ahol má nem ketyeget a mérő amit a fehérköppenyesek hagytak az apámapjánál mikor ővolt fiatal de az erdőbe má akorse laktak álatok:. fehér lett a vérük mint az apámapjának akit csak, fényképen látam és nem értetem mér ojan öreg és szomoru. Ma má tudom: az ő fiatalkorába repet meg a szarkófág a régi eröműblok körül és akik arra laktak amerre keletiszél fujt, meghaltak.. még, kijeVbe is. Akkor halt meg az apámapjának a felesége és az apám csak azér nem mer vonatal az anyámhoz utazot Rosztovba aki akkor még nemvolt az és egyetemre jártak – ahova én későb nem,.

Aszonták má a születésemnél baj volt de nem úgymint másoknak akik három kézel meg agyatlanul és szörösen születtek és engem nem is vitek el kijevbemegoperálni vbnmint őket ahonan nem jöttek visza és mindenki sirt. Én nagynak és erőssnek születtem csak az IKUMbol hiányzik valamenyi és késöb let egy hugom aki szépvolt és egy svéd akarta feleségül vennni,. Mikor szabadságos Voltam vereketünk 1et az udvaron de nem igazán ugyhogy alig vérzet és Nyika nevetet ahogy nézte és aszmonta ugy szeret.

Elolvastam amit edig irtam és kijavitotam nehogy aszmodhasa a pszHiológus hogy nem tuodk figyelni jól és nem jó az aszociáciom.. mikor elöször monta lefejeltem és utána még enni se attak nemhogy számológépet ami elégnagyon tecik és vanak bene játékok is:- amiket régen alig. A pszihológus volt katona.. látot filmeket és aszmonta megérti., utána még töbet járt hozám beszélgetni meg segiteni abba hogy emlékezzek.

A pszihiológus aszmondja:

nem voltam mindig aszociális agresziv és brutálkontrolálatlan!, A körülmények tettek azá. Mikor elvitek az iskolába engem meg Nyikát megtanultam olvasni-irni demikor későb, évekkel más iskolába vitttek a nyelveketmeg a gépeket már csak szoftal. – szoftokal birtam volna amik drágák és akkor már apámse volt ezér el kelet dönteni ki-folytassa.? Akkor kültük Nyikát moszkvába táncotanulni émmeg nem mentem seműtétre – semunkára,. hanem a seregbe ahol az IKUM szartse számit és ahol a ember még tiszt is lehet.

Jóvolt a seregben. bár, nem egész olyan mint a filmeken., atak enni és megfuttatak és konektort épitetek hátul a ffejembe,á adtak dragunovpuskát meg ejtőernyőt meg katonaszoftokat; Legjoban azt szerettem amivel az AK éjelis látot mint a macska és ugy világitot a célra mint a Nyika szeme. NYIKITA NYIKITA NYIKA ecer látam táncolni Mszkvába és utánna még sokszor álmottam vele ahogy forog és fehér és szeret,. mindig kaptam töle levelet: még a balkán Háboruba is ahol a karomra tetováztatam a nevét hogy mindig emékezzek rá. Két évet marattam len, dec sak néha emlékeztem mer nehézvolt. nagyon. A népek mind más istenekbe hittek. minden mozgóra lőtek és ha tutták még a nőkis aa köl kökis kivágták egymás szivét;. Sok ojat látam amitöl rókálnom kellet mire EEelfoglaltuk belgrádot? és még egy nagy várost aminek a neve nemjut eszembe.. aztán továbkültek a terorbünösök után akik minden ppravoszláv és keresztes elen boszút esküttek. Valamikor őszel a tengerbe szoritotuk őket ÉSLelőtem egy lopot koptert ami rakétákat vitt és a fiuk akik velem voltak még sok koptert meg Orao J-huszonketöt lőtekle de nem mindet mer párat azokbol a rakétákbol mégis rákültek moszkvára a télen és Nyika nem irt több levelet,. aztán

jött az ujság hogy anyámis,! énmeg csak ültem a szarráfagyot földön csupa idegennel és bublegumit rágtam amit egy néger nyomot a pofámba és bagót is attak pedig nem kértem tőlük. büdösök voltakm int Én,. Aszmonták kétszáz-ezren haltak meg a város központjába meg kijjeb és hogy nincs mit csinálni és hogy most maj hazamehetek de nekem nemvolt hova hazamennem és nemis akartam felszálni a repülögépre másnap hiába orditozot az oroszhadnagy. és mikor az anyámat emlegette meghogy !széjelkurja! a hugomat akinek a nevét a karomon a fényképétmeg a zsákomba hordom aszmontam „nembazmeg”, megütöttem és mikor tokarjevpisztolyt húzot eltörtem a kezét meg a nyakát aztán átugrottam a keritésen és föl egy teherautora ami EUS katonákat és műszakikat vitt. máshová.

A műszakiak akik vagy németek voltak vagy nemtom?mik láták mennyire ki borultam meghogy belémlőtek,. Ellátak: ahogy kell( innni adta k meg egy szoftot amir amitöl nyugottab lettem és estére megtanultam japánul és karatézni is. Aszmonták a saját repterüknél továb nem vihetnek és hogy adig jelentkezzek a kivándorllotató irodán a gyarmati gyalogságoz míg jólvagyok? Monták hogy onnan ahova AZok visznek sose kel hazamenem töbet és hogy a Marsson mindent előröl kezdhetek.

Mig jÓlvagyok szoktam tudni hogy jelentkeztem. Fölvetek és fölvitek:, altisztet (szakvez,) csináltak belőlem de van hogy nemvagyok jól és ojankor antiszociális – brutálagreszív leszek w e eltöröm mindenki csontját és ölök, – aszmondják agyon vertem egyet aki csesztetet, kétmásikat lelőtem. biztos úgyvolt csak nem emlékszek rá.. Kevesen múlot hogy nem mingyár bányába vitek ahova a legnagyob szemeteket szokás-:- a pszihologus asztmondja tudat alat ép ezt akarom, hátha ot megtalálom azt az embert aki miat nemjött töb levél Nyikától pedig aZ nem egyember miat volt. Meg hogy azér irtam a trikomra és a falra azt amit mer asziszem hogy ami a szarkófágban meg az apámapjában meg a feleségében és az apámban.anyámban meg a rakétákban volt annyira bennemvan hogy töbé nem árthat nekem8 Hogy: ölni születtem, nemtom mia fájdalom és hogy énvagyok a Halál meg a Rák.

Mielőt a szoftom kiégett asziték jó komandós jó telepes lesz belölem. Kár hogy kiégett.: szeretttem vol na jókomandós – japántanár, marslakó lenni.

Ami a szoftal jöt belém azér meg maratt: tudok sokmindent amit azelöt nem. Beszélem a nyelvet a szoftrol meg emlékszek versekre amiket sose tanultam,! A. Pszihológus aszmonta irjak le belölük legaláb egyet ugyhogy megprobálom de nagyon nehéz. Le irok (soronként egy ojan Haikut amiböl japánba sokat irnak] az őszröl a halálrol meg más efélékről,qq ez sok idö lesz de nem bánom mer ojan szép és Nyika juteszembe róla,.:

A kecses fűzfa

lelke csalogánnyá vált,

most így szendereg?

Voltmá hogy sirtam. emiatt. Mos nemtom fojtatni d

A pszihológus aztis monta irjak az álmaimrol, ha beszélni annyira nem szeretek rólluk. Nem akármér nem szeretek: éjszakánként asszoktam álmodni hogy értemjönnek és mégis visza visznek UKrajnába, hogy megmütenek kijevben és lekötöznek és gránátot tömneka számba vagy hogy valaki bejön mig alszok és elviszi Nyika fényképét meg a leveleit. Volt éjszaka mikor Ő jöt el és táncolt de csak miután ezek it kipiszká lták a széjelment konektort a fejemből és másikat raktak a hejére. Drugokat kaptam a fájdalom elen de velük együt is kínozot nagyon, fő leg hogy Nyika olyan fehér és némavolt és hogy nem érhetttem el. Azóta csak ecer láttam ahogy megégve fekszik egy kórházágyon és nagyon akartam hogy fölébregyek,. egy őr jött be rázni. pofonvágot párszor de még ennek is örültem és nembántotam., megkköszöntem neki, ő Vízet adot asztán ki hátrált úgy monta, „Okéj. Semi gáz.”

Neki nem is,: engem zártak hat hónapja ebbe a gumiketrecbe ami SZük és mindig szükeb. Aszmonták ez korház a PHobOS holdon éshogy minden rendbe lessz de Mióta rájötek hogy nemcsak a konektorral volt baj eccer se engetek ki ne-hogy megin kárt csinájak mint mikor meggfgdpróbálták elveni a fényképet és a leveleket. 4et levertem de tudom sokan vannak ugyhogy. keveset alszok, A pszyhológus (eszt neki irom) tudja csak mivan velem és szólhatot a többinek hogy elég mer azóta nyugtonhagynak:. ha látják is a tetovanevet a kARomon és a leveleket és a képet amit néha elöveszek NYIKA NYIKA NYIKITA ha kiváncsik is ki az?, nemkérdezik.

COMFILE-07.WAD

Milne/Vörös és fekete

Pilótám rajongott a XX. századi eklektikusokért: száguldásunkat óráról órára változó, szárnyaló vagy épp borongó dallamok kísérték. Eleinte kiszűrtem őket, aztán, ahogy mind mélyebbre temetkeztem a Gyarmatügyi Parancsnokság által azonosítani vélt fegyencek bűnlajstromába, utat engedtem nekik – arra gondoltam, hasonló nyugalomban legközelebb csak a túlvilágon lesz részem.

Az anyag gerincét személyi profilok, periratok kivonatai képezték. Az ügyészek és a vizsgálók alapos munkát végeztek, legtöbbjük szövegéből az enyémhez hasonló eltökéltség áradt. Fegyvertársaimnak éreztem őket, hisz feladatuk ott kezdődött, ahol az enyém véget ért. Megadatott nekik, hogy befejezhessék a munkát, amit a különleges alakulatok kezdtek: fekélyt fekély után távolítottak el az emberiség testéről. Az eközben készült dokumentumok új oldalukról mutatták be a szektavezéreket, önjelölt elnököket és fejedelmeket, háborús gonosztevőket. Az ezrek pusztulásáért, népek tragédiájáért felelős farkasok egyszeriben bárányokká, fegyveres őrültekből öltönyös jogalanyokká változak, a terhelő bizonyítékok mennyiségétől függően gubbasztottak vagy feszítettek ügyvédeik oldalán. Az ítéletet vérmérsékletük szerint átkozódva, fenyegetőzve, netán baljós mosollyal, homályos kinyilatkoztatásokkal fogadták – javíthatatlanok voltak, a letűnt korok démonainak egyenesági leszármazottai. A Konkordátum vagyonokat költött rá, hogy épségben a Marsra juttassa őket; megtartottuk a játékszabályokat, bár tudtuk, mi vár rájuk; a civileknek, akik lelkifurdalást éreztek emiatt, sosem kellett látniuk, amit a harcosok és a bírák világszerte láttak.

A hesperiai telep, ahonnét a Csodaországra támadó banda kitört, afféle purgatórium volt. Lehetővé tette lakóinak, hogy hasznos munkát végezzenek, vagy hogy elpusztítsák egymást – a fegyencek nagy százaléka az utóbbi megoldást választotta. Hogy miért nem számolt a börtön vezetése a zendülés eshetőségével, csak az ördög tudja: ha egy adott helyen ennyi diktátor, hadúr és hamis próféta zsúfolódik össze, szinte szükségképp akad köztük rátermett vezető is.

A rátermett vezetőt Hesperiában Kamal Khannak hívták. Dokumentumaim mindössze annyit árultak el róla, hogy Pakisztánban született, iskoláit Iszlamabadban végezte, aztán – egy belső hang parancsára; eszementéknél rendszerint így működik a dolog – prédikálni kezdett India ellen.

Mikor híveivel a hegyekbe vonult, még holmi nagy és szent háború gondolata foglalkoztatta, ám utóbb, hogy északkeletről emberek jöttek, és kéz alatt néhány fiolát kínáltak eladásra, nem mondott nemet. A birtokába került üvegcsék közül kettőben ártalmatlan – az alku során húsevőnek mondott – baktériumtörzsek tenyésztek, a harmadik a világ legkegyetlenebb ragadozóit, az ötödik generációs retro-vírusok KM kódjelű, Irak által „nemesített” családját tartalmazta. Ha aktívak lettek volna, mikor Kamal ügynökei Új-Delhi legnagyobb fedett tárolójába és a Gangesz vizébe juttatták őket, a szubkontinens jó ötmillió lélekkel válik szegényebbé, így viszont az orgyilkos népség gazdagodott egy tanulsággal: „Alkalmi árustól halat és B-fegyvert sose végy!”

Szakértőink szerint a vírusok már az átvételkor inaktívak – köznapibb módon: döglöttek – voltak, és a jelek szerint Kamal is erre a következtetésre jutott. Úgy döntött, másodjára nem bíz a véletlenre semmit: atomfegyverhez folyamodik, melyet maga szerez be a Közép-Kelet nagy önkiszolgálójának számító Tadzsikisztánból.

'39 augusztusának derekán kerekedett fel ötezer fanatikusával. Átvágott a forrongó Afganisztánon, a Hindukus hófödte csúcsai sem állhatták útját; a hónap végén tadzsik területre nyomult, néhány határvadász lovasegység megfutamítása után felkészült a támadásra – az ex-szovjet atomfegyverek temetőjénél azonban méltó ellenfél, a Konkordátum különleges alakulataival megerősített kormányhadsereg várta. A küzdelemben Allah az utóbbiakhoz pártolt, jelezvén: a szektavezér kezdettől félreértelmezte akaratát.

Kamal és követői felett – valamennyiük szerencséjére – nemzetközi bíróság ítélkezett: hazájukban lefejezésnél enyhébb büntetésre aligha számíthattak volna. A „Kán” harmadmagával került a Marsra, de a zendülés idejére ismét százakat tudhatott a háta mögött – rendelkezett a született népbutítók karizmájával, stratégiai érzéke viszont nem javult az évek során; manőverei célratörőek, ám kiszámíthatók voltak, s ez a hiányosság megpecsételte második nyájának sorsát is. A szövegből kiderült, hogyan harcolt és öldökölt, hogyan hullott el sok száz társával együtt a 'kopterek intenzív tüzében. Nem éreztem szánalmat iránta, hisz többet kapott annál, amit érdemelt: maga dönthetett végzetéről. Bevégezte küldetését, és mert az én küldetésem szempontjából immár lényegtelennek minősült, a PAGE DOWN lenyomásával száműztem a feledésbe.

Jobbkeze, a kántorból televíziós prédikátorrá, hamis prófétává, majd bukott angyallá átvedlett Alvaro Fuentes érdekelt igazán. Ő állt az Eridaniába betört fegyencbanda élén, ő volt az az ember, akit értenem kellett. Hogy fogást találjak rajta, hogy legyőzhessem – vagy hogy idejekorán tisztelni kezdjem benne saját végzetemet.

Az anyag sötét színekkel ecsetelte gyermekkorát, a vergődést a bodegák köré gyűlt mocsokban, ahol pár tartóselemért, egy használatlan kotonért is kibelezik és elássák az embert; a régi nóta nálunk se szól másképp. A képbe a kórbonctani megfeleltetés dermesztő biztonságával illeszkedett az ipari hulladéktól megmérgezett apa, a vallási téboly összes tünetét mutató anya; kérészéletűek és brutálisak, akár a nevelők, akár a papok, akár a világ. A pszichiátriai profil inkább valószínűsítette, mint állította, hogy Fuentes szexuális zaklatás áldozata lett, de a statisztikák szerint nem úszhatta meg ezt sem. Talán az öreg Fuentes kapta el, talán az a Longa nevű leukémiás pap, akiről olyan ellentmondásosan nyilatkozott a tárgyalásán Panamában; ha a véleményemre kíváncsiak, nem használt az ügynek, hogy a fickó magától fordult fel, mire Alvaro felhajtotta a pénzt a kinyírására. Jobb helyeken ezt nevezik elfojtásnak: kapok valami ocsmányat, és mert visszaadni nem tudom, egy életen át rágódom miatta. Fuentes tízéves korára mindent megbánt és mindenkit gyűlölt, csak a Mindenhatóval – személyes istenképével – sikerült meghitt viszonyba kerülnie. A Mindenható pótolta a szülőket és barátokat, akik elmaradtak mellőle, a törvényt, ami nem védte meg – és megtanította szomjazni a hatalomra, melyről csak a Dallas meg a Dinasty unalomig ismételt epizódjai alapján alkothatott fogalmat. Tizenkét éves kora körül megtörtént az összeolvadás: ettől fogva – bár sosem beszélt róla – ő maga volt a Mindenható, ez a különös, erkölcsöt és etikát nélkülöző lény, a Külső Hideg száműzöttje, aki felemeli lelkünket, viszonzásul pedig csak annyit kér, hogy megmelegedhessen nálunk egy jókora nukleáris robbanás melegénél.

Hogy a Nagy Villanás rögeszméje honnét származik, a panamai per utolsó hetében derült ki. A szakértői bizottság elnöke, egy kultúrtörténész felismerte a néhai David Bowie arcát Fuentes néhány kamaszkori firkálmányán. Az M-ART hálózatából csakhamar előkerült az a múlt századi videoklip, mely civilizációnk pusztulását ábrázolta egy metropoliszba bemerészkedő, onnét méltósággal, ám sietve távozó indián pár szemszögéből. Az énekes – Bowie – a klipben és a rajzokon egyenest a várost romba döntő atomvillanásba néz. Fuentes vázlatain kivehetők maguk az indiánok is: egymás mellett állnak, de kezük nem érintkezik; a lány baljában élénkvörös, tűsarkú cipő. Fuentes elmondta, hogy ez a gondolati kép motiválta első gyilkosságát; a prostituált, akit pappá szentelése előtt pár órával fojtott meg és gyújtott fel Bogotában, hasonló cipőt viselt. Alvaro atya sem a nevére, sem a korára nem emlékezett. Az ilyen semmiségeket tüstént elfelejtette: a végcél, az üdvözülés szempontjából nem volt jelentőségük...

Elfordultam a képernyőtől. Percről percre kevésbé vágytam erre a találkozásra – pedig a részletes jegyzőkönyvek, a showmanként elkövetett gaztettek dokumentumai, a Fuentes készítette festmények, rajzok reprodukciói, a bombák és a pókok csak ezután következtek.

A pszichológiai profilt egy mexikói kölyök készítette. Közös anyanyelvükön társalgott a vádlottal, szakvéleményét angolul nyújtotta be, ennek ellenére olyan világosan fogalmazott, hogy akaratlanul csodálni kezdtem érte. Hatással volt rám a szövege; nem cifrázta, nem próbált elrejtőzni a divatos típuselméletek mögé. Úgy ítélte, hogy valakik valahol, valamikor – a részletek lényegtelenek – tönkretették Alvaro Fuentes univerzumát, erre ő ahelyett, hogy a meglévőt javítgatta volna, inkább újat teremtett helyette. Mire felcseperedett, egész kis világegyetemet alkotott saját Úristennel, saját játékszabályokkal – hogy többé ne baszakodhasson vele senki. Meghúzódott a maga kreálta csendben, csak azért mászott elő néha, hogy törlesszen – ám egy idő után megint az érzése kísértette. Társaságra, rajongókra volt szüksége, nekiállt hát, hogy benépesítse privát univerzumát: kamaszkorától kezdve százával rajzolta, festette a legkülönfélébb szörnyeket, melyek most – mintha igazi ablakot nyitottam volna – rendre megjelentek a hajó számítógépének monitorán. Némelyiknek voltak párhuzamai a keresztény kultúrkörben, némelyiknek nem. Párat azonnal felismertem közülük, mások távoliak, felfoghatatlanok maradtak, de rajtam már ez sem segített.

– Hogy az a...

Démonok.

Démonok szénnel és tussal, démonok puha és kemény ceruzával, festékkel és ecsettel, papíron, fán és vásznon. Húsvörös ördögfattyak csupasz seggel, groteszkek és fenyegetőek, akár a sumo-birkózók. Gömbállatokra emlékeztető káoszlények sírásra görbülő szájjal, tátongó kloákával. Szarvakkal felfegyverzett, implantokkal teli behemótok; csupa háj óriások, ráncosak, mint a kínai harcikutyák; két lábon járó, lángot fújó gyíkfajzatok – egy beteg, ám kétségkívül kreatív elme okádéka. Fuentes tanulóévei alatt nyilván átlapozott néhány demonológiai alapművet: egy komoly embernek az érem mindkét oldalát ismernie kell. Arról, hogy ő maga melyik oldalon áll, elsőként a képek vallottak, és nem is akárhogyan. Tudtam, hogy az eredetik zöme még a per előtt gazdára talált, hogy minden darab kincsnek számít a giegeriánus gyűjtők körében – ezt művelték velünk a bűnbeesés óta eltelt évezredek.

Fuentes a maga különös módján rajongott teremtményeiért. Saját nevet adott nekik, szignóval látta el a papírt, melyen világra – az ő világára – jöttek. Pompásan illettek ide, de mert a külső jegyek dacára lényegükben vele voltak azonosak, hamar rájuk unt, és másutt kezdte keresni a népességprobléma megoldását. Töprengett, kísérletezett. Ekkortájt támadt az az ötlete, hogy magához emeli a farizeusok igájában sínylődő földlakókat, és részt juttat nekik saját boldogságából.

A bogotai prosti volt az első szerencsés kiválasztott, ám csakhamar újabbak követték. '36-ban, az ellene folytatott szentszéki vizsgálat tetőpontján Fuentes felgyújtatott egy kuplerájt, utóbb – és ehhez már aligha volt köze a vallásos hevületnek – két iskolát is. '40-ben a kamerák előtt gyóntatott meg egy labilis idegzetű üzletembert, és kemény penitenciát szabott ki rá: az illető engedelmesen szájbalőtte magát egy nagyöbű Ruger Redhawk forgópisztollyal. A letartóztatását megelőző show fináléjában hasonló cselekedetre bátorította több város lakosságát Közép- és Dél-Amerikában. Az érintettek egyetlen közös vonása az volt, hogy fúziós erőművek, atomkísérleti telepek közelében éltek – valamennyiünk szerencséje pedig az, hogy e létesítmények őrsége a háború kirobbanása óta teljes harckészültségben állt. Padre Alvarót az első sortüzet követő hetedik percben keverték le, elég későn ahhoz, hogy milliók hallhassák tőle a 68. zsoltárt: „Fölkel az Isten, ellenségei szétszóródnak, futnak színe elől, akik gyűlölik. Eloszlanak, miként a füst, ahogyan viasz olvad a tűznél, úgy semmisülnek meg az Ő színe előtt. Énekeljetek az Úrnak, zengjétek neve dicséretét, készítsétek neki az utat, amely a felhőkön át vezet!”

A rákövetkező napon tömegek küzdöttek, tucatnyian haltak meg érte a limai katedrálisban, magánrepülőgépéig azonban így sem sikerült eljutnia. Híveinek dühe nem ismert határt; a per végéig a nevében, érdekében elkövetett terrorakciók száma meghaladta a félezret, az áldozatoké a háromszázat. Nem egy Hirosima, nem egy Moszkva, de az élethosszig tartó kényszermunkához épp elegendő.

Hosszan bámultam Fuentes képét a monitoron: azon tűnődtem, hogy lehet ez a jellegtelen arc egyszerre békés és nyugtalanító. Bár sosem tanultam fiziognómiát, előbb-utóbb felfedeztem, hogy a göndör haj kissé túl szorosan tapad a koponyához, a sötét szemek túl közel ülők, ami pedig a szájat illeti...

– Ki ez az őrült? – tudakolta Clench, ahogy áthajolt a vállam felett. Szemüveglencséi a Limai Megváltó képének kicsinyített mását tükrözték. – Hányadik farkas a falkában?

– Momentán az első – válaszoltam anélkül, hogy felpillantottam volna. – Nem említette, hogy ért a pszichológiához.

– Mert nem értek hozzá.

Meghökkentem.

– Akkor hogy jött rá?

– Mire?

– Arra, hogy ez az alak nem normális.

Az androgén vállat vont.

– Azok közé tartozik, akik megszöktek a bányából, és a sivatagot választották. Normális ember nem tesz ilyet.

Hús-vér testem már megborzongott volna.

– Fuentes nem fél a haláltól.

– Hát persze, mert a félelemhez is ész kell – mondta Clench. – Többször jártam a Marson, főnököm, tisztában vagyok az ottani egyszereggyel. Normális ember nem kóborol nyílt terepen, nem távolodik el a nagyobb csoportoktól, mert ahol a tömeg, ott a víz és a levegő.

– Maga agyas – állapítottam meg. – Agyas, de titkolja. Miért?

– Mert a kutya se fizet pótlékot érte – dünnyögte Clench, majd tapintatosan magamra hagyott a több gigányi iszonyattal.

Milne gyűlölte az adathalmazokat, ha tehette, lázadt ellenük – a ROM-modul sokkal türelmesebb volt nála. Pár óra múlva, mikor szimulált lényemen fásultság uralkodott el, kinyomtattam Fuentes portréjából egy fekete-fehér példányt, ragasztószalaggal a konzolhoz erősítettem, és bámulni kezdtem. Sikerült kiváltanom a „Nagy Testvér figyel téged” érzést, mely száz esetből kilencvenkilencszer – ezúttal is – felkorbácsolta harci kedvemet. Rájöttem, mit utálok legjobban a képen: padre Alvaro szája épp olyan volt, mint egy nálánál harminc évvel idősebb, tisztességtelenségben megőszült ribancé.

– Rábasztál, rohadék – mormoltam. – Tudom, hol keresselek.

Személyisége lassan formát öltött bennem. Megszűnt fantomnak lenni, köznapi szörnyeteggé vált, aki veszedelmes, de sebezhető – pedig mit meg nem tett, hogy természetfeletti lénynek higgyék! Apostolait a hesperiai börtöntársadalom elitjéből válogatta: ideggázzal dolgozó tömeggyilkosok, fajelméleteikbe beleőrült neonácik, törzsi indulat fűtötte kannibálok és ex-fejedelmek egyaránt akadtak köztük. Kijelöltem a róluk készült sztárfotók keretét, az egeret óvatosan mozgatva két sorba rendeztem őket, ahogy névsorolvasáskor szokás – pedig a nevek, akár a tekintetek sugározta indulatok, mit sem számítottak már. Azt latolgattam, hányan lehetnek életben közülük, hányan várják állig felfegyverkezve a végelszámolást.

Azt reméltem, túljutottam a nehezén, mikor a gép rám zúdította Fuentes fogságban készült, Hesperiában hátrahagyott rajzait. A főmotívum változása oly nyilvánvaló, a lényeg megragadásának és eltorzításának szándéka oly kétségbeesett volt, hogy az első percben – bár irtózom a pókoktól – undorodni is elfelejtettem.

– A bomlott agyú seggfej – dünnyögte Clench, aki a jelek szerint tovább figyelt. – Ahogy elnézem, új játszótársakat talált.

Nem fűztem megjegyzést a dologhoz. Arakhnofóbiám zsigeri természetű, fajunk kollektív múltjában gyökeredzik, mint a legtöbb emberé. Abból az időből való, mikor a pókok – létszámfölényüknek és alattomos taktikájuknak köszönhetően – még komoly veszélyt jelentettek gyümölcs- és bogárzabáló, kövek alatt matató őseinkre. Az erőviszonyok azóta a javunkra változtak, maguk a pókok viszont keveset szelidültek ahhoz képest, hogy évezredek óta nem veszélyeztetjük táplálékukat.

– Pókok – mormoltam. – Hogy a bús francba kerültek a Marsra pókok?

Az androgén ülésem kartámaszára telepedett.

– Ezek az anyaszomorítók kemények, Milne. Keményebbek nálam, talán még magánál is. Ahol egyszer megjelennek, holtbiztosan megvetik a lábukat – könnyű nekik. Se atmoszféra-átalakítókat, se habitátokat, se űrhajókat nem kell építeniük: elég, ha meglapulnak a kibaszott zugokban, a többiről az ember gondoskodik. A telepesekkel együtt érkezett fajok már hálót se szőnek, csak meresztik a seggüket és várnak.

– Mire?

Clench ismét szemügyre vette a konzolhoz erősített képet.

– Hogy az olyan őrültek, mint ez itt, becserkésszék és valami meleg helyre vigyék őket, ahol basznak és lepetéznek és marnak és felfordulnak, aztán kezdődik elölről az egész. – Elhúzta a száját. – Ismerem ezt a rutint is.

– Háziállatok? – ámélkodtam.

– Csak Hesperiában meg a hasonló helyeken. Az átlag marslakó pók helyett inkább jakot tart. – Clench vigyorgott. – Tudja, a jakszar legalább ehető.

Megjegyzéséből arra következtettem, nincs túl hízelgő véleménye a vörös bolygó telepeseiről. Erőt vettem magamon, néztem Fuentes rajzait, melyek holmi ismeretterjesztő kiadvány illusztrációira emlékeztettek, noha a „mester” ezúttal csak két színnel, vörössel és feketével dolgozott. A nagy felbontású üzemmódban sem lehetett száz százalékos biztonsággal megállapítani, de úgy sejtettem, a vörös, amit az eredetikhez használt, nem festék, hanem vér.

Pókok.

Pókok oldalról, hátulról, felülről és szemből; elég egyformák voltak ahhoz, hogy azonos nemzetséghez tartozzanak. Potrohukon vörös foltok alkottak szabálytalan, olykor szabályos homokóraforma alakzatot; körbe rajzolható testükkel, hosszan ízelt lábaikkal holmi űrbirodalom hadigépeire emlékeztettek. Hálát adtam a sorsnak azért, hogy nem szőrösek.

– Latrodectus kollekció – suttogta Clench. – A legmérgesebb társaság. Fekete özvegy, fekete farkas; választhat közülük kedve szerint. – Fuentes képére meredt. – Tetszenek, öreg? Vedd őket feleségül!

Mostanra nekem is elegem lett a két- és nyolclábú gyilkosokból. Unottan jelöltem ki az utolsó TIF-et, behívtam... és úgy éreztem, elakad a lélegzetem.

– A rohadt életbe! – fakadt ki az androgén. – Mi ez már megint?

A rajz, bár szintén vörössel és feketével készült, sehogysem illett az új sorozatba. Fuentes démonteremtő korszakát idézte, a torz testek és végtagok, a dülledt szemek, kelések és kínok világát. Ösztönösen hátrább húzódtam; úgy éreztem, a kép puszta látványa is fertőz. Egy pókot ábrázolt – azaz inkább egy póklényegű démont, mely Fuentes képzeletében igazi óriássá nőtt. Széltében lehetett vagy tíz méter, hasa alatt vonás volt csupán az odafirkált emberalak. Fejtora fémburokba zárt, csupa sörte hústömeg, rajta rózsaszín tumor a szabadon burjánzó agyszövet. A lábakat a padre fémgyűrűkkel erősítette meg, a csáprágók alá egy-egy húsz milliméteres Gatling gépágyút képzelt.

Clenchre pillantottam. Falfehér volt az arca. Felfogta végre, miben különbözik a köznapi seggfejektől Alvaro Fuentes.

– Arakhnotron – olvastam fennhangon a képaláírást. – Hát nem nyilvánvaló?

– Törölje! – esdekelt az androgén. – Ez... ez nem szimplán ronda, ez mocskos , nem érzi?

Szótlanul bólintottam, rávágtam az ablakot az Arakhnotronra: nem kockáztathattam, hogy a látvány mindkettőnket megőrjítsen.

– Ez a pasas foglalta el az állomást? – Clench hasztalan kereste helyét a habitát szűk belterében. – Ezt a vadbarmot akarja maga a hullajelölt társával kettesben megfékezni? Felejtse el! Még nem késő kiszállnia. Mindig tartok a háznál biankó bevándorlási kérelmeket. Ha kitölt egyet, mire a Phobosra érünk...

– ...jakszaron hízott telepesként fordulhatok fel kábé harminc év múlva – fejeztem be. – Már ha akad barom odafent, aki hajlandó lemondani a testéről a javamra. – Krómkoponyám gyors félfordulatot tett. – Nyugalom, Clench! A Szent Állat, Sattva doktor szerint ez a legfontosabb.

Az androgén savanyú képet vágott.

– Maga mindent észben tart?

– Nem én – közöltem. – A ROM-modul. Milne… az igazi Milne nem látta azt a sok szart a monitoron, nincsenek emlékei erről az utazásról – és ha a mentőakció kudarcot vall, soha nem is lesznek.

Clench elfordult, a helyére ment.

– Remélem, a legvastagabb kibaszott tűvel fércelik össze odalent – mormolta. – Remélem, lesz olyan ocsmány, mint a démonok azokon a kurva rajzokon!

Eszembe jutott, hogy náhány órán belül alkalmam lesz modellt állni – vagy inkább feküdni – Fuentesnek. Komisz gondolat volt, a legkomiszabb azok közül, amelyek az indulás óta gyötörtek.

– A mostani az ötödik műtétem – mondtam lassan. – Húszévesen kerültem először futószalagra. Az orvosok szerint három-négy fordulóm maradt, aztán jön a testzsák, a zászló meg a sortűz. Egyre agresszívebb és gépszerűbb leszek, hogy az emberiségnek nevezett birkanyáj nyugodtan alhasson. Három műszakban takarítom az akolt helyettük: mocskos munka, de valakinek muszáj elvégeznie.

Az androgén kerülte a tekintetemet.

– Most essek hanyatt?

– Csak kíméljen meg a jókívánságaitól, oké?

– Maga mániákus – vágta ki Clench, aztán rögtön megbánta, pedig nem is tévedett akkorát. – Mit nyer vele, ha azok az őrültek ott Eridaniában elkapják és ledarálják, he?

Ismét a monitor felé fordultam.

– Lássuk inkább, mit nem veszítek, ha sikerül kifüstölnöm őket. – A file-listából kikerestem a MAYERLING nevet, célba vettem kurzorommal. – Sattva dokit komolyan megrendítette, ami Alice Csodaországában történt. Úgy rémlett, mindenki másnál veszélyesebbnek látja a helyzetet. Vajon miért? – Kettőt kattintottam a bal egérgombon. – Kölcsönösen kifejtettük a nézeteinket, Clench. Mi lenne, ha a teljesség kedvéért megismernénk egy Nobel-díjas tudós véleményét is?

COMFILE-08.WAD

Gontar/Látogatás

Ezaz az Ön-valomás amit a pszihologussnak keztem irni mütét után mikor mindenem fájt és utatkoztam de!% olvasni nemtuttam és nemis akartam. Számologépet kaptam hozá ami legfejebb akora mint egy akta táska,. Monták van kisseb de azon nemmenne igy a bilentyüzés. ugyhogy.. A pszihologus megmutata hogy müködik és megmutata a játékokatÁ. az egyikbe amit szeretek egy hoszuhaju katonát irányittok 1pincében )NEki csak pusztakeze és remingtonpuskája van,. az elenségnek komojab fegyverei, deha észnél marad az ember, kinyirhatja mindet, még hátuurol is.

Az orvosok aszmondják a játékok segitenek az aszociácion és a tér látáson és a reflekszeken. a pszihologus aszmondja talán és nembaj amit a hoszuhaju a remingtonpuskájával meg az ökLével csinál – antiszociálisab és brutálagreszíveb már ugyse lehetek. Néha inyekciót adnak az álmok meg a töbi ellen ami nem roszsz és egész szépen beszél nek – velem Mintha, nemlenék hibás.

Tegnap ahogy nyirtak, tükörböl megnéztem az uj konektort a tarkómon. Nagy konektor – ehezvaló szoft oda haza nemigen látam és azis lehet hogy nincsen. Mondják ha eljön az idö ezen keresztül töltenek majd mindenfélét a fejembe aminek örülök bár? féltem a karatét meg a haikukat és a fehérséget Nyika helyén +a fájdalmat is ami. csak az enyém.

A pszihologus elmonta hogy azér érdekelem enyire a tiszteket és az orvosokat mer abba amit a falra mega trikomra irtam,, sok igaság van. Hamarab gyógyulok mint a legtöb ember és vanegy rövid-zárlat a fájdalomköszpontomba ami nemenged anyit szemvedni amenyit a meglőtek, a megszurtak és megégetek általába szoktak. A képeségem adot ahoz hogy jo katona és utána jo polgári marsLakó lehesek, csak valahogy muszájj visza ileszkedjek a társadal,omba. és ezér nekem is teni kell.

Arol hogy mit kell teni, késöbb beszélünk. ha már joban leszeK.

GONTAR, Oleg a nevem. A szobám falai gumizva vanak,. az ajtaja hitel kártyával nyilik decsak kivülröl, ahol őrök álnak. Kapok enni és beeresztetek egycer egy lányt aki anyira jo marslakó volt hogy megprobált segiteni. Tudot oroszul és beszélgetet velem aztán keféztünk, föleg ő, a szájával is minta filmeken. Utána aluttunk. Arra keltem hogy megy kifelé és hogy az ajtón kivül a pszihologus áll. Aszhitték alszok, mer alig sutogtak. „szekszuálisan nem frusztrált”, monta a lány akit Raiszának hivtak. „Tökéletesen funcionális.” Aztán sirni kezdet és elfutot; Magával vite a melegitő fölsőmet ami

hejet újjat kaptam de ő nem jöt töbször. még álmomba se.

Alig várom hogy joban legyek.

A pszihologus pár napig két új emberrel együt járt be hozám. Közép koruak., lentröl vagy a Földröl jöhettek, mer sose látam őket azelőt. Civil ruhát hordanak de a hajukat pont olyan rövidre nyirták mint az eskomosokét – nem monták, mégis rájöttem hogy csak aranygalérosok lehetnek. Agyaltam egy darabig aztán tegnap miután megcsináltam egy rekongicios tesztet, odszóltam nekik, „hát a parollit hol hatytátok fiúk?”

Öszenéztek és nevettek., a pszihologus fehér lett és közénk lépet fde nekem eszembe se volt lefejelni senkit: nagyon akartam hogy jo marslakónak nézenek.

„Jelensen, katona”, monta az időseb civ.ruhás.

Jelentettem ahogy UKrajnába tanitotak,, aztán beugrot az iteni módja és etől valahogy joban éreztem magam. A hoszuhaju puskás, a Blektorn nevű jutot eszembe meg hogy a remington és a kés javít az aszociáción.

„Derék”, monta a fiatalab. „Biztosra vettük hogy nem hüjült el egészen. Nem az a fajta.”

Az időseb a psziholoGUsra nézet.

„Kezdjék meg a hormonkezelését! A szoftokrol és az irányitásrol mi gondoskodunk.” megin hozám fordult. „Készüljön szakaszvezető! Hamarosan rendelkezési álományba kerül.”

Ezt monta, én meg csak halgattam és néztem mint egy ökör. Követtem volna öket a világ végére, akár kijevbe is: vigyenek ha akarnak, a mütétek ott se fájnak jobban. Látam a pszihologuson hogy nem örül de hát ő soha seminek nem örül; szerinte igy huzagolták.

„Jol rea gál a vazopreszinre”, monta „de ez akorse etikus megoldás.”

„Kényszer-helyzetbe kerültünk” magyarázot az időseb civ.ruhás. „Nincs más lehetöség.” Odajöt hozzám amit kevesen mernek és úgy nézet a szemembe hogy belefájdulta fejem. „Ez az ember katona. Anak született és amig él küzdeni fog. Igy rendeltetett.”

A pszihologus a fejét rázta.

„Hagyjuk a dumát, rendbe n? katona mert körülöte mindenki az és mert minden páros héten kitör náluk egy kisseb háboru. Harcol mert a kormánya nem vette a fáradságot hogy bármi másra megtanitsa – enyi az egész.”

„Jöhet a vazopreszin” montam én. „ha alkalmas leszek tőle, válalom a melékhatásokat.”

„Ne tüsténkedj te süket te fasz!”, orditott ő. „Fogalmad sincs mire kelesz nekik!”

Igaza volt., neki valaHogy mindig igaza van. A két civ.ruhás halgatot.

„Hányan maratak ott az elsö fordulóban?” kérdezte a pszihologus.

„A pilótákal együt 34-en”, felelte a fiatalab.

„A fegyverzet? a felszerelés?”

„A kutyáké. Látnia kéne a műholdak IR-képeit doki. Nagy szarban vagyunk.”

A pszihologus nem nézet rám.

„Ezt nem éli túl” monta egész halkan. „Kizárt dolog.”

„Alábecsül minket” közöllte a civ.ruhás. „Nem öngyilkos akciót készitünk elő,. Egy specialista, egy veterán VR/TCO érkezik a Földröl hogy levezényelje a dolgot. A siker százalékos valoszínüsége majdnem...”

A pszihologus hátat forditot neki.

„Ez az alak nincs be vethető álapotban” monta. „Egy teljes éve probáljuk rendbe hozni anyira hogy legaláb szálitható legyen. Elértünk bizonyos eredményeket – erre jönnek maguk és viszaváltoztatják azzá a közveszéjes bolondá ami korában volt. Miez ha nem elöre kiterVElt gyilkoság?”

A fiatalab civ.ruhás az ó rájára nézet.

„Most tuloz” dünyögte. „Az ACTH csodákra képes és nekünk maratmég két teljes napunk.”

Csak áltam és könyeztem,. úgy éreztem megőrülök ha megin rám zárják azta hitelkártyás ajtot.

„Harcolni akarok”, sutogtam. „Akárhol, akárhogy akárkivel. nemvagyok se hüje se beteg és muszáj kikerülnöm inen!”

Az időseb civ.ruhás aki még mindig ott ált meletem., megcsapkotta a válamat aztán pihenyt intet.

„Maga a mi emberünk” monta. „El szánt és erős de a gyözelemhez néha enél is töbre van szügség. Ezt a töblettet a taktikaitisztjétől kapja meg. Igazi profi az ilető bár nincs a legjob formában mostanság.” Csak a szája mosojgot., a szeme nem. „Fantasztikus csapat lesznek fiam fantasztikus csapat!”

COMFILE-09.WAD

Milne/Az Alamo

Miután végeztem a szöveggel, csak ültem és bámultam a képernyőre. Napok kellettek volna ahhoz, hogy megemésszem a maszlagot: se a paleontológia, se a kozmológia nem tartozott az erősségeim közé. Annyit azért sikerült felfognom, hogy Fuentes lőporos hordón ül, és hogy a beavatkozás – bármilyen beavatkozás – csak sietteti a robbanást. Hogy aztán mi következik, csak találgathattam, de valami azt súgta, mi bánnánk jobban.

– Le kell fújnia az akciót – sziszegte Clench. – Hívja a parancsnokát!

– Melyiket?

– Amelyik a legközelebb van... – Az androgén idegesen babrált a középkonzolon, hátha a kezébe akad valami, mondjuk egy bolygóközi adó-vevő. – A közvetlen felettesét vagy valamelyiket Gyarmatügy nagykutyái közül; mindegy ki az, csak csinálja már!

– Hiába próbálkoznék.

Clench rám meredt. Holtsápadt volt az arca, nagy levegőkkel próbálta elűzni rémületét.

– Hát persze – dünnyögte, és a monitor felé intett. – Ezt úgysem venné be az érzékeny gyomruk, ugye?

Bólintottam.

– A felét se. Azt hinnék, a ROM-modulom rendetlenkedik, és postahajófordultával újat küldenének helyette. Teszteket tolnának elém, esetleg próbát tennének egy kevésbé kifinomult hordozóegységgel. Fuentes ezalatt szabadon dolgozhatna Eridaniában – és nem lehetünk biztosak benne, nem tudja-e máris, amit mi tudunk.

A pilóta ajka meg-megremegett.

– Hogy fogja legyőzni azt a barmot? – suttogta. – Minden lap az ő kezében van. Uramisten, ember, hisz azt tesz odalent, amit csak akar!

– Mayerling nem ezt állította – mondtam tárgyilagosan. – Hogy a Tükröt alkotó ektoplazma gondolati úton formálható, nem egyéb feltételezésnél. A tojásfejűek éveket töltöttek a közelében, a küldött mégsem jelent meg.

– Talán mert nem tudták eldönteni, kit vagy mit várnak. Fuentesnek nincsenek ilyen problémái.

– Igaz – dünnyögtem. – És nincsenek fenntartásai sem. Ha időt kap a berendezkedésre, rövidesen támadni fog, vagyis...

– Vagyis?

– Nem ronthat sokat a helyzeten, ha mi támadunk előbb.

A konzolon sárga fény villant. Clench homlokráncolva előrehajolt; a kiírásokat fürkészte, kikapcsolta a zenét.

– Gondoljon a démonokra – mormolta. – Gondoljon arra a kibaszott arakhnotronra!

– Egyfolytában arra gondolok.

A hajótesten remegés kúszott végig: az androgén üzembe helyezte a segédrakétákat, és fokonként pályamódosításba kezdett. Ekkor pillantottam meg odakint az első csillagokat – alig derengtek az előttünk terjedező rőt ragyogásban. A konzolon újabb és újabb kijelzők keltek életre, szaggatott búgás jelezte a közelségi riadót. Clench két kézzel dolgozott, fékerőt adagolt, képén ismét kiütközött a g-terhelés verejtéke.

– Akármire gondol, most már... késő kiszállnia – zihálta. – Társaságot kapunk.

Módosítottam a kiberszkeleton optikájának érzékenységén, és sikerült felfedeznem a jövevényeket: a Mars-Adminisztráció flotillájának hajói voltak. Ionizált gázcsóvákat eregetve úsztak mind közelebb, páncéljukon meg-megcsillant az Up Yours! menetirányát kijelölő reflektorfény. Antennaerdejükkel, szélesre tárt rakétaindító-karjaikkal szokatlan és ijesztő látványt nyújtottak.

– Jakszarevő tahók – nyögte Clench. – Micsoda alkalom arra... hogy az erejüket fitogtassák!

Eszembe jutott, hogy a XVIII. század brit tengerészei ugyanígy beszélhettek az amerikai szkúnerek láttán, és – bár a helyzet nem indokolta – megint nevethetnékem támadt.

– Mi ez a zaj? – kérdezte a pilóta gyanakodva.

– Meglegyintett a történelem szele – feleltem. – Egy nemzet születésének vagyunk tanúi éppen.

A nehézkedéssel bajlódó androgén nem érezte át a pillanat nagyszerűségét.

– Ezek... jakszarevők – lihegte. – Most épp katonásdit játszanak. Akar beszélgetni velük? – Bal öklével egy vétlen kapcsolóra vágott. – Rajta, legyen a vendégem!

A raj vezérhajója, a zömök bányászgépből átalakított O.J. Simpson alig egy kilométernyire járt. A fedélzetén szorongók vehették Clench jelzését, mert valamennyien beszélni kezdtek, majd – mintegy a teljesség kedvéért – Morse-jeleket villogtattak fényszóróikkal.

– A szokásos sóder – mormolta az androgén. – A lényeg az, hogy velünk maradnak, vagyis hogy az ő... csigatempójukban vánszoroghatunk tovább a Phobosig. – Fújt. – Ha szereti a határvidéki... romantikát, a holdbázisukat egyenesen imádni fogja.

– Miért?

Clench elhúzta a száját.

– Mert erődnek építették és Alamónak nevezik.

Professzionális nyugalommal a 'komhoz hajoltam, bejelentkeztem a fogadóbizottság rangidősének. Az illető nő volt, hangja alapján huszonéves, egy valódi marsbéli amazon. Próbáltam elképzelni, ahogy átizzadt trikója és sortja a testéhez tapad – az ágyékomban azonban nem akadt olyasmi, ami megmozdulhatott volna a gondolatra.

– Hogy dorombol a szégyentelen...! – ámuldozott a pilóta. – Jó lesz vigyázni, Milne: ezek a ribancok aztán tudják... mi fán terem a vérfrissítés!

– Szűnjön meg, Clench – kértem. – Alig pislákol bennem a fajfenntartási ösztön.

Az O.J. most már elég közel került ahhoz, hogy megfigyelhessem rákollószerű manipulátorait, a hővédő pajzson éktelenkedő sötét foltokat. A raj többi egységéhez hasonlóan kemény diónak látszott, nyilván az is volt – de nem az Eridaniában tanyát vert iszonyathoz képest.

– Ez az utolsó utáni pillanat – figyelmeztetett az androgén. – Még mindig teríthet, ha akar. Az Alamo 'komján üzenhet a Szent Állatnak: ő bárkinek bármit elmagyaráz.

A fejemet ráztam.

– Nézze ezeket a hajókat – mondtam. – Gondoljon a telepesekre! Por se marad belőlük, ha most a könnyebb megoldást választom. Ne halogassuk tovább a dolgot: csapjon a lovak közé!

– Ahogy akarja, Mr. Szuperhős – dünnyögte a pilóta, és megint megfeszítette herkulesi izmait. – Uramatyám, hogy gyűlölöm a temetői fuvarokat!

Közeledtünk a Marshoz. Erősen. A bolygó pörsenéses vénemberarca már betöltötte látómezőt, az éterben csak úgy cikáztak a hívójelek: a Phobos-bázis felkészült a fogadásunkra, és szélesre tárta zsilipkapuit.

Csakugyan olyan volt, mint valami határerőd: piritbeton épületek és habitátok kusza halmaza, afféle rovartanya, járatai a huszonhét kilométer átmárőjű planetoid kérge alatt húzódtak. A Phobos lomha forgása megkönnyítette Clench dolgát, aki egy időre békén hagyott – koncentrált, erejét egy utolsó offenzívára tartogatta.

– A szteroidszörny nyilván várja már – mormolta, ahogy a dokkolóöböl fémkarjai az Up Yours! hasa alá nyúltak. – Ha jól megetették, talán fel se falja magát akció előtt.

Mikor a csikorgás visszhangjai is elhaltak, felemelkedtem a kagylóülésből.

– Adja el a sztorimat valamelyik SST-stúdiónak – ajánlottam. – Bukni fognak a banális befejezésre. Viszlát, szabadúszó!

– Milne...?

Az ajtó mellől fordultam vissza. Clench homlokra tolt szemüveggel bámult rám; jobb írisze szürke, a bal jádezöld volt, olyan tökéletes, hogy csakis a Zeiss-műveknél készülhetett.

– Becsülöm azért, amit tesz – mondta halkan. – És azért is, ami. – Félrenézett. – Sok szerencsét, maga pancser!

– Kösz – mormoltam, és megkíméltem a kézszorítástól. – Találkozunk a visszaúton.

Ezt már nem kommentálta, a nyitókapcsolóra csapott inkább. Sűrített levegő sziszegett, ahogy a hajótörzsből a rámpára, onnét a gumírozott padlójú összekötőfolyosóra léptem. A reflektorok úgy ragyogtak, hogy a ROM-modul fényszűrő alkalmazása mellett döntött – a szkeleton így tisztán látta a köré sereglő alakokat.

– Isten hozta a Phoboson, Milne! – kiáltotta egy testes pasas, aki Rogers-cserkésznek képzelhette magát, mert trapperszerelést és hódfarkas barettot viselt. – Jay Wilbur kapitány vagyok, az állomás katonai parancsnoka. Szólíts Biznek, oké?

– Oké, Biz – zümmögtem engedelmesen. – Remélem, agyonlövetted már a lézengő firkászokat.

A marslakók törzskarán számumként söpört végig a röhögés: kevesebbre számítottak egy Földről szalajtott gépembertől.

– Ez ült, haver – vert vállon Wilbur. – Kár, hogy olyan rövid az időnk: így bemondásra kell elhinned, hogy az élet egész kellemes tud lenni idefent.

Az O.J. búgó hangú parancsnokára gondoltam. Bólintottam.

– Hogy áll a helyzet Eridaniában?

– Pocsékul. – Biz jókedve mintha megcsappant volna valamelyest. – Akad néhány dolog, amit látnod kell. Gyere velem!

Alárendeltjei úgy követtek minket, mint cápákat a bohóchalak. A hadműveleti központhoz vezető folyosón sorra bukkantak fel a technikusok: fóliatekercseket, printerlap-kötegeket cipeltek.

– Beszart pár komputerünk – magyarázta a Rogers-cserkész. – Kész szerencse, hogy olyan régimódi fiúk vagyunk, és letriplázzuk a fobtosabb adatokat. – Legyintett. – Rohadt számítógépek! Egy napon tüzoltóbaltával verem szét mindet.

Eltűnődtem. Ha Alice Csodaországában bekövetkezik a „robbanás”, Fuentes első célpontja ez az állomás lesz, és ha a támadás megkezdődik, Wilbur irtózása a komputerektől még hasznunkra lehet.

– Milyen erők állomásoznak itt? – kérdeztem.

– A kiszolgálószemélyzetet leszámítva csak milicisták – felelte a kapitány. – Lehetnek vagy hatvanan. Derék gyerekek, de odalent nem sok hasznukat vennéd.

Efelől nem voltak kétségeim.

– A műholdak?

– Működnek. Az eridaniai bázisnak nincsenek orbitális elhárítóeszközei.

Krómkoponyám oldalra billent.

– Ezt gondoltuk a 'kopterstoppoló fegyverekről is.

Biz zubbonya ujjába törölte homlokát.

– Igen – dünnyögte. – Ezt gondoltuk.

A folyosók mind keskenyebbek, a fények mind halványabbak lettek. Úgy becsültem, mélyen az Alamo gyomrában járunk; az ósdi légkondicionálók dohogásukkal rezgésbe hozták a fémfalakat, lábunk alatt meg-megroppant a lepattogzott festék. Néhány őrszem mellett haladtunk el – a falat támasztották, oldalukon nagyöbű Colt forgópisztoly, széles pengéjű Bowie-tőr.

– Balra – mondta Wilbur. – Lökj egyet azon az átok ajtón!

Engedelmeskedtem, és egy köralaprajzú, féltucat bejáraton át megközelíthető helyiségben találtam magam. A habitát a századelőn valamelyik orbitális szabadidőközpont része lehetett, mert SST-rendszerrel és holoprojektorral szerelték fel. Vörös plüssborítású széksoraihoz csak annyira illettek a falakra aggatott műholdfelvételek, hogy egy részük infrával készült. Körös-körül ajtók nyíltak és csukódtak, zsongás töltötte be a teret. Egy alulról világított asztalnál emberek gyülekeztek – kiiktattam a fényszűrőt, hogy szemügyre vehessem őket.

Gyanítottam, hogy vegyes társaság lesz, de azt nem, hogy ennyire. A Mars-Adminisztráció keveset adott a protokollra, a bevándorló népcsoportok képviselői a legkülönfélébb egyenruhákat viselték. Mintha visszazuhantam volna az időben – a tizenhárom gyarmat képviselői tanácskozhattak így a függetlenségi háború küszöbén, jó kétszázötven esztendeje. A látvány bizonyossággá érlelte gyanúmat: ezek az alakok is megkívánják majd a szabadságot, és ha a Föld nemet mond nekik, Georgie Washingtonék példáját követve fegyvert ragadnak, hogy erővel szerezzék meg.

– Itt a TCO! – kiáltotta Wilbur, ahogy elcsörtetett mellettem. – Helyet, fiúk; helyet a Konkordátum küldöttjének!

Fehér, sárga és barna arcok fordultak felém; a meglepetés általános volt, de csak pillanatokig tartott: két lengyel lovastiszt és egy bekecses-töltényöves kirgiz partizán oldalt lépett, hogy az asztalhoz mehessek. A műszakiak kendőzetlen kíváncsisággal húzódtak közelebb – képzeletben máris a kiberszkeleton csavarjait lazítgatták.

– Milne százados – közölte körbenézve Biz. – Senkit se tévesszen meg a csomagolása; ami számít, a fejében van, és mostantól a rendelkezésünkre áll.

Egykedvűen fogadtam a jelenlévők éljenzését.

– Jöjjön csak! – biztatott egy tagbaszakadt, ősz férfi. Kiállása és tartása alapján szintén tiszt lehetett, elég magas rangú ahhoz, hogy eltekintsen az aranygallértól meg a váll-lapoktól. Jobbját nyújtotta az asztal felett. – Josh Blazkowicz. Valaha az USA zöldsapkásainál szolgáltam, idefent a Mars-Adminisztrációt képviselem. Jól utazott, fiam?

– Pompásan – feleltem. Szóhasználata ráébresztett, hogy ismeri a dossziémat, sőt, talán ő maga választott a jelöltek közül. Arcán sebhelyek fehérlettek, kézfogása száraz volt, acélkemény; olyan embernek látszott, aki szemrebbenés nélkül adja ki a legszemetebb parancsot is, de előtte felsorolja az összes kockázati tényezőt, nehogy meglepetésként érjen a halál.

– Örülünk, hogy itt van végre – fűzte tovább mondandóját Longfeather modorában: a vezénylő tisztek bizonyos kor után irtózni kezdenek az egyenes beszédtől. – Az urak – intett a gyülekezet felé – a nemzeti miliciák irányítói, magunkfajta emberek. Azért jöttek össze, hogy megosszák velem a döntés terhét, és hogy kifejezzék bizalmukat a harcosok iránt, akik otthonuk védelmében készülnek kockára tenni életüket. Nekik... – Elnémult, félrenézett. – A francba – dünnyögte, mint aki nyomasztó álomból ébred. – Hülyülök, Milne fiam, és erre az előrehaladott kor sem mentség. Nem cifrázom tovább: ez lesz az utolsó kommandóakciónk. Ha nem jár eredménnyel, elrendelem Alice Csodaországának bombázását, aztán benyújtom a lemondásomat, ahogy jó bűnbakhoz illik. A Mars-Adminisztráció fél éven belül eltűnik a süllyesztőben, a Földről új seggfejek jönnek, akik csak annyit tudnak rólunk, hogy ráérő időnkben jakszart zabálunk, és bárki torkát átvágjuk egy palack oxigénért. – Olyan hirtelen fordult sarkon, hogy a mögötte állók összerezzentek. – Kapcsolják le a fényt!

Kiáltozás kezdődött, a vetítőteremre sötétség borult. A jelenlévők ösztönösen szorosabbra zárták alakzatukat: az ősök emlékei elevenen éltek génjeikben.

– Tekintsék ezt hivatalos eligazításnak – zendült a homályban Blazkowicz hangja. – A tényeket valamennyien ismerik már: a hesperiai büntetőtelepen levert lázadás néhány résztvevője hatalmába kerítette az UAC kutatóbázisát Eridaniában. Tisztázatlan körülmények közt végeztek az MA elit alakulatával, megszerezték tőlük a 'koptereket és a fegyvereket. Nem kerestek kapcsolatot a bolygó kormányzatával, nem érezték szükségét, hogy feltételeket szabjanak nekünk. Csak ülnek és várnak – a viharban, ami odalent tombol, mást úgysem tehetnek. Biz! Az első képet!

Wilbur bólintott. Az asztallap sugározta fény rőtes árnyalatot kapott, a plasztiklap alatt kinagyított felvétel jelent meg. A műhold az expozíció pillanatában a Mars déli pólusa felett járt: világosan láttam a Scamander-hátság sávját, az Electris apró krátereit, az Eridania felett örvénylő porfelhőket. Hesperia a képmező bal sarkában sötétlett, mint egy felénk kúszó démon árnya.

– A célterület – mondta az ősz férfi. – Amit látnak, a hat órával ezelőtti állapot; a viharfront óránként száz-száztíz kilométeres sebességgel délnyugat felé mozog. Ha semmi nem változik, hamarosan lehetségessé válik a berepülés – a kérdés az, lesz-e ember, aki berepül oda.

– Vannak gépeink – dünnyögte az egyik lengyel. – És vannak embereink is.

Blazkowicz felemelte a kezét.

– Egy pillanat, uraim. Nem láttak még eleget. Wilbur, kérem...!

A második felvétel csúsztatott infrával, valamivel magasabbról készült; ahogy elnéztem, izraeli gyártmányú szat' követte el. Elektronikus szeme átlátott a felhőkön, hátborzongató élességgel tárta elénk a kozmikus bombatölcsérekkel teliszórt mezőt. Alice Csodaországa világháborús betonerődként terpeszkedett a hajszálkeresztben, körülvéve a telemetrikus adatok oszlopaival.

– Ez a kép húsz órája érkezett – mondta az ősz férfi. – Nézzék meg, véssék jól az emlékezetükbe!

– Zárt struktúra – állapította meg a lengyel. – Nincs tűz. Nincs rombolás.

Blazkowicz bólintott. Hangja suttogássá halkult:

– Valóban. És most lássuk a két órával ezelőtti állapotot!

Az asztallap sugározta zöld fényben egész zombisereg hajolt előrébb. Azt hiszem, egyedül én nem sóhajtottam.

A helyzet kézenfekvőnek tűnt: a szat' eltért a megszabott iránytól, és Eridania helyett az északi féltekén emelkedő Erebus-csúcsot vette célba. Időbe telt, míg a szemlélő felfedezte a Scamander vonulatát, az ismerős krátereket. Míg rádöbbent, hogy ez a felvétel is a kutatóbázisról készült.

– Boze...! – fakadt ki a lengyel, és magyarázatot várva pillantott körül. – Mi ez? Valami vicc?

Wilbur a fejét ingatta.

– Nincs olyan szerencsénk. Ez itt Alice Csodaországa... illetve ami megmaradt belőle.

A felvétel remekül sikerült, meglehet, a legjobban a három közül. Egy hegyormot ábrázolt. A helyén volt minden részlet, a mélyedések, a fogazott peremű sziklák vetette árnyak – csak az épületek hiányoztak. Különlegesen érzékeny szemem azonosított néhány alakzatot, melyek valaha kupolák, összekötőfolyosók, habitátok lehettek: méternyi homok borította valamennyit.

– A hajszálkeresztben – mormolta Blazkowicz. – Látják?

Láttuk. A csúcson óriás katedrális emelkedett, kőcsipkéi az eget fenyegették, harangtornyát a statikus elektromosság lidérclángja koszorúzta. Úgy feketéllett, mint a holdtalan éj, mint Fuentes keze, mikor egy-egy széndarabbal papírra véste kedvenc szörnyeit. Bámultam és arra gondoltam, hogy Clench-nek mégis igaza volt: az ember attól ember, hogy ismeri és tiszteletben tartja saját korlátait.

– Mi történt állomással? – tudakolta a jobbomon álló partizán. – Ki csinált kurgánt kupolák helyén?

Wilbur tekintete összevillant Blazkowiczéval.

– Az egymillió dolláros kérdés – mondta az ősz férfi. – Kár, hogy legalább ugyanennyi válasz lehetséges.

– Pontosítson, kérem! – emelte fel hangját egy pasas, aki az évezred legízléstelenebb nyakkendőjét viselte a földtörténet legocsmányabb ingéhez. – Úgy érti, nincs magyarázat a jelenségre?

– Úgy értem, hogy milliónyi magyarázat van – közölte Blazkowicz. – Kedvünkre válogathatunk belőlük egy életen át.

– Illúzió? – próbálkozott az iménti lengyel.

– Nem kizárt.

– Az idegen képződmény műve?

– Talán.

A gyülekezet ismét felmorajlott: a jelenlévők mindegyike hallott már ezt-azt a Vörös Tükörről.

– Az UAC tíz-egynéhány éve vizsgálja azt a micsodát – folytatta az ősz férfi. – És ha a jelentéseiknek hinni lehet, ma sem tudnak róla sokkal többet, mint a kezdet kezdetén. A Tükröt alkotó anyag szerkezete... abnormális, a reakciói kiszámíthatatlanok. A műholdak kifogástalanul működnek, de elképzelhető, hogy csak mi hisszük így. A kocsonya valamiféle sugárzást bocsát ki. Megbolondíthatta a műszereket, megbolondíthatott akár valamennyiünket – a Mars teljes lakosságát Roche-tesztnek kéne alávetni, hogy az ellenkezőjét bizonyítsuk. Ilyesmire nincs időnk. Abból kell kiindulnunk, hogy az adatok helytállóak: Eridania közepén egy hegy nőtt ki a semmiből, a tetején pedig egy kibaszott templom áll. Ám legyen; akár templom, akár nem, holnapra visszafoglaljuk!

– Nagyvonalú elgondolás – dünnyögte az ízléstelenség bajnoka, akiben a helyi kongresszus képviselőjét sejtettem. – Rendelkezünk a végrehajtáshoz szükséges személyi feltételekkel?

Blazkowicz bólintott. Csodáltam a türelméért: nem túl gyakori adottság az aranygallérosok között.

– Vannak embereink – mondta szárazon, mintha csak a lengyelt visszhangozná. – Az elsőt valamennyien ismerik. A második, Milne százados anyaga önmagáért beszél. Megkaptuk az engedélyt egy újabb mentőakcióra, és most végrehajtjuk.

A képviselő nem hatódott meg.

– Tehát kitartanak az eredeti elképzelés mellett. Nem túlzott merészség ez?

– De az – mosolygott az ősz férfi. – Csakhogy a Konkordátum és az MA szerint nincs választásunk.

A fordulat furcsamód ismerősnek rémlett.

– Pontosítson! – követelte a képviselő.

– Nem várhatjuk meg, hogy az a söpredék feltételeket szabjon nekünk. Nem tűrhetjük, hogy a történelem legnagyobb felfedezése megsemmisüljön – mert hogy végső érvként a csillagkapu elpusztításával fenyegetőznek majd, arra mérget vehet.

– Nem csillagkapu az – mondtam –, hanem egy kibaszott időzített bomba.

– Csillagkapu? – hüledezett a civil. – Bomba? Miről fecsegnek maguk itt?

– Egy elméletről a sok közül – mormolta az ősz férfi. Tekintetünk találkozott – és ebben a szörnyű pillanatban rádöbbentem, hogy ismeri az igazságot, akárcsak én. Belémvillant, hogy ezen a nyomorult világon nincsenek véletlenek; hogy tán még a Szent Állat se olyan szent, amilyennek a külseje alapján hinné az ember.

Megszédültem. Fémujjaim az asztal peremét keresték.

A nagykutyák játszottak velem. Úgy intézték, hogy belássam az igazukat, hogy meggyőződéssel induljak Fuentes ellen – és én, idomított ökör, belesétáltam a csapdájukba.

– Rohadékok – fakadtam ki. – Rohadékok!

Blazkowicz képén együttérzés derengett.

– Sajnálom, fiam – dünnyögte. – Ennek meg kell lennie.

A kongresszusi bohóc azt sem tudta, melyikünkre nézzen meglepetésében.

– Mit sajnál? Mi ez az egész?

– Később – intette le az ősz férfi. – Wilbur, ismertesse a századossal Oleg Gontar dossziéját!

Ez volt a nagy pillanat. Előrehajoltam és koncentráltam, ahogy korábban a vontató fedélzetén tettem; érezni akartam az embert, aki – a sors akaratából – rövidesen a pokolig kísér. A róla festett kép tisztábbnak rémlett, mint az a másik, amit Fuentesről kaptam, a cím mégis egyezett: frusztráció. Igazi kép csak kettő akadt. Az újonc Gontar szemből, tíz-egynéhány évesen, ágrólszakadtan és kopaszon, ugyanő a Balkánon mélyorosz tökfödőben, ami leginkább egy elfuserált Stetson-kalapra emlékeztet; kerek arc, szőke tüskehaj, bikanyak és lapátkéz BMP-szürke háttéren. Muzsik. A szeme alig látszott – inkább sejtettem mint tudtam, hogy rémület lakozik benne. Rémület a fájdalomtól, rémület a veszteségtől, a bizonytalan jövőtől, ami itt és most, a Mars nagyobbik holdján végül benyújtotta neki a számlát.

A „nemes tettek”, kitüntetések listáját a végére hagyták; akadt belőlük vagy egy tucat. Szolgálati érdemrendek, a Bíbor Szív ruszki megfelelője, élenjáró véradó, spermadonor és más effélék – imponáló, de engem inkább a Gyarmatügy és az MA bejegyzései érdekeltek. Gontar nem véletlenül maradt ki az első támadó hullámból; feletteseinek nyilván okuk volt rá, hogy későbbre tartogassák.

Aztán megtaláltam az okot.

SPECIÁLIS – ez a szó vöröslött keresztben a személyügyi gyűjtő utolsó oldalán. Alatta pedig: SOROZATOS FÜGGELEMSÉRTÉSEK, ERŐSZAKCSELEKMÉNYEK, AZ MKBT 15., 16. ÉS 17. PARAGRAFUSÁBA ÜTKÖZŐ PARANCSMEGTAGADÁS, GONDATLAN VESZÉLYEZTETÉS MIATT KERÜLT HADBÍRÓSÁG ELÉ. ÍTÉLET VÉGREHAJTÁSA FELFÜGGESZTVE. FELSŐBB UTASÍTÁSRA GAT D-2 AZ RT 721 (ALAMO) EGÉSZSÉGÜGYI RÉSZLEGÉNEK '43 05 14-ÉN KEZELÉSRE ÉS MEGFIGYELÉSRE ADTA ÁT.

Körülnéztem. A jelenlévők mély hallgatásba burkolóztak.

– Élőhalott – suttogtam elképedve. – Egy leselejtezett nyomoronc!

Nem kellett oldalt fordulnom, hogy lássam az ősz férfi mosolyát.

– Kemény szavak az eljövendő fegyvertársról – mondta. – Semmi izgalom, Milne! Ennyire azért nem súlyos a helyzet, bár a szakaszvezető kétségkívül... ritka madár. – Intésére kialudt az asztallap sugározta fény, felizzottak a mennyezetbe süllesztett világítótestek. A rögtönzött haditanács véget ért, Wilbur és a tisztek szoros gyűrűt vontak kettőnk köré. – Ideje, hogy közelebbről is megismerkedjen vele.

A blokk, ahová vákuumliften érkeztünk, szűk volt, levegőtlen. Nem ordított róla, hogy kórház: ha az eligazítás elmarad, valószínűleg lőszerraktárnak nézem. Minden fordulóban milicisták őrködtek – ez a figyelmesség féktelen alárendeltemnek, a Vörös Óriásnak szólt. Megbámultak, de a szemük sem rebbent: a hír láthatólag gyors szárnyakon járt errefelé. Hiába figyeltek, nem láthatták, ki vagyok valójában, és hogy mennyire tartok a küszöbön álló találkozástól.

Hűvös profikkal dolgoztam, mióta az eszemet tudom. Kiképzőim, tanáraim, de még a szüleim is hivatásosok voltak; a káosz időszakában a hozzáértés egyet jelentett a túléléssel. Tizenhét éves koromra fújtam a leckét: a katona köp az érzelmekre. Elvégzi a munkát, mert alkalmas rá, és mert valakinek el kell végeznie. Hogy hogyan finomítja ezt az ideológiát, egyedül rajta áll. Magánügy.

A Vörös Óriás fordított egyet a képleten. A dossziéjában az állt, hogy érzelmei nincsenek, csak indulatai. Veszedelmes állapot. Közölték végre azt is, mit várnak tőlem. Mit mondjak, nem pattogtam faltól falig örömömben.

– Mennyi idős, Milne? – firtatta a nyakigláb pszichológus. Pólóján az obligát KÚRJ, NE HÁBORÚZZ feliratú kitűző éktelenkedett. Nem sietett, hogy irodájába invitálja az MA küldöttségét: a jelek szerint mindenkit, még engem is felelősnek tartott a küszöbön álló kísérletért.

– Harminc körül – közöltem. – Lazítson, oké? Semmi részem az összeesküvésben. Felőlem elvacakolhatna ezzel a nyomorulttal a századfordulóig, de hát...

A nyakigláb biccentett. Valami azt súgta, hamar szót értene androgén pilótámmal, hisz időutazók mindketten: a korai kilencszázhetvenes évek hippikorszakának hírmondói.

– Előfordult a családjában elmebetegség, epilepszia?

– Nem.

– Ötéves kora előtt vagy után alakították ki a DNL-aljzatát?

– Előtte.

Újabb biccentés, kutató pillantás a bifokális szemüveglencsék mögül.

– Mikor került ROM alapra?

– Két standard nappal ezelőtt.

– Észlelt magán bármiféle rendellenességet? Előfordultak kifehéredések, koordinációs vagy egyensúlyzavarok?

– Soha.

A pszichológus a szakállába túrt.

– Nekem megfelel – vetette oda a mellettem álló Blazkowicznak. – Imádkozzanak, hogy a páciensnek se legyen kifogása ellene!

– Köszönjük, doktor – bólintott mosolytalanul az ősz férfi. – A tanácsát természetesen megfogadjuk. – Tekintete alárendeltjeire villant. – Készüljenek!

Míg a sarkunkban lihegő biotechnikusok szétszéledtek, hogy megteremtsék a beavatkozás feltételeit, én Blazkowicz és Wilbur társaságában közelebb léptem az egy irányban átlátszó plasztüveg falhoz, mely a megfigyelőhelyiséget Gontar birodalmától elválasztotta. Ekkor észleltem magamon az első, felettébb gépszerűtlen tünetet: megborzongtam.

– Uramisten...!

Az ősz férfi elmosolyodott. Tekintetével követte a cellában mozgó alakot.

– Na igen. A kétdimenziós fotók képtelenek visszaadni a lényeget, ugye?

Bólintottam, aztán bámultam tovább. A szakaszvezető hatalmas volt. Hatalmas és szőke, mint valami mesehős; csak úgy feszült rajta a cejgvászon nadrág meg az ujjatlan trikó. Tudtam, hogy ostobasági rekordot döntött minden elképzelhető IQ-teszten, tudtam, hogy lélekben tízéves kölyöknek felel meg, hogy fenntartás és lelkifurdalás nélkül öl, valahogy mégis sikerült rokonszenvet keltenie bennem. Meglehet, a tekintetével: fátyolos kékségében annyi fájdalom szűkölt, hogy megborzongtam megint.

– Mióta ilyen? – kérdeztem megrendülten.

– Így született – dünnyögte a pszichológus. – A csernobiliták harmadik nemzedékéhez tartozik. Sikerült mutáns: a szövetei minden képzeletet felülmúló sebességgel regenerálódnak. A kemény sugárzás alig árt neki, az ipari jellegű mérgek mindegyikére immunis. Háromszáz kilónyi terhet bír el, hetekig húzza élelem és víz nélkül – mielőtt elvesztette a talajt a lába alól, ideális katonája volt a FÁK hadseregének.

– Elvesztette – visszhangoztam. – Mennyire?.

– Beleőrült a családja elvesztésébe. – A szakállas pasas félrenézett. – De maguk ezt úgysem értik.

Eszembe jutott a szentpétervári bevetés, a lángok pokla, a kandiscukorként olvadozó bronz lovasszobor. Megráztam a fejemet.

– Téved – mormoltam. – Én megértem.

Blazkowicz a vállamra tette a kezét.

– Ezért van itt, fiam – mondta. – Maga az egyetlen olyan tisztünk, aki megérteni is, elfogadni is képes a szakaszvezetőt. Igazi veteránok mindketten. Bízzunk benne, hogy a rokonszenv kölcsönös lesz – nélküle annyi esélyük sincs odalent, mint egy elsőéves cserkészcsapatnak.

Nem szóltam, megbabonázva bámultam a fal túloldalán kuporgó óriást. Nehezemre esett elképzelni, ahogy valaki – én vagy bárki más – parancsokat osztogat neki.

– Veszélyes – közölte a pszichológus. – Mindvégig veszélyes volt, és ha kirángatják onnét, csak veszélyesebbé válik. Huszonnégy órája limbikus hormonokkal kezeljük. Ettől...

– A százados ismeri a körülményeket – szakította félbe az ősz férfi. – Tisztában van a kockázattal, nemkülönben azzal, hogy nincs választásunk.

– Választás mindig van – csattant fel a pszichológus. – Tárgyaljanak, a fenébe is!

Lepillantottam rá fémvázam magasából.

– Nincs miről, doki. Ez az a kivétel, ami erősíti a szabályt.

A szakállas pasas legyintett, elhúzódott és felénk se nézett többé: a szemében héják, szadista őrültek voltunk valamennyien. Elnyomtam magamban a késztetést, hogy nyakon ragadjam és beavassam a dologba – a magyarázkodást a visszatérés utánra hagytam, mintegy megelőlegezve a túlélést mindkettőnk számára.

– Mit kell tennem? – pillantottam Blazkowiczra.

– Átveszi a parancsnokságot Gontar felett – dünnyögte ő. – Az egyetlen lehetséges módon, ami egyúttal a legbiztonságosabb is. Módot kell adnunk, hogy szót értsen vele, hogy megfelelőképp motiválja, míg elvégzi a munkát. – Hátrapillantott, intett a hangyamód rajzó biotechnikusoknak. – Rövidesen áthelyezzük a szakaszvezető koponyájába a ROM-modulját.

COMFILE-10.WAD

Milne és Gontar/ROM 4 2

Nem ellenkeztem, és nem is védekeztem: a seregben – bármelyikben – az ember hamar kinövi az ilyesmit. A fogamat sem csikorgattam, míg a csíramentesített „műtőbe” kísértek – ehhez fogak és indulatok kellettek volna. Arra gondoltam, hogy a hullámvasút, amire Longfeather és a többiek befizettek, legfeljebb a pálya közepén jár, és nekem meg kel járnom a mélységeket, hogy utóbb megint a magasba lendüljek.

– Kezdhetik – dünnyögtem, ahogy a fémasztallal együtt hanyatt döntöttek. – Vagy nem olvasták a forgatókönyvben, hogy minden perc drága?

A zöldköpenyes marslakók nevettek, aztán nekiláttak: függöny.

Az ideiglenes test elhagyása villanásszerűnek rémlett. A létezés idejéből kiszakított második perc végén már a Vörös Óriás szemén át néztem a világba, és azon igyekeztem, nehogy szabad folyást engedjek közös érzelmeinknek.

– Hogy vagy, zsoké? – kérdezte a marsbéli biotechnikus. – Emlékszel a nevedre, a beosztásodra, és más effélékre?

– Mgen – mormoltam. – Mindenre emlékszem.

Blazkowicz ősz feje bukkant fel a látómezőmben. Képén a megszokott félmosoly derengett.

– Gontar alszik – mondta. – Óvatosságból magát hoztuk vissza előbb: nem árt, ha ismerkedik kicsit a tereppel, mielőtt elkészítik a végleges házirendet. Tíz-tizenkét perce van, használja ki jól! Amint a szakaszvezető tudatblokkja oldódni kezd, elvonulunk a közelből; a tapasztalatok szerint az összeolvadás első órája nagyon rázós lehet.

– Köszönet a... figyelmeztetésért, uram – nyögtem, óvatosan mozgatva leszíjazott végtagjaimat. – Ne vegye személyeskedésnek, ha netán... darabokra tépem: az ukrán az őrült, nem én.

A kezelő ajtajában álló pszichológus keserűen felnevetett. Hátrább négy milicista – egész sereg műszerész felügyelete mellett – konténerbe emelte a mozdulatlan B-207-est. Biztosra vettem, hogy megpróbálják szétszerelni és megvizsgálni, mielőtt visszaadják, és nem kételkedtem abban, hogy néhány okostojásnak az életébe kerül majd ez a próbálkozás.

– Csinálják nagy nyomás alatt – dünnyögtem Gontar mély torokhangján. – Ügyeljenek... a robbanótöltetekre!

Blazkowicz és Wilbur tekintete összevillant.

– Jövünk neked eggyel, Andy – vigyorgott Biz, és a távozók nyomába eredt. – Vigyázz a seggetekre!

Intett és ment; ahogy utánanéztem, hirtelen elbizonytalanodtam, mit is érzek iránta.

– Seggfejseggetekre segg – tört ki belőlem. – Elnézést uram kibaszottbarom... az ajtóból lövettél rám kábítópuskával, gyáva kurvaanyád...!

Most a biotechnikusokon volt az összenézés sora.

– Kezdődik – állapította meg egyikük. – Gontar szervezete félelmetes gyorsasággal dolgozza fel a szupresszíveket. Ideje visszahúzódnia, főnök: nem tudhatjuk, meddig bírják a szíjak.

Az ősz férfi, a veszedelemmel mit sem törődve, közelebb hajolt.

– Bízom magában, Andy – suttogta. – Vagy jobban szereti, ha Olegnek nevezem?

– Mocsokállat – hörögtem. – Tudtok ti, rohadékok, tudtok... nagyon. Mire jó ez? Mivel raktátok tele a fejemet?

Blazkowicz úgy mosolygott felettem, mint egy éltes farkasember.

– Felelősségérzettel, fiam. Ravaszsággal, taktikai érzékkel. Megértem, hogy most gyűlöl, de hamarosan hálás lesz érte.

Erőm végső megfeszítésével Gontar alsó ajkába haraptam. Éreztem az állon végigcsorduló vér melegét.

– Zzzvilágos... uram – formálta a szavakat a makacsul rángó száj. – Tudom hogy ez... az egyetlen megoldás, de azért... – A halántékomba hasító fájdalomtól elakadt a lélegzetem. – ...azért, öreg, szívesen találkoznék azzal a faszkalappal, aki kifőzte ezt!

– Már találkoztál – közölte Blazkowicz egyre mosolyogva. – Csak így tovább, ribjonok : szeretem az őszinte embereket. Viszlát egy-két óra múlva!

Búcsúzóul megszorította a kezemet, és ezt nem kellett volna tennie: négy biotechnikus és három milicista kellett ahhoz, hogy a Vörös Óriás markából kiszabadítsa.

Az egy-két órából végül öt óra, életem legrohadtabb öt órája lett.

Leszíjazva hevertem Gontar ellenszegülő testében, közös elménket újra és újra elárasztották emlékeink. Nem volt módunk irányítani őket, nem parancsolhattunk nekik; oda ragadtak, ahová tudatalattink – ez a kétfejű fenevad – jónak látta. A Milne-memória kezdte a játszmát: egy dél-amerikai küldetés képeivel traktálta a Vörös Óriást, aki a ruszki kiképzés és katonasors keserveivel vágott vissza neki. Józan eszünkre folyamatosan növekvő nyomás nehezedett. Orrunkban éreztem az Amazonas-menti dzsungel nyirkos dögszagát, hátunkon és vállunkon békebeli kancsuka csattogott. Meg-megrebbenő szemhéjunk mögött rettenet fészkelt: félelem a kudarctól, az éhségtől, a trópusi rovaroktól, növényektől, ráadásnak mindentől, ami az olvadt acélként izzó égbolt magasában leselkedik. Nagysvenk: Milne hosszú csövű M-67-esét tisztogatja, úgy figyeli a füst nélkül égő tűznél táncoló Longfeathert. A sziú felsőteste csupasz, hátán tetovált sasmadár, a kitárt szárnyak hegye együtt mozdul meg-megfeszülő izmaival. Az ezredes lehunyja szemét, torokhangon kántál, a szellemek tanácsát, az ősök segítségét kéri, hisz hajnalban elkerülhetetlen az újabb küzdelem. Közelkép: a kokainzsoldosok fogaságából kiszabadított civil, akit széles járomcsontú arca, halszeme és politikus-dumája miatt csak Kongresszusi ként emlegetnek, némán figyel. Öt nappal később derül ki, hogy golyót cipel az oldalában, és hogy ő az államelnök, de máris itt az áttűnés: Gontar arccal fekszik a sárban, ketten állnak rajta, hogy nehezebben boldoguljon a fekvőtámaszokkal. Reggelenként százat nyom, esténként ötvenet, pedig nem is erősödnie kéne hanem megtörnie; ezt kívánja tőle az édes anyaföld meg a komcsi hagyomány. Csak éjjelenként válik szabaddá: egy szépségesen csúnya lányról, a hugáról álmodik, akit szeret és aki szereti őt. NYIKÁT látja egy mocskos udvaron Taraszovka mellett, NYIKA átugrik a kerítésen, úgy fut, hogy Gontar a nyomába se ér, pedig

ne, ne menj az erdőn túlra, ott csak sírok vannak

biztos benne, hogy utol kell érnie, mielőtt a SZÖRNYŰSÉG bekövetkezik. Csakhogy a SZÖRNYŰSÉG, ahogy egyszer bekövetkezett, megtörténik újra és újra: Moszkva, Nyika Moszkvája felett lángra lobban az ég, a háromszáz kilométeres óránkénti sebességgel száguldó tűzförgeteg üszköt és emberpernyét sodor. Állva halnak a fák, a Kreml évszázados falai most vörösek csak igazán; Gontar hallani nem hallja, érzi csak a dübörgést, amely Milne-t az AC/DC korai slágereire emlékezteti. Hasztalan küzd az iszonyattal: újra látja a robbanást, újra látja a kártyavárként összeomló épületeket, mégsem jut eszébe más, mint hogy „Krisztusom, akár egy japán katasztrófafilm...!”

Snitt.

Együtt rángattuk a szíjakat, együtt átkozódtunk kétszer három évtizednyi élet válogatott átkaival, tegnapjainktól azonban – akár holnapunktól – nem szabadulhattunk. Nehéz volt felfedezni ebben a mentális zűrzavarban a javulás jeleit, időérzékünk cserbenhagyott, önuralmunk morzsái háborgó indulatóceánon hánykolódtak. A kétfejű szörny egy ponton túl mindenkire halált kívánt: a lövedékek előbb csak az ügy szereplőinek portréit, majd magukat a modelleket szaggatták. Longfeather, Fuentes, Clench és Blazkowicz zuhantában különös, félállati sikolyt hallatott – a negyedik óra végén döbbentünk csak rá, hogy a hang Gontar torkából tör elő. Semmit sem tehettünk ellene, nem próbálkoztak friss kábítólövedékekkel a kintiek sem; Milne-nek az a benyomása támadt, hogy lélegzetvisszafojtva figyelnek a plasztüveg fal túloldalán.

„Ki vagy?”, toporzékolt szavak nélkül a muzsik. „Mit akarsz tőlem?”

Úgy őriztem nyugalmamat, mint akinek egyebe sincs ezen a világon.

„A vezénylő tiszted vagyok, tapló, akit úgy ültettek a vastag koponyádba. Jobb ha megbarátkozol a gondolattal: egy darabig együtt maradunk.”

Gontar várt. Azt hittem, az ujjainkkal dobol – utóbb rájöttem, a fogunkat csikorgatja.

„Tiszt?”, firtatta bizalmatlanul. „Szofton?”

A limbikus hormonok csodákra képesek: nem hittem volna, hogy ilyen hamar eljut a helyes következtetésig.

„Igen”, üzentem kiépülőben lévő belső csatornáinkon át. „A testem nagyjavításra szorul. Hátra kellett hagynom.”

„A Földön?”

„Ott, ott haver”, dünnyögtem. „Egy mocsok földlakóval fektettek össze, akinek egyetlen célja, hogy ismét embert faragjon belőled. Segítesz, vagy megvárjuk inkább a hathuszas injekciókat?”

A Vörös Óriás hallgatott. Azon törte az agyát, hogyan árthatna nekem, és mert nem talált jó megoldást, végül ellazította tagjait.

„Mit akarsz?”, ismételte mogorván.

„Együttműködést. Egy fegyencek megszállta épületcsoportot kell megtisztítanunk. Az aranygallérosok szerint csak nekünk sikerülhet, és csakis akkor, ha összedolgozunk.”

Gontar nagy levegőt vett.

„Kimegyek?”

„Naná, haver! Kimegyünk és lemegyünk. A balhé odalent vár, a rozsdás vén bolygón. Ha sikerül elhárítanunk a bajt...”

„Milyen bajt?”

Eltűnődtem, hogyan értethetném meg vele a legegyszerűbben. Számos választ préselhettem volna az agyába a csatlakozásokon át, de tartottam attól, hogy ha megteszem, estig se állunk talpra.

„Idesüss”, mondtam. „Ez bizalmas lószar. Ha terítek, nyakig benne leszel az ügyben, és akkor mindenképp verekedned kell, akár tetszik, akár nem. Mi a véleményed?”

Ezen megint gondolkodott egy sort. Megmelengette szívemet a tudat, hogy képes ilyesmire.

„Amnesztiát kapok, ha vállalom az akciót?”

„Úgy valahogy”, dünnyögtem. „Ha végigcsináljuk, többé nem vacakolhat veled senki. Jönnek az újságírók, felfigyel rád a közvélemény – idővel tán még az MA nagyfejűi közé is bekerülhetsz.”

„Duma.”

Próbaképp megfeszítettem az izmait – kelletlenül bár, de engedelmeskedett.

„Tény”, közöltem. „Egy kísérletről van szó. Egy fontos kísérletről, amit az agyasok úgy elbasztak, ahogy kísérlet csak elbaszható. A hesperiából szükött fegyencek tovább rontottak a dolgon.” Hatásszünetet tartottam. „Keselyűk, Oleg fiú. Háborús bűnösök. Egy tucat seggfej azok közül, akik miatt Moszkva...”

Nem folytattam – nem volt miért folytatnom. A nyugalom hulláma átcsapott közös testünkön, csontig átjárt halálos hidegével. Mintha kapcsoló kattant volna valahol a mélyben: Gontar beszüntette az ellenállást, minden idegszálával a kapott információra figyelt.

„Terroristák? HÁBORÚS BŰNÖSÖK?”

„Bingó”, suttogtam, aztán – mert azt tanultam, hogy a célra mindig legalább kétszer tüzelünk, és mert nem felejtettem el, amit Blazkowicz a motivációról mondott – útjára küldtem a második lövedéket: „Tudtommal köztük vannak a hugod gyilkosai is.”

A hatodik óra végén a vezérkar – erős fegyveres kísérettel – újra bemerészkedett a kezelőbe. A pszichológus némi huzavona után ráállt, hogy megoldja a Vörös Óriás végtagjait rögzítő szíjakat. A hús-vér harci gép mozdulatlan maradt, csak szemei nyíltak ijesztően tágra.

– Minden rendben, fiam? – érdeklődött Blazkowicz az ugrásra kész milicisták gyűrűjéből. – Felkészültek... mindketten?

– Felkészültünk, uram – válaszolta a Vörös Óriás. Felült, ügyet sem vetett az elképedt pszichológusra. – Mikor kaphatjuk meg a célszerszámokat?

Az ősz férfi mosolygott. Gallérja felett bíbor sávok gyanánt éktelenkedtek az ujjnyomok.

– Hamarosan – mondta, és hátrébb parancsolta alárendeltjeit. – Előbb a menetrendet kell egyeztetnünk.

A kiberszkeleton érkezését követő tizedik órában ismét ott álltunk az alulról megvilágított asztal körül. Erre a megbeszélésre az ősz vezér már nem hívott meg politikusokat – mint mondta, a végső döntéseket a szakértőknek kell meghozniuk. Ami őket illeti, meglehetős létszámban képviseltették magukat. Jöttek mindenfelől, az Alamo rejtett zugaiban működő laborokból, a hajókról, a felszíni kutatóközpontokból, a kisbolygóövezetből. Tucatnyian lehettek és kemény fickóknak látszottak, mint minden űrlakó. A szót, mint rendesen, Blazkowicz vitte; meglehet, maga a Jóisten se rúgott volna labdába mellette.

– Most nyilván a legfrissebb műholdképekre kiváncsiak – rezgette baritonját, mely pompásan illett volna bármilyen háborús dokumentumfilmhez. – Nos, ilyen képek nincsenek, és nincsenek többé műholdak sem. Az utolsó szat, amelyről Eridaniát figyeltük, alig negyven perccel ezelőtt semmisült meg. Rakéta verte szét... azaz olyasvalami, amit az egyszerűség kedvéért rakétának nevezünk. Mozgása, hőképe és robbanóereje alapján nem sorolható egyetlen ismert tipushoz sem. Legjobban a közép-amerikai országokban rendszeresített Greco 11-esre emlékeztet, de ezt az állatfajtát – mondanom is felesleges – sosem importáltuk. A dolog úgy áll, hogy a fegyencek megneszelték a veszélyt, mire az antiszat fegyverek... szépen megjelentek odalent.

– Csak így? – csettintett a kolóniák légoltalmi biztosa, akinek hajtókáin komplett aranybokrok fénylettek. – Varázsütésre?

– Pontosan. – Az ősz férfi, jobb híján, az első fordulóban készült felvételeket hívta be, és a katedrális foltjára mutatott. – Nyilván ugyanúgy, ahogy ez itt. Tartunk tőle, hogy a Tükör közelében bármi lehetséges.

– Bármi? – szállt a sóhaj a túloldalról.

– Igen – dünnyögtem Gontar hangján, és egykedvűen bámultam a felém forduló arcokba. – Bármi, ami elképzelhető.

Rövid szünet után Blazkowicz ismét magához ragadta a kezdeményezést:

– Ennek természetesen nem kell napvilágra kerülnie. Az MA megtagadta a beutazási engedélyt a földi tudósítóktól, a helyi firkászokat pedig köti a repülési tilalom. Tekintsük úgy, hogy szimpla túszdrámáról van szó: így nyugodtabban alhatunk valamennyien, ha az ügy lezárul.

Csend. A jelenlévők a Vörös Óriást bámulták – sokkolhatta őket a bizonyosság, hogy gyilkológépük beszél.

– A válság megoldásában Gontar szakaszvezetőé lesz a főszerep – folytatta az ősz férfi. – Különleges képességekkel megáldott ember, olyan, aki kezelni képes a nem mindennapi helyzeteket. Az a feladatunk, hogy a cél közelébe juttassuk, és hogy ameddig lehetséges, eltereljük róla az ellenség figyelmét. – Az aranybokrokkal ékes hajtókájú pasasra pillantott. – Öné a szó, Dragonetti.

A marsi légtér biztonságáért felelős tiszt mostanra összeszedte magát – ha lassan is, de megbarátkozott az önfejlesztő rakéták létezésének tényével. Beszélni kezdett, mondandóját borotvált fejének egy-egy rezdülésével központozta.

– Stratégiánkat eleve meghatározza a cél pozíciója: Alice Csodaországát sok száz kilométeres távolság választja el Eridania más településeitől. A krátermező tektonikailag nyugodt, minden más szempontból érdektelen terület – azaz érdektelen terület volt, egész a '24-es mennykőcsapásig. Az állomás légi úton kapta az ellátmányt, ezért olyan eszközökkel szerelték fel, melyek minden közelben elhaladó gépet érzékelnek és azonosítanak. A tények – sandított Blazkowicz és Wilbur felé –, arra mutatnak, hogy közepes illetve nagy hatótávolságú rakétákkal is számolnunk kell. Elterelő hadmozdulatokra lesz szükség, hogy a Gontar-kommandó biztonságban talajt érjen. Az MA félszáz koptert, a Konkordátum büntetésvégrehajtási kirendeltsége terepjárókat és könnyű harckocsikat bocsátott a rendelkezésünkre. Az elképzelés szerint T mínusz egy óra magasságában színlelt légitámadást kezdünk észak-északkeleti irányból. A kopterek elég alacsonyan repülnek majd ahhoz, hogy kijátsszák Alice radarját, ahhoz viszont elég magasan, hogy manőverezhessenek, ha tűz alá veszik őket. A páncálozott járművek és a terepjárók ezalatt dél-délnyugat felől közelítik meg az állomást, és a ruszki stratégiát alkalmazzák: porfüggönyt kavarnak, ami egy időre lehetetlenné teszi a lőelemképzést még a röntgenszemű űrbeli anyaszomorítók számára is. Mindeközben... – Dragonetti megköszörülte a torkát – ...sort kerítünk egy harmadik, minden eddiginél látványosabb manőverre, mely a szakaszvezető 'kopterének berepülését hivatott biztosítani. – Zord mosollyal előrehajolt, Wilbur segítségével a kivetítőre bűvölte a bolygó déli feltekéjének távlati képét. – Egy vontató lép majd az atmoszférába ezen a ponton, és parabolikus pályán olyan mélyre hatol a Mars gázburkába, amennyire a fizika törvényei lehetővé teszik. Ezeknek a kiszuperált masináknak nincs hővédő burkolatuk. A páncélzat pár perc után izzásig hevül, a gép több kilométeres csóvát húz az égen – egyszerűen lehetetlen lesz nem figyelni rá. Mielőtt a hőmérséklet túllépi a kritikus határt, a pilóta természetesen véget vet a parádénak, és...

– Mennyit kap az őrült? – kérdezte az első eligazításról ismert kirgiz partizán.

– Megéri vállalnia a kockázatot – felelte Dragonetti diplomatikusan. – Minden papírt aláírt, de ha kételyeik lennének a hajlandóságával kapcsolatban, személyesen is megismerkedhetnek vele, akár nyomban. – Az ajtóban posztoló milicisták felé fordult. – Engedjék be!

A hullajelölt kissé meggörnyedve lépte át az ajtónyílást, majd felegyenesedett, és a gyülekezetre villantotta foncsorozott szemüveglencséit. Ujjatlan bodybuilder-trikó, cejgvászon nadrág, megnyerő, sem férfias, sem nőies vigyor: Clench. Hallhatott egyet-mást odakint, mert kinézett magának, intett.

– Helló, emberhegy – szólt mély torokhangján, ügyet sem vetve a többiek döbbenetére. – Kezdhetted volna azzal, hogy az ilyen melókért arannyal fizetnek.

Nem hatódtam meg különösebben, bár az ukrán góliát teste jelezte, hogy készen áll rá.

– Keress egy helyet és zsolozsmázz – tanácsoltam az androgénnek. – Az aranygalléros még nem fejezte be.

Dragonetti biccentéssel nyugtázta a figyelmességet. Arcát a Mars-abrosz rozsdaszín fénye fürösztötte.

– A szakaszvezetőt szállító gép északkeletről közelíti meg az állomást. A leggyorsabb 'kopter lesz, amit ebben a porfészekben keríteni tudunk: semmi páncélzat, semmi fegyverzet, csak az odaútra elegendő üzemanyag. A pilóta a porfüggöny fedezete alatt közelíti meg a katedrálist, és T mínusz két perc magasságában elhagyja a gépet – a terepjárók a testrádiója jeleit követve előbb-utóbb felszedik. Gontar T mínusz ötnél ugrik a fegyverekkel és a municióval.

– Milyen ellenállással számolunk? – tudakolta a polgárőrség rangidős tisztje.

– Pokolival – dünnyögtem az ősz férfi tekintetét keresve. – Számításba vették a teherbírásom valós határait, uram?

Blazkowicz elmosolyodott.

– Ostobaság volna pusztán a teherbírására hagyatkoznunk, fiam – ilyen hibát a történtek után még véletlenül sem követünk el. Rendszeresen kapja majd az utánpótlást, ott és akkor, ahol és amikor a legnagyobb szükségét látja.

Karóvékony, szemüveges figura lépett az asztal mellé: le se tagadhatta volna szakértő mivoltát. Jobbjában füstgyertyának látszó, krómfényű fémrudat tartott.

– Izotóptöltetű tájoló – közölte. – Elég „meleg” ahhoz, hogy a holdbázisok műszerei méteres pontossággal befoghassák, ha kiélesíti odalent. Ha ellőtte minden puskaporát, keressen helyet neki, rögzítse, aztán nézzen fedezék után, mert öt-nyolc perc után hullani kezd az égi áldás.

– Akadnak tartalék szatjaink – magyarázta Blazkowicz. – Akadnak mágneses gyorsítópályáink is, amelyeket Alice-re és környékére irányíthatunk. A titániumköpenyes harci lőszer úgyszólván érzéketlen a hőre és a rázkódásra – csak a rakétákkal meg az oxigénpalackokkal kell csínján bánnia.

Bólintottam. Kezdtem érteni.

Az asztalnál álló agyas most egy svábbogárforma szoftot és egy ROM-modult mutatott fel.

– A saját helyzetmeghatározója. Úgy terveztük, hogy ne interferáljon se a személyiség-hardverével, se a tájolórudakkal. Kódolt frekvencián telemetriás adatok tömegét továbbítja a műholdaknak. Azok hasonló információkkal válaszolnak, folyamatosan térképezik fel a már bejárt területeket, rávetítik azokat az állomás letárolt alaprajzára. – Csöndes derűvel pillantott rám. – Jancsi és Juliska ilyen berendezéssel sose tévedt volna el a mesebeli rengetegben.

– Az épületeket nyomás alá helyezett közlekedőfolyosók és földalatti járatok kötik össze – kapcsolódott a beszélgetésbe egy másik szakértő, aki nyitott gallérú inget és rövidnadrágot viselt. Átvette társától a szoftot. – Valóságos labirintus, de nem az ön számára. Megengedi?

– Naná! De mire való a tartalék modul?

A második agyas a tarkómon babrált dohányszagú ujjaival.

– Alice számítógépét kell vele életre pofoznia. A bázis hálózata... – a szoft halk kattanással az aljzatba simult – ...master/slave kapcsolatban állt az UAC globális rendszerével. A támadás első órájában lefagyott, hiába próbálták távirányítással újraindítani. A kábelek és az interfészek állítólag épek – a földiek szerint a parancsláncolatban van a hiba. Ezért hát, miután bejutott a bázisra, megkeresi a főterminált, ahol csatlakoztatja és elindítja a Milne-program másolatát. Ön semmit nem érez majd, de abban a percben... a százados öntudatára ébred odabent. Ha jól okoskodtunk, és a rendszer csakugyan működőképes, kommunikálhat vele az ép konzolokon, vagy épp a főadón meg a műholdakon át. Milne VR-személyisége ismerni fogja valamennyi zárt terület belépési kódját, megóvhatja a védők csapdáitól. A segítségével a lehető legrövidebb úton, a lehető legrövidebb idő alatt juthat el oda, ahol a túszokat őrzik.

– Amíg bizonyságot nem szerzünk az ellenkezőjéről – emelte fel hangját az ősz férfi –, úgy kell tekintenünk, hogy élnek. Ha holtan találja őket, továbbítsa az információt és tisztuljon onnét, mielőtt bombázni kezdünk. Világos?

– 'genuram.

– Hangosabban, katona!

– Igen, uram!

– A csúcstechnikával később el kell számolnia – dünnyögte a szemüveget viselő agyas. – Úgy kölcsönözzük az anyabolygótól.

– Hát a fegyverek? – tudakoltam.

Blazkowicz hümmentett.

– A pisztolyt, a rohampuskát és a rakétavetőt idefent kapja meg – mondta. – Plazmafegyvert bármelyik fegyenctől szerezhet, ami pedig a legfontosabb célszerszámot illeti... – Az asztalhoz lépett, melyen most az állomás középpontjában álló, köralaprajzú csarnok látszott. – A Tükörterem. Az átmérőjénél csak a jelentősége nagyobb, mégsem maradhat épen: a fegyencek felhasználják a Tükör energiáit, melyeket bármelyik percben a kolóniák, az Alamo, vagy épp a Föld ellen fordíthatnak. Aligha véletlen, hogy a... a katedrális ezen a helyen született meg; a teremnek, akár a Tükörnek, el kell pusztulnia!

A tisztek összenéztek.

– Bombázásra gondol? – kérdezte Dragonetti. – Gauss-lövedékekre?

Az ősz férfi a fejét rázta.

– A katedrálist és a csarnokot talán lerombolhatjuk idefentről, a Tükröt semmiképp. Különleges a molekulaszerkezete, a fizika általunk ismert törvényei nem, vagy nem a vártnak megfelelően hatnak rá. – Felém fordult. – Az eridaniai nagyokosok persze tudták ezt, és, minden eshetőségre készen, kidolgozták ellene a maguk nehézfegyverét. Egy dezintegrátort, ami feloldja a szubatomi kapcsolatokat, és a legkeményebb idegen lószarból is ózonillatú fuvallatot csinál. Ez a prototípus ott várja valahol a bázison – hogy használhassa, csak meg kell találnia, fiam.

A Vörös Óriásnak a szeme sem rebbent.

– Miről ismerek rá?

– Megismeri, ha látja – mosolygott Blazkowicz olyan mozdulatot téve, mint aki egy méretes kölyköt dajkál. – Szedje fel és bánjon vele kesztyűs kézzel: a beavatottak szerint meghálálja a gondoskodást. – Mosolya, mint egy metszőolló, szélesebbre nyílt. – BFG-9000-nek hívják.

A tiszteletteljes csend nem volt tartós: Clench, az első sorban álló, szenvtelen képű Clench törte meg.

– Mindenkinek a maga privát pokla – mondta, azután halk, vérfagyasztó hangon felnevetett.

COMFILE-11.WAD

ROM 4 2/Hard Drive

A bevetés előtti órát – mondjuk szentimentális okból – Gontar cellájában töltöttük. Az őrök már eltűntek a rácsos ajtó túloldaláról, csak a pszichológus és két biotechnikus szöszmötölt ott minden eshetőségre készen. A Vörös Óriás hormonadagját a felére csökkentették, ACTH helyett adrenalint, antibiotikumokat juttattak a szervezetébe, és kapott egy löketet abból a szupertitkos szerből is, melyet a háziállatok „marsiasítására” fejlesztettek ki a századelőn. Gontar szótlanul viselt minden megpróbáltatást, virsliujjai egy cukorspárgával összeerősített borítékköteget babráltak.

A hugod levelei , állapítottam meg. Szemügyre vettem a papírhasáb elkoszlott sarkait, a jókora bélyegeket. Egy félbemaradt élet állomásai néhány színben és szóban: szürke, sárga és kék; MOCKBA, KIEB, SVERIGE. Ragaszkodsz ahhoz, hogy magunkkal cipeljük őket?

– Nyika mindig velem van.

Oké , hagytam rá, mert tudtam, hogy az emlék a legerősebb szál, ami a magunkfajtát a valósághoz köti. Te döntesz, haver. Ha így akarod...

– Akarom. – Gontar a számára rendelt testpáncélt méregette. Éreztem, hogy idegenkedik tőle, mint mindentől, ami gátolja a szabad mozgásban. Meg se lepődtem, mikor nekiállt darabokra szedni – reméltem, hogy legalább a nyomáskiegyenlítő sisakot békén hagyja.

– Nyugalom, nacsalnyik – dünnyögte. – Tudom, mit csinálok.

Valóban tudta. Tisztában volt saját korlátaival: keringési rendszere és gerincoszlopa köré több réteg trikevlárt szíjazott, alkarjára és combjára középkori vértdarabok gyanánt erősítette a szívós duroplasztikot. A bakancsok fölötti tokba széles pengéjű tőr, az MA-milícia egyenövébe tizennégy lövetű Beretta került. A kirgizektől származó átalvetőben lágy és kemény célok – élőlények és objektumok – leküzdésére alkalmas puskagránátok lapultak. A stáb hosszan vitatta a legmegfelelőbb rohampuska típusát, abban azonban mindenki egyetértett, hogy a Vörös Óriásnak csak az utolsó pillanatban szabad kézbe kapnia a választott darabot.

– Az a pilótanő – mormolta most Gontar – a barátod?

Clench nem nő , közöltem, csak annak látszik. Veszélyes játék úgy élni, ahogy ő: az emberek lépten-nyomon félreismerik. Én például megesküdtem volna rá, hogy egy elvtelen barom, aki sosem kockáztat többet a szükségesnél. És hogy a barátom-e...

– A barátod – bólintott az ukrán. Megesküdtem volna rá, hogy valami vidámságfélét érez. – Tudod, csak a bolondok gondolkoznak így egy idegenről.

Talán , somolyogtam és arra gondoltam, hogy mégsem lehetett akkora barom azelőtt. Hagytam, hogy helyet keressen a leveleknek; terepszínű nadrágja térd feletti töltényzsebébe csúsztatta őket, és nagyot csapott a tépőzárra: kész.

– Nacsalnyik...?

Hallgatlak, haver.

– Biztos, hogy nincs hová menekülniük?

Beletelt pár másodpercbe, mire felfogtam mire gondol. Tanulság: az ember mindig tartsa észben saját nagy horderejű hazugságait.

A moszkvai gyilkosoknak? sugalltam. Nincs. Kétlem, hogy ott, ahonnét a Tükröt küldték, szívesen látnák őket.

– A Tükör... – visszhangozta Gontar. Minden tőle telhetőt megtett, hogy átlássa a problémát, pedig csak annyi esélye volt rá, mint egy vén Triceratopsnak féltucat őrjöngő P-Imp ellen. – ...fontos dolog?

Különös és fontos , feleltem, és úgy intéztem, hogy forduljon egyet a tengelye körül. De a világ rendje fontosabb nála.

Gontar tűnődve ropogtatta ujjait. Szeme résnyire szűkült, ahogy a szekrénye ajtajára erősített tükörbe nézett.

– Ha ezt végigcsinálom... Ha beverem a Tükröt is... vajon jó marslakó leszek?

Úgy intéztem, hogy elmosolyodjon. Rőt barettján megcsillant a kolóniák címere.

Nem kell olyan soká várnod , közöltem. Mi ketten máris a legjobbak vagyunk.

Biz Wilbur jelent meg a cellaajtóban, vállán pár hevederrel és egy Heckler & Koch-féle gépfegyverrel. Tekintetünk összekapcsolódott, kezünk egyszerre mozdult az óránk felé: egyeztettük az időt, ahogy ilyenkor szokás.

– A lámpa zöldet mutat – dünnyögte Biz, és elvigyorodott. – Davajtye, emberek!

A gépezet mozgásba lendült.

Minden ceremónia nélkül, villámgyorsan hagytuk magunk mögött a Phobost. Az Alamo fényei végsőt lobbantak a kis hold horizontján, ahogy a landolóegységnek csúfolt kávédaráló tótágast állt, majd orral előre a Mars atmoszférájába vágódott. Istentelen volt a rázkódás, a Vörös Óriás testét tartó szíjak pattanásig feszültek: a gravitáció, ez a mohó fenevad máris prédáját követelte. A raktér ajtaján át egy neonszínekre mázolt hangyasisakra, a műszerfal sarkára, azon túl az örvénylő felhőkre láttam, a kinti dübörgést minduntalan elnyomták a belső fortissimók: a pilóta metálzenét hallgatott, lánckesztyűs kezével verte az ütemet, még vonaglott is, amennyire nyomáskiegyenlítő öltözéke engedte.

– Tucker hívja Olimpicát! – bömbölte a mikrofonba. – A rakomány úton van, ismétlem, úton a rakomány. Irányfényeket kérek!

Valahol odalent, tíz-egynéhány kilométernyi mélységben reflektorok lángoltak fel, utat mutattak gépünknek a Ferentinae Lacus vonulata mentén. Túlnan, Arcadia éjszakájában nomád táborok, telepesvárosok lapultak, az Ascuris felett roppant gázfáklya lobogott. Pilótám a veterán Maddy Walshammel együtt harsogta a „Kaparj el, fémszívű”-t.

– Képben vagy, Tucker – tört át a sercegésen az Olimpica-központ ügyeletesének hangja. – Légifolyosó tiszta. Közelítés délnyugati hét óra felől, landolókód I-D-K-F-A, ismétlem, I-D...

– Vettem, Olimpica – ingatta sisakos fejét a metálszörny. Hátrapillantott Gontarra, aki megfogadta néma tanácsomat, és lazítani próbált. – Kitartás, góliát! Hamarosan célhoz érünk.

A kávédaráló az Ulysses-fennsík felett délnyugatnak fordult, kétszeres hangsebességre gyorsulva suhant a memnoniai műút felett, melyen – a kései óra dacára – ballonkerekű vontatók vánszorogtak. A cowboyok egyike-másika hosszúfényét villogtatva üdvözölt minket; sejtettem, hogy csak azért is letekert ablakkal hajtanak, és nemigen nyúlnak a beépített oxigénmaszkhoz. Technikai okokból nem hallottuk a fülkéjüket betöltő folkmuzsikát.

– Előttünk! – kiáltotta a pilóta. – Hát nem fantasztikus?

Az volt csakugyan, már amennyire egy katonai tábor fantasztikus lehet. Nagyobb volt a rabati támaszpontnál, nagyobb Gravityville-nél is, bár zömmel sátrak, szállítható habitátok, könnyűszerkezetű hangárok és 'kopterek alkották. Több száz masina parkolt odalent a legkülönbözőbb típusokból, körülöttük, parányi fénybogarak, technikusok, szerelők sürgölődtek. Lenyűgöző és groteszk volt a látvány – rádöbbentem, az emberiségnek egyetlen tevékenységben sincs akkora rutinja, mint a harci készülődésben.

– Tucker hívja Szekérvárat! – bömbölte a hangyasisakos. – A jelszó tikfa vagy valami hasonló, a tartályaimban alig lötyög valami, úgyhogy mindenképp jövök. – Felröhögött, majd vartyogó hangon folytatta: – Figyelem! Phobos-Mars járat érkezik a kettes vágányra. A vágány mellett...

Körös-körül reflektorok ragyogtak fel és ránk fókuszáltak – a fordulat elég váratlan volt ahhoz, hogy a pasas elhallgasson. Csökkentette a sebességet és ereszkedni kezdett; felfogta végre, hogy ebben a játszmában nem ő az ász.

– Szekérvár Tuckernek. – Blazkowicz jóllakott kandúrként dorombolt odalentről. – Az Y tengelyen maradsz, különben feltörlöm veled egész Eridaniát, mielőtt takarmányszállítónak minősítelek vissza. Kérsz ismétlést?

– Nemuram. Elnézést, uram... – A metálszörny most már a hangerőből is visszavett; mire talajt értünk, csak lánckesztyűje és neonszínekben pompázó hangyasisakja különböztette meg az MA normális pilótáitól. Felajánlotta segítségét a kiszálláshoz, de Gontar nem kért belőle: egymaga bontakozott ki a biztonsági gubóból, képére húzta légzőmaszkját.

Odakint a marsi éjszakában az ősz férfi és néhány tisztje várt ránk. A reflektorokat már eloltották, a sikló szárnyai, a homokra fektetett járólapok a szükségvilágítás kék fényében fürödtek.

– Hogy utazott? – érdeklődött Blazkowicz, és választ sem várva a sátrak felé tessékelt, melyekre – akár az Atlasz peremén – itt is finom por szitált. A milicisták, akik csuklyás köpenybe burkolózva gubbasztottak őrhelyükön, félig feltárt antik szobrokra emlékeztettek. Jövés-menést csak a fő harcállásponton tapasztaltam. Itt néhány múlt századi harckocsi is akadt. Félkörben parkoltak a General Electric-féle „csináld magad” bunker körül, melyre rozsdaszín álcaháló és egy tízszer tizes parabolaantenna árnya borult.

A második zsilipajtón túl megszabadultunk a maszkoktól. Az ősz férfi Wilbur és Dragonetti segítségével özönvíz előtti Mars-abroszt teregetett szét – a térkép úgy festett, mintha egy kutya szájában tette volna meg az utat idáig.

– Az elektronikus trükkök ideje lejárt – közölte Blazkowicz, ahogy filctollával bejelölte táborunkat a Mare Chronium északi partján. – Ez az egyik nulla a rulettkeréken, uraim. A másik, a terepjárók gyülekezőhelye ezerkétszáz kilométernyire, az Electris mélyén található. A viharfront a Tiphys Fretum felé húzódik, meteorológusaink szerint hajnalig sokat javulnak majd a látási viszonyok. Háromszázhét 'kopter és fele ennyi páncélos lódul meg T mínusz egy órakor, másként... – az órájára pillantott – ...százhúsz standard perc múlva. Az Up Yours! vontató rádión kapja az indulási parancsot. Tizenöt-húsz percre lesz szüksége ahhoz, hogy az atmoszférába érjen: ha elhirtelenkedné az ereszkedést, csóva helyett tüzijátékot kapnánk az MA pénzéért. Magának, fiam – nézett a Vörös Óriásra – a parádé kezdetén már a levegőben kell lennie. T mínusz öt perckor átállunk a szoftja szignáljára, és figyeljük az izotópos tájolók jeleit is. Az adó-vevővel felesleges bajlódnia. Amint beér, rádiócsendet rendelek el, a katedrális felé fordíttatom az összes nyavalyás teleszkópot. Mondják, a BFG torkolattüze minden szónál ékesebben beszél.

Gontar nem mozdult, nem szólt – hazájában néma engedelmességhez szoktatták. Éreztem benne az elszánást és a hideg dühöt; éreztem, ha egyszer megkaparintja a dezintegrátort, ruszki módra használja majd minden és mindenki ellen.

Blazkowicz várt.

– Kérdés?

Kihúztam magam.

– Kivel repülök, uram?

– Egy önkéntessel – válaszolta az ősz férfi. – Egy vén rókával, aki harminc éve repül a Marson, aki minden repedést, minden kanyart, minden csapdát és fedezéket ismer errefelé. Valakivel, akinek nem újdonság a terv, aki nem bizonytalanodik el a kritikus pillanatokban sem.

Dragonetti lépett mellém. Csak most tűnt fel, hogy prémgalléros bőrzekét, gyapjúsálat és surranót visel. Az Alamo tanácstermében a vállamig se ért – most, aranysújtásai és hivatalos merevsége nélkül valahogy magasabbnak rémlett.

– Velem repül – mondta fanyarul, és jobbjával a győzelem V-jét mutatta.

Az utolsó orvosi vizsgálatból csak a pneumák sziszegését, a múló fájdalmat érzékeltem. Azokra a bokszmeccsekre gondoltam, amiket pár év és pár millió kilométer távolában láttam: a kisszéken ülő monstrumot sörhasú edzők locsolgatják, ostobaságokat súgnak a fülébe, ha kell, pofon is vágják – a lényeg az, hogy sose felejtse el, kire-mire kell támadnia a gongszó hallatán. Az én gongszavam nagyjából egy óra múlva esedékes, Gontaré pedig már el is hangzott. Én magam vágtam képen ezzel az állítással: köztük vannak a hugod gyilkosai is.

Tudtam, milyen veszélyes vizekre evezek, de nem tehettem mást. Manipulálnom kellett hogy irányíthassam; dossziéja ismeretében úgy éreztem, győzködni, lelkesíteni hiába próbálnám. Ikresített elménkben az ego szerepe jutott nekem, számára az id, az ösztönök és indulatok világa maradt. Hamar felfedeztem, hogy kapcsolatunk sok szempontból egyoldalú: nem látott olyan mélyen belém, mint én őbelé, nem irányíthatta úgy a gondolataimat, ahogy én a cselekedeteit – és ami fontosabb, nem állapíthatta meg, mikor hazudok neki.

Hazudtam, győztem. Semmi okom nem volt a megbánásra, az MA orvosainak gyűrűjében mégis valami effélét éreztem. Lelkifurdalást és félelmet; magam sem tudtam, hol végződik az egyik, hol kezdődik a másik. Látni véltem, ahogy a rászedett Gontar ellenem – önnön teste ellen – fordul, elvakultságában halomra dönt minden számítást. Láttam, ahogy a döntő pillanatban megtagadja parancsaimat, ahogy csak röhög, miközben torkába – kettőnk torkába – agyarak, karmok tépnek, és...

Ne tovább!

Kényszerítettem magam, hogy Fuentes ribancszájára, az Up Yours! monitorán megjelenő képekre, az Arakhnotronra meg a többi ocsmányságra gondoljak. Felidéztem a Szent Állat, Naran Sattva ábrázatát és a tanácsot, melyet a Geo-9 elhagyása előtt kaptam: „Nyugalom, százados. Kiegyensúlyozott önmérséklet. Ez az egészben a lényeg.”

Blazkowicz tűnt fel a Vörös Óriás látómezejében. Légzőmaszkja szíjon függött a nyakában, baljával ódon kétcsövű puskát markolt.

– Búcsúajándék – mondta, és átnyújtotta a fegyvert. – Hogy el ne felejtsen.

– Sosem tudnám... elfelejteni, uram – nyögtem. – Lekötelez azzal, amit az előmenetelem érdekében tesz. Hány óra van?

Az ősz férfi hátrapillantott. Egyik alárendeltje szótlanul mutatta fel négy ujját: hajnalodik. Hirtelen eszembe jutott Clench, aki e percben beszíjazva vár a sorára valahol odafent; ő, és az Ulysses Grantnek tulajdonított bon mot , mely szerint a hősiességnek, mint minden másnak, szabott ára van.

– Eridania felett tisztul az ég – jelentette a bunker rádiósa. – A terepjárók elindultak.

A tisztek összenéztek.

– Az Úr legyen irgalmas valamennyiünkhöz – dünnyögte Blazkowicz, és mielőtt maszkot húzott, rám sandítva hozzáfűzte: – ...és Ő adjon elegendő erőt kettőjüknek, fiam!

COMFILE-12.WAD

Fuentes/Lebegés

Ébren volt és mégsem; álmodott, vagy a valóságot formálta a saját képére – nem tudta eldönteni.

Ahhoz, hogy valami történt, nem fért kétség: a perspektívák változása, látómezejének folyamatos tágulása bizonyította a változást. Maga volt a fényesség közepén, tapinthatóan áradt belőle az erő; azon tűnődött, mihez kezdjen vele legközelebb.

Mikor rádöbbent, hogy a farizeusok alattomban figyelik művét, haragra gerjedt. Láthatatlan kacsokkal nyúlt a vihar után, hogy visszarántsa, fedezékként használja továbbra is, de nem volt elég hatalma hozzá: a felhők túl magasan jártak, túl gyorsan távolodtak, hasztalan igyekezett őket szférájába vonni. A gépi szemek tovább keringtek odafent, pillantásuk parázsként égette lényét. Kívánta pusztulásukat, ugyanolyan hévvel, ahogy valaha a seggüket rázó kreol kurvákét; érthetetlenek és gyűlöletesek voltak számára, puszta létükkel tagadtak mindent, amiben hitt, amiért születésétől fogva harcolt ebben a siralomvölgyben. Sebezhetőnek, megalázottnak érezte magát, ám mielőtt végképp elhatalmasodott rajta a félsz, tudata mélyéből saját hangja – vagy annak égi mása – szólt hozzá:

Megteheted.

Csak ennyi kellett, hogy eszébe jusson, azután összpontosított, és megtette. Emlékezetébe idézte azokat a rakétákat, amelyeket kölyökkorában, a Puerto Duarte-i támaszpont kerítésén túlról látott; nagyok voltak és feketék, turbinák, szárnyak, értelem nélkül repülő gyilkosok. Azt olvasta róluk, hogy tiszta munkát végeznek: robbanóerejük elegendő ahhoz, hogy nagyvonalúan célozhassanak velük – így, mikor végre elkészültek, egy darabig gyönyörködött bennük, aztán nagyvonalúan célzott, és némán ujjongott a légkörön túl lobbanó fények láttán.

Az ő rakétái.

Az ő akarata.

Mozdulni akart, de fájdalom hasított belé; rádöbbent, hogy még nem áll készen az indulásra. Időre van szüksége, hogy megtisztuljon korábbi élete salakjától, attól a porhüvelytől, melyet próbatételként aggatott rá a Mindenható. Vagy a saját óhaja volt, hogy így vesztegesse el az örökkévalóság néhány pillanatát...? Kiderül hamarosan.

Addig mesterkedett, míg sikerült elmosolyodnia.

A purgálás befejeztével mozgása gyorsabbá válik, a hideg, a levegőtlenség sem zavarja majd. Átkutatja az épületeket, összeszed mindent, amire a Nagy Villanás után szüksége lesz. Biztonságba helyezi e relikviákat az Ő templomában, aztán kaput nyit, ahogy rendeltetett: a világ érettebb már nem is lehetne a megváltásra.

Kacaja sokszoros visszhangot vert a katedrális boltívei alatt, és valahol messze, az állomás folyosóinak szövevényében ült el.

Villanás.

Forróság.

Megteheted.

Még akkor is ennek örvendezett, mikor látómezeje peremén, a vörös sivatag távolában megpillantotta a porfelleget.

COMFILE-13.WAD

ROM 4 2/T mint telibe

Dragonetti ismerhette a terepet, mert veszettebbül repült még Tuckernél is. Pár percig maradt csak a 'kopterraj sűrűjének fedezékében, aztán maximumra hergelte az utánégetőket, és balra kitörve száguldott tovább Eridania krátermezeje felett. Gépünk itt-ott érinteni látszott a kozmikus bombatölcsérek peremét, alá-alámerült a hosszirányú vágatokba, melyek úgy futottak szét egy-egy becsapódási pontból, mint valami óriáspók hálójának szálai – Gontar aligha értette, miért borzongok meg a gondolatra. Ott ültünk a tolóajtónál, jobbunkban Blazkowicz flintája, balunkkal a fedélzeti Gatlingot tartottuk, hogy ne rezonáljon annyira terepszínűre mázolt fémvázán.

– Minden rendben? – kiáltott hátra Dragonetti. – Nincs szüksége még valamire?

– Elkelne egy tekercs szigetelőszalag, hogy rögzíthessem ezt a szart!

Az aranygalléros, akit momentán semmi sem különböztetett meg egy normál prémgallérostól, elvigyorodott.

– És ha kihajítaná?

– Ahhoz túl jó! – bömbölte Gontar. – Harminc-valahány magot köp másodpercenként úgy, hogy át se melegszik közben!

– Milyen kár, hogy nem bírja el, mi?

– Elbírom!

A száguldásból rohanás lett, a liftezésből gyomorforgató cikázás és hánykolódás; Dragonetti a biztonsági határig fokozta a turbinanyomást, minden energiát kifacsart a jól karbantartott Southstar-hajtóműből. A törzs eresztékei – a gépágyúállvány példáját követve – a túlterhelt fém sikolyát hallatták. A főernyőn az elvonuló vihar uszálya derengett; a 'kopterek egyenesen rőt fala felé tartottak.

– Vadlibák, figyelem – szólt Dragonetti a gégemikrofonba. – Szárnyszög csökkent, sebesség maxon. Közelítés öt-négy-kilencről, csomagkioldás T mínusz tizenötnél, randevú T plusz tíznél a negyvenöt-száznyolcvanas metszéspontban. Támadás indul!

A 'kopterek meglódultak. Dragonetti jobbra húzódott, utat engedett nekik: nem érezte szükségét, hogy bármit bizonyítson. Csak a második hullámban merült alá a porfelhőbe, felkapcsolta reflektorait. A gép törzsének hosszában kisülések füzérei szikráztak, Gontar átható ózonillatot érzett a gépágyú mellett. Erről megint Clench és az Up Yours! jutott eszembe; bár semmit nem láttam abból, ami odafent történt, elképzeltem, ahogy a vontató zuhanvást ereszkedik, és kilométerekre sugározza páncélzatlan teste hevét.

– Infra be – darálta az alacsony pasas a kormánymű mellől. – A célszektorból légvédelmi tűz várható!

A porködben mellénk zárkózó 'kopterek kihajtották rakétalöveg-karjaikat, s küzdelemre készen szlalomoztak tovább a síkság felett. A tájkép Arizonát, Új-Mexikót idézte – azokat a festői zugokat, ahová kiképzésre kerül az ember, hogy éles helyzetben öt percnél tovább élhessen... Nyugati szél harsogta túl a turbinák bömbölését. Erős volt, de mind kevésbé veszedelmes; Dragonettit meg a többieket nem is ez, hanem a feltartóztathatatlanul közelgő pillanat nyugtalanította, mikor a viharuszályból kitörve fedezék nélkül maradnak.

– Tisztás előttünk, főnök – jelentette a kísérők egyike. – Lassan mozog délkeletnek, iránya öt-kettő-egy.

– Ráállunk – közölte Dragonetti, és arca elé húzta az oxigénmaszkot. – Célpont látható, ismétlem, a célpont látható már. Rajvonalat szélesíteni; teljes gáz, de vigyázzatok!

Az állványba fogódzó Gontar kissé előrehajolt. Sikerült is megpillantania Alice Csodaországát, helyesebben a katedrálist, mely minden megmaradt épületet árnyékába vont. Méretei ösztönös iszonyattal töltötték el, és borzongtam én is, mikor felfedeztem az AAMS-indítókat a Szent Elmo tüzében égő tornyokon.

Számítottam valami effélére, de más sejteni a valót, mint szembenézni vele. A katedrális egész homlokzata változásba kezdett. Anyaga vajúdott, rákos daganatok gyanánt szaporodtak rajta az újabb és újabb kinövések, melyek a pillanatok múlásával AA-6-osok, széles vezérsíkú Apexek és Aphidek alakját öltötték; a nap első sugarai fémen és plasztikon csillantak ott, ahol egy perce még sima kőpárkányzat sötétlett. Mikor a 'kopterek első hulláma a szélcsendes zónába ért, a védelmi rendszer életre kelt, a szerelvények eleven lényekként mozdultak, az északkeleti fal hosszában egymást érték a vakító villanások.

– Zárótűz! – kiáltotta az élen haladó raj parancsnoka. Példáját követve az összes pilóta meredek ívben lefelé kormányozta gépét; az állomást övező térségen roppant lángvirágok nyíltak, füstalagutak mutatták az örvényből kivezető utat. Néhány 'kopter eltért az iránytól, egy a krátermezőbe vágódott és felrobbant, a többi azonban átsuhant a detonációk függönyén, és ismét támadó alakzatot vett fel.

– Nincs hőérzékelőjük – állapította meg Dragonetti az ellenséges rakéták pályáját követve. – Még nincs, de ha Mayerling elmélete helyes, az űrből jött lószar perceken belül kifejleszti. Sietnünk kell.

– Üzenet a terepjáróktól – érkezett a hátvéd jelentése. – A felfejlődés és az előrenyomulás megkezdődött, a látótávolság ott a húsz métert sem éri el, a műszerek zavartalanul működnek. A tankok három perc múlva elérik a kilövési pozíciót. Most már...

Robbanás hallatszott, a folytatás statikus recsegésbe veszett. Mintha tüzes korbács vágott volna végig a tájon: a sebzett 'kopter megbillent, aláhullt, több száz méteren permetezte szét lángoló üzemanyagát.

– Ez Sidewinder volt! – bömbölte gégemikrofonjába a rajparancsnok. – Honnét szereztek azok a rohadt fegyencek Sidewindereket?

– Ugyanaz a szállítójuk, aki a templomukat építette – dünnyögte Dragonetti. – Akitől a kibaszott műholdelhárító rendszerüket kapták. – Arca megkeményedett. – Csendet az éterben! Vágjatok át, verjetek szét mindent, amit csak lehet; a többi a kettőnk dolga!

– Vettük, főnök – reccsent a hírközlőből. – Viszlát és vége...!

A 'kopterek teljes sebességgel száguldottak el a katedrális mellett, rakétavetőiket és millimetrikus lövegeiket az indítóállások és a porlepte kupolák ellen fordították. Alice – azaz inkább Alvaro – Csodaországa a tűzre tűzzel válaszolt, a robbanások szürkével és vörössel pettyezték az eget, percről percre növelték az MA légierejének veszteségét. A hangár felé tartó Dragonetti fekete füstben repült, körös-körül homok- és kőgejzírek szöktek a magasba: Blazkowicz tankjai végre lőtávolba értek a túloldalon.

– Készüljön! – kiáltott hátra az alacsony ember. – T mínusz hatnál tartunk. Túl közel kerültünk az indítóállásaikhoz; ha most kiszúrnak és tűz alá vesznek, végünk; nincs elég helyem.

Gontar bólintott. Vállára dobta a puskát, két kézre kapta a tolóajtó fogantyúját és nagyot rántott rajta. Por vágott be a nyíláson, por és átható rozsdaszag; sosem volt ennyire nyilvánvaló, hogy ez az átkozott apró világ vénebb a Földnél, és hogy megérett egy alapos nagytakarításra.

A kompresszorok dübörgése szinte elviselhetetlennek rémlett, a talaj – amennyit láttunk belőle – nem lehetett messzebb tíz-tizenöt méternél, amikor...

A rakéta jobbról, a katedrális északkeleti homlokzata felől csapott le ránk. Dragonetti mostanra egyhelyben lebegtette a gépet, s alighanem ennek köszönhettük az életünket: a Sidewinder mögöttünk, a motorblokk okádta forró gázfelhőn cikázott át. A pillanatokkal utóbb bekövetkező robbanás fém- és műanyagrepeszek tömegét zúdította Gontarnak, a tolóajtónak, a pilótafülke ablakának; a lemezeket, a merevítőket és a gépfegyverállványt vörösre festette a vér. Füst csapott át rajtunk – a túlérett sajt és a gyufalángban zsugorodó pingponglabdák valószínűtlen bűzét árasztotta.

Gontar nem érzett fájdalmat, kapcsolatunk természete azonban ismét megváltozott: mozdulatait józan értelem helyett rég beidegzett reflexek irányították, ahogy visszafordult.

– Dragonetti!

Az aranygalléros arcszíne a fehér sáléval vetekedett, szívós bőrzekéje csíkokban lógott a bal oldalán.

– Elkaptak – dünnyögte hitetlenkedve. – Elkaptak; ezt egyszerűen nem hiszem el, elkaptak a rohadékok...!

A Vörös Óriás fél kézzel a Gatling állványába fogódzott, és a kezét nyújtotta neki. A tiszt képén blazkowiczi mosoly ömlött el, ahogy lepillantott a térdei közé szorított botkormányra, a padlót meg a konzolt öntöző vérre.

– Idő – sziszegte. – Ugorjon, katona! Felejtsen el, mielőtt...

A második Sidewinder e pillanatban, a hossztengelye körül forgó 'kopter alatt robbant, és mindörökre lezárta a vitát. Gontar emlékezetébe beleégett a fülketetőn át kirepülő, fejetlen ember képe: a kéretlenül működésbe lépett katapultberendezés megóvta Dragonettit a további szenvedéstől. A légnyomás meg a repeszzápor jobbra és hátra taszította a gépet, a rotorlapátok a földbe martak, a maradék üzemanyag a tüzes turbinaházra zúdult – a visszaúthoz édeskevés, a végítélethez épp elegendő. A közelben elhúzó járművek pilótái ezt, a laposan szétterülő lángtengert láthatták csupán. Fogcsikorgatva oldották ki saját rakétáikat, azután, ahogy elszáguldottak a találkahely felé, hangyasisakos fejüket lehajtva imát mormoltak bajtársaik lelki üdvéért.

Nem sejtették, hogy voltaképp sikerrel jártak; hogy Gontar – aki az utosó utáni pillanatban, a gépágyút, az állványt és a hevedereket magával rántva bukott ki a tolóajtón – sértetlenül ért talajt odalent.

Látni nem láttam, de éreztem a robbanást. A forróság hátba taszított, kettőt fordított rajtunk, mielőtt arccal a vasreszelék durvaságú homokba zuhantunk. Emberemet nem hiába tanították: az oldalára hemperedett és mintaszerűen gördült tovább, majd talpra szökkent, és futásnak eredt.

Hogy futott! Az akadályokat hatalmas szökkenésekkel vette, fedezéket keresett egy kiugró szikla árnyékában; a szemét csak akkor nyitotta ki, mikor a tűzzáportól már nem kellett tartania.

Mély lélegzetet vett, és óvatosan próbálkozva megmozgatta a karjait meg a lábait. A bal térdében fájdalmat éreztem, de nem volt aggasztó a dolog. Viszont a jobb keze... Behajlítototta az ujjainkat. Nem hallottuk, inkább éreztük a halk roppanást – a középső ujja, ami a zuhanás közben beleakadhatott a géppuska hevederébe, lila volt; nem vérzett, de pillanatok alatt hatalmasra dagadt. Nem baj, gondoltam, cipelni így tud majd vele, a ravaszt a mutatóujjával kell majd rángatnunk. Legfeljebb nem bocsátkozunk ökölharcba.

Éreztem, hogy Gontar vigyorra húzza az ajkait poénom „hallatán”. Kezdett igazán rám hangolódni a fiú.

Felemeltem a fejünket, és végignéztünk a testünkön. Mindent egybevetve remekül voltunk. Már éppen ki akartam adni a parancsot, hogy álljunk fel, de a Vörös Óriás megelőzött, és felemelte a Gatlingot. Tényleg erős volt a pasas – ezt a kereplőt normális esetben egy villanytargonca rakta fel a 'kopterben elhelyezett állványra, nem normális esetekben pedig két ember kellett a cipeléséhez.

Ez a helyzet azonban még a „nem normálisnál” is őrültebb volt.

Az állomás márgaszín betonfalát már meg-meglapulva közelítettük meg. 'Kopterek száguldottak el felettünk, kompresszoruk bömbölése kilométerekkel lemaradva követte őket. Messze oldalt, a katedrális homlokzatán Sparrow rakéták robbantak: tűszúrások egy belőtt, ráadásul sebezhetetlen óriás testén. A légelhárító berendezések nem pocsékolták többé a municiót; Fuentes megelégedett azzal, hogy egyetlen gépnek sem sikerült landolnia Alice közelében. Éles eszű, élénk fantáziájú görény ez, de fogalma sincs a stratégiáról, sem arról, milyen szarban lesz pár óra múlva – Dragonetti meg a többiek tehát nem haltak meg hiába.

Egy zsilipkapu előtt torpantunk meg. „E-8” – kéklett elő a kopottas fémfelületre rakódott marshomok alól a felirat. Az kapu mellett standard nyitószerkezet – gombok, pár kapcsoló, meg hasonlók. Szóval ez okozott gondot a pici kis mutánsagyúnak! Lehet, hogy totál analfabéta? Hirtelen dühös lettem. A rohadt életbe! A francos agyasok találhattak volna valami okosabb konnektoros tarkójú izomgépet is! Ha tényleg ilyen hülye ez az állat, még sok gondunk lesz, és örülhetünk, ha...

Nem fejeztem be a néma szitkozódást. Rádöbbentem, hogy már megint hibáztam. Az egyébként sem valami kiegyensúlyozott Gontart már a zuhanás, meg a lüktetve sajgó középső ujjunk is felpiszkálhatta, de a dühöm tovább gerjesztette az agreszivitását.

Mielőtt megakadályozhattam volna, megrántotta a Gatling elsütőkarját, és vagy húsz golyót pumpált a nyitópanelbe. A duraluminium lemezbe ütött fodros, ezüstszínű csillogású lyukak mögül mini-tüzijáték fröccsent elő.

Hé, fiú! Mi a szart...

– Kinyitottam – mondta Gontar, és a lassan szétíriszelődő zsilipkapura mutatott.

Ha lett volna szám – saját szám –, biztos felröhögök. Lehet, hogy analfabéta a bunkó, de hogy szuper reflexei vannak, az tuti. Vagy ösztönösen csinálta? Mindegy, a lényeg az, hogy létezett abban az aszott borsóhoz hasonló agyában valami, ami gyorsabb volt az én gondolataimnál. Valahogy megnyugtatónak éreztem a dolgot – a franc se tudhatta, hogy mi vár ránk odabent; talán hasznunkra válik még ez a gepárdgyors reakcióidő –, ugyanakkor félelmetesnek is. Mert mi van, ha esetleg egy arra alkalatlan helyzetben is megelőz?

Kezdtem megismerni Gontart. Olyan volt a gondolkodása, akár a Párizs-Brüsszel egysínű vasút; az egyik végállomáson volt ő, a másikon a célja, és a kettő között csak egyetlen sín – egyetlen megoldási módszer – húzódott: az erőszak. Semmi kitérő, semmi megálló, semmi váltó. Gyerünk, essünk neki, mint bolond az anyjának, aztán ha minden oké, megússzuk a dolgot. Sokszor tényleg csak ez segít, de...

Gondolatban megráztam nemlézető fejem, és a Vörös Óriás velem bólogatott.

– Basszameg – mormolta.

Kábé ekkor jöttem rá, hogy a Vörös Óriás testében nem ketten lakunk Gontarral, hanem magunkkal hurcolunk egy harmadik faszit is. Az Andrew A. Milnében lakozó tökéletes VR/TCO-t, aki lehet baromi okos, képzett meg minden, de talán túlságosan is körülményes.

Sok mindent másképpen lát az ember, ha valaki másnak a szemén keresztül bámul a világba. Vagy lehet, hogy valami furcsa kölcsönhatás alakult ki Gontar és a jó öreg Andy személyisége között? Az orosz csak nyerhet a dolgon – ennél hülyébb már nem sűrűn lehet –, de mi lesz velem?

A Földön vagy, és a legjobb esetben is az intenzív osztályon fekszel , szólt rám valaki, aki nem én voltam, nem is a VR/TCO, de főleg nem Gontar.

A rohadt életbe, hányan vagyunk még ebben a francos ukránban?

Egy ideig még elfilozofáltam volna a lét, a nemlét meg a tudathasadás rejtelmein, de az Oleg Gontar nevű gyilkológépzet ráállt a számára létező egyetlen sínpályára: teljesen önállóan belépett a zsilipkapun.

Biztos felsóhajtottam volna, ha van mivel. A helyzet szar, de most már a szar is le van szarva!

Fejünk felett, akár egy végzetet sejtető üstökös, az izzásig hevült törzsű Up Yours! tündökölt.

Fáj az ujam. A rohadt annyukat.

Bele nyomtak egy pasast a fejembe, aszonták, ő lesz a góré, de mégse csinál semit, nem mondja meg, hogy mit csináljak, pedig aszonták, hogyez olyan véeres, aki úgy irányítja a manuszokat, mint ahogy Nyika szokja a kis japánját abban a karatés játékban a Szergejnél, régen, de most már nem, mert Nyika má' nem játszik, mer'...

NYIKA!

A rohadt annyukat!

A kurva ajtaja.

Azt kérdi a nacsalnyik a fejembe', hogy mi a szart? Hát mondom neki, kinyitottam az ajtót. Mer' hogy ide kell bemenni, nem? Nem?

Mondjál má' valamit, az anyád úristenit!

Kussolsz, mi? Beszartál. Beleszartál a fejembe.

Én bemegyek!

Régen Nyika szok elől menni, mindig elfut, és azt akarja, hogy fogjam meg, fut, és gyors, mer' én erős vagyok, neki meg hosszú a lába, és szép is, azér' is lehetett táncosnő. Mer' szép hosszú a lába.

NYIKA.

Egyszer valaki az mondta rá, hogy kurva...

Kurvabüdös van itt.

...azóta csövön lélegzik a mocsok.

Az a faszi a 'kopteren aszitte, hogy nem bírom el ezt a szart. Pedig elbírom. El.

– Hé, Koponya! Mondjál má' valamit!

Menj tovább, Oleg.

– Kurva sötét van.

Nyisd ki a szemed. Nagyobbra. Most nézz balra... Na levo, te hülye!

– Jól van na.

Megy ez neked, Oleg. Most nézz jobbra. Előre. Egy folyosó.

– Látom. De nem látok. Sötét van. Meg kurva büdös.

Tovább, Oleg. Egyenes a pálya.

A muzsiknak szuper jó mozgása volt; úgy haladt azon a francos folyosón, olyan könnyedén pásztázott azzal a bazi nagy Gatlinggal, mintha csak valami ócska kis légflinta lett volna.

Bummm! Pufff! Bummm! Pufff! A bal lábunkat valahogy óvatosabban rakta le a fémpadlóra. Biztos a térdünk miatt, ami fájt neki.

Bummm! Pufff! Egy mammutdobbantás, és egy rinocérosztipegés. Mennyi cucc lehetett a testünkre aggatva? A testpáncéllal együtt megvan vagy másfél mázsa. Baromi erős ez az állat! Arra gondoltam, nem lenne rossz, ha testet cserélhetnék vele. Habár nem hiszem, hogy tetszett volna neki az enyém. Mármint az, amit Rabatban hagytam...

A feladatra összpontosíts, Milne! ordította a VR/TCO.

Oké, oké, feleltem gyorsan. Gondoljak inkább arra az eszelős padréra, meg a rohadt pókjaira?

– Pókok? – kérdezte Gontar. – Utálom a pókokat.

Előre nézz, jóbarát! förmedtem rá.

– Jól van, na!

Furcsa, hogy néha „áthallotta” a gondolataimat, néha meg alig reagált arra, amit mondtam neki. Szelektív agya lehetett; csak azt fogta fel, amit fontosnak vagy érdekesnek tartott, ebbe a kategóriába pedig nem féltétlenül ugyanazok a dolgok tartoznak.

Már vagy ötven métert haladtunk előre a sötét folyosón, amikor hirtelen fény gyúlt körülöttünk – és kezdetét vette az igazi lidércnyomás.

– Jól van, na!

Előre nézek. A nacsalnyik odabent egyfolytába' szövegel, mégse mondja, mi a szart csináljak. Pedig tudja mindig amit tudni kel. Érzem belül.

Valaki egyszer lekurvázta Nyikát. A jobb kezemmel megfogtam a nyakát – ezzel a kurva jobb kezemmel, ami most fáj –, a balt meg bedugtam a pofájába. Utána nem láttam semmit, mer' lesprézet a rohatt. Könygáz... A seregbe' volt egy őrmester úr, az mindig a gázkamrába küldött minket. Hogy szokjuk, meg ilyesmi. Volt aki megfúlt. Én meg csak röhögtem. Nekem nem árt az gáz se. Én erős vagyok. De attól a gáztól nem láttam. Csak egy kicsit nem, de nem.

Az a faszi, aki lekurvázta Nyikát, má' nem fog töbet ijet mondani. Nincs neki mivel. Aszonták, úgy téptem le az álkapcsáját, mintha nem is emberböl let volna vagy mi.

NYIKA!

Az az állat csak lekurvázta, de kinyírtam. A nacsalnyik a fejembe', az aszonta, hogy azok ölték meg Nyikát, akikre most megyünk. Az anyjuk büdös úristenit! Ezek nem fognak lesprézni, meg semmi ilyesmi. Látni akarom, hogy szakad szét a mocsok pofájuk! Ki fog csorogni a szemük, belefolyik az orruk helyére, amit szétfejelek nekik, utána meg...

Hé! Nem látok! Lespréztek a kurvák!

Az a hang meg ott toporzékol a fejembe:

Tüzelj! Tüzelj te hülye állat!

Egy kicsit későn reagált, de azért még időben.

Hasra vágta magunkat, menet közben elejtette a Gatlingot, oldalra gurult, és előrántotta a pisztolyunkat.

Kettő-egyet lőtt a fénylobbanás irányába – amit tett, már-már röhögségesen előírásszerű volt; fej-mell-fej, ahogy a nagykönyvben írják.

Felállhatsz , mondtam neki, amikor meghallottam a hörgést és a tompa puffanást.

Felállt, eltette a pisztolyt, az ölébe vette a Gatlingot, és tovább akart menni.

Állj. Menj, nézd meg, mit lőttél!

Négy döngő lépés. Lehajolt, és kigúvadt szemekkel a fémpadlón levedző testre meredt.

Akit elkaptunk, nem is hasonlított emberre: tiszta sor. Ha nem kiterítve, szétlyuggatott testtel fekszik, hanem mondjuk négykézlába áll, biztos azt hittem volna, hogy valami hüllő, vagy ilyesmi. De nem az volt.

– A kurva gyíkja! – morgott Gontar. – Manem lelőtt.

Majdnem.

Az emberforma testet barnás pikkelyek fedték, a szétrobbantott fejen homloktól hátközépig egy keménynek látszó, sárgásbarna taréjsor meredezett. A dög tátott pofájában villodó vámpírfogak közül, a nyelvet helyettesítő, sűrű nyálkatömbről átható szagú, olajsűrű folyadék szivárgott.

A nacsalnyik a fejembe, az is aszonta, hogy a kurva gyíkja majdnem lelőt.

De nem lőt le. Én erős vagyok meg jó katona.

A nacsalnyik a fejemben aszonta, hogy má' most kurva jó marslakó vagyok. Jó katona vagyok, meg erős, meg jó marslakó, és kinyírom a rohadékokat, akik elvették tőlem Nyikát, és mind így fog vérezeni, mint ez a kurva gyík, amiből most olyan vér folyik, mint a Szergejből, amikor hat nap után kicsáklyázták a folyóból...

A Szergej, az szereti a Nyikát. Annyira nem, mint én szeretem, de azér' nagyon. Képes volt a folyónak meni, amikor megtudta, hogy a Nyika odaveszet Moszkvába'. Pedig a Szergej, az is jó katona volt. Meg erős is. Ha most itt lenne, mink ketten semmi perc alatt széjjelkúrnánk ezta kuplerájt.

Tovább!

Megyek tovább, de azér'még belerúgok a kurva gyíkjába. A rohadt, hát majdnem lerakétázott, vagy mi!

– Kurva gyíkja!

A hüllőforma dögnél nem láttam fegyvert, pedig a felőle villanó torkolattűzből arra lehetett következtetni, hogy minimum egy rakétavetője van.

– Kurva gyíkja! – dohogott Gontar, de miután megtaposta egy kicsit a förtelmes, máris oszlásnak induló tetemet, engedelmesen tovább indult.

Harmadik tipusú találkozás...? Hát, erre kár volt olyan sokáig várni.

A folyosó végén derengeni kezdett valami. Újabb hatvan méter megtétele után egy jobban megvilágított szakaszhoz érkeztünk. A mattszürke fémfalakat csak itt-ott törte meg egy-egy festékfolt, kopott piktogramm, vagy hasonló. Úgy tízméternyire tőlünk furcsa, hengeres tárgy zöldellt.

Nézd meg, mi a nyavalya az!

Gontar előrébb vitt minket. Egy kábé térdmagas – Gontar-térdmagas –, két arasznyi átmérőjű nefritoszlop előtt álltunk. Kölyökkoromban már láttam ehhez hasonlót: a nagyanyám nappalijában ilyesmikre voltak feltéve a virágcserepek.

Gontar megérkezett az oszlophoz. Körbefordult; a Gatling csövei követték a tekintetét.

Nézz le!

Lenézett.

Valóban olyan volt, mint egy virágtartó – csakhogy nem hiszem, hogy az egész kibaszott világegyetemben akadna olyan nagymami, aki vérző emberfejeket rakna ki porcelán nippek és virágok helyett a szalonjában. Ha mégis létezett ilyen eszelős vén kurva, gyanítom, Mrs. Fuentesnek hívták.

Gontart nem különösebben döbbentette meg a látvány. Vagy egy fél percig egykedvűen bámulta az örök halálsikolyra torzult szakállas arcot, a harminc körüli nő szőke, rövidre nyírt, vérpettyekkel bekonfettizett haját, meg a felhasított arcú, sötétbarna bőrű fejet, de aztán felegyenesedett, és elfordult. Érezhetően jobban érdekelte a nyolc-tíz méternyire tőlünk, a jobb oldali fémfalon virító, női aktnak látszó freskó.

– Mi a...?

Nem akartam felbosszantani, ezért csak a szemünk sarkából láthattam a nefritoszlop törzsén díszelgő domborműveket. Az egyik egy olyan lényt ábrázolt, amit vagy egy perce vadásztunk le, a többin...

Megdermedtem.

Eszembe jutott a temérdek förtelem, amit a padre dossziéjában láttam Már csak reménykedni tudtam, hogy ezek csupán képek, hogy a modellekkel nem kell összeszólalkoznunk – de sejtettem, hiába teszem.

Gontar elindult az aktkép felé. Abban a helyzetben semmi kedvem sem volt meztelen nőket nézegetni, de mentem vele. Tehettem mást?

Gontar a képre meresztette a szemét, és elégedetten felmordult.

Halk nesz a hátunk mögött.

... a festmény valóban élethű volt...

Reccsenés.

Ordítás.

Fordulj! üvöltöttem Gontarra.

A Vörös Óriás még csak negyven fokot fordult, mikor elkezdte húzni a Gatlang ravaszát. A csövek golyókat okádtak. Amikor Gontar teljesen hátrafordult, az első seggfejű habos vért böfögve a padlóra rogyott. Még kettő volt mögötte. Az öreg Boschnak tényleg perverz fantáziája lehetett, de ilyen undormányt szerintem még ő sem festett: két izmos, patás emberláb, zömök, rövid felsőtest, satnya karok, és egy óriási, rózsaszín seggen acsargó, arasznyi agyarakkal teli pofa.

Lőj! ordítottam, de Olegot szerencsére nem kellett bíztatni.

Ha a nacsalnyik ilyen zöld micsodákat akar nézni, akkor legközelebb egyedül jöjjön ide. Az a picsa ott a falon, az egész fáintosnak látszik. Kár, hogy csak képen van. Jó lenne beakasztani egy ilyennek. Az a kurva akit piszológus vet nekem, az is tudott. Biztos sokan befizetnek rá, de annyiszor még sose élvezet el senkivel mint velem.

Fordulj meg!

Most irigykedsz, ba' meg?

Megfordulok.

A rohadt istenit, télleg van valami ott hátul! Lövök.

Jó ez a gépuska, nem is nagyon kapálózik, amikor lövök vele. Annyira biztos nem, mint a kurva, akit a pszilológus vett nekem.

Hatalmas rózsaszín segek! Ilyenekről álmodhat minden szekszfrusztrált ami én sose voltam. Az elsőt szétviszik a golyók. A másodikat is telepumpálom. A harmadik közelebb jön. Még közelebb.

Na, most megmutatom a nacsalnyiknak akit a fejembe raktak, ki az a Gontar, Oleg szakvez.!

Mit művelsz, te állat?

A Vörös Óriási a padlóra hajította a Gatlingot, a zsebébe nyúlt, majd felemelte a kezeit. A két hatalmas ököl az orrunk előtt hintázott.

– Gyere! – üvöltötte Gontar.

A bal kezünkön valami fémes izé csillogott. Egy francos tövisboxer! Ez a vadbarom ezzel akarja kinyírni a dögöt!

A seggfejű még közelebb jött, és bömbölt, akár egy kanos oroszlán. Eltátotta a pofáját, és csak jött, és csak evezte magát előre azokkal a nyamvadt kis karjaival, és csak dugta a képünkbe a seggfejét.

A seggfejű akkorára tátotta a pofáját, hogy még Gontar bivelyfeje is befért volna rajta.

Gontar meglendítette a boxeres kezünket. Bal egyenes. A seggfejű hátratántorodott; a boxer tövisei által felszakított sebekből vérsugarak fröccsentek a képünkbe. Gontar nem foglalkozott a törölközéssel. Ballal orrhelyen nyomta a dögöt, a jobbjával elkapta a nyakát, és felemelte. Ez még neki is nehéz volt. Nyögött, a seggfejű meg hörgött, harapott, kapálózott meg rugdalózott.

– Nyikaaaa! – bömbölte a Vörös Óriás, és a boxeros öklével a seggfejű homlokába csapott.

Éreztem az arcunkba csapó bűzös vér melegét, éreztem, ahogy a bal kezünk átszakítja a kemény koponyatetőt, és belesüllyed a seggfej belsejében fortyogó masszába.

A dög még rángott egy párat. Gontar elhajította, ráugrott párszor, leköpte, aztán megfordult, és le sem véve a boxerját, meg sem törölve a kezét, felemelte a Gatlingot.

Éppen időben.

– Nyikaaa!

Véresvéresvéresvér! Kinyomom a lelkedet a beledet a mindenedet te állat, te mocsok, mit csináltatok Nyikával; a nacsalnyik a fejembe aszonta ti öltétek meg, most megdöglesz, kinyuvasztalak, széttéplek, felzabállak, letépem a fejed te állat tebaromakurvaanyád!

Szaros seggfejű! Gontar, Oleg szakvez. jó katona, és jó marslakó. És mindenkit megöl, aki bántja a húgát.

Zaj a hátammögül.

Az annyuk úristenit! Már megin' ezek a gyíkok!

Alighogy hátrapillantott, két rakéta, tűzgomoly, vagy mi, csapott le ránk. Az egyik célt tévesztett, a másik viszont végigperzselte a jobb vállunkat. Éreztem, hogy a Gontar nevű hordozó elvesztette a fejét; ereinket majd' szétrobbantotta az adrenalin. A Vörös Óriás maradék eszét is félresodorta az az ösztönállat, amit a gyilkolás öröme rángatott elő tudatalattija szakadékából.

Éreztem, hogy képtelen gondolkozni. A legszívesebben boxerral rontott volna a gyíkokra, hogy aztán veszítsen, megdögöljön, és vele együtt én is elpusztuljak.

Oldalra! parancsoltam.

Semmi.

Oldalra, katona!

Most már engedelmeskedett.

Térdre és tűz, pásztázz a csővel, húzd a ravaszt! Nem fáj semmid. Nem találtak el.

Elhitte.

A két gyíklényt szétfröccsentették a Gatling golyói.

Éles sikoly hasított a fülünkbe – ilyen hangja van a prés alá tolt használt kocsiknak. A metsző, fülhasogató rikoltás valahonnan a fejünk fölül jött.

Felnéztünk.

Pásztázás!

Megpróbáltam megőrizni a nyugalmamat. Nehéz volt. A folyosó fémmennyezetén ökölnyi lyuk támadt, és fokozatosan kitágult. A sötét, emberfej nagyságú nyílás lángolva repülő koponyákat böffentett ki magából: pontos másai voltak a Funetes egyik rajzán látott förtelmeknek.

Éreztem, hogy Gontar majdnem-semmi esze még mindig valahol a vadállati düh alatt lapít.

Állj fel! Hátrálj és lőj!

A hátunk a fémfalnak ütközött. A Gatling sorozata szétrobbantotta a legelső Röpködőt. A halálfej állkapcsai szétnyíltak, egy utolsó rikoltás szakadt ki a sárgán izzó fogsorok mögül, aztán... A látomás narancsszín lángfelhővé vált, majd eltűnt.

Anyátokanyátokanyátok!

Hé, nacsalnyik, ezek sokan vannak, mondjad már, hogy mit csináljak, mondjad, azér' vagy itt, nem igaz, most mi a szar legyen, kifogyott ebből a szarból a golyó, most mi...

Gontar elhajította a Gatlingot, és felemelte ép kezét.

Pisztoly! kiáltottam.

Bizonytalan, de mégis gyors mozdulattal kirántotta Berettát, és lőni kezdte a koponyákat.

A Röpködők egymás után váltak semmivé. A pisztoly kiürült.

Puska!

A Vörös Óriás Blazkowicz duplacsövűje után kapott. Az ósdi durrantó biztos nagyot szólt volna, de a két bummm! után csak lassan lehetett volna megtölteni. Életveszélyes időveszteség.

Nem azt! A másikat!

Gontar a másik vállára akasztott automatáért nyúlt, de az egyik Röpködő közben a fejünkre vetette magát.

Gontar felüvöltött volna a fájdalomtól – én összeszorított fogakkal tűrtem. A homlokunkról vér csorgott a szemünkbe. A Röpködő hátrahúzódott, ogy újra lecsapjon. Mögötte és körülötte már ott voltak a társai.

Üss!

A boxer gázzá változtatta a legközelebbi röpködőt.

Most a puska!

Gontar a megmarkolta az automatát, és leszedett négy Röpködőt. Már csak kettő maradt.

Előre, menj rájuk, és lőj!

Gontar elindult. Még két Röpködő tért meg az eszelős padréjához.

Valami megreccsent a hátunk mögött. Orra buktunk.

Mögötted!

Gontar a hátunkra pördült, és meghúzta a puska ravaszát.

Egy lila rövidnadrágos csontváz tornyosult fölöttünk. Fehér pólóján egy kék, hosszúfullánkú darázs, alatta és fölötte felirat: CHARLOTTE HORNETS BASKETBALL CLUB.

Már nem is fáj. A nacsalnyik aszondja, lőjek. Lövök.

'sszák meg, ez kemény volt! Csak a fater tudott ilyen tarkóst adni! De ő is csak addig csinálta, míg el nem törtem neki a könyökit.

Ez most fáj. A nacsalnyik aszondja forduljak meg és lőjek. Lövök.

Egy kibaszott csontváz! Egyet neki! Egy másikat. Még egyet. Még...

A kosarasnak hat golyó kellett, mire végre nagy csontreccsenéssel összerogyott. A megmaradt két francos Röpködő közben a jobb lábunkat harapdálta – nem tört bele a foguk a testpáncélba.

Gontar leszedte mind a kettőt.

Rendben. Most töltsd meg a puskát!

Gontar felállt, kicsatolta az övünkre erősített lőszeres táskát, és tömködni kezdte a golyókat a tárba. Közben egy pillanatra félrefordítottam a tekintetét, és a falon díszelgő aktra néztem, ami annyira megtetszett az orosznak. Tényleg élethű – vagyis inkább halálhű volt: a vörös körvönalak, a piszkosrózsaszínű és barna árnyékolások arra utaltak, hogy a pucérra vetkőztetett modellt egyszerűen felsütötték a puszta acélra.

Kihasználtam a pillanatnyi nyugalmat, és megvizsgáltam a hordozóm fizikai állapotát. A landolás közben kificamított ujjnak már semmi baja sem volt, a legutolsó gyíktámadás során csak a vállpáncélunk sérült meg – lecsatoltattam Gontarral; hiba lett volna tovább cipelni a használhatatlanná vált lemezt –, a homlokunkra harapott seb mély volt ugyan, de hamar megalvadt a vérünk.

Számolgatni kezdtem, hogy hány dögöt nyírtunk már ki, de amikor eljutottam a harmadik Röpködőig, abbahagytam. Felesleges volt ilyesmin tűnődni, hiszen fogalmam sem volt róla, hogy ribancszájú Fuentes hány lényt teremtett.

Gontar már teletöltötte a puska tárát, és éppen a lőszeres táska csatjával vacakolt, amikor körülöttünk berregni kezdett a világ.

A rohadt csat olyan kicsi, nem találok bele a lukba, nem sikerül, még egyszer megpróbálom, nehogy má' a nacsalnyik aszigye nem t'om megcsinálni, a rohadt életbe, egy jó marslakó mindig betalál a lukba.

Na! Most majdnem jó volt. Még egyszer...

Ez most meg mi a jófranc megint?

Nyika szerette a motorokat. A Szergejnek volt egy Uralja, oldalkocsival, meg minden, azon szokunk menni, de most már nem, csak régen, mer' a Szergej egyszer kölcsönadta valakinek a motort, az a valaki meg összetörte, én meg a valakit, amiér' Nyika többet nem tud motorozni. Csak egyet ütöttem neki, eltört az orra, meg aszonták, hogy valami a belsejében is, ami attól volt, hogy megrúgdostam, amikor elvágódott. Most már nem motorozunk, mer' összetört az Ural, Szergejt meg széttépte a csáklya, csurom vér volt a csónak, amikor kihúzták a folyóból, de aszonták, neki má' mindegy, mer' úgyis nem élt má' egy ideje. Meg azér' se szokunk most má' motorozni, mer' Nyika elment Moszkvába, és...

NYIKA!

Biztos ezek a faszik ölték meg, akik most előugrálnak a falakból. Vannak vagy... Sokan. És mindnél olyan fűrész van, olyan hosszú, svéd, motoros, amivel a Szergej apja szokja vágni a fát, amikor van fa, amit kivághat...

Amikor meghallottam a berregést, megrémültem. Arra számítottam, hogy a padre valami motorizált gólemet küldött ránk, vagy egy csapatnyi motorcsónakos ördögöt; eddig csak sejtettem, most már tudtam, hogy Mayerling a közepébe trafált, és Fuentes – azaz inkább a Tükör – mindenre képes.

Ne gondolj Mongóliára!

Verd ki a hülye fejedből a P-Impeket!

Szerencsére csak emberek jöttek, vagy tucatnyian. Az MA-milícia egyenruhája cafatokban lógott rajtuk, a nyálka meg a vér maori táncmaszkként borította arcukat. Minden kétséget kizáróan halottak voltak, mégis tempósan közeledtek – markukban egy-egy benzinmotoros láncfűrész.

– Ó, hogy az a...!

A Gatling egy szempillantás alatt rendet vágott volna köztük, ám az még mindig a padlón hevert, üres volt, a favágók meg csak jöttek. Jöttek, ordítottak, és egyenesen ránk szegezték üres szemeiket.

A parancsnokaikat pillantottuk meg utoljára. Ketten voltak; nagydarab fickók és teljesen egyformák, mintha egy anya szülte volna őket – és nem is olyan régen. Testük a megszállott bodybuildereké, fejük az anyaméhben lapuló magzatoké: nagy, kopasz, ráncos; arcukon ott volt a meg nem születettek minden bája, az idő előtt elhajtottak obszcén grimasza; grimasz, vér és nyál a sárban, sikolyok a bodega -városra boruló éjszakában; keserűség, düh, düh.

Fuentes kölyökkora.

Fuentes emlékei az élet keletkezéséről – és a pusztulásról, melyet mind nagyobb lendülettel akart velünk megízleltetni.

A Vörös Óriás vállunkhoz emelte a puskát, és mellbe lőtte az egyik fickót. A meztelen mellkason kéttenyérnyi, színes tintával tetovált Jolly Roger díszelgett – a következő pillanatban gőzölgő kráter támadt a helyén. A pasas térdre rogyott. Mielőtt előredőlt, azon kaptam magam, hogy átlátok a testén – aztán megtörtént a dolog, és a pörgő fűrészfogak átlósan kettészelték csupa ránc albínóképét.

A másik tizenegy vágtatni kezdett felénk.

Futás! adtam ki a parancsot, és Oleg rohanni kezdett, visszafelé, arra, amerről jöttünk.

A francba!

Fordulj meg! Adj nekik!

Oleg megfordult, leszedett két favágót, a puska agyával állon vágott egy harmadikat, aztán tovább száguldott.

Megállítottam, hátrafordítottam, lövettem vele megint. Még két favágóval kevesebb.

Loholtunk a félhomályos vágatban, a maradék hét favágó üvöltve utánunk.

Egy fémajtó előtt torpantunk meg. Oleg meghúzta a puska ravaszát – most nem talált –, aztán megnyomattam vele a nyitógombot.

Az egyik favágó futás közben véletlenül belevágott egy társa karjába. A pasas felordított, ikertestvére felé fordult. Miközben a két őrült összeszabdalta egymást a vért fröcskölő fűrészekkel, a Vörös Óriás önállósított magát, és leszedett még egy barmot.

Beugrottunk a kinyíló ajtó mögé. Szűk, reszkető fénnyel megilágított fülkében álltunk. Lift.

Oleg célzott és lőtt, lőtt szakadatlanul.

A favágók egymás után dőltek el.

A francba! A Gatling! Meg a pisztoly!

Az utolsó favágó felénk csapott a fűrészével. Gontar ösztönösen hátraugrott, s közben megint tüzelt. Az őrült szétrobbant fejjel elterült, a fűrésze a lábunk elé, a fülkébe zuhant. Gontar lehajolt, leállította, és a nyakába akasztotta a tartószíját.

Már éppen szólni akartam neki, hogy menjen vissza a két stukkerért, de a lift ajtaja dögve becsapódott előttünk. A fülke elindult – úgy éreztem, felfelé. Izgatottan körülnéztem, de sehol sem láttam a vezérlőpanelt, de még egy árva gombot sem. A fülke egyre feljebb emelkedett.

Gontar az ajtóhoz lépett, de hiába dugta a két fémszárny közötti résbe a tőrét, ne tudta szétfeszíteni.

Hagyd, szóltam rá. Most már mindegy.

Megfordult, és az ajtónak támasztotta a hátát.

Ekkor láttam meg azt a nyavalyás indítógombot – eddig a hátunk mögött volt, vagyis inkább a hátunk alatt. Amikor a szakvez. hátraugrott az utolsó favágó elől, biztos nekidőlt, és...

A fülke csikorogva megállt.

Nyomd meg még egyszer , mondtam, és a gombhoz emeltem a kezünket.

A liftajtó kitárult.

Vissza kellett volna mennünk a Gatlingért – de Gontarnak már nem maradt annyi ideje, hogy rátenyereljen a gombra.

COMFILE-14.WAD

ROM 4 2/Takonydzsungel

Beraktak egy faszit a fejembe.

A piszkológus csinálta biztos, az, aki ojanokat mondott, amér' mást orba-szájba, de őt valamér nem. Talán mer tudtam hogy tulajdon képen jot akar és méég kurvát is vet nekem.

Elrakom a kést – jó hosszú, ha egy segfejünek a melébe nyomnám, a hátán jöne ki.

Nyomd meg még egyszer , mondja a nacsalnyik a fejembe'.

– Na jó – mondom én, de aztán magától kinyílik az ajtó, amit nem tudtam szétnyitni a késsel.

Aztán fájjni kezdet.

A rohadt anyjukat, ezek lőnek rám!

Az első lövések csak a testpáncélunkat szaggaták szét, a testünkben nem tettek kárt, de a smasszerpuskák golyóiban így is elég erő volt ahhoz, hogy ledöntsön minket a lábunkról.

Gontar orra bukott, de rögtön megfordult, előrebámult.

A fülke nyitott ajtaján túl egy folyosó nyújtózott. A falak feketék voltak, és valahogy organikusnak látszottak. A folyosó végén rőtes fény vibrált, előtte sötét emberalakok sziluettje sötétlett. Puskás embereké.

Gyorsan átgondoltam, mit tehetnénk. Puskával itt nem sokra megyünk – ezek a mocskok túl sokan vannak.

Rakétavető , mondtam Gontarnak. Térdelj fel, és eressz közéjük egyet!

A Vörös Óriás meglepő gyorsasággal reagált. A rakétavetőt nem a vállára tette, mint ahogy más csinálta volna, hanem a hóna alá szorította. A cilinderben természetesen volt egy lövedék.

Gontar megnyomta az indítógombot.

A minirakéta – Blazkowicztól féltucatnyi GEAD-ot kaptunk, amik legalább négyszer nagyobbat szóltak, mint egy normál páncélököl – tompa kondulással vágódott a folyosóra. A fekete falakra véres masszaként kenődtek fel a puskások maradványai.

Gontar felállt, és másodszor is megnyomta a gombot.

Klang!

Az első szakasz puskás zombi mögött már ott tobzódott a második falka, és a folyosó végéről, a rőt fényből mintha még többen közeledtek volna. És lőttek, mint az állat – fene nagy buzgalmukban az se nagyon zavarta őket, hogy időnként egymást találják el.

A második rakéta is elvégezte a vérmocskos aratást.

Ráparancsoltam Gontarra, hogy küldje ki a harmadik szeretetcsomagot is.

A puskások harmadik hullámát vezető fickó – nagydarab, kopasz zambó, a kezében Remington – hirtelen a vállához kapott. A háta mögött álló egyik haverja, egy vézna kis görény, véletlenül a combjába lőtt. A Nagy Kopasz megfordult, és fejbelőtte a Kis Görényt.

A harmadik rakétánk szerencsétlen módon a Nagy Kopasz hátát kapta telibe. A vérfelhőből egy pillanatra kivillant valami gerincoszlopra emlékeztető, sárgás-rózsaszínű förmedvény – aztán a Nagy Kopaszból már csak egy nyálkás tócsa maradt.

A francba! A hat rakétából egyet sikerült elpazarulnunk.

A puskások meg csak jöttek.

Lőj!

Gontar kiküldte a negyedik, majd az ötödik rakétát is. A puskások hömpölygő folyama egy pillanatra mintha gátba ütközött volna – aztán a rőt ragogásból újabb alakok léptek ki a folyosóra.

Már csak egy dolgot tehettünk.

Nyomd meg lift gombját!

Gontar hátra sem fordult – felemelte a jobb lábát, és miközben a hóna alatt dédelgette a rakétavetőt, hátrarúgott. Eltalálta a kapcsolót, de semmi sem történt.

Fordulj meg, te tahó! A kezeddel csináld!

Megtette. Semmi. A lift vagy elromlott, vagy elrontották – én az utóbbit tartottam valószínűbbnek.

Most már tényleg nem volt mit tenni. Parancsot adtam a rohamra.

Előre, és lődd ki az utolsót!

Gontar lőtt – a hatodik rakéta elvégezte a dolgát. Rohanni kezdtünk a rőtes ragyogás felé. A rakétavetőt futás közben a hátára vetette, és előrerántotta az automata egycsövűt.

A ragyogásból újabb puskás alakok bontakoztak ki; a tucatnyi rongyos kommandós mögött hirtelen megjelent vagy négy gyíkfajzat is.

Gontar futás közben rángatni kezdte az automata ravaszát. A puskások egymás után kaptak a torkukhoz, a mellükhöz, vagy csak tompa puffanással, szétrobbantott fejjel hanyatt vágódtak.

Az egyik gyíkfajzat fura, macskaszerű mozdulattal előredugta a pofáját, és a világ legtermészetesebb módján hatalmas tűzgolyót köpött felénk.

Hirtelen sajnálni kezdtem, hogy az a ribancszájú Fuentes nem a Disney Channelt bámulva nőtt fel – valamivel könnyebb dolgunk lett volna, ha nem ilyen obszcén korcsok, hanem mondjuk a Donald Kacsa, a hét törpe, meg hasonlók nyüzsögnek a kibaszott fantáziájában...

A gyíklény minimeteorja sisteregve csapódott a mellünkbe. A combunkat és a hasunkat borító testpáncél-lemezeken puskagolyók csattogtak. Egy második tűzgolyó a bal térdünket érte – épp abban a pillanatban, amikor a jobb lábunk futás közben a levegőben volt.

Megtántorodtunk, elvágódtunk.

Állj fel, és tovább!

Gontar megpróbált feltápászkodni, de a lába megcsúszott a puskások nyálkás-vörösen csillogó maradványain. Elhasaltunk. Az ukrán jobb kezében az egycsövűvel, a bal kezét előrenyújtva megpróbálta tompítani az esést.

Felordított. Valami a tenyerébe fúródott.

Gránátok!

A Vörös Óriás elhajította a puskát, és a jobb kezünkkel letépett a mellhevederünkről egy gránátot. A fogával kirántotta a biztosítószöget, és a rőtes ragyogás felől közeledő, folyamatosan tüzelő, lánggomolyogat okádó csordába hajította a fémtojást.

Feküdj!

A robbanást mély csend követte. Aztán felsistergett valami, és a ragyogásból újabb alakok bontakoztak ki. Röpködők!

Gontar a bal kezét bénán maga mellett lógatva felállt, felkapta a puskát, és lőtt.

A Röpködők semmivé váltak.

Csend.

Semmi sistergés, semmi rikoltozás. Csak csend, mély, nyúlós, fenyegető némaság.

Előre! Nézzük meg, mi ez a vörös szarság!

Gontar elindult.

A vörös szarság egy rőten izzó, jókora pentagramma volt.

Ne lépj rá! förmedtem az ukránra.

Egy teljes másodpercet késtem vele.

Aszongya, menjek. Megyek.

Az annyuk úristenit, mik ezek az izék? A Szergej öccse szok ilyeneket rajzolni. Van neki egy füzete, meg egy csomó színesceruzája, telepingálta már az egész füzetet, pedig vonalas. A gyerekre aszonták beteg neki a feje, azér' rajzol mindig ijen csúfságokat. De hogy a franca jöttek ide ezek az izék a szergej öccsének a füzetéből?

A rohadékok, akiket szarrá robbansztottam, teljesen szétmentek, oszt amikor elestem, akkor az egyiknek a csontja pont a kezembe állt...

Kipiszkálom.

Ne lépj rá!

Mi a szentszar ez...?

Gontar figyelmét teljesen lekötötte tenyeréből kimeredő csontszilánk – úgy láttam, az egyik puskás mellkasából hasadhatott le, mert a gyíklények vázát szétolvasztotta a rakéták robbanása.

A Vörös Óriás rálépett arra a francos pentagrammára, és...

Közös testünk atomjaira hasadt. A fájdalom iszonyatos volt...

közös testünk részecskéi egymás kereső olvadt higanycseppekként összetapadtak

...de az egész csak egy pillanatig tartott: közös testünk újra felvette a régi formáját.

Utasítottam Gontart, hogy nézzen körül.

Egy másik folyosón álltunk, egy másik pentagramma közepén.

A nacsalnyik aszongya, nézzek széjjel. Megteszem.

Az istenit neki! Múzeum ez vagy mi? Egy kurva nagy vörös csillag, a franc essen belé!

Ha azt akarja, hogy nézzek széjjel, hát széjjel nézek. Gontar, Oleg, szakvez. jó marslakó; mindig megcsinálja, amit mondanak neki.

Egy kurva folyosó.

Ecer má' láttam ilyet. A Szergej apja leölte a disznajukat, karácsonykor, vagy mikor, aztán felvágta a hasát, marha nagy koca volt, legalább öt mázsás, a Szergej apja aszonta el is lehet adni a húsából a városi népeknek, de aztán jött a lódoktor és az aszonta, hogy ne együk meg, mer' mutáns a koca, és ha mindenképpen meg akarjuk gyilkolni magunkat akor inkáb neki szóljunk mer' ad inye-kciót. A Szergej apja azért csak szétvágta a kocát, és kolbászt csináltunk a húsából, de előtte még belerakta egy műanyag ládába az összes belső részt, a belet, amibe kolbászt töltöttük, meg a májat, meg a mindent. Aztán aszonta vigyem be a ládát a házba, mer' én olyan erős gyerek vagyok, én meg bevittem, de elcsúsztam valami szaron és elestem, és elejtettem a ládát, és a koca összes belső része a fejemre borult, és csak beleket láttam, meg májat, meg szivet, meg tüdőt, amit a hurkába akartunk beledarálni, meg vért...

Na, az volt ilyen, mint most ez a folyosó.

Eljutottam addig a pontig, mikor már nem volt világos, sírnom vagy röhögnöm kellene. Bámultam a pentagrammát, birokra keltem a közös testünkön végigkúszó zsibbadással.

Egy tömegátvivő! A rohadt életbe, ennek a buzeráns Fuentesnek sikerült megcsinálnia azt, amin a Nobel-díjra pályázó agyasok évetizedek óta bütykölnek. Neki persze könnyebb a dolga, hisz elég elméletben megcsinálnia... Ha nem ismertem volna az anyagát, azt hihettem volna, hogy kommunista, vagy ilyesmi, de tudtam, nála egészen mást jelent ez a csillag.

Pentagramma, a Sátán Ötszöge! Az a ribancszájú állat a Tükör segítségével idevarázsolta a Poklot – vagy a saját Mennyországát. Mindegy, az átlagosnál normálisabb emberek számára ez a kettő egy és ugyanaz.

Az új folyosó olyan volt, mintha csupa Giger festménnyel tapétázták volna tele. Vagyis... nem. A szervesnek látszó, valahogy mégis mechanikus anyag több volt puszta dekorációnál: ez valamennyi érzékszervünkre egyszerre szórta undorbombáit. A bűz förtelmes volt, a látvány iszonyatos. A falak mintha lélegeztek volna. Itt-ott hosszú, nyúlós nyálkaszálon folyadékcseppek remegtek, hogy aztán lecsöppenve tovább gyarapítsa a padlón terjegő ragacs-tócsákat. A levegő olyan nyirkos volt, hogy szinte harapni lehetett; hirtelen olyan forróság vett körül minket, hogy Gontar kénytelen volt megtörölni a homlokunkat.

Biomechanikus tájkép.

Leléptünk a pentagrammáról. Megtölttettem az egycsövűt – éppen egy tárra való lőszerünk maradt, mert Gontar elfelejtett becsatolni a muníciós táskát, és a nagy rohanásban az összes tartalék szétszóródott az előző folyosón.

Gyors leltárt készítettem. A Gatlingot meg a pisztolyunkat elvesztettük. Egy rakétavető rakéták nélkül; egy rohampuska; Blazkowicz duplacsövűje; egy tőr, egy boxer, meg a motoros fűrész, amit a favágótól zsákmányoltunk. Nem valami sok, nem valami fényes. Ami pedig a többit illeti...

Gontar sebei tényleg elképesztő gyorsasággal behegedtek – a testpáncélunkra viszont igazán ráfért volna egy nagygenerál.

Úgy döntöttem, ideje lenne kipróbálni a jeladókat, amivel utánpótlást kérhetünk. Nyílt térségre és némi időre van szükségünk. Lapulnunk kell, másként ezek a kóbor dögök darabokra szednek.

Levetettem Gontarral a használhatatlanná vált páncéllemezeket, és továbbot vezényeltem.

Úgy húsz métert tehettünk meg, amikor a folyosó színe fokozatosan fakulni kezdett. Az éjfeketéből lassan szürke lett, majd a mennyezeti lámpák világításában az egész kezdett ezüstös árnyalatot kapni.

Óvatosan lépkedtünk; Fuentes démonai sehol.

A folyosó jobbra kanyarodott, majd vagy nyolc Gontar-lépés után háromfelé ágazott. A Vörös Óriás megtorpant.

Jobbra , utasítottam, de persze fogalmam sem volt, hogy a helyes irányba megyünk-e.

Az irány nem volt jó. Tíz-tizenkét méterrel később egy betonfal állta utunkat, amin...

Megyek a disznóbél-folyosón. Kurva büdös van. A nacsalnyik, akit a fejembe tettek, az csak bámul. Félhavi zsoldomat tenném rá, hogy ilyent még sose látott.

Biztos jenki a pasas. Azok szoknak így parancsolgatni...

Én má' láttam ilyent, mer jártam belgrádnál és ott aztán sokat látott minden katona, mert ott ölték egymást a Büdös Civilek, meg a Katonák, és ott az se számított, hogy tegnap még dugtál egy nővel, mert ma má' lehet, hogy ki kell nyírnod. A parancsokurak mindig aszonták, hogy ne dugjunk senkivel, ha má' nagyon kell, akkor inkább menjünk az ötcombúhoz, mer' ott Belgrádban a kurvák sokszor nem is igazi kurvák voltak, hanem ellenállók, hazafiak, vagy mik, és csak azért izéltek velünk, hogy jól kiizéljenek velünk. Hogy ránkragasszák a tetveiket, a poloskáikat, meg az ÉCCüket hogy aztán harc helyett vakarózzunk, meg megdögöljünk, meg ilyesmi.

Habár lehet, hogy ez a nacsalnyik itt a fejembe', ez is látott má' ilyesmit, mer különben mér pont őt küldték volna ide?

Jobbra!

Rácseszett a nagyokos, mer' itt nincsen semmi, csak egy betonfal, amire egy olyan szétterített kezű pasas van felragasztva; úgy lóg itt, mint a Szergej apjának a disznóólja mellett a légypapíron a legyek, meg olyan büdös is, mint a disznószar; biztos azér' mer' nincsen neki lába. Olyan mintha lerágták volna neki combból – pont olyan, mint a Szergej bátyjának, az Igornak a lába volt, amikor a Kijevben bedugta a villamos alá, hogy segélyt kapjon, de aztán persze nem kapott. Nálunk, odahaza sokan megcsinálták, hogy levágták baltával az egyik kézujjukat, hogy kapjanak egy kis pénzt. Az egyik faluban sem is számít férfiembernek akinek nem hiányzik egy-kettő ujja, mer' aszongyák rá a népek hogy „Né' má', ez még az ujját is sajnálja a családjától”.

Vissza.

Ja. Mer' hogy asziszed, hogy tovább is lehet menni, mi? Jól van. Vissza.

Most balra.

Jól van. Balra.

A jóédesanyádat te seggfejű!

Egyet-kettőt-hármat neki. Kész.

Ez ügyes volt, Oleg.

Ja. Ügyes. Köpök én erre! Phüjj!

A seggfejű támadása olyan hirtelen ért, hogy úgy éreztem, meg kell dicsérnem a fiút, amiért sikerült kinyírnia.

Ez ügyes volt, Oleg.

Egyre tovább haladtunk az eredeti kiindulópontunkhoz viszonyítva baloldali folyosón. A falak ezüstszínű ragyogása egyre jobban elhalványult, a fémes árnyalatot vibráló zöld, szemkápráztató ragyogás váltotta fel.

A folyosó közepén letépett kar hevert.

Már jó párszor láttam csonkolt emberi testeket, karok és lábak nélküli torzókat, meg mindazokat az „alkatrészeket”, amiket egy-egy robbanás ereje letépett, sokszor kitépett a katonáimról, az alám beosztott fiúkból – ez az egyetlen kar látványa mégis sokkolóan hatott rám.

Talán azért, mert a véresen fodrozódó vállízület alatt harapásnyomok látszottak.

Fuentes életre keltette háborodott elméje szörnyszüleményeit, és a dögök a jelek szerint többek voltak a legendákban létező feltámadt múmiáknál, meg a hasonlóaknál, amik csak gyilkolni akartak. A ribancszájú buzeráns lényei éltek ; Pallasz Athénék módjára pattantak ki atyjuk – istenük – elméjéből, de önálló akaratuk és tudatuk volt. Olyan tudatuk, amiben az elsődleges prioritást az öldöklés kapta, az életösztönnek csak másodhegedűsi szerep jutott.

A letépett kartól hat lépésnyire egy emberi test feküdt. A mellkasából – mintha eleven hamburger lett volna – jókora darab hiányzott. A még vérző seb szélén zöldes nyál derengett. A dögök a jelek szerint jól érezték magukat, táplálkoztak – és csak remélhettem, hogy szaporodni nem fognak.

Valami felhördült a hátunk mögött.

Fordulj!

Gontar megpördült. Az első lövedék letépte a seggfejű alsó állkapcsát, a második boltozatos vízfejét robbantotta szét. A rózsaszín dög teste felemelkedett a levegőbe, a csökött karok kapálóztak, a patás lábak még felénk rúgtak, aztán az egész undormány a nyomorult szendvicsember maradványai mellé zuhant.

Tovább nyomultunk. Kilencven fokos kanyar következett. Újra rá kellett döbbennem, hogy ami a tisztogatást illeti, Oleg valóban profi. Óvatosan megközelítette a sarkot, a vállunkhoz emelte a puskánkat, majd oldalra ugrott és azonnal lőtt.

A gyíkfajzat épp hogy csak kitáthatta a pofáját; a fejéből távozó golyó a tarkójával együtt pár taréjt is letépett a fejéről.

Újabb forduló következett, aztán egy másik.

– Hé, nagyokos – morogta Oleg. – Itt má' voltunk.

Honnan tudod, katona?

Tényleg nem értettem, honnan a francból tudhat ilyet, amikor a szat-térképet egyedül én láthattam, telepatikusnak is nevezhető kapcsolatunk pedig egyoldalú? Én sajátomként éreztem minden morfondírozását – már kezdtem hozzászokni a háttérzajként a tudatomban zümmögő marhaságokhoz, amiket valami Szergejről, meg mindenféle disznókról gondolt –, ő viszont csak azokat a gondolataimat hallhatta, amiket direkt neki címeztem.

A Vörös Óriás a padlón csillogó nyálfoltra mutatott.

– Ezt én köptem az előbb.

Gyorsan előhívtam a szat-térképet. A fekete alapon vörösek voltak azok a folyosók, ahol már jártunk, a sárgák azok a kapuk és ajtók, amiken már átmentünk. Megkerestem a fehéren villodzó kis nyilat, a mi jelünket.

Az ukránnak igaza volt. Tényleg jártunk már itt.

– Na? – Várta a parancsomat.

Újra a térképre néztem.

Oleg az egyik zöld falhoz támaszkodott, felhúzta a bal lábát, és...

Hé!

A nacsalnyik most biztos meresztgeti a jenki szemét, hogy olyat tudtam, amit még ő se, pedig őt éppen azér' rakták a fejembe – nem úgy, mint a szoftokat szokták, mer' ő kivehető –, hogy ő legyen a koponya, én meg csak menjek, mer' erős vagyok.

Persze. A nacsalnyik nem is tudhat a dologról, mer' nincsen neki szája, amivel köpni tudna, ezér' nem is csinálhat ilyen jelöléseket, mint én.

Lehet, hogy az lenne a legjobb, ha az egész utat végigköpködném? De ki győzné ezt nyállal?

Vagy mint a kutyák: végig kellene hugyozni a folyosót.

Ja. Télleg. Má' rég csöveltem. Akkor, amikor még nem tették belém a jenkit. Jó lenne. De lehet, hogy a jó marslakók csak naponta egyszer csinálnak ilyesmit.Meg különben is, éppen mostan égessem le magamat a nacsalnyik előtt? Éppen mostan, hogy má' tudtam valamit, amit ő nem?

De azért jó lenne.

Meg leülni is. Meg ez a francos lábam is fáj egy kicsit. Lehet, hogy ez a piros, itten a nadrágomon, ez itten az én vérem...

A rohadt életbe!

A fal mintha hirtelen eltűnt volna. Gontar hanyatt vágódott, és vele együtt én is. A zuhanás ereje minden levegőt kipréselt a tüdőnkből; már-már azt hittem, a Vörös Óriás a maszk után nyúl, de nem tette meg.

Szűk kamrában találtuk magunkat. Annyira megdöbbentem, hogy elnyomva és háttérbe szorítva Gontar saját ösztöneit és akaratát, átvettem a teste irányítását.

Felnéztem. A falak ugyanolyan vibrálóan zöldek voltak, mint a folyosó, csak a mennyezeti sarkok feketélltek... Fenyegetően.

A sarkok átjárók, melyeken keresztül egy másik dimenzió bestiái ellátogathatnak hozzánk.

Az öreg Lovecraft ráhibázott a dologra. Még fel sem állhattam, amikor a sarkokból lángoló koponyafejjel vigyorgó Röpködők serege zúdult ki rám.

Meghúztam a puska ravaszát. Az egyik dög szétfoszlott. Meghúztam még egyszer, aztán még és még, újra és újra, egészen addig, amíg a tár kiszáradt. A Röpködők meg csak jöttek. Csak jöttek, és harapdáltak, és...

Felültem, és hátranyúltam, megmarkoltam a hátamon keresztbevetett egyik tárgyat, de egy egész koponyafalka csapott le éhes denevérként a fejemre. Visszakényszerítettek a padlóra. Előrángattam magam alól a tárgyat, ami a tapintásából ítélve Blazkowicz duplacsövűje volt...

Nem az volt, de már nem nyúlhattam utána. Védekezően magam elé tartottam a favágótól begyűjtött láncfűrészt, és megnyomtam az indítógombját. A nyújtott ellipszis alakú, jó másfél méteres acéllemez peremen egyre gyorsabban kergették egymást a végtelenített láncra hegesztett fém cápafogak. Az egyik koponyát sikerült kettészelnem, de aztán rájöttem, elég, ha csak hozzájuk érinem a fűrészemet – olyanok voltak, akár a gázzal tölött luftballonok: elég volt nekik egy kis karcolás, és máris szétdurrantak.

Hanyatt fekve, a fejem és a derekam között hadonásztam a fűrésszel. A motor dörgött, a Röpködők ritkuló serege rikoltozott. A nagy hangzavarban alig hallottam meg Gontar fájdalmas üvöltését.

Sikerült felülnöm. Kinyírtam az utolsó Röpködőt is. Felnézetem a mennyezet sarkaira. Semmi.

Gontar most már ordított. A következő pillanatban én is megéreztem a fájdalmát.

Lenéztem a lábunkra. Mindegyiken három-három röpködő tanyázott. A jobb lábunkról már teljesen lerágták a bakancsot, a balnak csak a taplát zabálták fel.

Két suhintás a fűrésszel. A Röpködők feloldódtak a nyirkos levegőben.

Előre engedtem Gontart, és bíztam benne, ezek a sebei is éppen olyan hamar begyúgyulnak majd, mint a többi.

Kurvaanyád, mocskosnacsalnyik! Eresszvissza te szemét: ezeka gennyesgyufafejűek a lábamatcsócsálják!

– Na, ba' meg, mi a szart csináltál?

Bocs, Oleg.

– Ennyi, ba' meg? Bocs?

A jó marslakóknak ennyi is elég.

– Ja? Az más... De most meztélláb menjek tovább?

Lehúzom a két bakancsomat, és a falhoz csapom. Eltűnik előlem. Ja, persze, ez volt az a fal, amin bejöttem ide, ami fal, de mégse az, ami csak annak látszik, vagy mi a szentszar...

Szóval a nacsalnyik elcseszett valamit. Na, most, vagy soha! Megkérdezem...

– Te, főokos – mondta Oleg.

Hmmm. A térképet vizsgálgattam. Megadtam a kódjelet – IDDT –, mire halványszürkén bevillant a képbe a teljes térkép. Az eredeti tervrajzon itt valóban volt egy folyosó, de a jelek szerint benőtte és eltüntette az a vibráló zöldségtömeg.

– Te, félig lerágták a lábom. Meg bakancs nékül kell tovább menni.

És? Nem is nagyon figyeltem Olegre. Azon gondolkoztam, hogy vajon hány ilyen rejtett járat létezhet még, hányszor fogunk részeg kutyaként körbe-körbe kóvályogni, ahelyett, hogy egyenest a célállomás felé mennénk. Elhatároztam, ezután többször elő fogom hívni a térképet, és jobban meg fog vizsgálni azokat bizonyos szürke vonalakat.

– Te, nacsalnyik... – Bizonytalan volt a hangja. – Eztet te cseszted el. Kérnék cserébe valamit.

Mi a szent szart akar ez?

Csak röviden, katona! csattantam rá a leghivatalosabb hangomon.

– Elnézést, uram, de szeretnék...

Na?

– Hugyozni akarok, a kurva életbe, uram!

Ezen tuti röhögtem volna.

Engedélyt megadom, katona. Amint egy nyugodt helye érünk, használhatja a fegyverét!

COMFILE-15.WAD

ROM 4 2/Vándorút

A térképem szerint rejtett kamra padlóján valahol egy csapóajtónak kellett lennie. Fogalmam sem volt róla, hogy mire használtak egy hangárban egy ilyen viszonylag nehezen elérhető, szűk folyosót, de mindenesetre keresgélni kezdtünk a bokáig érő zöldes lucsokban.

Vagy öt perce kutakodhattunk, amikor Gontar kijelentette, hogy most már tényleg nagyon szorítja a dolga.

Oké , dünnyögtem lemondóan. Ereszd le magad!

Lecsatolta az ágyéka elé illesztett testpáncéllemezt, kigombolkozott, de semit sem csinált.

Mi lesz már? Kezdtem elveszteni a türelmemet. Semmi kedvem sem volt hozzá, hogy éppen egy ilyen apró marhaság miatt nyírassuk ki magunkat.

– Ha néznek, nem tudok – mormolta.

Jó. Akkor elfordulok. Csinálhatod.

Gontar az egyik fal mellé állt, és vizelni kezdett. Néztem, mert néznem kellett, és...

Abbahagyni! üvöltöttem.

– Mi van?

Csapot elzárni! Helyes. Módosíts az irányszögön aztán újra: tűz!

Elképedt, de – alighanem ösztönösen – engedelmeskedett. A trükk banális volt, de mire elfogyott az „oldószer” a zöld massza eléggé megritkult ahhoz, hogy előtűnjön alóla az a bizonyos csapóajtó.

Ezek után senki se próbálja nekem bemagyarázni, hogy nincsenek véletlenek!

Utat hugyoztam neki! Vagyis magamnak. Vagyis nekünk. Vagyis...

Mindegy. Megnézem a puskámat. Jó puska, nagyot szólt, csak az a baj vele, hogy má' alig van benne golyó.

Számold meg!

Kihúzom a tárat, és megnézem a rovátkanyílásba' a golyók fejét. Egy. Kettő. Három.

– Sok.

Hét.

– Sok.

Szart sok!

Lemászok a létrán. Csúszik, mint a szentszar. Mintha valaki teleköpködte volna.

Má' megint egy rohadt folyosó. Ez most rózsaszínű, pont olyan, mint a seggfejűek bőre, csak egy kicsit barnásabb, és tele van erekkel, vagy mikkel. Ilyen volt a disznó hólyagja, amit a Szergej apja leölt. Én is ettem belőle, de nem lettem tőle beteg, de a Szergej anyja, aki szereti a sült májat, az meghalt. A lódoktor a temetésen aszonta, hogy ő előre szólt, és hogy a májat az télleg nem kellet volna megenni mer' hogy abban volt a sok-sok-sok méreg, vagy mi, amit a sugártól a disznó összeszedet.

Én nem szeretem a sült májat. Nem is haltam meg.

Ez a fal itt télleg olyan, mint egy disznóhólyag. Vagy mint az az izé, ami a nyúzott nyulakon van, az a fényes izé, ami a bőrük meg húsuk közt van. A Szergej apja nem tartott nyulakat, de a szoszédjuk, a Vaszilij Nyikolájevics, az igen. Régen oda szokunk átmenni a Nyikával, mer' a Nyika az nagyon szereti simongatni a nyulakat, még beszélni is szokott nekik, és sose nyúzott meg egyet se, és...

NYIKA NYIKA NYIKITA a rohadt istenüket ezeknek a rohadtaknak, megnyúzom őket mind, mint a Vaszilij Nyikolajevics nyulait, pedig azok nagyok voltak, akkorák, mint egy borjú, a lódoktor mondta, hogy ez is a sugártól van, meg az is, hogy hosszú a farkuk, meg pikkelyes, éppen olyan mint ezé a szaré, itten, hogy rohadjon meg...!

Gontar újra dühöngött, de bevallom, örültem neki.

Főleg akkor, amikor a hússzínű, lüktető fal mögül elénk vetődött egy két méter átmérőjű, eleven gömb.

Kék volt, egyetlen pofa az egész, és hörgött, meg visongott meg gurgulázott, mintha legalább három torka lett volna. Az állkapcsaiban legalább tizenöt cetis agyarak meredeztek, és ránkvetődött, és felénk csapott hosszú, pikkelyes gyíkfarkával.

Gontar négy golyót küldött belé, mire végül lezakkant a padlóra, és nyálkás pocsolyává olvadt.

Na!

A Nyika akkor is szereti a nyulakat, ha hosszú a farkuk, aszondja, hogy olyan aranyosak és mindegyiknek adott egy nevet, és sose evett belőlük. Az egyiket Maurice-nak nevezte el, ami francia név, és valami táncost hívtak így, de hogy mi volt a másik neve, azt má' nem tudom, mert francia volt, és B-vel kezdődött, mint ba'meg, de a Nyika tudja, és...

Nyikocska.

És hiába pakolnak elém ilyen piros, meg sárga, meg fehér csontvázfejeket, szétrúgom őket, és széttaposom a csontjaikat, és kiirtom a családjukat, azér' amiért az csinálták a húgommal – a saját húgommal –, amit, és...

Gontar úgy rúgta szét a folyosó közepén tornyosuló koponyahalmot – némelyik egészen frissnek látszott; még a vér sem alvadt meg rajta –, mint egy eszement kölyök a homokvárat.

A húsfalú folyosó kettéágazott. Most már óvatosabb voltam, és megvizsgáltam a térképet.

Balra.

Vagy húsz méterrel arrébb elbizonytalanodtam. A szakasz, aminek egy lifthez kellett volna vezetnie, egy zöld folyadékkal teli, legalább tizenöt méter széles medencéhez vezetett.

Köpj bele! parancsoltam Olegre.

A nyálcsepp sisteregve gőzzé vált.

Dobj bele valamit!

– Mit, nacsalnyik?

Elgondolkodtam.

Mondjuk akaszd le az övedről azt a két szétrágott bakancsot, te marha! Úgyse tudod már felvenni őket.

A bakancsmaradványok vagy két másodpercig a zöld folyadék felszínén lebegtek, majd mocskos buborékokat vetve feloldódtak a lében.

Sav. Fordulj vissza, menj el a kereszteződésig, és a jobb oldali folyosón menj tovább!

Megvizsgáltam a térképet. Ennek az ágnak egy nyitott 'kopterdokkba kellett vezetnie, aminek a végén egy másik lift van, amivel ugyanoda juthatunk, ahová az elsővel mehettünk volna: a komputerközpontba. Úgy terveztem, hogy a dokkban elhelyezem krómrúdjainkat, aztán be a komputerhez, ahol belövöm önmagam másolatát a rendszerbe. Talán akkor már könnyebb lesz a továbbjutás.

Egy zsilipajtó állta utunkat. Gontar megnyomta a kapcsolót, de semmi sem történt. Felemelte a puskáját, hogy szétlője a zárszerkezetet, de még idejében sikerült rászólnom:

Három golyónk maradt, nagyokos. Várj! Majd inkább én.

Közös tudatunk előterébe tolakodtam, kihúztam a tőrünket, és gondosan lecsavaroztam a zárszerkezet fedőpanelját. Megkerestem a kék és a piros vezetéket – klasszikus színpárosítás –, kitéptem és egymásba csavartam a végüket, aztán a háttérbe húzódtam.

Most próbáld meg!

A zsilipajtó kinyílt. Átléptünk rajta.

A csarnok sötét volt, szuroksötét.

Nem bagózol, mi? kérdeztem Oleget abban a reményben, hogy legalább gy öngyújtót magával hozott. Magamban elküldtem valahová Blazkowiczot, a vezérkarát meg magamat is, amiért nem gondoltam rá, hogy ilyen helyzetbe kerülhetek. Még egy francos fluorfáklyát sem hoztam magunkkal!

– Nem – mondta Gontar. – Sose szívtam cigit. Az elveszi a katonától a levegőt, ha futni kell.

Helyes , nyugtáztam a kudarcot.

A hátunk mögött bedöndült a zsilipkapu.

Tétován elindultunk. Úgy negyven lépést tehettünk meg, amikor a sűrű sötétség egyetlen pillanat alatt vakító, fehér fénytengerré változott.

Kipislogtuk a szemünkből a káprázatot, és körülnéztünk.

A csarnok sem olyan volt, amilyennek a térkép alapján lennie kellett volna. Mennyezete volt – rögtön sejtettem, hogy Fuentes újabb bűvészmutatványával kerültünk szembe.

Na, itt se rakjuk le a rúdjainkat , dünnyögtem.

– A miket?

Nem érdekes.

A terem közepén álltunk. A hátunk mögött és előttünk egy-egy zsilipkapu, mindegyik mellett két-két hasábforma oszlop. Az oszlopok mintha zöld erezetű márványból lettek volna – eléggé valószínűtlennek tűnt, hogy a jakszarzabáló marslakók, meg a még náluk is zsugoribb főtudósok megengednek maguknak ilyen fényűzést.

Az oszlopok oldalat domborművek „díszítették”. Az egyik képen egy olyan gömböc volt, amilyet pár perccel korábban kinyírtunk, de ennek nem volt farka. Egy másik dombormű egy vicsorgó sátánfejet ábrázolt. Felnéztem. A mennyezet is márványból készült, de sima volt, dísztelen.

Az előttünk tornyosuló oszlopok egyike mögül kilépett egy rongyos, zöld szerelőkezeslábast viselő pasas.

Hunyorogtam. Az egyik túsz lenne, akinek valahogy sikerült meglépnie?

– Hé!

A fickó maga elé tartotta a kezeit és elindult felénk. Már csak három lépés választott el tőle, amikor eszelősen elvigyorodott. Amikor eltátotta a száját, már tudtam, nem az áldozatok közé tartozik. Hosszú, rücsös, méregzöld nyelve felénk csapott. Hátraugrottunk.

A tőrt! kiáltottam, mert nem felejtettem el, hogy már csak három lőszerünk maradt.

Furcsa módon ezt Gontar is az emlékezetébe véste, de nem kapott a tőre után, inkább ledobta a puskánkat, és felemelte a kezeit. Az a francos tövisboxer még mindig a balján volt.

– Gyere, te... – Éreztem, hogy az agya lázasan zakatolva keresi a hangulatához illő legmegfelelőbb szót. Hiába: túl dühös volt a fiú. Segítettem neki.

Hernyó!

– Gyere te hernyó!

Gontar a jobb kezével elkapta a pasas majd' másfél méteres hüllőnyelvét, a baljával pedig a vigyorgó arcba merítette a boxer töviseit.

A fickó hátrahanyatlott. Az arcába szúrt sebek mélyek voltak, mégsem folyt belőlük vér. Gontar megcsavarintotta a nyelvet, és mintha lasszó lenne, magához rántotta vele a Hernyót. Másodszor a pasas mellére sújtott le.

A keshedt mellkas szétrobbant, a fickó elterült a padlón, de utoljára még felröhögött.

Halk surrogás hallatszott. A csarnok oldalsó falain egymás után nyíltak ki a csapóajtók.

A csarnok körülbelül ötvenszer negyven méteres volt, és mi majdnem a mértani középpontjában álltunk. A hátunk mögött húsz méterre szürkéllett a zsilipkapu, amin bejöttünk, előttünk húsz méterrel a másik, amin ki kellett mennünk, kétoldalt pedig huszonöt-huszonöt méterre az oldalfalak, amiknek az aljában kinyíltak az ajtók. Azt hiszem, mindkét oldalon hat-hat – de nem voltam olyan helyzetben, hogy pontosan számoljak és térképezzek.

Körülnéztem. A bal oldali fal felől összesen vagy kéttucatnyi gyíkfajzat közeledett hörögve, mögöttük kábé feleannyi seggfejű tülekedett.

Jobbra húzódtam. Az egyik ajtó mögül négy vagy öt favágó rohant ránk, a másik mögött semmi sem volt, de a többi négy rejtette kamrából puskások meneteltek felénk – úgy viselkedtek, mintha észre se vennének minket, de mégsem bíztam el magam különösebben. Három golyó – és vagy hatvan ellenfél. Basszameg. Basszameg!

Háttérbe szorítottam a Vörös Óriást, átvettem a testünk irányítását, de megpróbáltam úgy csinálni, hogy szükség esetén bármikor felszínre törhessen a Gontar-gépezet mészáros ösztöne.

A nacsalnyik akit beletettek a fejembe aszongya, pihenjek egy kicsikét, biztos elfáradtam, és mer' ezeket a mocskokat ő akarja kinyírni. Hát... Na jó.

Biztos katona a pasas, és biztos jó. Hármat lő, és három fűrészes állat má' ki is nyúlik. Aztán egy másik fűrészesnek belehajítja a mellibe a késemet – majd szólok neki, hogy ne hagyja itten, mer' ez jó kis kés, meg mer' nekem is kelleni fog még, amikor megnyúzom vele a rohadékokat. Úgy fogom megnyúzni őket, mint odahaza a nyulakkal csináltam!

Biztos a nacsalnyiknak is adtak egy olyan karatés szoftot, mint nekem, mer' most úgy fejbe rúgta az utolsó fűrészest, hogy kifreccsent a vére a mocsok pofáján. Meg az is biztos, hogy ezek a nacsalnyik húgával is csináltak valamit, mer' most meg rátapos a pasas mellire, csak úgy recsegnek a csontjai.

Az jó, ha valakit megtapos az ember – az őrmesterúr, amikor kiképzés volt, aszonta, ha valakit télleg ki akarok nyírni, akkor csak ugorjak rá a hasára, aztán az má' biztos nem fog többet felkelni.

Na, kíváncsi leszek, hogy most mit fog csinálni a nacsalnyik. Mer' hogy ilyen fazonnal még nem tanálkoztunk itten. Ennek bazi nagy stukkere van, olyan plazmapuskának nézem, de lehet, hogy mégse' az, mer a franc se tudja ezeknél, hogy mit cigölnek magukkal. Hülyék ezek mind; egy normális katona nem menne harcba egy szál motoros fűrésszel, ami arra való, hogy fát vágjon vele az ember.

Nahát. Mondom én, hogy plazmapuskája van a faszinak, mer' csak úgy eregeti belőle azokat a kék villámokat, vagy miket. De a nacsalnyik, az ügyes. Bebújik az oszlop mögé, aztán kinéz, hogy jön-é utána a plazmapuskás. Hát jön. Meg lő is. A nacsalnyik meg megkerüli az oszlopot, a plazmapuskás meg utána. De a nacsalnyik goyrsabban kerül – most meg ráugrik a plazmapuskás hátára, megfogja neki a homlokát, a térdit a lapockájának nyomja, és hátrahúzza a fejit.

Erős ez a nacsalnyik: úgy törte ki a plazmapuskás nyakát, mint én szokom Belgrádnál azokét a bika-kutyákét, amiket ránkeresztettek az ellenségek, amikor mentünk azon az utcán, ahol minden csupa vér volt. Nagy dögök voltak, és vadak, mer' a gazdájuk embereket adott nekik enni. Lelőtt embereket. A haverok, akikkel voltam, azok lőni akartak, de szóltam nekik: „Á, hagyjátok, kár beléjük a golyó, csak három van belőlük, ezeket majd én kinyírom.”

Na, én is éppen így tekertem ki a bika-kutyák nyakát, mint most a nacsalnyik a plazmapuskásét.

Amikor kikaptam az összerogyó fickó kezéból a plazmafegyvert, egy kicsit megnyugodtam. Egy rövid sorozat a puskások felé – mellkasok robbantak szét, fejek szakadtak le a törzsekről -: a kék plazmasugarak villódzása beleveszett az egymáshoz tapadó, felhővé sűrűsödő vércseppek vörösébe.

Ebből az irányból már nem fenyegetett veszély. Beugrottam az oszlop mögé; a zöld erezetű márványra máris zuhogni kezdtek a gyíkfajzatok tűzgolyói. A közeledő barna tarajosok mögött pedig ott loholtak az éhes pofájú seggfejűek.

Oldalra fordultam, megkerültem az oszlopot, és rohanni kezdtem. Nyolc lépés, és máris a támadófalka hátába kerültem. A seggfejűek azonnal felém fordultak, én meg plazmát nyitottam rájuk. Mire az első párat lekaszáltam, a gyíkfajzatok is megfordultak, de ahelyett, hogy manővereztek volna, vagy hogy jobban céloztak volna, gondolkodás nélkül elkezdték hajigálni a tüzüket. Az első sorozatból csupán egyetlen gomoly tört át a talpon maradt seggfejűek sorfalán.

Hülyék ezek, vagy mi? A gyíkok tüzet köpködnek a francos seggfejűekre. Má' hármat lesyedtek közülük, azok meg megfordulnak, és kitátják a fene nagy pofájukat, és harapdálni kezdik a rohadt barna tarajosokat. A nacsalnyik meg csak áll, és néz, aztán röhögni kezd, és én is röhögök, és amikor már csak két francos seggfejű maradt a... a sokból, amikor megint ránknéznek azzal a barom szemükkel, akkor a jenki egy-egy plazmát nyom beléjük.

Kész haszon ezekkel harcolni – jó lett volna, ha odalent, Belgrádba' is ez a helyzet, de ott mindenki-mindenki ellen harcolt, és a három-négy banda csak akkor állt össze, ha minket akartak irtani.

A nacsalnyik egy jó csomó plazmát megspórolt. Még mindig vigyorog, és...

És most megint én vagyok én, és megint én megyek elől, és a jenki meg valahol a hátamnál van, de nem látom, mer' biztos álcázza magát, vagy ilyesmi.

Visszahúzódtam, és előtérbe engedtem Gontart.

Mielőtt a zsilipkapuhoz mentünk összeszedettem vele a lelőtt puskások munícióját. Furcsa: mindegyiknél csak négy-négy lőszer volt. Hogy a francba' tudtak ezek folyamatosan tüzelni? Biztos megint az a buzeráns padre szórakozott velünk.

Még ma sem egészen világos előttem, hogy pontosan milyen pszichológiai kapcsolatban voltam a hordozómmal – az igazat megvallva nem is nagyon érdekelt a dolog –, de hogy gyakoroltam rá valamilyen hatást, az biztos. Eszébe sem jutott, hogy szétlője az útját álló kaput, ehelyett teljes magabiztossággal megnyomta a zárszerkezet gombjait, és – láss csodát! – a fémlap szétíriszelődött.

Aztán becsapódott mögöttünk.

A terem körülbelül feleakkora volt, mint az előző. A közepe táján a padló hirtelen megtört. Pár lépéssel előrébb mentünk. A csarnok másik fele sűrű, fekete sötétségbe burkolózott, de annyit láttam, hogy a padló egy lépcsősorban foltatódik.

Négy lépcsőfok; a legalsó alatt valami zöldes folyadék hullámzott. Elbizonytalanodtam, de még egy lépést tettünk a lépcső felé, de rögtön hátra is ugrottunk. A két oldalsó falban egy-egy vörös fénypont izzott, közöttük egy szinte láthatatlan, sötétkék cérnaszál, valami lézerféleség feszült.

Vissza! üvöltöttem Gontarra, de már túl késő volt.

A terem hirtelen kivilágosodott – mintha ezer reflektort kapcsoltak volna fel egy pillanat alatt. Gontar fájdalmasan felordított, és a szemünk elé kapta a kezét.

Pislogj, ba' meg!

Amikor úgy ahogy kitisztult a látásunk, előre néztünk.

A lépcső aljában fortyogó, hullámzó zöld lében egy kétember magas ördög állt.

A fején két bivalyszarv ívelt, a pofája ugyanúgy hasonlított egy kecskéére, mint egy seggfejűére; felsőtestén hihetetlen izomtömeg, és karvastag inak dudorodtak, hosszú, derékvastag lábai voltak – térdig a zöld szarban állt, de amikor felemelte az egyik lábát, láttuk, hogy valami lópataszerűségben végződik. Ragyás bőre sápadtzöld volt, olyan, akár egy gyomorbajos albínóé. Felüvöltött – bömbölése leginkább egy megvadult elefántcsorda trombitálására emlékeztetett.

Felemelte a karját, és...

A látásunk kitisztult.

...még magasabbra emelte...

Tágra nyitottuk a szemünket.

...a tenyerében megjelent egy foszforos zöld fénnyel világító minimeteor...

Felordítottunk, és hátrálni kezdtünk a zsilipkapu felé.

... a minimeteor zúgva elindult felénk...

Döbbenten megfordultunk, és a nyitópanelre csaptunk. Gontar vaskos ujjai nem találták meg a megfelelő billentyűket. A testünkhöz vágodó zöld meteor olyan irtózatos fájdalmat okozott a Vörös Óriásnak, hogy a kínhullámból még nekem is jócskán kijutott.

Gontar dühödten megfordult, hogy szarrá robbantsa az albínót, de...

A sápadtzöld lény mellett még vagy tucatnyi hozzá hasonló állt, és mind felemelte a karját, és mindegyikük kezében megjelent egy minimeteor.

Gontar felordított, és vele üvöltöttem én is.

Az albínók mögött tíz-tizenöt ördögfattyú állt. Nagyobbak voltak, mint az első sorban üvöltöző sápadt dögök, vörös testük még erősebbnek, a meteorjuk még hatalmasabbnak, a hangjuk még iszonyatosabbnak tűnt.

Gontar ösztönösen félreugrott, és kikerülte a második lövedéket.

Felrikoltottam, és hirtelen úgy éreztem, megőrülök a félelemtől.

Az ördögfattyak mögött maga a megelevenedett iszonyat tornyosult.

Ajóédessátánanyátokatkapjátoktelibe, ti barmok!

Ezek az állatok zöld tüzet hajigálnak!

Hé! Ezek ki fognak nyírni!

– Tűnjünk innen, nacsalnyik!

A jó életbe...!

Gontar elterült a mocskos padlón, fordult egyet és zuhanni kezdett.

Az ördögfattyak mögött egy minimum öt méter magas szörnyszülött állt. A feje akkora volt, mint egy 'kopter pilótafülkéje, a szarvai hatalmasabbak három Gatlingnál. Barnás, természetellenesen izmos felsőtestén, deréktájban két acélsáv csillogott, közöttük huzalrengeteg vöröslött. Az egyik lába hosszabb volt, mint a két sorral előtte álló albínók teljes egészében, a másik...

A másik néhai B-207-esem lépegetőegységéhez hasonlított, de sokkal nagyobb, masszívabb volt annál. Felemelte a jobb karját.

Gontar nagyot nyekkenve landolt a padlón tátongó, két méter mély kráterben. Gyorsan megvizsgáltam a fizikai állapotát. A legutolsó szkennelésnél becsült 80 százalékos érték röpke... (Mennyi idő is telhetett el azóta? Öt perc? Tíz? Egy fél óra? Fogalmam sem volt.) ...rövid idő alatt 47 százalékra csökkent. Rossz. Nem, több annál: pocsék. Ennél rosszabb már csak a testpáncélunk állapota volt: 21 százalékos.

Állj fel!

Gontar felemelkedett, és kidugta a fejét a kráterből. A kiberstrázsára meresztettem a szemünket.

A dög felemelte a bal karját; úgy rémlett, a képünkbe röhög. Tehette: gondos teremtője egy rakétavető-implanttal ajándékozta meg. A csőtorkolat szervomotorok rovardunnyogása közepette fordult a kráter felé.

Gontar célra lendítette a plazmafegyvert. A kiberstrázsa szeme nagyot villant, bömbölése megreszkettette a falakat. Két lépést tett előre; feltett szándéka volt, hogy eltaposson minket.

Gontar meghúzta plazmafegyver ravaszát. A szörny ugyanabban a pillanatban kilőtt egy rakétát, mely – nincs rá jobb szó – a szelével perzselt végig minket, mielőtt szétrobbant valahol a csarnok mélyén. Az albínók és az ördögfattyak megállás nélkül hajigálták a zöld meteorjaikat. A plazmafegyver töltésmérőjére lestem: a két LED felváltva, vörösen villogott, akár a felénk iparkodó dögök szeme.

Pálya vége, gondoltam. Kész.

Hé! Ez közel volt! Meg kurva nagyot is szólt.

A nacsalnyik rámszólt, hogy ne bámészkodjak, pedig én ekkora francos lyukat egy falon csak akkor láttam, amikor a Száska, az Iszakov, felzabálta a szakasz összes búgatóporát, még odalent Belgrádba', és kibaszott erős lett tőle, és egyedül kinyírt vagy harminc ellenséget – a franc se tudja kik voltak, de úgy szorták ránk a gojót mintha ingyér' adnák! –, és elszedte tőlük a T-96-osukat, és behajtott valami templomba, amiről az őrmesterúr aszonta nem is templom volt, hanem valami csemete-mecsete, vagy ilyesmi. Dühös is volt az őrmesterúr a Száskára a búgatópor miatt – aszonta, hogy ennek a „doppingszarnak” legalább egy hónapig ki kellett volna tartania –, és biztos, hogy hadbíróság, meg legalább öt év futkosó lett volna a dologból, vagy kényszermunka, mármint a Száskának, de ha egy nyitott T-96-os teljes gázzal bemegy egy házba, akkor onnan élő embert má' nem lehet kiszedni, még a sofőrt se. A Száska meghalt, mer' összenyomta a törmelék, meg az ilyesmi, ami beleesett a tankba, mer' a Száskát annyira meghülyítette a sok doppingszar, hogy nem csukta be maga után a fedelet...

Lövök, mint egy állat, má' teljesen rázsibbadt az ujjam erre a francos ravaszra, de még mindig csak két meszes dögöt, meg egy pirosat szedtem le. Az a Gépállat meg má' megin' lőni akar, látom a kezin, hogy most céloz is a szemét.

A szemét! Az lőttem ki neki, annak a sápadtnak, azt a rusnya nagy tehénszemét, mind a kettőt!

A Gépbarom meg má' mindjár' lő. A rohadt életbe, ez ide céloz!

Abban a pillanatban, mikor a kiberstrázsa kilőtte második rakétáját, a megvakított albínó üvöltve felugrott a levegőbe. A nyavalya tudja, mit akarhatott – talán a fájdalom vette el az eszét, ha volt neki egyáltalán –, a lényeg az, hogy az az állat nagy rakéta pont telibe nyomta a hátát.

Az Albinó zöld, habos-nyálkás cafatokká robbanva hullott vissza a zöld savtóba. Két társa hörögve hátrafordult.

A kiberstrázsa dühödten felüvöltött, és újra célzott – most már biztos voltam benne, hogy éppen mi vagyunk a célkeresztje közepén. Aztán, a lövés előtti pillanatban, mégis oldalra fordult, és a két rátámadó albínót freccsentette szét.

Most már a többi albínó is megfordult, de amilyen behemót állatok voltak, olyan rosszul céloztak: a legtöbbjük zöld minimeteorja a kiberstrázsa helyett az ördögfattyakra hullott. Azoknak se kellett több: az implantokkal megtűzdelt gigász rakétái és az ördögfattyak meteorjai másodpercek alatt végeztek az albínókkal.

Má' nem lövök, de a sápadtak mind elhasaltak. Nem t'om, a nacsalnyik csiánálta-e így a dolgot, de ha ő, akkor még a Szása apjánál is gógyisabb, mer' a Szása apja egyszer csak egy cigányt meg egy csecsent ugrasztott össze, még odaát, Kijevbe', és ameddig azok szarrá verték egymást, addig ő fogta a bukszáikat meg a kabátjaikat, amit pont neki adtak oda, hogy vigyázzon rá, és elment. Összesen nyolcszázkét rubelt, meg négy dollárt nyert a dolgon, meg két pakli vietnámi cigit. A Száska apja, az jó ember volt: amikor a Száskát kifogták a folyóból, és nekem is meghalt az apám, akkor aszonta, hogy lehetek a fia, ha akarok, de nem akartam, mert akkor én már a jövő héten beléptem a HADSEREGBE. A Száska apja aszonta, hogy ne menjek harcolni, mer' meghalhatok a végén de én mondtam neki, amit az egyik őrmesterúr mondott – nem az, akivel a Belgrádba' voltunk, ez egy másik volt –, hogy nem fogok meghalni, mer' erős vagyok, és a HADSEREG is erős, és senki se fog velünk szarakodni, de ha mégis, annak szétlőjük az agyát, meg a családját is. És különben is: a HADSEREGBE' mindennap adnak enni és azér semmit se kel csinálni csak néha megölni egy-két pasast, meg szétrobbantani egy pár házat. Kérdezte a Szása apja, hogy nekem jó-e ez így?, én meg mondtam neki, hogy jónak nem jó, de az se jó, ha otthol maradok, és az ő fia leszek, mer' akkor csak egy évbe' egyszer lakhatok jól. És az az egy jólakás se biztos, mer' ha túl sugaras a disznaja akkor má' télleg nem lehet megenni.

Na, de ez a jenki, ez télleg okos lehet, ha ő csinálta, mer' most má' a kutya se törődik velünk, mer' a Gépbarom a pirosakat lövi, azok meg őt hajigálják, és hullanak a pirosak, és a Gépbarom is vérzik már – sűrű, vörös vére van, és csak folyik, mintha nem akarna kifogyni.

Nna! Most meg má' nincsen piros, csak a gépbarom, és biztos elfogyott neki az ereje, mer' vérzik, és csak lógatja a karját, azt a rakétásat, és csak szuszog.

Katona! Roham!

Ez a nacsalnyik volt.

Megszorítom a plazmapuskát, felállok, kiugrok a gödörből, oszt ordítok, hogy:

– Banzáj!

Rohanni kezdek, de lövök is, ahogy kell, és a Gépbarom feje csupa-csupa kék az én plazmámtól, és látszik rajta, hogy döglődik má', de megemelinti azt a bazi nagy rakétavetőjét, és lő, és megint lő, és megint és megint...

Fogalmam sem volt róla, hogy Gontar hol hallhatta a „banzáj” szót, meg hogy honnan ismerhette a jelentését, de abban a pillanatban ez érdekelt a legkevésbé.

Felállítottam, ráparancsoltam, hogy ugorjon ki a kráterből, és rohamozza meg a kiberstrázsát.

A bestia újabb lövedéke mellettünk csapódott be a falba. Gontar megtántorodott a hatalmas rakéta oldalszelétől, de tovább rohant előre, és úgy húzta a plazmavető ravaszát, mintha görcsbe rándult volna a mutatóujja.

A második rakéta jóval fölöttünk szaggatta szét a falat, a harmadik mintha besült volna, és csak a zöld tóhoz vezető lépcsőkig jutott el – a robbanás ereje óriási volt, de Gontar még időben lehasalt. A franc-se-tudja-milyen anyag szilánkjai, amiket a lövedék kihasított a padlóból, zöldessárga gyémátrepeszekként röpültek szét, hogy aztán aprószemű, üveggyapot szúrósságú porként hulljanak a nyakunkba.

Gontar felpattant, lőtt: a kiberstrázsa testén izzó lékeket vágtak a plazmafegyver sugarai. A gőz és a füst elfátyolosította a levegőt, az utolsó rakéta ezzel együtt majdnem telibe talált minket. Súrolta a Gontar oldalát takaró testpáncélt, lepedőnyi darabon verte szét a falat a hátunk mögött. A Vörös Óriás felüvöltött, megeresztett egy utolsó sorozatot, és feledve a kiberstrázsát, feledve mindent, lerángatta magáról a forró páncéllemezt. Az égett bőrfelület háromtenyérnyi széles volt, förtelmes bűzt árasztott, de nem vérzett: tökéletes kauterizáció.

A kiberstrázsa bömbölése fokozatosan halkult, mély torokhangja egyre jobban elvékonyodott, és a végén már úgy visított, akár egy eunuch az énekkari próbán. Gontar feltérdelt, de képtelen volt felállni. A kiberstrázsa felénk lépett – szervók nyüszítettek, acélrugók kattantak –, majd még egy lépést tett – irtózatos cölöpverő-patadobogás, és...

Ölj má' meg, te mocsok, te állat, ölj meg, ahogy Nyikát is megölted, rajta, mire vársz, te...

A francba. Együtt döglünk meg, mi? A rohadt...

Mielőtt elvesztette az eszméletét, Gontar még felnézett.

A kiberstrázsa helyén vérvörös, nyálkás és nedves párafelhő gomolygott. A felhő lassan leülepedett, a véres-zöld tó egy pillanatra szétnyílt, és a medrében, a kiberstrázsa helyén már csak egy csonkolt, patás láb, meg egy deformálódott, megcsavarodott rakétavető hevert.

A lépcsők előtti tó hullámai összecsaptak – és én, az akció kezdete óta először – egyedül maradtam.

COMFILE-16.WAD

ROM 4 2/Halállabirintus

Oleg!

Oleg, az anyád…!

A kiáltás valahonnan belülről jön, ami most semmit se jelent mer' mindenem fáj; csak döglök és emlékezek.

Egyszer, amikor még egészen kicsik voltunk, én úgy tizenkettő lehettem, elmentünk Kijevbe, mer' az apámnak ott volt dolga, és amíg ő a dolgát intézte, én, meg NYIKA egy olyan... izében rohangásztunk, ami park, mer' fák voltak benne, meg bokrok, de mégse csak olyan egyszerű park, mer' voltak mindenféle vashülyeségek is, amiket direkt azér' állítottak oda, hogy a kiskölyköknek legyen mire felmászniuk.

Volt abban a parkban egy szobor is. Egy bazi nagy, szürke kő – márvány? – medencében volt egy kiseb fehér kődarab, olyan, mint egy doboz, csak fehér kőből, és annak a tetején állt az a szobor. Rohadt nagy volt, én má' akkor is a legnagyobb voltam odahaza a környéken, majdnem olyan nagy, mint az apám, de még én is csak a térdéig se értem annak a szobornak, ami pont úgy nézett ki, mint a Grisa, amikor Belgrádba' a mellibe lőttek, oszt felemelte a kezit.

Mondom a Nyikának, hogy te, én felmászok oda. Aszongya a Nyika, hogy másszál csak, úgyis tudom, hogy fel tudsz mászni, mer' erős vagy, de vigyél engemet is, mer' én is látni akarok onnan a magasból, ahonnan az emberek biztos nem nagyobbak, mint a patkányok vagy a macskák vagy az ilyesmik.

Na, felmásztam, de húztam magam után a Nyikát is. Má' a szoborember vállánál jártunk, má' majdnem felültem a fejire, amikor szól a Nyika, hogy nézd má', van ott lenn valami rendőremberféle, oszt ránk mutogat a botjával.

Odanéztem és hallom, hogy a rendőremberféle azt ordibálja, hogy szálljunk lefele, mer' ez itten a sugarasok szobra, azoké, akik régen haltak meg, munkából meg becsületből. Szálljunk lefele, ide nem szabad felmászni, meg lelő minket, ha nem jövünk le.

Aztán elővette a pisztolyát.

Mondja a Nyika hogy szálljunk le mer' ez képes, és télleg lelő minket. Mondtam neki, jó. Kezdtünk lefele mászni, má' lenn voltunk azon a fehér kőizén, amikor mondja a Nyika, hogy lógassam le, mer' nem mer leugrani. Lelógattam. Amikor leért, odaugrik hozzá a rendőrember, oszt elkezdi ütni neki a fejit a botjával. Én meg ráugrottam a rendőrember nyakára, ami persze el is tört, de erre előjön valahonnan másik kettő rendőember, oszt elkezdenek ütni, én meg visszaütök, de má' fáj a fejem, má' szédülök, má' ki akar szakadni a fejem oldala, meg az orrom is vérzik. De azér' csak ütöm őket.

Erre az egyik rendőrember előveszi a pisztolyát, és látom, hogy nem engemet, de a Nyikát akarja lelőni, én meg gyorsan lefejelem a másik rendőrembert, és odaugrok a Nyika elé, hogy inkább engem lőjön le a pisztolyos. És le is lő. És vérzik az oldalam, és fáj, kurvára fáj, de én megyek, elveszem tőle a pisztolyát, és addig lövöm a fejit amíg má' nincs is, aztán elveszem a másik kettő fekvő rendőrtől is a pisztolyát, és lövök, lövök, és akkor szól a Nyika, hogy...

Oleg! OLEG!

...hagyjad má' abba, Oleg, mer' mindjár hányok ettől a sok vértől. És látom, hogy a Nyika elfordul, és sír, és má' nem lövök, csak fogom a tenyeremben a vérem, ami kifolyt belőlem, de hiába próbálom visszacsorgatni a lyukon, az oldalamba, mer' elesek, és fekszek, és a Nyika szól...

OLEG!

Kinyitom a szemem.

Furcsa srác volt ez az orosz.

De nem; nem is ez rá a legmegfelelőbb szó. Inkább kettős volt. Vagy inkább hármas. Vagy a franc tudja.

Először is létezett az Erős Oleg Gontar – ő volt az, akit az emberek az első pillantásra észrevettek, akitől betojtak, és akit inkább kikerültek, ha véletlenül összeakadtak vele. Ez az Oleg óriási csont- és izomtömeg volt, egy hatalmasra mutálódott, döbbenetesen szívós emberhegy, akinek félelmetességét csak fokozta, hogy zord, szögletes arcából képtelenség volt kiolvasni az érzelmeit és a szándékait.

Aztán, ha valaki vette a bátorságot, és mélyen a fiú szemébe nézett, felfedezhette az Ostoba Oleg Gontart, a hígagyút, aki háromig el tudott számolni, de ha valamiből négy volt, arra már azt mondta, hogy „sok”. A csontja velejét átható ősbutaság fekete felhőként lengte be az agyát, és ebbe a sötétségbe csak itt-ott fúrtak lyukat a katonáéknál belénevelt fegyelem és tudás fénysugarai. VR/TCO tisztként mindig az ilyen géppé nevelt katonákkal szerettem a legjobban operálni; nekik még annyi eszük sem volt, hogy kételkedjenek a parancsaimban, ha esetleg taktikai vagy egyéb okok miatt a biztos halálba küldtem őket, viszont használhatóbbak voltak, mint a harci droidok. A gépekbe képtelenség önfenntartó ösztönt és agresszivitást programozni; egy harci droid lehet hatalmas, pusztító erejű vagy mozgékony, esetleg mind a három, viszont ha nem kap rá parancsot, hogy húzza le a „fejét”, golyófogóként a helyén marad. És csak azt öli meg, amit az irányítója meglát. Számtalanszor megtörtént, hogy egy-egy városi harc során tíz év alatti kiskölykök, vagy éppen sánta vén koldusok gurítottak egy-egy tojásgránátot valamelyik harci gépezet alá, egy Gontar-féle gépembert viszont nem lehet ilyen trükkökkel átejteni. Az ilyenek nem nézik, hogy milyen formában közeledik feléjük a veszély; ha rákényszerülnek, az ilyenek képesek rá, hogy semmibe véve az több ezer éves tabukat és az öszötönöket, amik Emberré tették a majmot, szarrá lőjenek egy gyereket, egy aggastyánt, vagy éppen egy csinibabát.

Oleg Gontar szakaszvezető kemény volt és hülye, és a harcon kívül semmihez sem értett.

Ha viszont valaki olyan közelről is megvizsgálhatta, mint én – kétlem, hogy rajtam kívül akadt volna még egy ember, akinek elég bátorsága, és főleg lehetősége lett volna ilyesmire –, a fekete, ostobaságból, a spontán eredetű és mesterségesen felgerjesztett agresszióból összegyúrt agyfátyol alatt megláthatta az Örök Gyermeket, aki szinte valamennyiünkben él. (Persze itt is vannak kivételek: a Fuentes-féle eszelősök Örök Gyermekét már csecsemőkorukban a falhoz csapták, vagy lehúzták az őrült rögeszmék WC-jén.) Oleg Gontarban még létezett a Gyermek. Kicsi volt, szinte észrevehetetlen; reszketve kuporgott a butaság és a vadság páncélja alatt, de élt, és néha belesikoltotta az őt körülvevő tompa agyba a múlt emlékeit, annak az időszaknak a féltve őrzött történés-ereklyéit, amikor még csak egyedül ő létezett a saját mikrouniverzumában, amikor Oleg még ártatlan naívsággal bámult a világba. Amikor még nem kellett rádöbbennie, hogy ez a világ SZAR, és ha nem akarja, hogy a fogaskerekek véreshabos pépet csináljanak belőle, tenni kell valamit, ki kell nyitnia a kaput, ami mögött a születésünk óta bennünk rejtőző, összezsugorított Állat raboskodik.

Ismertem Gontar személyi anyagát, és tudtam, hogy mi vehette le a lakatot erről a bizonyos kapuról. Az Állat kidugta a fejét, kilesett, és megtetszett neki, amit látott, mert előbújt, fokozatosan a háttérbe szorította a Gyermeket, a moszkvai mészárlás után pedig átvette az Oleg Gontar nevezetű test irányítását.

Ahogy ott, abban az undorító, bűzös teremben megpróbáltam magához téríteni a hordozómat; ahogy a tudata különböző göbeit ingerelve megpróbáltam egy érzékeny pontot találni, a mindent betöltő Állat árnyékában felfedeztem a Gyermeket, aki már fásultan tűrte a körülötte zajló eseményeket, aki rég letett arról, hogy újra előtérbe kerüljön, és akit csak egyetlen dolog tartott életben. Egy emlékkép; egy szépségesen csúf lányka szelleme.

A nacsalnyik aszongya, hogy má' nem vagyunk messze attól, ahova mennünk kell, és hogy ügyes voltam, hogy ennyi dögöt kinyírtam, de még sok van belőlük, és a főszemét, aki megölette Nyikát, az még mindig él, és lélegzik, és ha ki akarom szorítani belőle a levegőt, ha szét akarom taposni a mellit, akkor álljak má' fel, oszt menjünk mer' még sok dolgunk van, és ha bosszút akarok állni a Nyikáér', hát akkor most ne feküdjek itten, mer' a végén még jön valami, oszt kinyír, oszt akkor ki áll bosszút a Nyikáér', meg különben is.

Ha én akkor ott lettem volna a Moszkvába', a Nyikával...! Akkor nem hagytam volna, hogy baja legyen, mer' ráfeküdtem volna, beterítettem volna magammal, hogy én égjek szét, én dögöljek meg, de neki ne legyen semmi baja se; odaálltam volna, mint akkor, ott a szobornál, amikor a rendőrember le akarta lőni...

INKÁBB ENGEM LŐJETEK, NE A HÚGOMAT!

A nacsalnyik jó ember. Most má' tudom, hogy jó. Ismerte a Nyikát. Aszongya, látta táncolni a Moszkvába, meg valahol máshol is, egy olyan helyen, ahol csak a legjobb táncosok táncolhatnak. Aszongya, tetszett neki a Nyika, mer' szép meg ügyes, és hogy ő is bosszút akar állni érte, és hogy pont ezér' van most itt, csak álljak má' fel, mer' feküdve nem lehet ölni.

ÖLNI!

Feküdve nem lehet kicsorgatni a vérüket ezeknek a mocskoknak.

VÉR!

Szétlövöm, széttaposom, széttépem, szétharapom mindet, a mocskosistenüket, azt a... azt a Funetest, azt a bolondot, azt meg... szétkúrommégarohadanyjátis! A szemétnek. Döglött vagy, Funnetesz! Döglött. Csak még nem tudod. Ledarállak, és hurkát csinálok belőled, mint a Szergej apja a disznójukból, oszt utána megzabállak, te... Te Funnetes! Majd megtanuljátok, hogy ne bántsatok több táncosnőt – mer' a táncosnők, azok szépek, és repülnek abba' a kis szoknyájukba', és olyanok, mint a lepkék, és nem bántanak senkit, de aki őket bántja, azt én bántom.

Én, Gontar Oleg szakvez, majdnem-marslakó.

Páncélzat: 11%, fizikai állapot: 7%

Plazmatöltet: 45. Négy puskagolyó. Kéttucatnyi lőszer a duplacsövűbe.

Ez majdnem semmi.

Nagy nehezen felültünk. Adni akartam, hogy Olegnek egy kis pihenőt, ezért előtérbe nyomultam. Körülnéztem.

A kiberstrázsa rakétái óriási lyukakat robbantottak a falakba, de a kráterek mélyén tömör beton szürkéllett. A francba, gondoltam, most kéne utánpótlást kérni! De ahhoz nyílt térségen kellene lennünk... Felnéztem a mennyezetre. Onnan fentről segíthetnének rajtunk, csak éppen...

A francba!

Csak éppen minden rendben volt. A Kiberdög egyik rakétája valami tartóoszlopot kaphatott telibe, mert az épület födémje jó darabon megroskadt, a plasztbeton csonkok és a döglött kígyókként lógó vezetékek hatalmas hasadékot környékeztek.

Erőink végső megfeszítésével odakúsztam, felbámultam a málnaszínű égre.

Ez az!

Előhúztam az övemből egy krómrudat, kikattintottam a tartólábakat, helyet kerestem neki a padlót borító mocsokban, aztán csavartam rajta egyet: klikk.

Zihálva elvánszorogtam onnét, egy lehullott födémdarab fedezékébe húzódtam, és előtérbe engedtem Oleget. A fiú a könyökére támaszkodva piszkálgatni kezdett valamit a padlón. Lenéztem. Egy fodros fémdarab volt – valószínűleg a kiberstrázsa egyik rakétájának hüvelycafata. Úgy nézett ki, mint valami bogár.

– Egy sebzett ember, csak egy;/és egy lecsapott légy, csak egy;/mindketten a hatalmas teremben hevernek – mormolta.

Mi a franc...? Egy haiku?

Meghökkentem. Honnan tud ez a srác ilyeneket? Honnan az ördögből ismerhet egy bunkó csernobilita a franc-se-tudja-hány-évezredes japán verseket?

Vártunk. Számolni kezdtem a másodperceket. Az a marsi ürge azt mondta, öt, maximum nyolc percet kell várnunk a mannára.

A terem hirtelen elsötétedett. Elképzelni sem tudtam, hogy mitől, de abban a helyzetben ez számított a legkevésbé.

A mennyezetre bámultam. Alice Csodaországának magasabb nyomású levegője kifelé áradt a résen át, szélsodorta homok festette vörösre a kábelek közt kavargó hópelyheket. Uramisten! Hány emberöltő és hány ezer élet kell még ahhoz, hogy ezt a rozsdatemetőt igazán lakhatóvá tegyük...?

Távoli mennydörgés. Kékes fénycsík hasított a homályba.

– Tiga do va – dörmögte Gontar. – Uda ki te ne va arimaszen.

A nacsalnyik csak lesett, amikor elmondtam neki azt a japán verset, amit arról a szoftról tanultam, amiről a karatét is. Hát csak lessen!

Dörgés, villámlás.

Ez meg mi a jó franc? Ezek a szarosok má' felülről is jönnek?

Nem. Ez valami más lehet. Olyan, mint a tüzijáték.

Mondom a nacsalnyiknak, hogy enyhe telünk van. Japánul. Ezt is a szoftról tudom. Csak nézzen, meg törje azt a nagy fejét, hogy honnan tudok ilyeneket!

Na, ez meg mi a szentszar? Valami nagydarab izék jönnek lefele az égből. Olyan nagy szarok, mint egyszer odahaza, de azok a végén halak voltak, meg békák, amik úgy estek le az égből, mintha esőből lennének. A Szergej apja aszonta, hogy biztos jón a Utolsó Megítélés napja, vagy mi az isten, mer' hogy a Bibiliába meg van írva valami ilyesmi. A Szergej apja, az tudott olvasni – az énapám is tudott! –, és amikor éppen nem a disznaival foglalkozott, vagy nem volt részeg, akkor mindig egy nagy fekete könyvet nézegetett, ami igazi papírból volt, meg képek is voltak benne, amíg a Szergejjel ki nem ollóztuk belőle. A Szergej apja kurva mérges lett, a képek miatt, pedig csak a színeseket szedtük ki, hogy felragaszgassuk a falra abba' gunyhóba', amit mink ketten csináltunk a Szergejjel, hogy legyen hova mennünk. A Szergej apja aszonta, hogy most az egyszer nem ver meg minket, de ha a Szupermanusz képregényeiből is kiollózzuk a képeket, akkor szíjat hasít a hátunkból, mer' a Bibliája az régi volt, meg szent, de a Szupermanusz képregényei, azok meg igazi amerikaiak voltak. Nem is tudta elolvasni senki se odahaza, legfeljebb csak a lódoktor, de az meg nem olvasott ilyeneket.

Egyszer megnéztük az a képregényt, tele volt színes rajzokkal – jó lett volna kitépni belőle egy párat, a gunyhó falára, ami deszkából volt –, és főleg egy fasziról szólt, aki rohad erős volt, pedig nem is nagyon evett, meg nem gyúrt sokat, de mégis. Na, azt az ürgét egyszer elkapta egy másik ürge, aki gonosz volt, és sose mentett meg senkit, és megkínozta. A Szuperman meg sebesült volt, és kínlódott, de aztán jött egy csaj, és adott neki valami innivalót, amitől a pasas tök jól lett, elmúltak neki a sebei, és legyőzött. Mindenkit.

Megérkezett a küldemény.

Olyan sebességgel jött, hogy újabb lyukakat ütött a mennyezeten; a tokozás hőálló anyaga úgy átforrósodott a légköri repüléstől, hogy csak percekkel később mertünk a közelbe merészkedni. A jeladó eltűnt, sok száz kiló fém és plasztik temette maga alá. Hirtelen eszembe jutott Clench és az Up Yours! – reméltem, sikerült ebből a híg atmoszférájú pokolból kikapaszkodniuk.

Gyors leltárt készítettem. Oxigénpalackok, medikitek, ampullák, páncéldarabok, lőszer a Hecklerhez, lőszer a Berettához, energiatelepek az éjjellátóhoz, pár doboz bagó, benne használhatatlan dohánymorzsalék, meg egy zárt, kékre mázolt fémhenger – messze több annál, amit egyetlen ember használni és kihasználni képes, de legalább érezheti, hogy a fentiek semmit nem sajnálnak tőle.

Előtérbe nyomultam, és egy medikit segítségével úgy-ahogy befoltoztam a Vörös Óriás sebeit. Gontar elképesztő gyorsasággal regenerálódott: megégett oldalán ujjnyi csíkokban csillant a friss bőr, összekarmolt tagjai, töredezett körmei ismét épnek látszottak. Felszerelkeztem, aztán kinyitottam a fémhengert. Négyrét hajtott, marsi újrapapírra írt levél volt a tetején.

„Milne századosnak, Dr. LaBoulle-tól.”

Ki a franc lehet ez a Dr. LaBoulle? Tovább olvastam.

„Talán emlékszik rám odafentről, talán nem – egyre megy. A döntés megszületett, és én nem tehetek mást, mint hogy támogatom ezt az őrült akciót. B.J. az ő végtelen irgalmában lehetővé tette, hogy így üzenjek – ha teheti, őrizze meg ezt a feljegyzést valami kibaszott múzeum számára!”

Gontar ajka mosolyra rándult.

Az Alamo pszichológusa!

Ne figyelj , mordultam rá odabentről. Ezt az infót nem neked szánták!

Engedelmeskedett; a gépemberek öntudatlan automatizmusával húzódott a háttérbe ismét.

„Abból, ahogy Gontar a ROM-modul beplántálása után viselkedett, megértettem, hogy rátalált az eszközre, amivel kézben tarthatja őt. Voltaképp irigylem, százados: hónapokat töltöttem a pasas közelében, mégsem jutottam olyan közel a probléma lényegéhez, mint maga pár óra alatt. Képzelem, micsoda lendületet adott neki a mese, hogy Fuentesnek köze van a moszkvai tragédiához – vagyis a huga halálához, ami a legerősebb érzelmeket váltja ki ebből a hatalmas és szerencsétlen sorsú gyerekből. Azt tette, amit tennie kellett – mind azt tesszük –, ez azonban mit sem változtat a tényen: időzített bombát tart a kezében, ami bármelyik pillanatban szétvetheti.”

Szórakozottan bólintottam Gontar fejével. Az agyas a maga körülményes módján közelített a lényeghez; sokért nem adtam volna, ha tudom, mire akar kilyukadni.

„A Vörös Óriás előbb-utóbb átlátja a helyzetet. A legnyilvánvalóbban akkor, ha sikerül bejutniuk a katedrálisba: F – ha ideje marad rá – biztosan a szemébe vágja majd, hogy maga hazudott neki. A robbanás megakadályozása érdekében idefentről keveset tehetek, a káros következményektől viszont talán megmenthetem. Nem fogalmazhatok olyan nyíltan, ahogy szeretnék, ezért figyeljen jól, és tartsa észben a következőket...”

Homlokráncolva meredtem a papírra; nehezemre esett elhinni, amit látok.

„A PILLANGÓ ÉL.”

Óvatosan összehajtottam, Gontar övtáskájába csúsztattam a levelet. Igyekeztem uralkodni magamon, nehogy az érzelmi hullámok lerombolják a két tudat közt emelkedő védfalat; a hír túl kényes, a pillanat nem megfelelő. Parttalan, gyermeki hálát éreztem a pszichológus iránt, bosszankodni csak pár pillanat múltán kezdtem: sokat könnyített volna valamennyiünk dolgán, ha indulás előtt közli a lényeget. Hónapokig gyűjthette az információkat, nyilván a földi kollégák segítségét is igénybe vette. De ha téved? Ha mindannyian tévednek? Vagy ha ez csak egy újabb lélektani trükk á la Blazkowicz? Hisz az az ősz gazfickó bármire képes a nagybetűs Cél érdekében...!

De nem. A doktor civil, ráadásul olyan pacifista, amilyen egy tanult ember csak lehet; holmi kiszuperált akcióhősnek nincs hatalma felette. Amit a pillangóról – Gontar hugáról – ír, minden bizonnyal igaz, azaz inkább része a teljes igazságnak. Tapasztalatból tudom, hogy élni sokféleképp lehet. A Vörös Óriás elmeállapotának nemigen használna, ha vegetáló roncsként látná vissza Nyikát valamelyik leprafészekben, ahol a moszkvai tragédia túlélőit tartják. Elképzelhető, hogy Fuentes erről is tud? Hogy az a bomlott agyú fasz a szó legszorosabb értelmében mindenható?

Elhessegettem a gondolatot. Ha a padre mindenható volna, már nem élnénk, nem léteznének a tartalék műholdak, az Alamo, sőt, talán a Naprendszer sem. Csakhogy...

Eszembe jutott Mayerling meg az ő francos Tükre; a Tükör, ami az élőlények fejébe lát, ismeri legtitkosabb félelmeiket – a Tükör, ami momentán Fuentes befolyása alatt áll. Ha megsúgja neki az igazságot Gontatrral kapcsolatban, a szörnyeknek talán nem is lesz több dolguk, és...

Elég!

Nyugalmat erőltettem magamra. Jó érzés volt tudni, hogy nem csak én dolgozom ezen a rohadt bolygón, hogy vannak, akik törődnek velem. Velünk.

A fémhenger alján pár doboz szénsavmentes neurotaurint és egy pneumát találtam. A dobozok átvészelték a zuhanást, az oltópisztoly nem: úgy festett, mintha ledarálták volna, az alkatrészek szúrós morzsaléka felsértette Gontar kézfejét, ahogy a serkentőkért nyúltam.

Felszisszentem, aztán szabadjára engedtem, hadd szórakozzon egy kicsit. Elmázolta a vért, beleszagolt a dobozba, aztán vedelni kezdett, mint az állat; az átható illatú lötty végigfolyt kormos képén, alvadt vértől feketéllő nyakán. Fizikai állapotának értéke a kezelés után közelített a száz százalékhoz, páncélzatunkat kétszáz százalékosnak értékeltem, de tudtam, a következő fordulóhoz és az üdvösséghez még ez is kevés: elő kell kerítenünk az agyasok kibaszott csodafegyverét, a BFG-9000-est.

– Jó hírek, nacsalnyik? – kérdezte, mihelyt lélegzethez jutott.

Fogalmam sincs , feleltem, és bár egy tisztnek illik minden körülmények közt határozottnak látszania, úgy intéztem, hogy sóhajtson helyettem – ennyire jól esett, hogy ez egyszer őszinte voltam hozzá.

Gontar izmai megfeszültek, a fáradtság pillanatok alatt tovatűnt testünkből. Gyors felmérés: fizikai állapot maximumon. Szuper!

Ránéztem a bal tenyerünkön sötétlő ampullákra. Eljátszottam a gondolattal, hogy lemondok róluk, aztán kilyukadtam oda, hogy még bőrbe dörzsölve is több hasznot hajtanak, mint széttaposva – és az oldaltáskába dugdostam őket a levél meg a töltények mellé.

Oké, katona, gyerünk!

A Vörös Óriás macskaléptekkel, a Hecklert előreszegezve settenkedett tovább a homályban. Hogy, hogy nem, kettőnk közül én éreztem súlyosabbnak a combzsebében lapuló levélköteget.

Gyors pillantás a térképre. A kiberstrázsa birodalmából egyetlen úton juthattunk ki: azon a zsilipkapun át, amin bejöttünk. Az első teremből összesen tizenkét ajtó nyílt – hat-hat mindkét oldalfalán –, de a jelzés szerint volt még nyolc. Úgy gondoltam, mindegyik egy-egy folyosóra nyílik, melyek pár kanyar után ugyanabba a szűk járatba torkollnak.

Végre hasznát vettem Blazkowicz duplacsövűjének: azzal robbantottuk szét a zsilipkapu makacskodó zárszerkezetét.

Tovább!

Beléptünk az előző csarnokba. Már az első pillanatban észre kellett volna vennem, hogy az előző kanyarban szarrá lőtt dögök hulláiból valami – vagy több valami – véres lakomát rendezett.

Én nem t'om hogy a nacsalnyik mit csinált velem, de most rohatt erős vagyok. Olyan erős, hogy fél kézzel vízbe tudnám fojtani a Szupermant, aki a Szergej apjánál, azokba' az amerikai képregényekbe' volt. Valahogy úgy csinálnék vele, mint az a srác a kutyája kölykeivel, aki a szomszéd utcában lakik odahaza. Az a srác, az egy szemét. Má' nem szemét, me' agyonlőtték, amikor a Kijevbe' ki akart rabolni egy benzinkutat, de akkor szemét volt, mer' volt egy kutyája, egy szuka – korcs –, ami minden évbe ellett vagy nyolcat, és a srác, az mindegyik kicsi kutyát kinyírta. Volt nekik az udvarukon egy hordó, amibe vizet rakott, és abban csinálta. A rohadék, megvárta, míg kinyílik a kicsi kutyák szeme. Azt akarta hogy lásák! mit csinál velük. Egyszer a Nyikával járkáltunk odahaza, és szól a Nyika, hogy nézd csak, az a srác má' megin' vizet rak a hordójába. Mondta a Nyika, hogy ő úgy szeretne egy kicsi kutyát, hát mentem, szóltam a srácnak, hogy ne hordja a vizet, mer' elvisszük a korcsa kölykeit, mindet. Aszonta, hogy nem ad egyet se, mer' mindeegyiket vízbe akarja fujtani. Szól a Nyika, hogy ne hagyjam. Mondom a srácnak, te, ne hordd má' azt a vizet, nesze, itt van százrubel, rúgjál be rajta vagy valami, de a kutyákat, azokat adjad ide nekünk. Elvette a százrubelt, oszt tovább hordta a vizet.

Nagy volt az a srác, de csak akkora, mint én. Mondom neki, ha má' elvetted a pénzemet, akkor hoci a kutyákkal. Aszongya, nem adja őket, és a pénzt se. Ha kell, akkor vegyem-el...

A kurva anyját! Hát ez meg mi a szar?

Úgy látom, itt jártunk má egyszer, a nacsalnyikkal, mer' minden tele van döglött dögökkel. Hé, ezeket megcsócsálta valami! A fene a gusztusát!

Télleg, kezdek éhes lenni. Majd ha megállunk, megkérdem a nacsalnyikot, hogy mikor osztják a vacsorát. Mer' má' úgy estefelé lehet az idő.

Asziszem.

De nem, mégse kérdem meg. Lehet, hogy a marslakók spórolnak az étellel, hát minek vegyem el tőlük? Mert hogy most má' én is marslakó vagyok, vagy mi.

Tapogasd végig ezt a falat!

– Minek? – kérdezem.

Csak tapogasd, de jól nyomkodd meg!

– Jól van, én tapogatok, de enni mikor kapok?

Röhög a nacsalnyik, vagy mit csinál?

Később, Oleg, később. Most csak tapogass!

Aszt csinálom, és közbe emlékezek.

...mondom a srácnak, hogy te, szarok én a kutyáidra, én se szeretem őket, meg a falhoz is csapdosnám mindet, de a Nyika, a húgom, annak kell egy pár közülük. Aszongya a srác, hogy nem. Ránézek a Nyikára, és...

Hoppá! Ez meg mi volt?

Fordulj meg!

– Most mit ordítozol?

Megfordulok.

Azt a buzeráns apjukat...! Ezek meg mi a szentszarok?

Oleg éppen a falat tapogatta meg rúgdosta, amikor hirtelen valami megcsikordult a hátunk mögött. A nagydarab bolond annyira belemerült a gondolataiba – szokás szerint otthon járt az esze –, hogy talán nem is törődött volna a nesszel. Rákiáltottam.

Fordulj meg!

Hátrapödült.

A szemközti falon kinyílt a négy ajtó, amit kerestünk – csakhogy ezek pontosan a másik négy fölött voltak.

Fel kéne mászni oda valahogy.

– Jó. Hogy?

Hordd kupacba a hullákat, a tetejükről talán elérheted az egyik lyuk peremét.

– Mi a rosseb...?

Gontar vonakodva engedelmeskedett. Letette a Hecklert, felkapott egy véres seggfejűt, meg egy kitört nyakú favágót, és elindult a nyitott kapuk felé. Alig, hogy letette a két tetemet, újra surrogni kezdett valami. A hang újra a hátunk mögül jött.

– Na? – állt meg Oleg. – Most meg mi legyen?

Gatling! üvöltöttem.

A nyolc nyitott zsilipkapuból egy-egy hatalmas, legalább két méter átmérőjű, vörös gömböc röppent ki. Pikkelyes testük vörös volt és kék, pofájuk hússzínű, ocsmány vonalú, vastagajkú szájuk fölött nyoma sem volt orrnak, vagy hasonlónak. Ragyás homlokukon egyetlen, emberfej nagyságú, zöld szem pislogott.

Rájuk ismertem – Fuentes korai rajzain láttam őket.

Ahogy Oleg a Gatling felé vetődött, az egyik gömböc eltátotta a száját, és ránkköpött egy legalább ötven centi átmérőjű, lilás tűzgolyót. Oleg félreugrott a lövedék elől, és felkapta a fegyverünket. A gömböc újra nekiveselkedett, de közben az egyik társa egy második bombát okádott felénk. Gontar lehasalt, lőni kezdett.

Plasztacél hüvelyek röpködtek a levegőben; a Gatling hat, arasznyi hosszú lángot szóró csövéből halálos, irányított záporeső zuhogott a hozzánk legközelebb lebegő gömböcre. A dög kitátotta a pofáját – a torkában kékes villámfény lobbant –, aztán újra becsukta. A húsvörös testből vérszökőkutak fröccsentek a levegőbe. A dög csak tátogott, újra és újra ki akarta öklendezni magából a plazmalövedéket, de hiába: a Gatling könyörtelenül szórta belé a destabilizált uránt. A gömböcön már látszott, hogy nem bírja sokáig, már egyre lejjebb ereszkedett, amikor az egyik ikertestvére hörögve megkerült minket, és a hátunkra köpött egy lila lövedéket.

Gontar előretántorodott.

Félre! Oldalazz!

Gontar, akár egy jó idomított cirkuszi ló, oldalra sasszézott, majd vissza, aztán újra oldalra, de most messzebb, mint először. Irányt váltott, kilencven fokban elfordult, majd hátrapördült, és ismét oldalazni kezdett. A gömböcök lila tűzgolyóinak iszonyatos ereje volt – amelyik eltalált minket, semlegesítette a megduplázott vállpanelünket –, viszont lomhán mozogtak. Hozzáju képest Oleg emberi mércén óriási teste könnyed, jól koreografált táncot járt.

Oleg táncolt, a dögök lebegve követtek minket. A gömböcök okádtak, a Vörös Óriás folyamatos tűz alatt tartotta őket. Az egyik gömböc – talán az, amelyiket először vettük célba, talán egy másik – temetői hörgéssel a padlóra zuhant. Egy laza Oleg-polka; a második gömböc pofáján kéttenyérnyi lyukat téptek a Gatling golyói. A repedés nem volt túl nagy, de ahhoz éppen elég volt, hogy a dög egyetlen Küklopsz-szeme kicsorduljon rajta.

Kettő-null a javunkra!

Oleg megtűzdelte golyóval a harmadikat is, megkerülte az egyik zölderes márványoszlopot, és hátbalőtte a negyediket. A gömböcök felénk fordultak, és köptek. Oleg leírt egy újabb tiszteletkört, és egy relatíve rövid sorozattal mindkét gömböcöt a padlóra küldte. Az egyiknek hiányzott a bal felső oldala, a másik testén pedig annyi lyuk volt, hogy amikor lecsattant a márványra, úgy fordult ki önmagából, mint egy leydeni palack.

Oleg feljebb emelte a Gatlingot, megköpködte felforrósodott csöveit – elég primitív hűtési módszer, de jobb a semminél.

Szép volt, fiú , dicsértem. Most szusszanj egyet, aztán hordd össze a hulla-létrádat!

Oleg nagyot fújt, indult, hogy munkához lásson… ám alig hajolt le, hogy letegye a Gatlingot, amikor a másik falon kinyílt négy ajtóból kilebegett négy másik gömböc.

Ezek barnák voltak, eltátott pofájkban kénsárga tűz lobogott. Az egyik felénk fröcskölte a nyálát – az undorító folyadékcseppek félúton egymásbaolvadtak, és...

És megformázódott belőlük egy lángoló koponya. Egy Röpködő!

A négy Barna folyamatosan köpködött. Nem különösebben foglalkoztak vele, hogy eltalálnak-e minket, vagy sem, a tüzes váladékból kifejlődött Röpködők azonban annál céltudatosabbak voltak.

Gontar megemelte a Gatlingot. A hevederre néztem: már csak negyvenkét lőszerünk maradt.

Ne ezzel, szóltam Olegre. Az automatával szedd le őket!

Oleg engedelmesen letette a Gatlingot, leakasztotta válláról a Hecklert, és kurta sorozatokkal irtani kezdte a Röpködőket. Hálátlan babramunka volt: mire egy szertefoszlott, a Barnák két másikat öklendeztek világra helyette.

Előbb a nagyokat!

A Vörös Óriás a körülöttünk lebegő, egyfolytában rohamozó, de mindig célt tévesztő Röpködők felé fordította a fegyvert.

Mire az utolsó lángoló koponya is semmivé vált, a Gatlingban már egyetlen lőszer maradt.

Halomba hordom a dögöket.

Némelyik rohadt nehéz, de én csak hordom, mer' nem akarom, hogy a fejemben ücsörgő tisztúr beosszon büntetőmunkára, mer' ha itt ilyen szar a normális szolgálat, milyen lehet a büntetés...?

Na. Most má' fel tudom húzni magam addig az ajtóig. A nacsalnyik, az télleg ért hozzá, hogy kell kinyitni az ilyet.

Má' megin' egy francos folyosó. Hogy mikor fognak má' ezek elfogyni? A franc se tudja. A nacsalnyik se, pedig neki van egy térképe a fejembe'.

A nacsalnyik aszongya, hogy volt valamikor egy piktor, az festet ilyen képeket, mint ez a folyosó. Gukker. Nem. Gikker. Nem. Giger. Én aszondom, ez inkább olyan, mint egy giga. Egy csirkegiga. Belülről.

Még egy ajtó.

Odahaza, ott, ahol elkezdődött a kijevbe menő út, volt egy kereszt. A vénasszonyok Húsvétkor mindig telehordták a tövit virággal, mink a Szergejjel meg felszedtük mindet, aztán jöttek a vénemberek, azok meg megvették tőlünk. Azon a kereszten volt egy felszegezett pléh-ember, aszonták, hogy az a Krisztus, az Isten fia, de szerintem nem lehetett az, mert én úgy gondolom, hogy az Isten fia az nem rozsdálhat be. Meg nem is lehet ilyen... Ilyen. Az iskolába' egyszer aszonták, hogy rajzoljunk valamit. Hát, akkor én lezsírkrétáztam egy Krisztust, és az sokkal szebb lett, mint amelyik az út szélin áll odahaza. Pirossal még vért is zsírkrétáztam rá. Aztán a tanítónéni eltépte, mer' hogy ilyesmit nem szabad rajzolni. Azér' én hazavittem a zsírkrétázásomat, de a lába, az má' hiányzott, mer' le volt tépve.

Valahogy úgy, mint ennek a felszegezett faszinak is, itten e. Épp' olyan, mint az én rajzomon a Krisztus, csak látszik, hogy ennek nem letépték a lábát, hanem lerágták. Meg a falra van felszegezve, nem a keresztre.

Hogy az a jó... Az 'ssza meg! Jól bevágtam a fejemet. Ki franc akasztgat sonkákat egy ilyen koszos plafonra? Hisz' itt még megfüstölni se lehet!

Miközben végighaladtunk a folyosón, figyeltem Gontart. Nem igaz, hogy nem fogta fel, mik lógnak előttünk, de még csak a szeme sem rebbent. Vagy átkozottul kemény volt a srác, vagy oltári nagy marha.

A hányinger kerülgetett.

Siess egy kicsit!

Tudtam, hogy nem kavaroghat a gyomrom, hisz' a testem többi részével együtt azt is lent hagytam, a Földön, de mégis... A mennyezetről lelógó, horogban végződő láncokra akasztott, csonkolt emberi testek és testrészek látványa iszonyatos volt. Az a benyomásom támadt, hogy ezek afféle műalkotások, hogy Fuentes élő szövetből próbál megalkotni valami számára fontosat – talán egy ikont, melynek eredetije évtizedek óta lappang beteg elméjében.

Állj!

Felesleges volt szólnom. Oleg megtorpant, hunyorogva bámult előre.

Tíz-egynéhány méterre egy másfél Gontarnyi pasas meredezett. Csupa izom felsőtestét csak egy lyukacsos atlétatrikó takarta. Szétvetett lábakkal állt ott, és úgy rémlett, csak egy szamurájkard hosszúságú tőr van nála. A derekán tenyérnyi széles, fekete bőröv feszült, alatta kék farmer, meg magasszárú, fekete, plasztiknak látszó motoroscsizma. Lassan elindult felénk, és közben kivillantott feketére szuvasodott fogait. Nyakán és homlokán kráternyi sebek vöröslöttek, mint megannyi fogatlan, ámélkodásra tátott száj.

A pasas túl valóságosnak tűnt ahhoz, hogy Fuentes agyszüleménye legyen. Gyanítottam, eredetije a padre fegyenctársa lehetett, de hiába erőltettem az agyamat, nem tudtam előbányászni emlékeim közül a pofához tartozó nevet.

– Ki a fene ez? – fújtatott a Vörös Óriás.

Terrorista, akit kétszer is megbüntettek már , feleltem. De attól tartok, nem okult belőle...

A néhai fegyenc megsuhintotta pengéjét, felemelte a bal kezét, és hívogató mozdulatot tett.

Gontar felemelte B.J. kétcsövűjét, és a nyálkától csillogó, széles arcba lőtt.

Ilyet se láttam még: a terorbűnös feje szétrepül, de a test továb jön felém. Valaki, aki él és mégse él, vagy nem ugy, ahogy az iskolába tanítják. Megrémülök, nem tagadom, a nacsalnyik viszont nyugodt marad. Nem t'om honnét ez a nagyfene nyugalma; mintha számitana rá, hogy ilyesmi megtörténhet. A halot kitárt karokkal jön felém, a vér a falra meg a menyezetre fröcsköl. Büdös, amilyen a nyál volt aban a sötét alagutban, mintha abbol a szarbol mászott volna elő... A kezembe magátol mozdul a rohampuska, véigöltöm keresztbe, mire lassan eldől, mit mondjak, ép ideje volt.

Lehúzom azt a cifra csizmáját ami még jó lesz nekem.

Ráköpök.

Hagyd a fenébe, mondja a nacsalnyik, és olyan a hangja mintha szomoru lenne.

Nem azér' mintha a kardos jó bajtárs, jó marslakó let volna – hanem mer' tuggya hogy ember volt eccer, mint ő.

Meg én.

Három kanyarral arrébb megláttuk az újabb zsilipajtót. Rohampuskával felfegyverzett hulla őrizte, egy Fuentes még működő bábjai közül. Nem szóltam; képtelennek éreztem magam arra, hogy elpusztítsam mindazt, ami megmaradt belőle, pedig tudtam, ezt kell tennem. Az első támadó hullám katonái holtukban az ellenséghez pártoltak, mert ő , Fuentes így akarta. Érkezésemkor még dolgozott bennem a remény, hogy életben találok valakit a kommandósok, esetleg a túszok közül – ám ennek valószínűsége percről percre csökkent; Gontar mozdulatait a csalódott düh irányította, ahogy előreszökkent, és közvetlen közelről, szinte célzás nélkül kente falra a zombi agyát.

Megállást parancsoltam, az oxigénmaszk után nyúltam, hatalmasakat szippantottam az éltető gázból. Megpróbáltam kiokoskodni, mennyi idő telhetett el azóta, hogy kizuhantunk Dragonetti 'kopteréből. Úgy tippeltem, legalább hat, ha nem nyolc órája küszködünk idebent. A Neurotaurin egy darabig még talpon tarthat, de ha elmúlik a hatása, mindenképp pihennünk kell.

Kinyitottam a fémkaput.

Döbbenten torpantam meg.

Ott álltunk megint a legyőzött kiberstrázsa termében.

COMFILE-17.WAD

ROM 4 2/Áttörés

– Nu, nacsalnyik, cseszheted!

Ez akar okoskodni itt nekem? Ez? Aszonta, hogy ő tudja, merre kell mennünk, aszt a végin má' megin ide lukadtunk ki. A franc essen belé, meg az összes francos tisztbe is!

Járd körbe a termet , mondja. A térkép szerint van itt valahol egy másik kapu is.

– Ja. Azon meg egyenest visszamegyünk oda, ahonnan jöttünk, mi?

Nézz szét, katona!

– Jól van, na.

Abba a zöld szarba ne lépj! Biztos sav.

– Na és? Maga még egy francos bakancsot se tudott szerezni nekem!

Belemegyek én ebbe a zöld szarba, nem érdekel...

A rohadt anyját, ez télleg mar! Futás Oleg, mer' a végin lerohad a lábod!

Ez meg mi a szar? Egy kurva nagy szem... Vagy nem?

Bárhogy ellenkeztem, Gontar lefutott a lépcsősoron, és átgázolt a zöld savtavon. Újra el kellett ismernem, hogy Blazkowiczék a legmegfelelőbb ember választották ki a feladatra: Oleg, a csernobilita mutáns lábát épp' hogy csak megperzselte a bakancson mart lyukakon át beszivárgó folyadék.

Tizenegy lépéssel értünk át a tó túlsó oldalára. A vöröses falon egy helyen egy óriási szem pislogott.

Hologram , gondoltam.

Tévedtem. A szem szerves anyagból volt, és valóban ott pislogott.

Egy hússzínű, ovális folt közepén pislogó, kék szem...

Mielőtt bármit tehettem volna, Gontar a tányérnyi nagyságú, dülledt kékségbe merítette a boxere töviseit. A szem feszülő lencséje megpattant, a felső hártya alól lassan, mintha egy túl lágyra sikerült tükörtojás lenne, kicsordult a kék massza.

A kapu kinyílt.

Az ovális folt egy kapu volt. Elképzelni sem tudom, hogy amikor először jártunk abban a csarnokban, miért nem láttuk meg, hiszen rikított a színével meg a formájával. Még most sem értem a dolgot, de abban a pillanatban csak az foglalkoztatott, hogy végre megtaláltuk a továbbvezető utat. A térképem egyszerű, jellegtelen oldaljáratként jelölte a sötét folyosót, amire kiléptünk, de amikor jobban megvizsgáltam, rá kellett jönnöm, hogy ez az egyetlen létező útvonal, amin keresztül behatolhatunk az állomás többi részébe.

A tizenöt méter hosszú folyosón csupán két mennyezeti fényszóró világított: egy az elején, és egy a végén. A távolabbi, sárgás fénykörben egy gyíkfajzat őrködött. Ez volt a második őrszem, ami háttal állt nekünk – máig sem értem, hogy miért, hogy a dögök honnan várták az esetlegesen érkező támadást, hiszen bármekkorra csapattal hatoltunk volna be az állomás területére, csak azon az útvonalon haladhattunk volna, amelyiken Gontarral végigmentünk. Az sem volt egészen világos, honnan tudták, hogy jönni fogunk.

De ott voltunk, és ott volt az őrködő hüllő is, és nekünk pillanatnyilag épp elég megoldásra váró gyakorlati problémánk volt ahhoz, hogy ne szaporítsuk a gondjainkat miértekkel meg hogyanokkal.

Oleg előrehúzta a hátunkat verdeső rakétavetőt, a vállához emelte és igazított az irányzékon.

A gyíkfajzat meghallhatott valamit, mert vicsorogva megfordult, és a pofáját eltátva rohanni kezdett a felénk. Oleg megnyomta a gombot.

A rakéta belesüvített a közeledő gyíkfajzat mellébe. A robbanást tompa, cuppanó-reccsenő hang követte – a dög csontjai és szervei egyetlen pépes, vörös masszaként toccsantak le a padlóra.

A folyosó végén egy másik szemkapu állta az utunkat. Oleg a jól bevált módszerrel nyitotta ki. A kapu kinyílt, mi léptünk egyet, és...

És gyökeret eresztett a lábunk.

– A rohadt életbe...! – suttogta Oleg.

Ez még neki is sok volt.

A franc essen ebbe az egész marhaságba, meg a franc mindenbe, mi a francér' nem rögtön ide jöttünk, a nacsalnyik má' megin elcseszett valamit. Rohadtak ezek mind, ezeka dögök, meg ez a nacsalnyik is, akit a fejembe ültettek, és má' rohadtul kezdem unni ezt az egészet, és hol vannak má' azok a szemetek, akik megölték a Nyikát, mer' hogy én azér' jöttem ide, hogy kinyírjam őket, és adjak a pofájukra, és szétverjem őket, és különben is... Kurva erős vagyok, én nem t'om, hogy mit ivott meg a nacsalnyik az én számmal, de mindennap akarok egy ilyet, mer' attól még erősebb vagyok, és szétvisz az erő, ha most mindjár' nem ÖLHETEK!

Baszd meg, Szem!

Te is, te rohadt gyík, vagy mi a franc vagy...

Vigyázni kell ezzel a rakétastukkerrel, mer' nagyot üt, és gyorsan is csinálja a dolgot, de ha rosszul tartom, vagy túl közel robban a rakéta, akkor a végin még én cseszek rá.

Na még egy Szem. Csorogjál már, az anyád istenit!

Hogy az a jó...!

A Lélegző Terem kábé tízszer tizenkét méteres lehetett.

A falak... Nehéz ezt szavakkal körülírni. A falakat mintha eleven húsból emelték volna; mintha ki tudja hány emberi és nem emberi lény panellá préselt, még vérző, sárga- és fehércsontú, levedző testéből forrasztották volna össze. A felső réteg... Azt már első pillantásra láttam, hogy nem tapéta fedte, hanem valami... valami piszkossárga bevonat.

Zsírszövet.

Az egész förmedvény remegett, reszketett, és vibrált – olyan érzésem támadt, mintha bármelyik pillanatban ránkomolhatna az egész organikus struktúra.

A terem közepén két, hasáb alakú oszlop forgott, de úgy, hogy közben meg sem moccant. Ahogy jobban szemügyyre vettem láttam, hogy az oszlopok valóban egyhelyben állnak, csak a bevonatuk pörög körbe-körbe. A bevonatuk, ami... Az egyik barnássárga volt, a másik inkább vöröses, de mind a kettő úgy nézett ki, mintha valami óriás bélfodrait tekerték volna szorosan a laboratórium mennyezetét tartó két plasztbeton oszlopra.

Mert az állomás laborjában voltunk. Legalábbis az egyik laborban. Erre utaltak a lélegző falak előtt álló konzolok és műszerek, a vakon sötétlő monitorok, a jókora, fehér műanyagtálcákba pakolt krómcsillogású szerszámok, meg... Meg persze a szemkapu belső oldalán kéklő felirat is: LABOR-1.

Azon törtem a fejem, hogy hol láttam már hasonló díszletet.

Úgy két lépésnyire tőlünk egy legalább méter magas koponyahalom állt; a levágott, hústól úgy-ahogy megtisztított fejeken úgy sötétlett a feketévé alvadt vér, akár egy kuglófon a csokoládéöntet. Pár méterrel arrébb négy hegyesvégű pózna meredezett a nyálkás padlóból. Az egyiken egy kutya teste rángatózott – masztiff, vagy valami hasonló lehetett, ezüstfekete bundája még mindig valószínűtlenül élőn csillogott –, a másik hármon egy-egy karóba húzott ember lengedezett.

Vér, undor, iszonyat.

A terem túlsó végében derékmagas fémhordók sorakoztak; az oldalukon zöld folyadékcseppek csordogáltak.

Előrébb léptettem Oleget, és felemeltük a rakétavetőnket.

Az egyik béloszlop mögött mély torokhangon felhördült valami.

Még egy lépés. Az ujjunk a rakétavető ravaszára feszül.

A hörgés egyre hangosodott; az oszlop függőleges pereme mellett megjelent egy barnás folt.

Még egy lépés – az ujjunk pár tizedmilliméterrel hátrébb húzta a ravaszt.

A barna folt egyre nőtt, és nőtt...

Egy utolsó lépés.

... és még mindig csak nőtt.

Egy test. Egy váll, ami egybefolyik a torzóval. Egy hájas torzó, amit semmi sem választ el a deréktól és a rövid, vaskos elefántlábaktól. Egy fél fej... Egy fej.

Az oszlop mögül kibukkant a hájas. Barna volt, zsíros testén sötétebb barna hájredők fodrozódtak. Tompa, cuppanó hangot hallatva oldalra lépett, ordításra tátotta bélsáros végbélnyílásra hasonlító pofáját, kimeresztette ostoba, sötét szemeit, és felemelte a karjait.

Mindkét kezében egy lángszórót tartott.

Gontar meghúzta a ravaszt. A rakéta telibe találta a hájast, de az még feljebb emelte a karjait.

Oleg másodszor is lőtt. A hájas tűzzel viszonozta a vállán szétcsattanó rakétát, ami mintha nem is tett volna kárt a hájredőkkel párnázott testben.

A bal oldali lángszóró egy pillanattal később kezdte onatni magából a halált. Oleg balra vetődött, elkerülte a jobb oldali tűzcsóvát. Térdre rogytunk, de a következő másodpercben kieresztettük a harmadik rakétánkat is.

A hájas eszelős hangon felrikoltott, vaskos teste előredőlt, de a lábai a helyén maradtak. A torzó már a padló felé közelített, de a rettenetes súlyú zsírtömeg olyan gyorsan hanyatlott előre, hogy a vízzel töltött kotonra hasonlító torzót merevítő gerincoszlop képtelen volt követni. A hájas tarkóján fokozatosan szélesedő repedés jelent meg. A sebből kifröccsenő feketés vérzuhatag közepén kivillant valami, ami kemény volt és vörös...

Gontar felállt.

A gerincéről leszakadt hájtömeg a padlóra zuhant; a véres koponyával koronázott csonoszlop egy pár másodpercig még mereven állt, de aztán aztán egy reccsenéssel a bőr- és zsírrengetegbe omlott.

Az istenit!

Három rakéta kellett ahhoz, hogy ledöntsem a lábáról a mocskot. Három francos rakéta! De egyik se nyomta szét, a végin magától esett össze, a rohadék, hogy a francba' tudott ez így meghízni, mi a francot zabált, biztos emberhúst, vagy valami ilyesmit, szólok a nacsalnyiknak, hogy most má' én is éhes vagyok, de most mégse' szólok, majdkésőbb, mer' má' megin' itt van egy ilyen dagadt, oszt lő, azzal a franc ágyújával, de ezt most másképp' szedem le, mer' nekem is kell egy ilyen napalm, a rohadt anyját, szétfűrészelem a seggit...

Olegen erőt vett a gyűjtőszenvedély, és én nem ellenkezhettem. Jobbra-balra cikázva megközelítettük a hájast. A dög lassú, tétova mozdulatokkal próbált követni minket, de olyan lomhán mozgott, hogy esélye sem volt velünk szemben.

A hájas mögé ugrottunk, előrekaptuk a fűrészünket, felpörgettük a motort, és mire a hájas nagy nehezen, cammogva oldalra fordult, a vágóél már félig belerágta magát a nyaka helyére. A hájas hörgött, lökdösődni próbált a vállával, de Oleg üvöltve még mélyebbre nyomta a pörgő fűrészlapot.

Az obszcén vigyorra torzult fej a padlóra hullott. Oleg bal kézzel elkapta a himbálózó testet, a jobbjával pedig megmarkolta a lángszórót. A padlóm vigyorgó fej elböfögött egy röhögésre emlékeztető hangot. A lángszórón felvillant egy furcsa, zöld fény. A hájas egyre hangosabban röhögött. A lángszóró csöve izzani kezedett, de Oleg nem eresztette.

Hagyd! üvöltöttem rá. Menj hátra! Ez mindjárt felrobban!

Oleg megfeszítette a vállát, és hatalmasat rántott a fegyveren. A lángszóró reccsenve kiszakadt a lefejezett hájas markából.

Oleg hátraugrott, és behúzódott az egyik oszlop mögé. A következő pillanatban dobhártyarepesztő robaj rázta meg a termet. Amikor újra csend lett, kilestünk az oszlop mögül. A lefejezett hájas helyén egy legalább két méter átmérőjű kráter tátongott – csak a feketeszélű lyuk peremén zsírosan csillogó nyálkatócsa jelezte, hogy ott pár másodperccel korábban még egy élőlény állt.

Elefánttrombitálás.

Ezt a hangot már ismertem.

Megfordultam. A fémhordók sorfala mögött sötétlő ajtószerű lyukból két albínó lépett elő, és a hátuk mögött ott tobzódott egy kosaras – én nem tudom, hogy Fuentes honnan szedett ennyi egyforma pólót, de ezen a csontvázon is ugyanolyan volt, mint a másikon, amelyikkel... Mikor is? Amelyikkel Pár ezer órával korábban találkoztunk. Legalábbis én úgy éreztem, minimum ennyi idő telt el az érkezésünk, és az első összecsapásaink óta.

Oleg előrehúzta a rakétevetőt, és megrántotta a ravaszt. Semmi.

A duplacsövűt!

Blazkowicz puskája marha nagyot tudott ütni, de menet közben megsérülhetett az ósdi irányzék, mert Oleg – bár hosszan, és lassan célzott – nem találta el a kiszemelt albínót. A két dum-dum az egyik hordóba csapódott.

A hordó felrobbant, és sorban a mellette állók is...

A légnyomás, meg az egyik fémhordóból leszakadó repesszilánk egy szuperexpressz lendületével vágott hanyatt minket.

Szétszedem a pofátokat, és tudjátok miér'? Azér', mer' megöltétek a Nyikát, pedig ő aztán télleg nem bántott titeket, ő nem, mer' ő csak táncolt, és szép volt abba' a fehér kis szoknyájába', és amikor a Moszkvába a Bolsojba' ott ültem lenn, és őt néztem, akkor még azt is elfejetettem, hogy nem rohadtul szűk az a kis szék, amire ültettek a legelső sorba', ahova különben csak a nagyfejűek ülhetnek, de engemet is odaeresztettek, mer' a húgom táncolt, és úgy táncolt, hogy má' aszittem, elrepül, olyan szép volt; nem ő állt legelől, elég hátulra osztották be, de én csak őtet néztem, és csak őtet láttam, és...

Valószínűtlenül hosszú ideig repültünk.

Mire padlót fogtunk, a maximális erőnlét szép és távoli emlék volt csupán. Felemeltem a fejünket, végigpillantottam a testünkön. A bal mellünket védő felső páncéllemezen kétarasznyi lyuk tátongott. Lecsatoltam és hagytam, hogy lecsússzon rólunk.

Felálltam. A szétrobbanó hordók jókorát sebeztek rajtunk, de legalább a két albínót, meg a kosarast is szétvitték.

Megmarkoltuk az automat egylövetűnket, és elindultunk a kijárat felé.

Már csak öt-hat lépésnyi távolság választhatott el minket a falon sötétlő lyuktól, amikor Oleg fájdalmasan felrikoltott.

A bal mellünket takaró alsó páncéllemezen megjelent egy fogsor lenyomata.

Meztelenül hagyott jobb alkarunkon mély, vérző seb tátongott.

Engemet má' az se érdekel, hogy nem ehetek, engemet má' semmise érdekel, de kirtom ezeket a francos dögöket, ki én, mer' én erős vagyok, sose voltam még ilyen erős, és...

Mi a kurva anyja..?

Mi a szar ez?

Valami harapdál . Meg morog. Bele a fülembe, mégse látok semmit.

A kezem.

Vérzik a kezem.

Oleg vakon a semmibe tüzelt. Fájdalmas hörgés: a levegőben jókora vérfolt jelent meg. Az óriás másodszor is lőtt. Semmi. A morgás újra egészen közelről hallatszott. A láthatalan valami ezúttal a bal vállpáncélunkba mart.

Oleg lőtt. Még egy vérfolt, aztán egy újabb ravaszrántás után egy harmadik. Sikoly. A Láthatatlan test a padlóra puffant. Egy villanás – a test lassan alakot öltött. Egy döglött seggfejű feküdt előttünk.

Hogy a francba...?

Óvatosan beléptünk a nyíláson. Egy szűk, sötét folyosón álltunk. A mennyezet olyan alacsony volt, hogy Olegnek be kellett húznia a nyakát.

Fűrész , mondtam. Ha még több is van ebből a Láthatatlan seggfejűből, gondoltam, ezen a szűk helyen csak egyetlen irányból jöhetnek: előlről. Teljesen mindegy, merre fordítjuk a fűrészünket, mindenképpen szétfaragjuk a támadót...

A folyosó végén apró, kék fény villogott: a járatot lezáró zsilipkapu nyitópanelje. Oleg megnyomta a gombot – a fémkapu szárnyai szétnyíltak.

Beléptünk a liftbe. Gyorsan megvizsgáltam a térképemet, majd megnyomattam Oleggel a COMCENT feliratú gombot.

COMFILE-18.WAD

Fuentes/Evolúció

Mozdulni – fokozódó bosszúsága ellenére – immár színtiszta élvezetet jelentett.

Mozdulni álom volt és költészet; diadal, melyért félelemmel és kínnal fizetett, de most, hogy lábait kinyújtóztatva átfordult és felemelkedett saját oltáráról, úgy találta, nem szenvedett hiába. Halandó porhüvelye lefoszlott, miként rendeltetett; feladata végrehajtásához új, szentséges formájában lát majd neki...

Óvatosan változtatta helyét. Megkerülte a Tükröt, melynek sötét felszínén egy pentagramma körvonalai izzottak; elhaladt a padsorok közt, ahol teremtményei sokadoztak – az ő gyermekei, akik most száz hangú kórussal üdvözölték, a földig hajoltak előtte, és Fuentes látta, hogy ez jó.

Felnyitotta szemeit. Felnyitotta valamennyi szemét, melyek a katedrális és az állomás legkülönbözőbb pontjain, a legkülönfélébb irányokba nézett. A parányok gépei eltisztultak már, az üstökös is kilobbant az Ő egén – megsemmisült, esetleg visszatért a farizeusok uralta sötétségbe, melynek túloldalán a fagytól gyötört Mindenható várakozik.

Megpróbálta beengedni, hogy is ne próbálta volna? Mihelyt tudatára ébredt hatalmának, fohászkodott és a kezét nyújtotta feléje, de választ csak nagy sokára kapott: „Ez a kulcs nem illik a zárba!”, dörögte a Hang.

A kulcs és a zár.

Behatol, elfordul, moccan és lüktet, mint valahol messze, valaha rég.

Fájdalom.

Ne! Ne! Uramisten, segíts!

Fuentes összerezzent. Az általa teremtett, érte pusztuló teremtmények fájdalma bizonyos mértékig az ő fájdalma volt; halálukkal az ő ereje is csökkent valamelyest. Tudta, hogy hibát követett el, mikor nem számolt egy újabb orvtámadás eshetőségével; mikor a farizeusok szemeit megsemmisítette, csak időt nyert, életet nem. Ellenségei új tervet kovácsoltak, kozmikus hatalmakat nyertek meg szövetségesül, attól sem riadtak vissza, hogy áldozatokat hozzanak, és most...

Most itt járnak, egyre közelednek. Tüzet hoznak és halált; az elmúlt órákban minden figyelmére szüksége volt ahhoz, hogy távol tartsa őket. Egyelőre céltalanul bolyongtak, nyájának – és neki magának – azonban szörnyű veszteségeket okoztak.

Az, aki valaha Alvaro atya volt, megvetette lábát a katedrális közepén, és a hatalom átható kiáltását hallatta. Teremtményei elnémultak, ráfüggesztették sárgán, vörösen izzó vadállatszemüket, aztán, hogy akaratának csápjai elbocsátották őket, folytatták, ahol abbahagyták: nyüzsögtek, zajongtak, torzsalkodtak, halált osztogattak és életet adtak – és Fuentes látta, hogy mindez jó.

A legtöbb utódot húsvörös testű démonai szülték. Nem érintették egymást, nem párosodtak; az új életet a Szándéknak köszönhették, mely létre hívta s céllal ruházta fel őket. Itt is, ott is négyes csoportokba verődtek, hárman vették körül a lekuporodó, percekig védtelen negyediket. A vemhes szörnyetegek fel-felbőgtek, medencecsontjaikat recsegve rendezték át a bennük feszülő erők; némelyik torokhangú hördüléssel repedt szét, zuhantában a szülőcsatornán átvergődött utódot is szétlapította, másokat, „testőtreikkel” együtt a szarvakkal felfegyverzett bárók szaggattak szét – de mit számított egy vagy kettő a százakhoz képest...?

Fuentes most felfigyelt egy négyes csoportra, melyet kétfelől ostromoltak a kétségkívülk fürgébb, ám haszontalanabb szalamandrák; egy démon halódva vergődött a márványpadlón, a második és a harmadik testét lövedékek perzselték, karmok szaggatták – a küzdelem végkimenetele egy percig sem lehetett kétséges.

Alvaro mosolygott. Élet és halál ura immár, de nem tehet eleget küldetésének, míg meg nem találja a kulcsot, mely a zárba illik; azt, amelyet – úgy látszik – nem hozhat létre a puszta vágy erejével. Míg leszámol a betolakodókkal, tovább tanítgatja gyermekeit – aztán kaput nyit arra a világra, melyet valaha otthonának nevezett, és onnét szerzi meg a kulcsot. Ó igen, több kulcsot is szerez majd, és egyszerre robbantja fel őket az Ő dicsőségére, hogy atyja megtérhessen a fagyból és az éjből, hogy...

Apa, apa segíts...!

Hogy mint gondos atya, megvédelmezze őt minden fájdalomtól.

Mikor a második hústorony is összeroskadt, Fuentes hatalmas teste mozgásba lendült. Oldalról közelített a szalamandrákhoz; azok a vad vérengzés közepette nem láthatták és nem hallhatták őt – aztán fölébük törnyosult, és elárasztotta csoportjukat haragja mennydörgő tüzével.

A testébe hasító fájdalom tiszta kín volt, az a fajta, melyre minden szent áhítozik; vonaglott a gyönyörtől, miközben a kétlábúak hullottak és pusztultak körülötte. Érezte, hogy a széksorok közt hullámzó sokaság figyel; érezte döbbenetüket és félelmüket, a tiszteletet, mellyel erejének adóztak, és látta, hogy mindez jó.

Mire elült a zaj meg a füst, a démon eleget tett másodlagos feladatának: lábai közt, vöröslő váladéktócsában a gyülekezet új tagja zihált. Igyekezett mind távolabb kerülni szülőjétől – életének első pár percében könnyű zsákmányt jelentett, a bárók és a szalamandrák mégsem mozdultak, megjuhászodtak a Teremtő tekintetének súlya alatt.

Fuentes egyik tapogatójával maga felé fordította a lény váladéktól ragacsos fejét.

– Mi a neved? – suttogta áhitattal, és végrehajtott benne egy apró változtatást.

– Légió – hörögte a démon, s bár altestét a szülés ismétlődő görcsei facsarták, rezzenetlenül viszonozta ura pillantását.

COMFILE-19.WAD

Milne és Milne/ROM 4 3

– Úgy menj végig koponyákkal kirakott ösvényeden, mintha lángolna a hajad – zümmögte a Vörös Óriás.

Meghökkentem.

Mi a szarról zagyválsz te itt?

– Izé... ez egy vers, vagy mi – felelte. – Tudod, japán.

Honnan tudsz te ilyeneket?

Gontar elvigyorodott.

– A jó marslakók tudnak verseket, nem?

Némelyik. Talán. De te hol tanultad ezeket?

Oleg hallgatott, de végül mégis kibökte:

– Egy szoftról.

Aha. Sejtettem, hogy nem könyvből.

Oleg megbántottan felmordult.

– Hé! Én má' láttam könyvet!

És olvastad is? Tényleg, miket szoktál olvasni?

– Hát... a Nyika leveleit.

Mást nem?

– Mér, ez nem elég? – Fenyegető volt a hangja. Ártani nem tudott nekem, de nem akartam, hogy feleslegesen felhúzza magát.

De igen. Aztán, hogy enyhítsem a feszültségét – meg a sajátomat is; valahogy nem tudtam hozzászokni a szétrágott emberi testek, meg a gúlákba rakott koponyák látványához, pedig ezekkel volt tele a folyosó –, megjegyeztem: Nekem is van testvérem.

– Húgod?

Majdnem. Öcsém.

– És mi van vele?

Nem tudom. Katona, mint én.

– Mér'?

A családomban mindenki katona. Ez afféle hagyomány nálunk.

– Mér'?

A kérdés a fődíjhoz! Ezzel megfogott; a magyarázaton sosem töprengtem még. Nem volt rá alkalmam. A gyerekkorom gyorsan lezavart álom volt, ami pedig utána következett... Kiképzések, gyakorlatok, később harcok. Ennyi. A főnökeim rengeteng pénzt öltek abba, hogy olyan legyek, amilyen vagyok. VR/TCO – egy harci programozású biológiai organizmus, aki olyan értékes, hogy ROM-másolatok formájában egyszerre több példányban létezhet a Földön… és egyebütt.

Így alakult , feleltem bizonytalanul.

– Aha.

Olegnek ennyi is elég volt, nem firtatta tovább a dolgot. Visszatért a saját primitív emlékképeihez, amiben a főszerepet továbbra is az őrületig imádott csaj, a húga játszotta. A balerina, aki Moszkvából küldözgette leveleit bárgyú bátyuskájának, aki a várost ért Nagy Villanást követően sokáig hallgatott – ám a jelek szerint nem volt olyan szerencséje, hogy együtt pusztuljon a többséggel, azzal a negyedmillió szerencsétlennel, akikkel a sokadik Balkán-háború árát az aranygallérosok megfizettették.

A Gontar-agynak abban a parányi szeletében, ahol Oleg „uralkodott”, egymás kergették az emlékek és asszociációk. Elinte figyeltem, de egy idő után már fuldokolni kezdtem az ostobaság-tengerben, és inkább mással foglalkoztam, mint a gondolat-fürkészéssel. Viszont...

Viszont irigység támadt fel bennem. Irigyeltem, mert akadtak olyan emlékei is, amelyek nem kapcsolódtak a hadsereghez meg a háborúkhoz; irigyeltem, mert neki legalább érdemes volt emlékeznie.

A hullákkal teli folyosó egy kettős zsilipkapuban ért véget. Az első duplaszárnyú duralaminiumajtó volt, a második íriszesen nyíló, légmentesen záródó, bombabiztos króm-vanádium ötvözet.

A második kapu egy alig pár lépésnyi hosszú folyosóra nyílt, aminek a végén egy újabb ajtó, meg egy fémrács csillogott a hidegfehér neoncsövek fényében.

A ráccsal meggyűlt a bajunk, de az Oleg-módszerrel azon is túljutottunk.

Beléptünk a komputerközpont... maradványába.

A terem kábé négyszer hatos volt. A falakat és a padlót sötétbarna trágyréteg borította – ahogy beljebb értünk, fémes bűzt éreztünk.

– Vér – állapította meg Oleg.

Valóban: kardbajnoktól elorzott csizma szöges sarkai felszakították a kocsonyásan remegő massza felszínét borító vékony hártyaréteget, és a lékeken sűrű vér bugyogott elő. A lé a bokánkig ért.

– E' meg mér nem szárad má' meg? – kérdezte Oleg.

Mert sok van belőle.

– Ja?

Az egyik falhoz léptünk. Az első pillantásra barna vakolatnak tűnő réteg apró, sűrűn egymás mellé rajzolt figurák rengetege volt. Némelyik rajzot felismertem, de voltak közöttük olyan alakok is, amikkel addig nem találkoztunk. Ahogy jobban szemügyre vettem a förtelmes alakokat, csak remélni tudtam, hogy Fuentes nem elevenítette meg mindegyiket.

Valamikor konzolok, 2D és SST-monitorok sorakozhattak a fal mellett, de a szárazra barnult vérmassza alól most csak itt-ott kéklett elő egy-egy billentyűzet, vagy képernyő.

– Büdös van – jelentette ki Oleg. – Menjünk innen!

Jó. Csak előbb elvégezzük a dolgunkat.

– Mit csinálunk?

Beleteszünk valamit a komputerbe.

– A mibe? – Oleg körülnézett. – Nincsen itt semmi se...

A központi processzorok és a memóriablokkok a padló alatt vannak.

– Aha. Jó.

Az előtérbe nyomultam, előkotortam a tartalék ROM-modult. Egy darabig csak méregettem, szabadulni igyekezve az érzéstől, hogy életem esszenciáját tartom a kezemben; azon kaptam magam, hogy szorongatom, mint vudu-mágus a frissen kimetszett emberi szívet... Percekbe telt, mire találtam egy használhatónak tűnő konzolt. A nyílásba csúsztattam a kazettát, végigzongoráztam a billentyűzeten. A mocskos monitor felvillant, majd megjelent rajta egy világoszöld csík.

Most mit csinálsz? kérdezte Oleg.

– Beletöltjük Milne századost a komputerbe.

Csend. A világoszöld csík szakaszonként felvöröslött.

TÖLTÉS FOLYAMATBAN, KÉREM VÁRJON – villogott a monitor alján.

Te, ki az a Milne? kérdezte Oleg.

– Én.

Egy perc telt el; a világoszöld csík már majdnem teljesen vörösre változott.

Kimászol belőlem?

– Nem. Miért?

Hát... Csak azér', mert ha kimászol belőlem, akkor... Akkor az nem lenne jó.

Ez több volt, mint egy szerelmi vallomás.

– Nyugi – sóhajtottam. – Benned maradok, de ott leszek a gépben is: csodákra képes a modern technika!

Éreztem, hogy Oleg saját agykapacitását túlszárnyalva igyekszik felfogni a dolgot, de végül feladja a hiábavaló küzdelmet.

Akkor jó , mondta hosszú hallgatás után.

A csík teljes hosszában vörös lett.

TÖLTÉS BEFEJEZVE.

Félig előtérbe eresztettem Oleget, ráparancsoltam, hogy őrködjön, én meg elkezdtem a billentyűvarázslatot.

A nevem Andrew A. Milne. Springfieldben születtem '07 szeptember 4-én, a CSA és a Konkordátum századosa vagyok. Ez tiszta, de...

Hol vagyok?

HELLÓ, ANDY!

Helló. Ki vagy?

ÉN TE VAGYOK.

Oké. Most hülyéskedsz?

NEM, ANDY. MOND NEKED VALAMIT AZ A SZÓ, HOGY „ROM”?

Baszd meg, már megint meghaltam?

NEM EGÉSZEN.

Hát akkor?

ANDY EGY PILLANATNYILAG A FÖLDÖN VAN. CSÚNYA SEBET KAPOTT, DE TALÁN ÉLETBEN MARAD.

Hol lőtték szét azt a rest seggét?

ALGIRBAN.

Oké. És te ki vagy?

ANDY KETTŐ. ROM-MÁSOLAT. VAGY KÉT NAPPAL EZELŐTTIG EGYMÁS MELLETT FEKÜDTÜNK, UGYANBBAN A REKESZBEN. NEM EMLÉKSZEL RÁM?

Csapnivaló a humorod, tudsz róla?

EZ A TE HUMOROD, ANDY.

Legyen. És akkor ki vagyok én?

TÉGED NEVEZZÜNK ANDY HÁROMNAK. HA ABBAHAGYOD VÉGRE A KÉRDEZŐSKÖDÉST, ELMONDANÁM, HOGY MEKKORA SZARBAN VAGYUNK, ÉS HOGY TUDUNK KIMÁSZNI BELŐLE...

A nevem Andrew A. Milne. A Konkordátum-Speckom századosa vagyok, szakképzett VR/TCO, és ebben a pillanatban a Marson, valami komputerrendszerben keringek. Egy másik példányom a Földön döglődik, egy harmadik pedig valami ukrán barom fejébe ültetve hajkurássza és irtja azokat a francos szörnyszülötteket, amiket egy Fuentes nevezetű pasas egy földön kívüli eredetű objektum, egy Tükör segítségével hozott létre.

A feladatom egyszerű: segítenem kell magamat és az engem hordozó ukránt, hogy kiszabadítsa a túszokat, és hogy utána engem is kivegyen ebből a rendszerből.

Állapotjelentés: egy kicsit még kábult vagyok (talán az eszmélés miatt), de a jelek szerint a ROM-modul nem sérült meg szállítás közben. Legalábbis remélem.

Státuszjelentés: két mikroszekundummal ezelőtt beléptem a kopmuter központi processzorába. Mindent én irányítok, ami összeköttetésben áll a géppel. A bázis területén elhelyezett, még működőképes kamerákon keresztül kísérem figyelemmel Andy Három és hordozója mozgását. A kommunikációs kapcsolat viszonylagos: a kihelyezett hangszórókon keresztül képes vagyok szólni hozzájuk, nekik viszont testbeszédet kell alkalmazniuk.

A komputerközpont zsilipkapuja előtt állnak. A zár kódolt. Segítenem kell nekik. Csak egy pillanat...

Az ajtó kinyílt. Jó érzés mindenhatónak lenni.

Sötét folyosó elején állnak. Kiszólok hozzájuk:

– Várjatok. Rögtön csiholok valami fényt...!

A kapcsolók sérültek, de érzem, hogy létezik egy override-kód. Meg kell találnom!

Egy gépagy chip-sejtjei közt kotorászok.

Megvan! IDBEHOLD-L; L, mint „legyen világosság!”

A folyosó fénycsőrendszere működésbe lép.

Körbeforgatom a kamerákat, befogadom és elemzem a látványt, fantom-gyomromat fantom-hányinger kapja marokra. Teljes öttized másodpercet várok a helyzetelemzéssel, s mielőtt binárisan elraktároznám, megszokásból és saját használatra megfogalmazom szavakkal is: ha Andy Kettő mindeddig ilyen mocsokban sétálgatott, akkor jobb, hogy csak egy szilikonlapon léteztem.

A bűz elviselhetetlenné sűrűsödött, ráadásul sötét is volt. Magunk elé emeltem az automatát, és tétován elindultunk a feketeségben.

Hirtelen éles sercegés töltötte be a levegőt. A hang felülről jött; hátraléptünk, és felemeltük a fegyver csövét.

Megkönnyebbülten felsóhajtottam, és tovább indultam a fel-felvillanó neoncsövek fényében vöröslő húsfalak között. Tudtam, hogy kinek köszönhetem az áldást: magamnak. Az egyik oldalfalon megláttam egy kamerát. Felemeltem az öklünket, és kinyújtottam a hüvelykujjamat.

– Szép volt, Andy!

A következő francos kapu úgy nyílt ki előttünk, mintha fotocellával működne. Egy kör alakú terembe vezető, rövid lépcsősor tetején álltunk. A padlón legalább egy méter mély, zöldessárga folyadék hullámzott. Valami gyenge sav lehetett, mert a falak fémborításában nem tett kárt, de a lépcsősor aljában lebegő emberi testen jól látszott a hatása.

Visszahúzódtam, megdörzsöltem Gontar állát. Egy illúzióval megint kevesebb: Az öt hulla közül három piszkosszürkére szineződött, UAC-emblémás laborköpenyt viselt.

– MUMUS NÉGY ÓRÁNÁL! – reccsent a szintetikus hang az övemre akasztott sisak hangszórójából.

– Andy? – A fejemre húztam a sisakot. – Oké. Kösz.

A jelzett irányba fordultam. Csak a folyadékréteg hullámzásán láttam, hogy valami közeledik. A célzás nem volt nehéz. Az egyik láthatatlan seggfejűt két lövéssel terítettem le, de a másik kedvéért már háromszor kellett meghúznom a ravaszt.

– NÉGY ÓRA, ÖT ÓRA, NYOLC ÓRA!

Körbefordultam. Kétfelől láthatatlan dögök taposták a zöldes savat, hátrébb négy ördögfattyú rontott elő egy kibaszott álfal mögül.

– VISSZA A KAPUN! – utasított Andy Három. – HETVENKÉT CENTIRE A NYITÓPANELTŐL VAN EGY KAR. HÚZD MEG!

Kihátráltam a kapu elé. Andy Három rögtön bezárta mögöttünk.

NYUGI – mondta. – ELRETESZELTEM. KÉT PERCED VAN, MÍG A VÖRÖS DÖGÖK ÁTSZAKÍTJÁK.

Megkerestem a kart, és lerántottam. Két lépésnyire tőlem surrogva a mennyezetbe csúszott a fal egy része.

TOVÁBB!

Beléptem. Úgy hat métert tehettem meg, amikor a vészlámpákkal megvilágított, meredeken emelkedő szervízalagút annyira összeszűkült, hogy kénytelen voltam letérdelni.

– Ezt a lyukat nem neked tervezték, Oleg... – állapítottam meg.

Térden csúszva haladtam tovább.

ÁLLJ! – dörrent rám Andy Három. – KÉTSZÁZTIZENÖT CENTIVEL ELŐTTED EGY KAMRA. VALAMI ÉLŐ VAN BENNE, DE NEM LÁTOM MI AZ: ODABENT NINCSENEK KAMERÁK.

– Oké. Megnézem – mondtam, bár tudtam, hogy Andy Három nem hallhatja a válaszomat.

Fél méterrel arrébb felállhattam. Két lépés, és megtaláltam a kamrát.

EMELD FEL A KEZED, HA FÉNYT AKARSZ!

Felnyújtottam a bal kezem. A kamrában felvillant egy gyenge fényű mennyezeti lámpa.

A helyiség Andy Három szerint eredetileg a kör alakú csarnok, és pár másik terem szellőzőrendszerének kétszer kettes szobává tágult találkozási pontja volt, ám Fuentes dögei egy mocskos, dohos, feketés nyállal betakart keltetőfülkét csináltak belőle.

A fekete, fémesnek tűnő, de ugyanakkor szerves anyagból itt-ott apró, halvány rószaszínű, még vak seggfejűek lógtak ki, néhol elővöröslött egy-két parányi ördögfattyú vagy gömböcöc.

Hátrébb húzódtam a szűk folyosón, és magunk elé emeltem a hájastól zsákmányolt lángszórót.

VÁRJ! – szólt rám Andy Három. – JOBBAT TUDOK. MENJ BE, ÉS TÉPD LE A MENNYEZETRŐL AZ ELEKTROMOS VEZETÉKEKET! NYUGI, MOST NINCS BENNÜK ÁRAM.

A vezetékeket tartó acélkapcsokat minimum négyes csavarokkal rögzítették, de Oleg testsúlyának ezek sem tudtak ellenállni. Előhúztam a tőrünket, és átvágtam a kábelköteget.

KÉSZ? – kérdezte Andy Három, amikor kiléptem a folyosóra.

Bólintottam.

AKKOR SÜSSÜNK EGY NAGY SZÖRNYSZTÉKET!

Éhes vagyok , mordult fel bennem Oleg.

– Bírd ki még egy kicsit, oké?

Megvártam, míg a kábelek vége felszikrázik, míg a némán tátogó dögcsemeték füstölni kezdenek, de aztán tovább indultam.

A szervízjáratból – a változatosság kedvéért – egy zöld slejmmel telefröcskölt folyosóra jutottam.

ITT MENJ BE! – érkezett az utasítás Andy Háromtól.

Beléptem a szétíriszelődő kapun, és lövésre készen tartott fegyverrel elindultam a gépműhelynek látszó terem túlsó vége felé.

A közepén járhattam, amikor valami a fülembe szúrt.

Neee! üvöltötte a közös agyunk mélyén várakozó Oleg.

Elejtettem az automatát, és a sisakom alá dugtam, a fülemre szorítottam a kezeimet.

– Neeee! – ordítottam.

A zaj elviselhetetlen volt – mintha a világ összes szopránja ott visongott volna abban a francos teremben. Tudtam, hogy valahol, az övemre erősített egyik fémhengerben van vagy egy tucatnyi zajtompító filter, de képtelen voltam rá, hogy akár egyetlen másodpercre is levegyem a kezeimet a fülemről. A decibel-bombáktól térdre rogytam, és képtelen voltam megmozdulni. Csak térdeltem, ingattam a fejem, és üvöltöttem, hogy legalább a saját hangunkkal visszaszorítsam az audio-rohamot.

Valami baj van.

Letérdelnek.

Szenvednek.

Érzékelők: negatív.

Kamerák: negatív.

Mi bajuk lehet?

Közelítés a padlóra. Semmi.

Kép távolítás.

A falakon szivárványszínű, élő szövethalmaznak tűnő bevonat. A színek kavarognak, az anyagból formák bontakoznak ki. Ordításra nyitott szájak.

Levegőelemzés: abnormális molekula-rezgésszint.

Ezek hanggal támadnak!

A szivárványszínű szirének szája még nagyobbra nyílik, az anyag megnyúlik, és a pofák Andy Kettő felé lendülnek.

Tűz ellen tűzzel – hang ellen hanggal.

Átkutatom a komputer adatállományait. Egy ekkora memóriában kell lennie valami zenének, vagy ilyesminek!

Láttam, hogy a hosszú csápszálak végén himbálósó szörnypofák felénk nyúlnak, láttam, a visító szájakban barnálló, hosszú fogakat, de a hangorkán egyszerűen megbénított. Nem mertem levenni a kezeimet a fülemről, pedig tudtam, így nem vagyok képes megsüketíteni magam.

Éreztem, hogy a bal fülemből előbuggyanó vércsepp lassan végigfolyik a tenyeremen...

Zene!

MUSIC FILE: 2 gigabyte.

Nem sok, de megteszi. Nézzük.

Bach. Nem jó. Beatles. Túl halk... Tovább. Keresés!

Ez meg mi a szar lehet? Front Line Assembly... A neve ígéretes. Valami huszadik századi szar lehet.

Nézzük!

Hangszórók be, visszajátszás indul. Basszus:max. 44140 KHz. O.K.

A mission from Hell was sent out today

to search and destroy and

blow them all away.

Forbidding the planet

no one will return

their lives are expendable

through the battle turn...

Hát, ez pont idepasszol. Elég hangulatromboló. Remélem, Oleg Gontar nem tud angolul – a végén még elmenne a kedve a további kirándulástól...

Fáj, fáj, fáj, fáj a fülem, a fejem, széthasad, elég, elég...!

A pofák jönnek. Jönnek. Megrágnak, szétharapnak, és má' a nacsalnyik se tud csinálni velük semmit, mer' csak jönnek, jönnek...

Tágra nyitott szemekkel üvöltöttem, és vergődtem, és már lemondtam mindenről, amikor a visítozásba hirtelen valami mennydörgés keveredett. Zavarodottan körülnéztem. A hang a kiberstrázsa lépteihez hasonlított, de a félelmetes, dübörgő nyikorgásba valami szirénázás, meg zakatolása is keveredett.

– A mission from Hell...

Emberi hangok!

Mi a szar ez?

A puskámra néztem. Közvetlenül előttem hevert, de akkor mégis úgy éreztem, elérhetetlen távolságban van, mert ahhoz, hogy megfogjam, először le kellett volna vennem a fülemről a kezem...

– ...blow them all away...

Egy énekre hasonlító ordítás.

Mi ez?

A tátongva visítozó, szivárványszínű pofák egy pillanatra mozdulatlanná dermedtek, majd a terem sarkai felé fordultak, ahol az undorító anyagmassza táguló repedéseiben megjelentek a hangszórók fémburkolatai.

A szirének elnémultak. Nem tudom, meddig tartotta kábult csend, de nekem ennyi éppen elég volt ahhoz, hogy előkapjam, és a füleimre tapasszam az audiofiltereket.

A szirének vad dühvel az új ellenségnek vélt hangszórókra rontottak; fogaik a fémburkolathoz csattantak. Felemeltem a fegyveremet, és tüzelni kezdtem.

Bejött!

A szivárványszínű fejek megrohamozzák a hangszórókat, és Andy Három egyenként leszedheti őket.

Vége a bulinak.

Kikapcsolom a hangszórókat. END MUSIC FILE.

– ANDY?

Az egyik kamera felé fordul, és int. Minden rendben.

– BEADOK NEKED VALAMI ZENÉT, OKÉ?

Bólint, és mutat valamit.

– NE EZT? JÓ. KERESEK VALAMI MÁST.

Éppen valami német pasas vartyogott a sisakom hangszórójában, amikor átléptem a következő terembe. Üres.

– SEMMI – nyugtatott meg Andy Három. – MEHETSZ TOVÁBB.

Körülbelül két lépést tehettem, amikor a hátam mögött, mellettem és előttem bőgni kezdett a világ.

– Rózsaszínű seggek, széttéplek benneteket, szarrá lövöm a fejeteket, szétszedlek, megöllek, kinyírlak...

Oleg megállíthatatlanul előretört, és egy laza mentál-csípődobással hátravetett az agyunk hátuljába.

– Állatok, állatok, dögöljetek meg!

Lőtt. És újra lőtt. És megint. Előrefutott, és felugrott a műhelyszerű terem közepén álló elektromos emelőtargonca tetejére. És lőtt. És megint. A körülöttünk hullámzó rózsaszín seggfejű-tengerben megjelentek az első hulla-szigetek. A levegőben vérfelhők lebegtek, hogy aztán egy pillanatnyi szárnyalás után a padlóra hulljanak.

– Vérdögöljetekmeg, vér, vér, szarosállatok, vér.. Nyikaaa!

Oleg elhajította a fegyvert, és előkapta a pisztolyunkat. Amikor a tár kiürült, előkapott egy újat, és a helyére kattintotta. Amikor ezt is kiszárította, három méteres körzetben nem volt egyetlen élő seggfejű sem – viszont a falak mögül fenyegetően közeledett az újabb hullám.

Legalább száz dög!

Oleg leugrott a padlóra, bevágta magát a targonca ülésébe, és beindította a gépezetet.

– Szarrá lapítlak benneteket!

Ahogy a targonca előrelódult, valami a hátunknak ütközött. Hátrafordítottam Oleget. A vezetőülés mögötti fakkban egy másfél méter hosszú, hatvan centi széles, szürkésfehér fémtárgy hevert.

Az előtérbe furakodtam.

– Mi a szar ez? – kérdeztem. Tétován felemeltem a tárgyat. Nehéz volt, és fegyvernek látszott.

– Stukker, egy kibaszott nagy stukker – szorított vissz Oleg.

A Tárgyra meresztettem a szemünket. Kijelzők. Mutatók. Apró műszerek. Egy kihajtható válltámasz. Két heveder. Egy felirat: BFG-9000.

A dezintegrátor!

Úgy intéztem, hogy ne teketóriázzunk soká: Oleg kiugrott a lassan előregördülő emelőgépből, felkapta a fegyvert, és olyan mozdulatta hajtotta a támaszát, úgy akasztotta fel a vállára a hevedereket, mintha odahaza, Ukrajnában minden kölyök ilyesmivel vadászná a mutáns patkányokat.

– Ez egy bazi nagy kereplő! – üvöltötte.

Ne! ordítottam rá. Ne, Oleg! Az energia...!

Ha ez az állat üresre lődözi a BFG energiacelláit, mi a szarral fogjuk szétkúrni azt a rohadt Tükröt?

Elkéstem. Oleg megnyomta a BFG ravaszt helyettesítő rugós billentyűt.

Megőrült ez az Andy Kettő, vagy mi a szar van vele? Elindul, aztán megáll. Felemeli a kezét, de csak azért, hogy leeressze.

Megtalálták a BFG-t, de mintha nem tudnák eldönteni, hogy mihez kezdjenek vele. Lehet, hogy Gontar fellázadt Andy-2 ellen? Vajon melyik akarja hasznáni a fegyvert, és melyik akar mást csinálni?

Egyáltalán mi mást lehetne itt csinálni?

Oleg-Andy Kettő megnyom egy gombot.

FÉNYFILTER BE.

Villanás.

Akár a Nagy Bumm fényförgetege, szétömlik a teremben; vakító, vakító fény, aztán sötétség.

Az egyik kamerámra sűrű lé fröccsen. A másikat bezúzza egy tárgy. Már csak egyetlen „szemmel” látok.

Vörös felhő lebeg a mennyezet alatt; a levegőben véres-nyálas testrészek és szervek hullámzanak.

Oleg-Andy Kettő megfordul. Egy második villanás. Neonzöld plazmazivatar, újabb vérfelhőgomoly.

A vihar elcsitul.

Érzékelők: a szektorban csak egyetlen élőlény teste funkcionál.

Kamera. FÉNYFILTER KI. Közelítés.

Oleg-Andy Kettő a terem közepén áll. Zavarodottnak látszik. Megsebesült volna?

Nem. Most elvigyorodik, és int.

Megy ez, nem?

MUSIC FILE keresés.

Ide most valami fenomenális győzelmi induló illik.

COMFILE-20.WAD

ROM 4 3/Pandemonium

– Elég már, te bölény!

Magam alá gyűrtem Oleget, és átvettem testünk irányítását. Megvizsgáltam a térképemet: a vörös és sárga vonalhalmazban már csak néhány szürke folt maradt. Megpróbáltam megkeresni a továbbvezető utat, de hiába erőlködtem; a küzdelem mind inkább felemésztette erőimet.

Beálltam az egyik kamera alá, és Andy Három „szemébe” néztem.

– Mennyit kell még mennünk? – Lassan beszéltem, és gondosan megformáltam minden szót, hogy a gép le tudja olvasni számról a kérdést.

– EGY TEREM, EGY FOLYOSÓ, EGY HANGÁR... – zendült a hangszóróból. – DE NEM. ÚGY LÁTOM, EZ A MÁSODIK VALAMI GARÁZSFÉLE LEHET. AZTÁN MÉG EGY FOLYOSÓ, ÉS MÁRIS A KATEDRÁLIS KAPUJA ELŐTT ÁLLSZ.

– Melyik nyitott? – kérdeztem hevesen gesztikulálva.

– EGY PILLANAT... EGYIK SEM. DE MÉGIS... A GARÁZS TETEJÉT KI TUDOM NYITNI.

– Hol vannak dögök?

Andy Három várt egy kicsit a felelettel.

A KATEDRÁLIS ÉS A GARÁZS KÖZÖTT VAN HÁROM.

– Csak három?

MEG A KÖVETKEZŐ TEREMBEN IS VAN... EGY PÁR.

– Kinyírom mind! – hördült fel Oleg, de elhallgattattam.

– Mennyi?

NEM FOSZ ÖRÜLNI NEKI.

– Beszélj!

– ÚGY ÖTVENEN LEHETNEK.

Fejcsóválva léptem hátrébb, aztán megvontam a vállamat. Ha ötven, hát ötven. Gyors mozdulatokkal teletömtem a puskám meg a pisztolyom tárait, és lehajigáltam magamról a használhatatlanná vált páncélpaneleket.

Ötven szemetet kell még kinyírnom, hogy újra utánpótlást kérhessek. Megvizsgáltam a testünket.

Fizikai állapot: 66 százalék.

Páncélzat: 89 százalék.

A BFG-t a Tükörre kellett tartalékolnunk. Egy teli puska, a Beretta két tárral, egy lángszóró, a fűrész, meg egy tőr. Ennyi. Meg persze a két szép öklünk. Meg...

Eszembe jutott az előző csomaggal kapott ampullák.

Meg egy kis szíverősítő.

A csípőmhöz szorítottam a lángszórót, és intettem Andy Háromnak, hogy nyithatja a kaput.

A kapu fémpanelje felemelkedik.

Remélem, Andy Kettő nem haragszik meg rám túlságosan, ha rájön, hogy hazudtam neki. Ötven. Ennyit mondtam. Csak azt hallgattam el, hogy hányszor ötven.

A kapu kinyílt. Vörös tűzgolyók zápora zuhog Andy Kettő felé. Félreugrik, és beindítja a lángszóróját. A két méter hosszú tűzcsóva szénné égeti a meteorhajigáló gyíkfajzatok első sorát. Andy Kettő előrelép, a fegyvere folyamatosan ontja magából a lángokat. Az egyik gyíkfajzat megpróbál a hátába kerülni. Andy Kettő észreveszi, és feketére égeti. Még egy sorozat. Andy Kettő ordít. Nem hallom, mit.

Elhajítja a kiürült lángszórót. A puskájáért nyúl. A hüllők ritkuló sorai mögött feltűnnek az első seggfejűek. Andy Kettő folyamatosan lő. Egy gyíkfajzat megint taktikázni próbál. Andy Kettő kitér a lángcsóvája elől, ami egy seggfejű nyitott pofájába csapódik. Két másik seggfejű a peches hüllőre ront. Fogak csattannak. A barna test átharapott torokkal zuhan a padlóra. Már csak négy gyíkfajzat maradt, de egyikük sem foglalkozik Andy Kettővel: már a seggfejűekre hajigálják a tüzüket. A két csorda egymásnak esik. Andy Kettő elegáns mozdulattal torkon lő egy hüllőt, és kitér a csatázók elől.

A terem egyik falán kinyílik a rejtett ajtó.

Erre figyelmeztetnem kellett volna Andy Kettőt!

Mocskos, rongyos ruhába bújtatott puskás emberek özönlenek ki a kamrából. Andy Kettő a fal mellé húzódik, és egy-egy golyót küld minden kilépő fejébe. A seggfejűek elintézték az utolsó gyíkfajzat is, most a puskásokra rohannak. Andy Kettő elhajítja a puskáját, és előhúzza a pisztolyát. Nem sokat szarozik a fiú: az egymást gyilkoló tömeget veszi célba – bárhová lő, mindig talál.

Második tár a pisztolyba!

Az emberek közül már csak hárman maradtak talpon, és már csak öt seggfejű ugrál körülöttük. Az egyik most Andy Kettő felé fordul. Trükkös a dög, megpróbál szlalomozva mozogni; Andy Kettő egy fél tárat beleereszt, mire végre kinyúlik. A szemét.

Andy Kettő kinyírja a két utolsó embert, aztán elejti a pisztoly is. Négy seggfejű egy Andy Kettő ellen. Elég rossz arány. Andy Kettő előrehúzza, és beindítja a motoros fűrészt. Az első seggfejűt egyetlen mozdulattal lekaszálja, ám a következő kettő egyszerre támad. Az egyik belemar Andy Kettő jobb vállába, a másik lehasal, és a lábait próbálja a fogai közé kapni. Andy Kettő ledarálja a hasalót, és szátfűrészeli a mellett álló koponyáját is, de az utolsó seggfejű, a barom, ráharap a fűrész lapjára...

Csikorgott a foga annak a szemétnek, szétmentek a csontjai, és a végén megdöglött, de addigra már a fűrészemnek is lőttek.

Lihegve körülnéztem.

Nyugalom, hullaszag. Ennyi lett volna?

Elindultam a mészárszékből kivezető kapu felé.

– ANDY! MÖGÖTTED! – harsogott az előző terem hangszórójából Andy Három hangja.

Megpördültem. Féltucatnyi seggfejű, meg két gyíkfajzat rohant felém. A hüllők megálltak, előkészítették a tűzgömbjüket, de a Seggfejek, azok jöttek mint az őrült.

Már csak nyolc méter választott el tőlük.

Már csak hét.

Előrántottam a tőrömet. Ez kevés lesz ellenük...

Kitapogattam az övemen függő táskát, kapkodva előszedtem egy ampullát.

Már csak három méter...

Leharaptam az ampulla csúcsát, a csonkot mélyen a Vörös Óriás karjába döftem.

Egy méter...

Arrrgh!

Elhajítottam a tőrt. A penge a legelől rohanó seggfejű lapos, fejtetővel egybeolvadó homlokába fúródott.

Éreztem, ahogy a vérünk széthordja a testünkben a BSK-B drog lángoló cseppjeit.

A seggfejű, mint sem törődve a fejében rezgő tőrrel, a karom felé harapott.

A következő pillanatban mintha légnyomást kaptam volna, mintha szétrobbant volna körülöttem az egész kibaszott világ.

A véráramba pumpált löket elérte Gontar szívét, s az izompumpa, mint egy '15-ös Dodge turbótöltője, tüstént felnyomta az agyba. Megvakultam, megőrültem, meghaltam és feltámadtam egyetlen szemvillanás alatt. A szer csúcsra futtatta a reakcióidőmet, túltöltötte az axonjaimat, megacélozta izmaimat – hihetetlen erőt adott a testemnek, ami már nem az én testem volt többé, amihez nekem már csak annyi közöm volt, mint egy ketrecbe zárt orángutánnak az állatkerthez. A test, melyet immár Oleg Gontar uralt, megfeszült. A kéz, amit az ukrán gyilkológép vezérelt, felemelkedett.

És lecsapott.

A tövisboxer olyan erővel robbant a seggfejű koponyájába, hogy a csontba fúródott tőr a levegőbe repült, és a förtelmes, vadállati pofa szilánkokra esett szét. Oleg furcsa mozdulattal befelé fordította a lábfejeit, hátracsavarintotta a csípőjét, és fejmagasságban eleresztette a lábát. A karatepóz által generált centrifugális erő a második seggfejű halántékához csapta a késes zombitól zsákmányolt csizma acél félholddal patkolt sarkát. A dög a levegőbe emelkedett, és vagy három méternyi szárny nélküli repülés után a padlóhoz csattant.

Oleg azonban még nem fejezte be ennyivel a mozdulatot. Egy japán nagymester könnyedségével tovább forgott a sarkán, és egy oldalról söprő rúgással kinyírta a következő seggfejűt.

A két gyíkfajzat megeresztett egy-egy minimeteort – ám a lövedékek a tűzvonalba mozduló negyedik seggfejű hátába csapódtak. Két bömbölve rohamozó társa megfordult, és a hüllőkre rontott. Fogak csattantak, gyíkfajzatok visítottak, Oleg pedig a védekező-harapdáló négyes mögé szökkent, és könnyed, már-már elegáns lépésekkel körbejárta őket. Minden lépését egy-egy ütés követte – minden ütése nyomán koponyák repedtek, rózsaszínű és barna tarkók nyíltak meg.

Egy halk sóhaj: az utolsó, bezúzott fejű gyíkfajzat is összeroskadt.

Oleg azonban nem állt meg.

Az egyik falhoz ugrott, és tépni kezdte a ráragasztott hússzínű mocskot. Üvöltött, hörgött, és csak akkor csillapodott le valamelyest, amikor úgy hat négyzetméternyi falfelületről sikerült lenyúznia a ragacsos masszát.

Átmennek a garázsba vezető folyosón. Andy Kettő (vagy Gontar az?) még mindig vadul fújtat, de a BSK-B hatása múlóban van.

A zsilipkapu zárva. Meg kell keresnem a kódot.

OPEN OVERRIDE – IDSPISPOPD.

Ez az!

Megadom a kódot. A kapu kinyílik. Andy Kettő hordozója belép a garázsba.

Elhelyezi a segélykérő krómrudakat.

IDSPISPOPD – ROOF: a garázs teteje kinyílik.

Andy Kettő hordozója az arcára erősíti a légzőmaszkját. Megbicsaklik a lába.

Státuszjelentés: fizikai állapot 49 százalék, páncélzat: 73 százalék, fegyverzet: 0 százalék.

Nem baj. A közelben csak három élőlény lézeng, azok is a katedrálisba vezető folyosón, egy dupla kapu mögött lapulnak.

CLOSE OVERRIDE – IDCHOP.

Most már nem tudják kinyitni.

Mit is mondott az a fickó? Öt, maximum nyolc percet kell várnunk az utánpótlásra. Hosszú idő, de most már ráérünk.

Andy Kettő hordozója megbotlik, összeesik. Különös; a fizikai állapota nem indokolja. Lehet, hogy pszichikailag készült ki?

Hangszórók: bekapcs.

Video array: bekapcs.

Majd én őrködöm.

Figyelek.

Én nem fáradok el.

Baszottul kivagyok. Agyilag zokni. Benyomom a mocsokba a rudat... meg a másikat is. A nacsalnyik aszonta, utána leülhetek egy kicsit, csak eztet még csináljam meg. Trágya mindenhol. Az összes dög ide jár szarni – szarni meg zabálni, ahogy feléjük szokás.

Hullák. Lerágott húsú emberek. Felcsócsált seggfejűek. Egy kar. Egy kéz hat ujjal. Torzó, amiből négy karcsont nyúlik ki. Hasonlít szegény Natalja Gyomjuhinára, akit...

Megálljunk.

Torzó? Mi a szar az a „torzó”?

Én nem t'om, hogy a nacsalnyik mit csinált velem, de kurva nehéz, ahogy itt ül a fejembe. Nehéz. Éhes vagyok. Meg fáradt. Biztos a gyilkolástól. De nem… nem attól. Odalent Belgrádban sokkal többet is harcoltunk egyvégtibe.

A szoftról megtanultam karatézni, megtanultam azokat a japán verseket is. Okos lettem tőle. Lehet, hogy a nacsalnyik, aki itt van a fejembe', az jobb, mint egy szoft? Lehet, hogy most má' olyan okos vagyok, mint ő?

Á, biztos nem. Az nem lehet, hogy én okos legyek. Nem is akarok az lenni. Semmi se akarok lenni. Csak jó marslakó.

A francba! A nacsalnyik most biztos le fog cseszni, amiért elestem. Nem baj. Úgyis le akartam ülni.

Büdös ez a szar, meg büdösek a dögök is, meg csupa vér itt minden, de mégis, itt jó. Itt meleg van. Büdös, de meleg, a vér meg sima, mint egy lepedő. Kár, hogy nem tudok betakarózni vele. Kár, hogy...

Kár, hogy a Nyika nincs itt velem. Régen, amikor kiskölykök voltunk, és tél volt meg hideg, mindig összebújtunk. Nem úgy bújtunk össze, mer' kicsik voltunk, meg különbenis, a Nyika, az a húgom. Csak úgy bújtunk össze, mint a gyerekek, akik egymás testvérei.

De a Nyika már meghalt.

Jó lenne megin' álmodni róla...

Gontar aludt el elsőnek. Én egy darabig virrasztottam – és ámélkodtam.

Konfluencia. A pszichológiában így nevezik a hasonulási folyamatot, mely a konektoros elme és a ROM-tudat közt bizonyos idő – pár hét vagy hónap – után elkerülhetetlenül fellép. Csak arra tudtam gondolni, hogy a Vörös Óriás talpraállításához használt szerek – hormonok, szteroidok, ACTH, BSK, és ki tudja, mi minden még – felgyorsították ezt a folyamatot. A köztünk lévő fal nem omlott le, szerkezete azonban átalakult. Mind áttetszőbbé vált, emellett repedések, lyukak támadtak rajta, megnyitva az utat az első benyomások, tények előtt.

Megrémültem, nem tagadom. Gontarnak nem akadt titkolnivalója, nekem annál inkább; becsaptam, manipuláltam, veszélybe sodortam az életét – ennek semmiképp sem szabad idő előtt kiderülnie.

A PILLANGÓ ÉL, üzente a pszichológus.

Élni sokféleképp lehet, gondoltam én.

Elég!

Megborzongtam nesztelenül lélegző hús-börtönömben. A Vörös Óriás megmoccant, még mélyebben fúrta magát a helyiség sarkában talált szeméthalomba. Nedves gumiköpenyek, szakadt laborkesztyűk, máladozó printerlapok, plasztik, csikorgó üveg. A marsi alkony vöröse vértengerként ömlött el felettünk, a rohanó felhők réseiben csillagok ragyogtak.

Aludj, Oleg! Aludj és ne gondolkozz, különben végünk!

Villanás.

Az első konténer úgy csapott le a kozmosz magasából, mint egy hatalmas ököl; a becsapódás alapjaiban reszkettette meg a kupolák és közlekedőfolyosók szövevényét, a poklot, amit valaha – alig egy héttel ezelőtt – Alice Csodaországának neveztek... Eltűnődtem, hallja-e a döndüléseket Fuentes, és ha hallja, vajon tudja-e mire vélni.

Baaong!

És megint: baaong!

A szatok gépi közönnyel gördültek tova pályájukon, Gauss-pályáik konténert konténer után röpítettek hozzám, légkörmélyi poszemhez. Fülemben, bár nem akartam, változatlanul az Andy Három-féle metálzene dobogott; a kábulat, az ólmos fáradtság pedig felém nyúlt a Vörös Óriás zsigereiből és tagjaiból, hogy pár órara harcképtelenné tegyen.

Aludj, haver! Aludj, hátha békéről álmodsz majd...

Gontar félárbocra eresztett bal szemhéja lecsukódott. Eljött az időm.

Zuhantam. Nem kiáltottam, pedig éreztem, hogy nincs szerencsém, hogy a REM-alvás kútjának fenekén ott várnak a szörnyetegek.

COMFILE-21.WAD

ROM 4 3/Tisztítótűz

Andy Három napkelte előtt, alig hallható búgással ébresztett minket.

Első gondolatom az volt, hogy Fuentes megmaradt szörnyei a sötétséget kihasználva ránk törhettek és szétszaggathattak volna, a második pedig az, hogy ha mégsem próbálkoztak, nyilván okuk volt rá. A padre nem bizonyult különösebben találékony vagy taktikus ellenfélnek, én mégis óvakodtam tőle, hogy alábecsüljem, hisz a Marson, a Konkordátum spéci kutatási anyagait rejtő bázison voltunk – hogy idáig jutott, kimagasló teljesítmény az őrült mocsodéktól.

A hajnal márgaszínben derengő fényénél kibontakoztam a szeméthalomból, odaosontam a konténerekhez. A lehüléstől megvetemedett zárak vonakodva bár, de engedelmeskedtek, a padlón gyorsan szaporodtak az MA gondosságának tárgyi bizonyítékai.

Úgy éreztem, a könnyebb fegyvereket akár el is felejthetjük, de azért felszedtem pár teli tárat a Hecklerhez meg a kétcsövűhöz, aztán nekifogtam befoltozni a testpáncélunkon tátongó réseket. Mikor elakadtam, Gontar tapasztalatait hívtam segítségül; hallgattunk, szavakra immár nem volt szükség köztünk.

– AZ AJTÓ TÚLOLDALÁN VÁLTOZATLANUL HÁROM LÉNYT ÉRZÉKELEK – zümmögte a sisakmikrofonból Andy Három. – HA ELINTÉZED ŐKET, SZABAD AZ ÚT A TÜKÖRTEREMBE... ILLETVE A KATEDRÁLISBA, DE TARTOK TŐLE, HOGY TÖBBET NEM SEGÍTHETEK: A BENTI VÁLTOZÁS EGYETLEN NYAVALYÁS VEZETÉKET SE HAGYOTT ÉPEN.

– Kösz, haver – mondtam és mutattam, ahogy szorosabbra húztam derekunkon a muníciós övet. – Ha nem jönnék vissza érted, a mieink pár órán belül biztosan megteszik. Közöld velük, hogy ragaszkodom a visszatöltésedhez Milne testébe: nem akarom ezt az egészet elfelejteni.

Én se akarok felejteni , szólt a háttérből figyelő Vörös Óriás. Kár, hogy énrólam nem csinálhatunk ilyen másolatot.

– Ez a te gondod, katona – vigyorogtam, és a BFG-t vállunkra emelve utat engedtem neki. – Egy okkal több arra, hogy életben maradj.

– IDŐ VAN – emlékeztetett a maga precíz módján a gép.

Gontar a bal tenyerébe zárt egy BSK-B ampullát, szippantott a friss oxigénből, aztán megindult a kapu felé.

– Nyomasd a kódot, nacsalnyik – nógatta a tétovázó Andy Hármat. – Hadd szóljon a rakendroll!

Azért raktak ide, hogy engedelmeskedjek, de némi balsejtelemmel teszem: aggaszt az a fura mozdulatlanság a túloldalon. A legutolsó fordulóban volt alkalmam megfigyelni a Fuentes-teremtmények bizonyos sajátságait; ha csak az életjeleket érzékeltem, azokból is eldönthettem, gyíkfajatok, puskások vagy seggfejűek közelednek. Mikor a helyüket változtatták, egyszerű minták szerint tették; olyanok voltak, mint a kaleidoszkóp kristályszilánkjai, melyek táncukkal csak az első tíz percben okoznak igazi meglepetést. Mindig mozogtak, mert mozogniuk kellett : az öldöklés, a zabálás és a szaporodás után ez lehetett a negyedik parancsolatuk.

Ezek hárman viszont nem mozdulnak.

– Nyomasd a kódot, nacsalnyik! – kiáltja az ukrán.

KERESÉS.

ERROR TYPE 09: KETTŐS PARANCS VÉGREHAJTÁSA NEM LEHETSÉGES. ZÁRNYITÁS FOLYAMATBAN.

A döbbenet elnémít a kritikus kéttized másodpercre.

Mire felkiáltok, a kapu melletti panel fénye zöldre vált.

– OLEG, VIGYÁZZ!

Zárszerkezet csikordul, természetellenesen hangosnak rémlik a szervómotorok dunnyogása – aztán felharsan a padlót-falat rengető bömbölés.

Gontarnak gyanút kellett volna fognia, mikor a zöld fény felvillant, hisz be sem fejezte még a mondatot – de hát Gontar nem az a fajta, akiben az ámélkodás gyanakvássá érik. Mozdulatlanul, szétvetett lábakkal állt a kapu előtt, mikor a sisakmikrofonban kiáltás csattant:

– ...VIGYÁZZ!

A rendelkezésünkre álló idő már ahhoz sem volt elegendő, hogy a testsúlyunkat a jobb vagy a bal lábra helyezzük; a nyílásban feltornyosuló szörnyeteg lapátkeze lecsapott, nagy ívben hátrarepítette az ukránt.

Egy köznapi ember a pofon szelébe is belehalt volna. Ám a Vörös Óriást más fából faragták: mire a bömbölés megreszkettette a levegőt, már oldalt fordult, s igyekezett célra emelni fegyverét.

Lőj!

Támadónk hörögve férkőzött át a nyíláson, mely éppoly szűk volt neki, mint Gontarnak a csupa nyálka szervízalagút. Szemei kék tűzben égtek, jobbjában széles pengéjű keleti kardot suhogtatott, mégsem ez döbbentett meg igazán.

Alkalmunk nyílt megtanulni, hogy Fuentes minta után készült szörnyeinek seregében a kivételek, a tisztek megfelelői a legveszélyesebbek – márpedig ez a förtelem közéjük tartozott. Széles járomcsontú arcából, a májsárga bőrt éktelenítő törzsi tetoválásokból és forradásokból ítélve valaha háborús bűnös lehetett. Most úgy festett, mint akit valami eszelős sebész rángatott elő a hullakamrából, hogy rajta élje ki kísérletező hajlamát. Testéből csak a fej maradt érintetlen, bár a tarkó körül zavaros folyadékkal teli, áttetsző csövek és tömlők dagadoztak. A test maga volt a két lábon járó rákos burjánzás: csökött karok, lábak, kocsányon lógó szemek meredeztek róla minden irányba. A hasfalon ütött lyukak szellőzőnyílások lehettek, arra szolgáltak, hogy elvezessék a törzsben keletkezett hőt; mert a rém gyomrában, vagy tán a gerincoszlop helyén valamiféle gépezet dolgozott, az altestet borító, szarukávás ánuszokon át nedvesen csillogó rézhüvelyek záporoztak a padlóra...

Lőj már te hülye te kurvabaromállat!

A szerves tölténygyár félúton járhatott felénk, mikor Gontar tüzet nyitott rá a Hecklerrel. Láttam, ahogy az uránmagvak a gigász húsába csapódnak, láttam, hogy tenyérnyi darabokon csupaszítják le az izzásig hevült fémet – és tudtam, hogy a megállításához ennél többre, sokkal többre lesz szükség.

A dezintegrátort! rikoltottam.

– De hisz aszontad...

A morgásba ezen a ponton szirénabőgésre emlékeztető hang vegyült. Újabb árnyalak jelent meg a kapu négyszögében: alacsony és vaskos, már-már tömbszerű figura. Az első pillanatban azt hittem, vastag homlokcsontja alól kétszer tíz lángoló szem mered ránk – aztán a „szemek” veszett sebességű forgásba kezdtek, Gontar körül gépfegyvergolyók korbácsolták végig a talajt: a második őr koponyájában két Gatling működött. Igazi szemei – ha ugyan azok voltak – ágyékából meredtek ránk, mellső végtagjai uszonyforma lapátokká fejlődtek, melyekkel a társa termelte töltényeket próbálta begyűjteni.

A Vörös Óriás, noha a becsapódás-gejzírek kétoldalt mind közelebb kúsztak hozzá, fogást talált a BFG markolatán, féltérdre emelkedett és meghúzta a ravaszt.

A zöld vakulobbanás ugrás közben kapta derékba, a szemközti falon mázolta szét a thai kardot lóbáló szörnyet. A megsemmisülő anyag után maradt vákuumba tompa dördüléssel hatolt a levegő, a löket félretaszított minket, orrunkban a megperzselt szaru és fém bűzét éreztük. A kapuról, a bömbölve felénk törtető második őrről patakokban folyt a megolvadt réz, a Gatlingok a célt kutatták a vér- és bélsárpermet fellegén túl. És a nyílásban már ott tornyosult a következő árny...

– VISSZA! – süvöltötte Andy Három. – VISSZA A FOLYOSÓBA!

Basszameg!

Az egyik „szememet” kiégette a villanás, és baj van az optikai kábelekkel is, végig a fal mentén, ahová a dög maradványai csapódtak. A kapacitásom csökkent valamelyest, de néhány alapvető számításra még jó vagyok; nem kell túl sok ész, hogy belássam: szorul a kapca odakint.

Az eleven tank nem egy Ferrari, nem is egy Humvee, ahhoz viszont épp elég fürge, hogy beérje és eltapossa a hátráló Oleg-Andy Kettőt, mielőtt az a folyosó viszonylagos oltalmába érne. Rövidesen használni kezdi a gépfegyvereket is, és akkor...

Belső kronométerem szerint alig öt másodpercem maradt.

Valamit tennem kell.

ADVANCED DISPLAY ENABLED – Időjelzés hanggal.

Pip

Sebességelőnyömet arra használom, hogy elemezzem a helyzetet. A katedrális második őre egyenes vonalban távolodik a kaputól, a harmadik őr – úgy fest, mint egy elfuserált angyal rakétavetővel – a fal mentén kúszva próbál a hordozó elé kerülni. A támadás projektált sémája elárulja, hogy nem összeszokottak – emberként talán azok voltak, ám mostanra csak egy vágyuk maradt: hatékonyan alkalmazni, fitogtatni a Fuentestől kapott képességeiket...

Pip

Tétel egy: Fuentesnek gőze sincs a taktikáról és a technikáról.

Tétel kettő: mindkét egység a lehető legrövidebb úton tör a cél felé.

Tétel három: egyiknek sincs fejlett lőelemképzője, működő barát-vagy-ellenség indikátora.

Ha sikerülne elérnem, hogy egyszerre tüzeljenek...

Megállapítás: verbális úton sem elég gyorsan, sem elég hatékonyan nem irányíthatom Oleg-Andy Kettőt.

Projekció: olyan utat kell találnom hozzá, amelyen az információ a neurális késedelmi időt is beleszámolva nem egészen öttized másodperc alatt fut végig – ennél valamivel több szükséges ahhoz, hogy a rakéták és a lövedékek célba érjenek.

Pip

Parancsom az ép optikai kábeleken át fénysebességgel jut az állomás még működőképes antennablokkjáig. A parabolatányér épp megfelelő irányban áll, esetleg Blazkowicz operál jól a megmaradt műholdakkal – a lényeg, hogy a stacionárius pályán álló szat rááll Andy Kettő hullámhosszára, és az erre tartogatott csatornán át

Pip

nyomban ömleszteni kezdi az információkat.

BALRA ÉS MEGINT BALRA!

NE NÉZZ HÁTRA!

UGORJ!

Az eleven tank géppuskái ismét felugattak.

Hallottam és éreztem a sercenést, ahogy a ROM-modul adaptora működésbe lépett – a döglött béka is megérzi, ha épp villanyozzák. Azt hittem, a fentiek ezt a pillanatot választották arra, hogy valami bátorítót üzenjenek, aztán...

Aztán éreztem, hogy Oleg és az adó közt létrejön a közvetlen neurolink.

A távirányítás legkifinomultabb, legtrükkösebb formája ez; kényszerből én magam is alkalmaztam a dél-amerikai harcok során, mikor a szorongatott csapatokkal csak odafentről, műholdak segítségével tarthattunk kapcsolatot. Az implant egy szunnyadó áramköre életre kel, az alany idio-vegetatív bábfigurává válik, kétkedés és késlekedés nélkül teljesíti a TCO minden parancsát, a legzseniálisabbtól a legostobábbig.

Ott lapultam Gontar fejében, de befolzásom egyszeriben megszűnt felette; tényezővé váltam a mellékes tényezők közt, melyek a Túlélés című játék végeredményét alig befolyásolták. Tudtam, mi történik, és tudtam azt is, hogy egy darabig nincs dolgom – ha a helyzet olyan lenne, ha én az a fajta volnék, most lélekben hátradőlve élvezhetném az utazást.

Egészen addig, míg az eleven tank a nyakunkra nem mászik.

Míg a játék – ilyen vagy olyan módon – véget nem ér.

BALRA ÉS MEGINT BALRA! dördült Oleg koponyájában Andy Három parancsa.

A Vörös Óriás engedelmeskedett. A BFG súlyával mit sem törődve oldalt vetette magát, átfordult és megiramodott újra; a gépfegzvergolyók a folyosó nyílása körül, hűlt helyünkre záporoztak.

NE NÉZZ HÁTRA! UGORJ!

Ugrottunk. A dezintegrátor támasztéka Gontar oldalába vágott, majd' minden levegőt kiszorított a tüdejéből, Andy Három azonban nem engedte, hogy az oxigénmaszk után kapjon. Arra kényszerítette, hogy fektében tovább gördüljön, megfeledkezve a miértektől, körülötte cikázó halálról, a fájdalomról.

FEL! FUTÁS!

A Vörös Óriás vágtatott. Átszökkent a padlóba fúródott konténerek felett, és a kapu felé tartott megint; egy hátulról és oldalról kilőtt rakéta, mely a válla felett süvített el, szelével kis híján a padlóhoz vágta. Hirtelen rádöbbentem, mire készül Andy Három – tervének bornírt merészsége ámulattal töltött el.

FORDULJ! NYOMÁS A TÚLOLDALRA!

Gontar gépiesen engedelmeskedett. Futtában lenyúlt végre a maszkért, és a képére szorította – épp idejében, a világ már kezdett elsötétülni előttünk. Magam elé képzeltem, ahogy végigrohan egy hegyesszögű háromszög átfogója mentén; az egyik csúcsban a nyílás feketéllik, a másik kettőben – nem lehet másképp! – megjelennek az ölni kész ellenfelek...

ÁLLJ!

Az ukrán mozdulatlanná dermedt. Az ő szemével láttam, ahogy a katedrális harmadik őre – varjúszárnyú, rakétavetőkkel felfegyverzett angyalforma – ellép a faltól és felénk indul; a túloldalon egy pillanatra abbamaradt, aztán annál nagyobb erővel harsant fel ismét a bömbölés. A Gatlingokat mozgató biomechanikus motor teljes fordulatszámon járt, a hatalmas test rohamra lendült.

NE MOCCANJ!

Andy Három biztosra ment; az utolsó utáni pillanatig a helyén tartotta a Vörös Óriást – egészen addig, amíg a két őr lővonala egy egyenessé vált, s mindkét oldalon fellobbantak a torkolattüzek.

UGORJ!

Gontar hatalmasat szökkent.

Egy gépfegyverlövedék szikraesőben szántott végig testpáncélján, jobbra lökte a képzelt háromszög rövidebb befogója mentén, a varjúszárnyú bestia azonban nem volt abban a helyzetben, hogy kihasználhassa a véletlen nyújtotta előnyt: a Gatlingok golyói át- meg átjárták, táncoló-vonagló bábbá változtatták testét. Kitárt szárnyai leszakadtak, vére a falra, a konténerekre fröccsent – ám mielőtt betárazott rakétáinak robbanása ízekre tépte volna, saját sorozata is talált: kétfelé szakította a szakadatlanul tüzelő, artikulátlanul bömbölő „harckocsit.” A két detonáció szinte egyszerre következett be; a csont- és fémszilánkok, a plasztikdarabok, a rothadó hús, a belek foszlányai a kushadó Gontarra záporoztak.

Mennydörgő robaj, nedves csattanások, aztán a csend.

Azon kaptam magam, hogy akaratom érvényesülését nem gátolja semmi: Andy Három bontotta a kapcsolatot és beszüntette az adást. Felemeltem Gontar fejét, szikrázó szemével a nyitott kapura meredtem, melyet Fuentes szentháromsága egyszer s mindenkorra őrizetlenül hagyott.

Mozgás, katona, biztattam a Vörös Óriást. A táncnak vége, de túloldalt vár az igazi meló...!

COMFILE-22.WAD

ROM 4 3/Katedrális

A szentségtelen háromság tanyájának mennyezetét és padlóját zöldes árnyalatú, márványszerű anyag borította, a falak mentén vastag, aranyszínnel erezett oszlopok sorakoztak – az illúzió tökéletes volt, a tapintás azonban elárulta, hogy a matéria nem más, mint az összekötő folyosókból ismert nyák, mely itt, a katedrális közelében megtartotta eredeti halmazállapotát.

Már-már próbát tettem a dezintegrátorral, hogy kiderüljön, érdemes-e a Tükör ellen fordítanom, aztán meggondoltam magam: Fuentes és nyája ellen minden maradék energiára szükség lehet, sőt, az üdvösséghez talán ez is kevés...

– Fáj a vállam – közölte Gontar, aki a csarnokban vívott küzdelem után ismét az előtérbe nyomult. – Fáj a lábom is, nacsalnyik. Totál vagyok.

Figyelmeztettelek, hogy hagyd a késes hullát, emlékeztettem. Abban a francos csizmában kész életveszély a futás.

Az ukrán lassan ingatta fejét. Arca bal felén véres barázdákat szántottak a tetovált szörny karmai.

– A főember... – dünnyögte – ...a terrorvezér, aki Moszkváér' felel... ott vár a templomba?

A kérdést – ilyen vagy olyan módon – számtalanszor feltette már az elmúlt ötven órában, és most, az utolsó akadályhoz közeledve nem vitt rá a lélek, hogy tovább hazudjak neki.

Fogalmam sincs.

Időbe telt, míg felfogta a válasz értelmét; ha bele se gondol, talán jobb lett volna mindkettőnknek.

– Dejsz' nincs hová menekülnie!

Fuentes ott lesz a randevún , magyaráztam. De hogy köze volt-e a városod pusztulásához... nos, azt nem tudhatom.

A Vörös Óriás sokáig nem szólt. Láttam és hallottam, hogy háborog az indulatóceán a tudatunkat elválasztó fal mögött; olyamn erők tomboltak ott, amelyekkel a valós világban utáltam volna szembekerülni.

Most már tudod, suttogtam bőszen. Nos, mit teszel? Kiloccsantod az agyvelőnket, vagy tovább vánszorogsz inkább?

Gontar megmozdult.

Megrázta fejét, feljebb emelte a fegyvert.

– Mér' montad meg? – dünnyögte. – Mér' éppen most?

Elvesztettem a türelmemet – bizonyos helyzetekben velem is előfordul ilyesmi.

Mert ember vagy, a fenébe is! Nem állat, nem gép, hanem ember, érted? Jogod van ismerni az igazságot, mielőtt átlépjük ezt a küszöböt – és jogod van ahhoz is, hogy ne lépd át soha!

A Vörös Óriás ott állt az utolsó kapu előtt. Ott állt véresen és kormosan, övében tőrrel, vállán egy hasznavehetetlen flintával, kezében egy félig ismeretlen csodafegyverrel; megtehettem volna, hogy mozdulok helyette, de tudtam, képtelen leszek megtenni.

– Ha visszafordulok, sose leszek jó marslakó – mondta Oleg. – Szégyenfolt leszek a világ ragyás pofáján, támmég a hugom emlékin is.

A kapura bámultunk, a táblákat csúfító „arany” gorgófőkre.

A húgod él , suttogtam. Az aranygallérosok tudták, de nem szóltak róla: azt akarták, hogy eleven gép légy... hogy úgy érezd, a bosszún nincs mit veszítened.

Gontar felszegte állát.

– Hazudtál – mondta, s halk hangja fenyegetőbb volt, mint egy tucat seggfejű bömbölése. – Hazudtál nekem.

Az oszlopok mögül, a mennyezet felől ekkor csaptak ránk a gömböcök.

Most miért álltak meg?

Mire várnak? Mi a francról ugatnak az ostobák?

Megmaradt kameráim látószögét maximálisra növelve pásztázok végig a katedrális – az egykori Tükörterem – bejáratáig futó oszlopcsarnokon. Az infraképek nem értékelhetőek, az ultrahangos letapogatás világosan mutatja a kombinációs zárat a márványhatású zöld mocsokréteg alatt. Gépi tudatom alsóbb rétegeiből a felszínre szivárog egy információ: Fuentes megszerezte a kódot egy szerencsétlen agyastól, így sikerült az idegen tárgyhoz férkőznie. Ha volt annyi esze, hogy bezárjon maga után...

Villámsebes ellenőrzés: nem zárt be.

Vajon miért nem? Én biztosan megtettem volna.

Oleg-Andy Kettő változatlanul ott meredezik a kapu előtt. Mi a fene ütött beléjük?

A kamerákkal az ukrán fejét veszem célba, összpontosítok, hátha sikerül leolvasnom a szájáról legalább egy szót vagy mondatot.

Sikerül, de nincs benne köszönet; úgy megdöbbenek, hogy késve észlelem a felülről és oldalról közelítő gömböcöket.

– Hazudtál – dünnyögi a Vörös Óriás.

Hangtalanul, iszonyú erővel vágódik be a közelebbi kapu; nem látom de tudom, hogy a túloldalon kezdetét veszi a végső összecsapás.

Nem kiáltok. Nem vagyok az a fajta, ráadásul...

Normál sebességű visszajátszás: „Hazudtál nekem.”

...valami azt súgja, hiába tenném.

Tévedni emberi dolog, mondta a sündisznó – és milyen igaza volt!

Hallottam, hogy a hátunk mögött becsapódik a kapu, láttam a kétfelől közeledő gömböcöket; tétlenséget vártam, tüzet, fájdalmat és halát, aztán...

Valami kattant; Gontar oldalt lépett, sima mozdulattal tárat cserélt a Hecklerben – és fogcsikorgató dühvel a szörnyetegek ellen fordult.

Anyátokanyátokanyátok!

Ugrott, lőtt, töltött és megint lőtt.

Táncolt.

Tombolt.

Megrémültem tőle, mert ilyennek még a BSK hatása alatt se láttam – pedig ha valakinek, nekem aztán mutatott ezt-azt az elmúlt napok során. Két komplett tárat ürített a dögökbe, mielőtt azok a közelünkbe értek, kitért forróságot sugárzó lövedékeik elől, és puszta késsel támadt nekik. Kezére, mellére kátrányos vér és csarnokvíz patakzott; a megvakított, félig kibelezett gömböcök menekülni próbáltak, de nem sikerült eltávolodniuk. A Vörös Óriás szétkaszabolta, ízekre tépte őket, némán forgolódott maradványaik közt – majd megtorpant, és lenyúlt balra a dezintegrátorért.

– És most, nacsalnyik? – zihálta. – Mit kell még tennem, hogy jó marslakó, neadjisten jó tiszt lehessek...?

Hatalmasat rúgott a közelebbi kapuszárnyba. A tölgyet utánzó anyag meghasadt, a gorgófők szilánkokra zúzódtak, porként szitáltak Gontar lába elé. Az ukrán köpött, megbökte a nyákréteg alatt szürkéllő fémet fegyvere csövével.

– Hazug templom! – kiáltotta, és nekilendült. – Hazug pap, megyek!

Várj, akartam kiáltani, de tudtam, hiába tenném; dühe olyan erővel tombolt, hogy jó darabig minden kommunikációt lehetetlenné tett köztünk. Néznem kellett, ahogy a katedrálisba ront; az ő szemével láttam a roppant oltárt, a felette sötétlő fordított keresztet, a falakon elmázolt vért, a szanaszét szórt csontokat; hallanom kellett, ahogy ezt gondolja: „Mocsok emberevők rohadtszar oroszlánbarlang basszameg!”

Aztán megpillantotta a Tükröt, és mozdulatlanná dermedt.

Nem tudtam kárhoztatni érte.

A templomhajó közepét uraló obszidiánfekete körben óriás pentagramma ragyogott. Lüktetése alapjában különbözött minden evilági és űrbeli fényjelenségtől. Valami obszcén módon sikerült az elevenség és a végtelen mélység látszatát kölcsönöznie az idegen képződménynek, mely – Fuentes szerény közreműködésével – pokollá tette mindannyiunk életét. Ahogy rábámultam, belém szivárgott egy kevés a Mayerlinget és Sattvát fűtő érzelmekből; belémvillant hogy na a kurva életbe, ez minimum második tipusú találkozás..!

Hátravolt azonban még egy a harmadik tipusúak közül; egy találkozás, amit sem Gontar teste, sem az én lelkem nem kívánt.

Tudtam, mi következik, mikor balról, az oldalhajó felől meghallottam a szervómotorok dunnyogását, a szétzúzódó padok recsegését... és a kacajt, melyet utoljára öt évvel korábban, dél-amerikai tévécsatornák közt tallózva hallhattak az arra érdemesek.

Ami engem illet, sosem láttam élőben Fuentest, a pofáját csak képről ismertem – döbbenetem azonban így is elég nagy volt, mikor a Tükör túlfelén felbukkant az Arakhnotron.

Hű másává sikeredett a förtelemnek, melyet a Mars felé suhanó vontató monitorán láttam. Életnagyságban kétségtelenül több tiszteletet parancsolt, és legalább olyan undort keltett: nyolc vasalt lőcslábon ingó testét foltok, kinövések és szemölcsök borították. A fejtort körbevevő gyűrű felett elevenen lüktetett a hatalmas, mélyen barázdált agy, színe akár a kifordított ökörgyomoré, a torz vigyorú emberarcban azonban padre Fuentesre ismertem, a rajongó Alvaróra, aki hatalma segítségével végre szelleméhez illő testet öltött – s most előkászálódott, hogy megvívja a maga ütközetét...

A Vörös Óriás megingott, torkába forró hányadék tolult.

Nyeld le, te fasz! sziszegtem halálra váltan. Nyeld le, és lőj!

Alig fejeztem be, mikor az Arakhnotron fejtorához ízesült gépfegyverek felugattak. Lövedékeik balról jobbra, korbácsként vertek végig Gontar testén, félretaszították a BFG csövét, itt-ott mélyen fúródtak a testpáncél pörkös lemezei közé.

Az ukrán hátratántorodott. Felüvöltött. A vállán-derekán rögzített kapcsok engedtek a BFG súlyának: a dezintegrátor a padlóra zuhant. második sorozata tüstént méterekkel odébb penderítette; a kivételesen kemény ötvözeten szikrák pattogtak.

Gontar kézfejével mázolta el a szemébe csorduló vért, farkasszemet nézett az Arakhnotronnal. Nem kúszott odébb, nem próbált fedezéket keresni, csak feküdt és bámult, mint aki ezt a látványt készül magával cipelni a túlvilágra.

Mire vársz? szűköltem. Tégy valamit! Menekülj!

– Nincs mér' – dünnzögte ő. – Ez maj' segít, hogy Nyikával lehessek.

Az Arakhnotron olodalazva közeledett. Visszahúzta géppuskáit, helyettük egy többfunkciós manipulátorkart emelt fel; a kar végén kékes láng lobbant, s már-már Gontar arcát fenyegette. Ez volt a pillanat, mikor valami megpattant bennem: egy lendülettel áttörtem az ukrán védfalát, birtokba vettem a testét, de ahelyett, hogy a dezintegrátorért ugrottam volna, lecsaptam a combzsebében dugdosott levélkötegre.

– Nézd meg! – bömböltem. – Az utolsókat nézd, amíg még van szemed! Olvass, vagy ha nem megy, legalább nézd a bélyegeket! A húgod túlélte a bombázást, te barom, és ezeket a kibaszott lapokat Svédországból küldte neked!

Szünet. Gontar a lélegzetét is visszafojtotta, Fuentes gázégője kígyóként, fenyegetően sziszegett. Ebben az örökkévalóságból kiszakított pillanatban megint a Tükörre néztem – és eszembe jutott, milyen különös, hogy magunk vagyunk az Arakhnotronnal ebben a hatalmas teremben.

– Nyika – suttogta rekedten a Vörös Óriás. – A koronás bélyegek...?

Fuentes fémbe és burjánzó idegszövetbe ágyazott képe úgy lebegett felettünk, mint valami perverz ikon. A gázláng köyeledett, forró lehelete nyomán felpiskákolt bennünk a fájdalom.

Mozdulj! esdekeltem. Értünk... és érte!

Ez volt a varázsszó.

– Nyika! – üvöltötte Gontar, ahogy a manipulátorkar alá bukva az Arakhnotron felé lendült. – Soha, te pokolfajzat! A BÜDÖS ÉLETBE NEM ADOM ŐT NEKED!

A gázláng nagyot, dühöset villant – ám a Vörös Óriás már nem törődött a fájdalommal. A szervómotorok tiltakozó sikolya közepette Fuentes fejtorához ugrott, két marokkal ragadta meg és rángatni kezdte a szerves páncélzathoz ízesült fegyvereket. Az Arakhnotron teljes magasságában felegyenesedett, szabadulni igyekezett tőle, Gontar azonban túl nehéz és túl gyakorlott volt ahhoz, hogy csak úgy félrehajítsák. Hóna alá szorította a vadul kaszáló gépfegyvercsövet, baljával az övébe dugott tőr után kapott, és visszakézből Fuentes testébe döfte. A pókfajzat őrjöngött. A padsorok közé szökkent, majd nekilódult, és megpróbálta az oltár kövén szétmázolni az ellene ágáló kétlábút. Gontar teljes erejéből a fejtorba rúgott, pengéje Fuentes besüppedt arcát, ribancszáját szabdalta. A vér sikamlóssá tette a Gatlingok csövét, gőze sercegve égett a manipulátorkarból elősüvöltő gázsugarak hevében.

A dezintegrátor! kiáltottam. Meg kell szerezned a dezintegrátort!

A Vörös Óriás nyilván köpött volna rám, de nem tehette, mert Fuentes egy erőteljesebb mozdulata nyomán az oltárig repült. Az Arakhnotron tüstént ellene fordította gépfegyvereit, a torkolattüzek azonban nem lobbantak fel: a fejtor és a fegyverek kapcsolódási pontjaiból szanaszét spriccelt a vér meg az olaj. A szervomotorok pillanatok alatt besültek, a dunnyogás fémes csikorgásba csapott át, majd teljesen abbamaradt.

Gontar hirtelen észhez tért: kitörölte szeméből a vért, a padlón heverő BFG felé szökkent. Fuentes bömbölve, imbolyogva űzőbe vette. Manipulátorkarja végén körfűrészlap zümmögött, szerteszórva a Tükörtől csent fényreflexeket.

A Vörös Óriás felragadta a fegyvert, de ahelyett, hogy Fuentes vagy az idegen képződmény ellen fordította volna, a mennyezet felé lendítette a vaskos csövet.

Zajtalan, fehér fény, az Úristen Nikonjának vakuvillanása.

A katedrális mennyezetét hatalmas darabon felszakította a detonáció. A résben máris orkán süvöltött, örvényében pernye keveredett marshomoktól rőtes hópelyhekkel. Gontar másodjára a rárontó Fuentest vette célba, de hiába nyomta a ravaszt: a dezintegrátor telepei kimerültek. Az Arakhnotron manipulátorkarjával felénk sújtott, az ukrán lebukott és továbbgördült, majd futni kezdett az oltár meg a Tükör felé.

– A krómrudak... – zihálta. – Kapcsold be őket! Kapcsold be mindet, jenki!

Nem ellenkeztem: lenyúltam a megmaradt jeladókért, és anélkül, hogy támasztékukat kihajtogattam volna, üzembe helyeztem valamennyit. Elképzeltem, ahogy pozíciónk megjelenik Blazkowicz monitorán, ahogy az ősz férfi sajnálkozva hümment egyet, aztán új parancsokat továbbít a műholdaknak, beszabályoztatja a Gauss-lövegeket, melyek hamarosan (öt perc, tíz, legfeljebb egy fél óra múltán) bombák sokaságával árasztják el a környéket, a földdel tesznek egyenlővé mindent, a kupolákat, a katedrálist – remélhetőleg a Mars és a galaxis legocsmányabb pókjával egyetemben.

Fuentes körfűrésze mély sebet tépett a falon a hátunk mögött. A Vörös Óriás válaszképp elhajította az egyik krómrudat, mely a padsorok közé hullt, és távolabb gurult a nyáktól és gépolajtól mocskos padlón.

Az Arakhnotron vérben forgó szemei követték röptét.

Fuentes ribancszája néma sikolyra rándult – úgy rémlett, kezdi érteni.

A szörny sziszegő lángcsóvát küldött Gontar felé, aki az oltár mögött keresett menedéket, aztán egy kézigránátot dobó gyalogos lendületével hozzávágta a második rudat. Az Arakhnotron a rúd után kapott, kettéroppantotta, ám ezzel vajmi keveset változtatott a helyzeten: közös végzetünk változatlanul ott függött az örvénylő felhők felett.

Fuentes elfordult tőlünk, és meg-megrogyó lábain az első krómrúd keresésére indult – ezt az alkalmat használtam fel, hogy átvegyem az irányítást Gontar teste felett, és a negyedik jeladót a Tükör felé repítsem.

A krómrúd megcsillant, kettőt fordult a levegőben – aztán, mintha mézbe ragadt volna, megállt a levegőben a pentagramma felett.

Megállt és eltűnt egy smaragdszín villanásban.

Gontar fogai akkorát csikordultak, hogy ő maga is meglepődött rajta.

Most már tudtam, miért vagyunk magunk a katedrálisban.

Most már tudtam, merre távozott Fuentes nyájának maradéka.

Nacsalnyik...?

Tekintetem a kommandós karórára rebbent. Hagytam, hogy Gontar indulatai ismét eluralkodjanak a sebesen regenerálódó testen; hagytam, de gondom volt rá, hogy többé ne szakadjon meg a kapcsolatunk, hogy Oleg a hátralévő időben pontosan tudja, mit kell tennie.

Előkotortam az utolsó ampullát, és a jobb alkarjába törtem.

– Nyomás, katona! – förmedtem rá. – Mozogj, vagy se a hugodat, se a francos napvilágot nem látod többé!

Felemelkedtünk, futásnak eredtünk a Tükör felé. Fuentes megszerezte és szétmorzsolta az első krómrudat, és a padsorok felett átszökkenve ismét ránk rontott. Gontar szabad kezével messze hátradobta az utolsó jeladót, a másikkal az Arakhnotronra sütötte a puskát: a pókfajzat manipulátorkarja szétforgácsolódott, a körfűrész szikrázva a padlóba mart. A Vörös Óriás félreugrott, de csak egy csövet sikerült újratöltenie, mert a biomechanikus lidércnyomás nekirontott, és a földre teperte.

Csak perceink vannak! kiáltottam rémülten. Csinálj már valamit!

Gontar puskát szorító jobbjával oldalt kaszált, s mikor az Arakhnotron manipulátorának csonkja követni próbálta, a baljában lapuló tőrrel Fuentes sötét szemébe döfött.

Az Arakhnotron felsikoltott. Karja végképp lehanyatlott, ahogy felugrott, és a kíntól félőrülten az oltár felé lódult. Gontar nagy kínkeservvel odébb kúszott, megtöltötte a másik csövet is, és űzőbe vette. Megdöbbentett a hideg gyűlölet, ami egész lényét betöltötte; úgy látszik, eleget tanult ahhoz, hogy megértse: Fuentes egy percig sem tétovázott volna, ha az ő kezére jutnak azok a bizonyos atomrakéták.

– Moszkváért, otyec – sziszegte, ahogy közelről Fuentes tágra nyílt szájába lőtt.

ENDFILE

– ELFOGYTAK? – tudakolta Andy Három, mikor a végítélet előtti percekben visszatértünk érte. – KICSINÁLTUK AZ ÖSSZESET?

– Majdnem – feleltem Gontar helyett. – Blazkowicz bombái elvégzik a többit. Jobban teszed ha kiszállsz a vonalból, Andy: ami ezután következik, fájni fog. Finomkodásra nincs idő, szétcsatlakoztatunk és kész; valami azt súgja, szükségünk lesz rád a túloldalon.

– A TÚLOLDALON?

Bólintottam.

– Ahová a kapu... az a francos Tükör nyílik. Ahová Fuentes megmaradt szörnyei mentek. Átlépünk oda, mert nincs más választásunk. Folytatjuk a munkát, míg be nem fejezzük; míg Oleg meg nem áll a maga lábán, míg el nem jön az ideje, hogy visszakapjuk a saját testünket. – A vezetékekre koncentráltam, nem engedtem, hogy a halódó Arakhnotron bömbölése megzavarjon. – Oké, haver, hunyd le a szemed!

– Hová megyünk? – firtatta a Vörös Óriás, mikor felszerelésünk maradékát összegyűjtve a Tükör peremére léptünk. Sebei ellátására nem szántam időt; a gyakorlat megmutatta, hogy elég jól viseli a fájdalmat enélkül is. A kiürült BFG-t a hátára vetette, az ősz férfi kétcsövűje ép vállát húzta; lábunk elé pillantva, alakját szemügyre véve meg kellett állapítanom: nem csak marslakóként, de a Földanya követeként is megállná a helyét bárhol, ahol gyíkfajzatok, ördögfattyak, gömböcök és más fajzatok élnek.

– Hová, nacsalnyik? – ismételte, hisz az együtt töltött idő alatt a stílusa is pallérozódott kissé. – Van fogalmad róla, hová kerülünk?

Némán ráztam a fejét. A falak hál' istennek még álltak, hatékonyan választották el gondolatainkat; szabadon dönthettem, mennyit és mikor árulok el neki. Színtiszta időpocsékolás lett volna az orrára kötnöm, hogy a Tükör kerületén izzó ábrák egy-egy bolygót jelképeznek, hogy érkezésünkkor (és azóta) a Föld szimbóluma ragyog a legfénysesebben, hogy Fuentes nagyban játszott, meg hogy Blazkowicz előbb-utóbb úgyis visszakéri a puskát. Amilyen kemény fejű, ráér megtudni később.

Ha egyszer valóban célhoz érünk.

MÁSODIK KÖNYV

„Szégyen rád, Ember! Ördög kárhozott
ördöggel érc-frigyet tart; az eszes
lények között csak az ember marakszik,
noha Ég kegyét várja; s noha Isten
békét hirdet, őt harc, düh s gyűlölet
fűti, s kegyetlen háborúkba kezd
a Földet dúlva egymást rontani:
mintha (ami jobb, ha összhangra int)
nem volna elég pokoli irígye,
ki éj-nap a megrontására tör!
Így oszlott szét a Styx zsinata; sorra
távoztak a Pokol fő-urai;
köztük ment a nagy Főnök, s egymagában
olyan volt, mint a Menny Ellenfele,
ahogy rettegett ura a Pokolnak:
istent utánzó, legfőbb pompa; Tűz-
szeráfok fogták közre, ragyogó
címerpajzsokkal, rémes fegyverekkel.”

John Milton: Elveszett Paradicsom

INTRO.EXE

– Hazug pap, megyek!

Látom, ahogy a pribék beront a katedrálisomba. Oltáromra pillant, és meglátja a felette sötétlő, fordított keresztet – csak én tudom, hogy ez az egyetlen szent jelkép, az összes többi hitvány utánzat csupán. Meglátja a falaimon elmázolt vért (a vér az élet és a halál, a dicsőség és a szentség!), gyermekeim szétszórt csontjait, azokét, akiknek én adtam életet, akik agyam és hitem nászából születtek, és hűségesen szolgáltak, míg meg nem szabadítottam őket a létezés nyűgétől.

És most megpillantja a Tükröt.

Mozdulatlanná dermed. Meglátja a templomhajó közepét uraló, obszidinánfekete körben ragyogó pentagrammámat, az én Istenem jelét, mely lüktet és vibrál, de ragyogása különbözik minden evilági és űrbeli fényjelenségtől. Ez az Elevenség és a Végtelen Mélység. Ez a Hit és a Kapu, melyen keresztül az én Istenem csenevész, nyálas szájú angyalok, balga próféták helyett a Lehetőséget, saját teremtő erejét küldte hozzám.

Oldalról figyelem a fegyverekkel teleaggatott emberparányt, akinek valahogy sikerült elvergődnie idáig. Tudom, hiába küldeném el, hiába próbálnám meggyőzni arról, hogy az Úr mellettem áll, és én őmellette. Ennek az agyát megfertőzték a Föld hamis prófétái. Ugyanolyan pogány, mint a többi – ahogy a többi milliárd, ez sem látta még soha az Urat, aki szólott hozzám, és akit én fogok megszabadítani az Űr Cellájából, akiről én fogom leolvasztani a jégbéklyókat.

Tűz kell ide, hatalmas tűz, hogy pusztuljanak a hitetlenek, és vége legyen az én Istenem millió éves fogságának!

A padok szétreccsennek átformálódott testem lábai alatt. Elkiáltom az én Istenem nevét, amit eddig csak egyszer mondtam ki. Akkor milliók hallhatták, de csak az arra érdemesek foghatták fel jelentését.

– Padre Arakhnotron – mondom a saját nevemet is.

Nyolc acéllábamon közelebb törtetek az emberparányhoz. Rám néz, és csodálat látszik az arcán.

– Én vagyok az erő és az értelem – mondom, de tompa fényű szemén látom, nem fogja fel, nem foghatja fel az én Istenem nagyságát.

A teremtő gondolat irányítja új testem fegyvereit. A lövedékek balról jobbra, korbácsként vernek végig az emberparány testén, félretaszítják a fegyvere csövét, és itt-ott mélyen a testpáncélja pörkös lemezeibe fúródnak.

Az emberparány hátratántorodik. Felüvölt. A vállán-derekán rögzített kapcsok elpattannak. Fegyvere a padlóra zuhan, testem ütegének második sorozata rögvest odébb penderíti.

Az emberparány eldől, de elkeni a homlokán a szemébe csurgó vért, és merőn bámul rám. Mi ez? Talán abban reménykedik, hogy a saját istene megsegíti? Nem próbál menekülni, nem keres visítva fedezéket, csak fekszik és néz, megbabonázottan.

Közelebb lépek hozzá. A Hamis Isten szolgája, ez a kitartó emberparány, aki egészen idáig eljutott, jutalmat érdemel bátorságáért: fájdalmat és megváltó kínt. Visszahúzom testembe fegyvereimet, és kinyújtom felé új karjaim egyikét. A manipulátor végén fellobbanó acetiénláng egyre közelebb kerül az emberparány arcához, melynek rútságán talán csak a rajta vöröslő-barnálló friss és alvadt vér enyhít valamennyit.

Az emberparány csak fekszik, bámul, és várja a halálát.

De mi ez? Mintha a Hamis Isten erőt adott volna neki. Mozdul, de nem a fegyvere után kap, csak a nadrágja combzsebéhez. Valami papírköteget húz elő. Talán azt reméli, ha a Hamis Isten szavait idézi, megmentheti magát? Felnevetek. Az én Istenem erős, és erőssé tett engem is. A szavak nekem már nem árthatnak. Nekem már semmi sem árthat.

– Nézd meg! – bömböli az emberparány habzó szájjal. – Az utolsókat nézd, amíg még van szemed! Olvass, vagy ha nem megy, legalább nézd a bélyegeket! A húgod túlélte a bombázást, te barom, és ezeket a kibaszott lapokat Svédországból küldte neked!

Csend. Kihez beszél ez? Engem szólongat talán? Vagy a Hamis Istent?

A karom végén lobogó gázláng még közelebb kígyózik csúf ábrázatához.

– Nyika – suttogja az emberparány. – A koronás bélyegek...?

Új testem fölé tornyosul; most olyan, akár egy hitvány halandó, aki a halhatatlan bálvány előtt hever. A bálvány én vagyok – élő szövetből, fémből és plasztikból álmodott testem meg a lelkem, ami ezt a csodát mozgatja. Kéken lángoló karom már fájdalmat perzsel az emberparányba.

– Nyika! – üvölti most, és a karom alá bukva felém lendül. – Soha, te pokolfajzat! SOHA NEM ADOM ŐT NEKED!

Tűz kell ide, még nagyobb tűz! Csak egy gondolat, és a karom végén kéklő láng többszörösére nyúlik. Ó, micsoda erő, micsoda élvezet hatalmasnak lenni!

De ez az emberparány mintha meg sem érezné a fájdalmat – pedig biztos, hogy megajándékoztam őt az agónia érzésével -: új testem fejtorához ugrik, és rángatni kezdi szerveimmé vált fegyvereimet. Ha még itt lennének a gyermekeim, egy szempillantás alatt véres hússárrá változtatnák ezt a pogányt! De nincsenek itt – előrementek, hogy előkészítsék számomra az utat. Azt az utat, amin nemsokára végiglépdelek, és aminek a végén tüzet gyújtok, gigászi tüzet, hogy megszabadítsam az én Istenemet!

Az emberparány új testemre csimpaszkodik; tapad, akár egy pióca, akár valami parazita, és kést ránt, és penge villan a pentagrammám fényében, valami a testembe tép, és...

Ó, mennyei fájdalom! Ezt mindenkinek meg kell ismernie! Ezt minden embernek, minden állatnak át kell élnie! Ajándék ez az idegpályákat bizsergető, perzselő élvezet! Ajándék, amit tőlem fognak megkapni az emberek, hogy életük utolsó pillanatában, az én Istenem bilincseit megolvasztó Nagy Villanás előtt még rádöbbenjenek, mitől fosztották meg magukat, amikor a béke, a szeretet és a Hamis Isten nevében, kéreg alá búvó férgekként óvták életüket, és féltek, rettegtek az elmúlástól, mert nem tudták, hogy a véres halál eksztázisában minden közelebb kerül a valódi Úrhoz!

Ó, isteni érzés! Ó, fájdalom! Bárcsak én is átadhatnám magam ennek az örömnek; bárcsak új testem minden egyes molekulájával átérezhetném a gyönyört! Ám nem tehetem. Az én uram feladatot adott nekem: ezen a világon nekem kell istennek lennem, és nekem kell megízleltetnem az emberekkel a halál zamatát.

Ez az elfajzott, ez az emberparány, a Hitvány Isten bérence meg akarja akadályozni, hogy végrehajtsam a feladatomat. Széttiprom, de neki nem lesz öröme a halálban!

Az arcom. Penge szabdalja az angyal ábrázatát. Az emberparány teste vértől vörös és iszamós – az én véremtől. Karomat nyújtom felé; a kék láng most már hosszú és keskeny, akár egy penge. Új testem húsát és azt is, ami a régiből maradt, acél járja át, de nem élvezhetem a kínt. El kell taposnom a Hamis Isten küldöttét!

Meglendítem egyik lábamat. Az emberparány most az oltárom előtt fekszik. Könnyű préda. Új testem fegyverei felé fordulnak. Acélsperma, acélköpet. Vér és vér... halál... az én Uram fázik. Tüzet kell gyújtanom, aminél megmelegedhet!

Új testem megsérülhetett: véres olaj fröccsen fegyverszerveimből, szervomotorjaim megbénulnak; acéllábaim gyengék, nagyon gyengék. Az emberparány kitörli szeméből a vért – a saját vérét és az enyémet –, feláll, és a padlón heverő fegyvere felé vetődik.

Ha eléri, egy lobbanás, és mindennek vége.

Ha eléri, az én uram örökre fagybilincseiben marad, egészen addig, míg újra akad valaki, aki olyan, mint én, aki alkalmas az istenszerep betöltésére, aki felismeri, hogy ő az Isten, az egyetlen, a pusztítva szerető, az agóniacsókokat osztó... Nem hagyhatom! Ha elpusztulok, uram rab marad!

Karom az emberparány felé csap. A kék láng semmire sem volt jó; most láncra fűzött, egy acélpenge peremén egymást üldöző cápafogakat akarok!

Valami baj lehet új testemmel. Nyolc lábam sem elég fürge: az emberparány megkaparintja fegyverét, de nem engem vesz célba vele, nem is a Tükröt, hanem katedrálisom mennyezetét és a túlnan vöröslő marsi eget.

Fehér villanás. Néma, hideg angyaltűz.

Katedrálisom pulzáló falán rés szakad; fekete-vörös acél-vér világomba marshomokot szór a feltámadó orkán.

Az emberparány most felém fordítja fegyvere csövét. Meghúzza a ravaszt, de hiába rángatja: valami történhetett, mert az angyaltűz másodszor nem lobban fel. Karom, végén az odaképzelt, de máris valósággá vált cápafog-fűrésszel a Hamis Isten katonája felé csap. Ő kitér, és futni kezd oltárom, az én uram Tükre felé.

– A krómrudak... Kapcsold be őket! Kapcsold be mindet , jenki!

Karom cápafogai sebet tépnek a falba. Az emberparány valamit behajít katedrálisom padsorai közé. Nem fegyver, nem is robban, akkor meg mi...?

Nem!

A farizeusok katonája a társainak akar jelezni ezzel a fémrúddal! A társainak, akik hitetlenségükkel jégbilincset kattintottak az én uram karjaira, és akik most biztos itt leselkednek a katedrálisomon kívül, a marsi felhők felett, hogy elpusztítsanak mindent, hogy szétzúzzák a Tükröt és engem, az istenüket!

Tűz kell ide, lángoszlop! Akarom, a Tükör pedig segít – sebzett testem használhatatlanná vált fegyverei megolvadnak, és újra megformázódnak. Lángot köpök az emberparányra, tüzet, mely felmelegíti, majd lerohasztja a húst a csontjairól, mely felforralja, és rózsaszínű párává meg barnás porrá változtatja majd a vérét!

Egy második rúd. Még egy kart akarok – a Tükör és az én Istenem pedig máris teljesíti kívánságomat. Új testem új karja elkapja a levegőn átzizzenő rudat, új ujjaim fémollója kettévágja a fémet. Az emberparány üvölt, én pedig elindulok, hogy a padsorok között megkeressem azt a másik rudat, amivel jelezni akart cinkosainak.

A Hamis Isten katonája most előránt egy harmadik rudat, és a pentagramma, az én pentagrammám felé hajítja!

Felnevetek. A rúd megáll, a levegő masszává sűrűsödik körülötte, majd felizzik. A pribék ordít, én pedig csak nevetek. Azzal már nem fog jelezni; az a harmadik rúd, ami most belevész a smaragdzöld villanásba, követi gyermekeimet, és ugyanott fog megjelenni, ahol ők.

– Nyomás, katona! – kiált most az emberparány. – Mozogj, vagy se a húgodat, se a francos napvilágot nem látod többé!

Futni kezd a Tükör felé, de mielőtt elérhetné, valami az útját állja. Ez a valami az én új testem.

A katona rám lő; újonnan növesztett karom szilánkokra hasad, a cápafogfűrész a padlóra hullik, de még ott is tovább forog. A katona újratölti fegyverét. Most eltiprom a rohadékot!

Mi ez? A szemem, az emberszemem ! Fém csapódik belé; új testem meg sem érezné a szúrást, csakhogy... ez az én szemem!

A katona nyögve odébbcsúszik, és tölt. A fájdalom most kibírhatatlan: kiszúrt emberszemem véres, fekete csigaként csorog végig új testemen. Valahogy megindulok mégis, megyek, hogy széttapossam a Hamis Isten pribékjét. Tudom, hogy lassú vagyok – lassú és sebezhető. Az emberparány közeledik. Nem látom, de érzem a levegő remegését: egészen közel jár már.

– Moszkváért, otyec – mondja.

Valami a számba csapódik. Valami átszakítja az embertestemből megőrzött szájpadlást, aztán, csontszilánkokat hagyva maga mögött, továbbszáguld új testem teteje felé. Élő szövetek reccsennek belsőmben, acél csikordul. A fájdalom most ismét gyönyörű. Fémlábaim már képtelenek megtartani új testem súlyát.

Bocsáss meg, istenem! Bocsásd meg, hogy kudarcot vallottam! Én nem így akartam. Nem így, nem így...

Új testem tömege magával ránt. Már a fájdalmat sem érzem. Ez lenne az elmúlás? Embertestem átmenekített sejtjei körül minden sistereg és fortyog. A fekete olaj és a gennyszínű vér hullámai átcsapnak fölöttem. De még élek, hisz érzek, értek. És ha élek... ha a Tükör is ép...

Hangok.

– Elfogytak? Kicsináltuk az összeset?

– Majdnem. Blazkowicz bombái elvégzik a többit. Jobban teszed, ha kiszállsz a vonalból, Andy: ami ezután következik, fájni fog. Finomkodásra nincs idő, szétcsatlakoztatunk és kész; valami azt súgja, szükségünk lesz rád a túloldalon.

– A túloldalon?

– Ahová a kapu... az a francos Tükör nyílik. Ahová Fuentes megmaradt szörnyei mentek. Átlépünk oda, mert nincs más választásunk. Folytatjuk a munkát, míg be nem fejezzük; míg Oleg meg nem áll a maga lábán, míg el nem jön az ideje, hogy visszakapjuk a saját testünket. Oké, haver, hunyd le a szemed!

Új testem szájából nedvesen gurgulázik elő a halált üdvözlő üvöltés, de én élek, és élni is fogok. Az új helyett egy még újabb testet akarok! Tudatom és embertestem megmaradt szövetei összefolynak, és híg masszaként kavarognak padre Arakhnotron gyorsan bomló, acélabroncsokkal körülvett húskupolájában...

– Hová? Hová, nacsalnyik? Van fogalmad róla, hová kerülünk?

Nem látok semmit, de érzem : a farizeusok katonája a pentagrammám széléhez lép. Ha a gondolatokkal is olyan jól birkózik, mint a fájdalommal, már rájöhetett, az ötágú vörös csillag peremén miért éppen a Földet szimbolizáló jel világít a legfényesebben...

Halk sistergés. A pribék eltűnt. Egyedül vagyok.

Egyedül egy haldokló testben; egyedül a fájdalommal; egyedül az akaratommal. És egyedül a Tükörrel. Ha úgy akarom, következő testem olyan lesz, mint ezé a katonáé. Ha úgy akarom, arra a ringyóra fogok hasonlítani, akinek odalent, a Földön megmutattam, hogyan szeret és hogyan öl az én Istenem. Ha akarom, akár olyan is lehetek, mint Longa atya.

A vétkeseknek bűnhődniük kell. A vétkeseknek, akik megsértették istenüket. Engem. Az olyan vétkeseknek, mint Longa...

Moszkváért, otyec

...meg mint ez az emberkatona. A Föld az én birodalmam. Az emberek istene vagyok. Én vagyok az, aki elhozza a meleget, aki kiszabadítja a fagybörtönben sínylődő egyetlen Igaz Istent. Én vagyok az, aki képes rá, hogy elég nagy tüzet gyújtson...

Moszkváért otyec

...ahhoz, hogy a jégbilincsek megolvadjanak. A Tükör segít mindenben; a pentagramma elvisz bárhová. Elvisz engem, és elviszi gyermekeimet, akiket a Hamis Isten katonája még életben hagyott. Nekem nem kell mást tennem, csak akarnom.

Akarom a tüzet.

Longa atya...

Akarom a bosszút!

Moszkváért...

AKAROM A LÁNGOLÓ BOSSZÚT!

COMFILE-01.WAD

Lenn délen/Édent remélsz

– Haría elfavor de indicarme le carretera general de Bogotá?

– Qué dice usted?

A szerzsöltönyös férfi megtörölte izzadó homlokát, és segítségkérően a négy dzsip felé pislantott.

– Hé, Marius – szólt ki hozzá a legelöl álló autó kormánykerekénél ülő nő. – Mi a baj?

Marius a benzinkutasra nézett. A fickó öreg volt már, lehetett vagy kilencvenéves. Arca ráncos volt, állán háromnapos szakállkezdemény fehérlett, egykor kék kezeslábasa a rárakódott, legalább fél évszázados por- és koszréteg miatt olyan volt, mintha valami spéci műbőrből varrták volna. A vénember pálinkától bűzlött, és miközben teletöltötte a négy Geo Donkey tankját, időnként barnás bagólevet köpött a bal bakancsa orrára.

Marius a kezében tartott könyvecskébe pillantott, elismételte a kérdést, a pasas azonban ezúttal már válaszra sem méltatta, csak a fejét rázta. Marius dühösen felhorkant.

– A francba! Vagy ez a szótár szar, vagy ez a vén tróger nem tud spanyolul.

Feljebb rántotta nadrágját hájas derekán, mély lélegzetet vett, és lapozgatni kezdett a könyvecskében.

– Habla usted francés? – kérdezte, amikor megtalálta a keresett kifejezést.

Ezt mintha megértette volna az öreg.

– No – szólt mogorván.

Marius a dzsipekre nézett. Jean-Pierre és a fiúk nem nagyon izgatták magukat: unottan, izzadva terpeszkedtek az üléseken, és még véletlenül se szóltak volna bele a társalgásba.

– Nem beszél franciául – mondta Marius a lánynak, aki bólintott.

– Ennyit én is megértettem. Most azt kérdezd meg tőle, tudja-e, hogy juthatunk Bogotába.

– Mit gondolsz, eddig mit csináltam? – Marius a kocsihoz lépett, és az egyik ülés mögé tett hűtőtáskából kihúzott egy üveg sört. A kupakot a hüvelykujja hegyével pöccintette le, és megmarkolta a karcsú, háromdecis palack hűvös, gyöngyöző nyakát. Ivott egy hosszú kortyot, majd, mintha ettől új erőre kapott volna, ismét a vén benzinkutas felé fordult.

– Bogota? Érted, vén tróger? Bogota! – A dzsipre mutatott, majd olyan mozdulatot tett a kezével, mintha kormányozna. – Bogota! Brrrr! Autó! Én, a senhora és a senorok – a nőre meg a másik három dzsipben ülő tucatnyi férfira mutatott, és újra kormányozni kezdett. – Mi, brrr, autó Bogota!

Az öreg a helyére akasztotta a töltőcsövet, és a kút porral lepett kijelzőjére bökött, majd egymáshoz dörzsölte a hüvelyk- és mutatóujját.

– Aha! – kiáltott fel Marius diadalmasan. – Mégis megértjük mi egymást! – A zsebébe nyúlt, és előhúzott egy csekktömböt.

Az öreg, ahogy meglátta a hosszúkás füzetet, szaporán rázni kezdte a fejét.

– No csekk! Sputta! Cash! – Újabb ujjdörzsölgetés következett.

– Mi az, hogy nem fogadsz el csekket? – dühöngött Marius, de azért újra a zsebébe nyúlt, és előhalászott néhány verítéktől nedves tízdollárost. – Ez megfelel, te vérszívó?

Az öreg bólogatott, és elvette a pénzt.

– Na! – Marius fújt egyet. – Ezzel megvolnánk. Akkor most, öreg – közelebb hajolt a benzinkutashoz –, áruld el, hogy jutunk Bogotába?

A vénember nem felelt.

– Francés? Habla?

– Hagyd, Marius – mondta a legelöl várakozó dzsipben ülő lány, aki közben a térdére terített térképet vizsgálgatta. – Azt hiszem, ha átmegyünk ezen a városon, úgy húsz kilométerrel arrébb jobbra kell fordulnunk. Ott lesz az országút.

Marius azonban nem adta fel. Ivott egy újabb kortyot, és az öregre meresztette a szemét.

– Én, senhora és senorok – mondta tagoltan, mintha egy süket bolondhoz beszélne –, autó Bogota. Érted?

Az öreg megrázta a fejét, és mondott valamit spanyolul.

– Mi van? – kérdezte Marius.

– Ti és senhora... – nyögte az öreg angolul. – Autó... város. Los Leones. – A kúttól két-három kilométernyi távolságban, a domb oldalán álló házak felé mutatott. – Keres padre. Padre beszél angol és francés. Padre okos.

– Hú! Ez is jobb, mint a semmi – Marius az öreg kezébe nyomta a félig üres sörösüveget, és a kövér emberek bősz szuszmákolásával beült a lány mellé. – Indíthatsz, Anne! Bemegyünk a városba, és megkeressük a papot.

A nő a háta mögé dobta a térképet, és a gázra taposott. A másik három kocsi követte. A négy Geo Donkey nevéhez illő módon ugrott meg, és egy pillanattal később eltűnt a város felé lebegő porfelhőben.

Anne úgy nyomta a gázpedált, mintha az élete függne tőle – s jó oka volt rá. Amikor elindultak a panamai határhoz közeli Cupicából, még hat ilyen öszvér ügetett egymás mögött az országúton Bogota felé. Hat egyforma, bérelt Geo, mindegyikben négy ember és egy rakás fegyver. A többit a kikötőben, a Corsica fedélzetén hagyták. Ez volt az első hiba, amit elkövettek. A magát El Bazónak nevező kapcsolat – francos, rókaképű srác volt, aki örökké fokhagymától bűzlött – figyelmeztette őket, hogy ha el akarnak jutni Bogotába, hogy átvegyék Senor Tobillo embereitől az árut, mindenképpen kocsival kell megtenniük az utat, mert Samu bácsi légi vadászai mostanság kérdezés nélkül rálőnek minden repülőgépre, ami engedély nélkül röpköd Kolumbia légterében. El Bazo szerint a washingtoni seggfejek elunták, hogy az Anyag akadálytalanul áramlik kifelé az országból, és megpróbálnak tenni ellene valamit. Átkozott kereszteslovagok ezek a szenátorok, mondta El Bazo, a becsület hősei, akiket hiába akart megvesztegetni a kartell. Az utóbbi két hónapban akadozott is az üzlet, mert a légi veszély érthető módon kedvét szegte a vállalkozóknak. Marius épp az áruellátás zavarát akarta felhasználni arra, hogy egy kicsit megszedje magát. Odahaza, Franciaországban most négyszeres áron lehetett eladni az anyagot. Két mázsa tiszta porra volt megrendelésük, és Marius tudta, ha az üzlet sikerül, a Corsicá nak talán soha többé nem kell majd ilyen veszélyes vizekre hajóznia.

A hajó kikötött, ők pedig béreltek hat dzsipet, hogy azon jussanak el Bogotába, vagyis a várostól harminc kilométerre lévő Tobillo-birtokra, ahol az előzetes megállapodás szerint át kellett venniük az Anyagot. Az út nem tűnt különösebben veszélyesnek, hiszen végig a Keleti-Kordillerát átszelő országúton kellett haladniuk. Fegyvereik is voltak, az üzletről rajtuk és Tobillón kívül senki sem tudott. Ám valahogy mégis kiszivárgott a hír, hogy a jövevények nagyobb összeget visznek – Marius gyanította, hogy El Bazónak is köze lehet a dologhoz –, mert alig hagyták maguk mögött Manizalest, mikor egy félszáz főből álló autós kalózbanda csapott le rájuk.

A harc rövid volt és véres. Marius két dzsipet és négy embert vesztett, de hála Jean-Pierre előrelátásának – a vad breton a géppisztolyokon kívül egy páncélöklöt is betett a csomagtartóba –, négy Geónak sikerült meglógnia a martalócok elől. Ezután hat-nyolc órás üldözés következett. Marius csapata végül úgy tudta csak lerázni a kolumbiaiakat, hogy letért az országútról: a nehéz terepre tervezett Donkeyk így egykettőre maguk mögött hagyták a nationales ek ócska Chevyjeit.

A siker fölött érzett örömükbe azonban némi üröm is vegyült, amikor rájöttek, hogy eltévedtek. Hogy ne fokozzák a bajt, éjszakára megálltak, s csak hajnalban indultak tovább. Már vagy három órája tekeregtek a térképen sem jelzett földutakon, amikor végül újra aszfalt került a dzsipek kereke alá. Ám ez az út, mint kiderült, nem az országúthoz vezetett, hanem egy lerohadt, múlt századi benzinkúthoz, aminek vén, eszement csaposa a Los Leones nevezetű porfészekbe irányította őket, ahol állítólag van valami padre, aki a helybéli spanyolon kívül emberi nyelveket is beszél.

– Tudod, Anne – morogta Marius, ahogy kinézett a robogó dzsipből –, ha ez a dolog beüt, feleségül veszlek, és idehozlak nászútra.

Anne egy spanyol szóval felelt; Marius nem értette ugyan, de sejtette, hogy valami ocsmányság lehet.

A töredezett aszfalttal borított út jobb oldalán erdő zöldellt, mögötte a hegylánc magaslott, a bal oldalán viszont apró, a Párizs melletti Bádogváros hullámpalákból és kartondobozokból összetákolt viskóira emlékeztető putrik sorakoztak.

– Hol lehet az a francos padre? – morfondírozott Marius.

Anne válasz helyett jobbra fordult, és behajtott egy szűk térre. A jelek szerint ez volt a település központja; az alacsony, torony nélküli, málladozó vakolatú templom egy szatócsbolt meg egy kocsma között kuporogott. A tér macskaköveinek legtöbbje már rég belefulladt a finom szemű porba. Közel-távol egyetlen ember sem volt, de azért látszott, hogy itt is a XXI. század polgárai élnek: a feltámadó forró szellő üres sörös, és Coca-Colás dobozokat kergetett a templom lépcsői előtt.

– Hol a francban vannak az emberek? – tűnődött Marius.

Anne válasz helyett leállította a kocsit a templom előtt, és kiszállt.

– Vasárnap van – mondta.

– Na és? – Mire Marius kikászálódott, a másik három dzsip is melléjük kanyarodott.

– Vasárnap a mise napja. Errefelé még hívők az emberek.

– Aha. – Marius intett a fiúknak, hogy álljanak készenlétben, ő maga pedig Anne után sietett.

A lány közben már belépett a templomba.

– Igazad volt – suttogta Marius, amikor melléje ért. – Errefelé tényleg hisznek még az úristenben...

A templom kicsi volt, majdhogynem szűkös a benne összegyűlt száz-százhúsz ember számára. A dísztelen oltár – akár az épület maga – rusztikus benyomást keltett, lerítt róla, hogy a gyülekezethez szegény emberek tartoznak. Jézus szobrát és a feszületet fából faragták ki; az arcról és a lábakról itt-ott már lekopott a festék, de a töviskorona fakasztotta vércseppek és az ég felé néző, könyörgő, fájdalmas, de valahogy mégis jóságos pillantású szemek még épnek tűntek.

Az ablakok olyan kicsik voltak, hogy még a délelőtti nap sugarai is csak alkonyi mennyiségű fényt loptak a helyiségbe. A falakon körben elhelyezett villanyégők többsége félig vakon hunyorgott; az oltár körül azonban hosszú, karvastagságú gyertyák égtek, kísérteties, földöntúli aurát kölcsönözve a szószéken ágáló alaknak.

A pap éppen olyan vénnek látszott, mint a benzinkutas. Fehér miseruhát viselt, amin nyoma sem volt a katolikus szent emberek talárjain megszokott aranyszínű – olykor valódi arany – díszítéseknek. Akkurátusan borotvált képét ráncok tagolták; ősz hajával, jóságos tekintetével pedig éppen olyan volt, amilyennek a gyermekek számára készült képes bibliákban az Urat ábrázolni szokás.

A hívei a recsegő, kopott fapadokban ültek. Az első sorokat a gyerekek foglalták el, mögöttük az öregek fohászkodtak, azok mögött a középkorú nők és férfiak, leghátul pedig a falu fiataljai. Ruhájukon, vékony arcukon, éhes pillantású szemeiken látszott, hogy ők nem a kábítószerkartellek számára oly fontos növényeket nevelgetik földjeiken.

– Szegénységszagot érzek – fintorgott Marius, de a helyén maradt. A nőt még csak-csak magára hagyta volna, a kinti forróság után viszont jól jött neki az enyhülés, még akkor is, ha a gyülekezet nem volt kimondottan tömjénillatú. Nadrágzsebébe nyúlt, előhúzott egy fehér zsebkendőt. – Szerinted meddig tart az áhítat?

Anne vállat vont.

– Vagy fél óráig. Azt hiszem, a prédikáció közepénél tartanak. Ezután már csak egy-két közös ima meg zsoltár, és vége a műsornak.

Marius megtörölte izzadó homlokát, és elhízott testét bepréselte az egyik padba. Anne mellé ült.

– Bedobnék egy sört – mondta a férfi.

Anne homlokráncolva nézett vissza rá.

– Bírd ki nélküle.

Marius hátradőlt, és megpróbált elcsípni egy-két szót a spanyol nyelvű prédikációból. Néhány perc múlva azonban feladta a hiábavaló próbálkozást: a pap túl gyorsan beszélt, és azt az érthetetlen tájnyelvet használta, amit a vén benzinkutas. Marius csak a satanas szót, meg a qué horror kifejezést értette az egészből.

– Az ördögről beszél – mondta a lánynak.

Anne bólintott, és a latinos hévvel gesztikuláló papra nézett.

– Biztos az eredendő bűnt vagy valami hasonlót emleget – felelte. – Bűnös Föld, túlvilág, megbocsátás, satöbbi.

– Na ja. – Marius eltűnődött. – Azért elég furcsa.

– Mi? – kérdezte unottan Anne.

– Hogy még mindig vannak emberek, akik beveszik ezt a maszlagot. „Húzd az igát, barom, szenvedj, mert minél rosszabb a sorod itt, annál nagyobb kegyben részesülsz majd a halálod után!” Hát nem hülyeség?

– Az – bólintott a nő. – De szerinted ezek – fejével az előttük ülő parasztok felé bökött – mitől vagy kitől kaphatnának reményt, ha nem az istenüktől?

Marius elvigyorodott.

– Hát, ha reményt nem is, pénzt könnyen szerezhetnének. Elég lenne, ha kukorica meg ilyesmi helyett valami mást vetnének a nyamvadt kertjeikbe.

Anne egyenesen előre nézett.

– Ha a tiéd lenne a világ – mondta –, két kasztra osztanád az embereket. Az egyikben lennének azok, akik előállítják a drogot, a másikban azok, akik beszedik, mi?

Marius húsos ajkai vigyorra húzódtak.

– Nem is lenne rossz! De nem két kasztot csinálnék, hanem hármat. A harmadikba azok kerülnének, akik megszedik magukat.

A pap egyre hevesebben beszélt és mutogatott. Az első sorokban ülő gyerekek tágra nyílt szemekkel bámulták, az öregek között azonban volt olyan, aki lehajtott fejjel meredt maga elé, és minden egyes elharsogott szó után megremegett. Egy nő hangosan felzokogott.

– Kíváncsi lennék, mivel tömi a fejüket – mormolta Marius.

Az ősz pap felkiáltott, mire a gyerekek, mintha parancsszóra tennék, felálltak, és elindultak a kijárat felé. Menet közben némelyikük a leghátsó sorban ülő két idegenre pillantott, de egyikük sem szólalt meg. A pap még utánuk kiáltott, mire a legutolsó fiú, gátat emelve a hátsó padsorokra beömlő nappali fény útjába, behajtotta maga mögött a templom kapuját. Az adománygyűjtő edény mellett ácsorgó fiatal férfi megfogta a vastag kilincset, és rendesen bezárta a kaput.

Az ősz pap mély lélegzetet vett, várt egy percet, végignézett a sötétségbe burkolózó templomon meg a nyáján, majd újra prédikálni kezdett. Most még az előbbinél is hevesebb volt. Beszéd közben járkálni kezdett a rusztikus oltár előtt; fehér ruhája úgy röpködött utána, mintha minden egyes vászonredő egy-egy önálló életet élő madárszárny lenne. Hirtelen megállt, az ég felé nyújtotta kezeit, és percnyi szünetet tartott.

– Most jön a lényeg – dünnyögte Marius. – Végy egy tucat képeslapot, vagy elkárhozol: ismerem a rizsát.

A pap megint kiáltozni kezdett. A hangja olyan volt, mintha nem csak látná, de érezné is a poklot, mintha ott ülne abban a bizonyos üstben, ahol a bűnösök az idők végezetéig aszalódnak.

Egy nő felsikoltott. A Marius előtt ülő férfi felpattant a helyéről, a padok közti átjáróba térdelt, és imára kulcsolt kézzel, feszülten az oltárra meg az előtte ágáló papra nézett. Néhányan sírni kezdtek, mások reszkettek, mint a nyárfalevél. Marius megborzongott, de azért vigyorogva nézett Anne-re.

– Fantasztikus! Ha ez a vén szivar így hat a népekre, képzelheted, mit tud a bogotai püspök...

A lány nem válaszolt, csak figyelt. Ahogy a vén pap arcába nézett, kezdte érteni, miért kellett a gyerekeknek kimenniük. Hátán és karján, mintha valami helyi ízeltlábú súlyát érezné, égnek meredtek a pihék.

– A francba – suttogta. – Ez már nem is hasonlít keresztény szertartásra!

Most Marius hallgatott. A pap letérdelt a gyülekezettel szemben, és kántálni kezdett. A hangjában volt valami, amitől Marius-nak végigfutott a hátán a hideg. Kisvártatva a gyülekezet tagjai, öregek, fiatalok vegyesen, mind ott térdeltek a padsorok közötti folyosóban, a poros fapadlón, és kórusban zengték a furcsa imát.

– Ezek eszelősök – mondta Marius, és felállt. – Azt hiszem, jobb lesz, ha odakint várjuk meg, míg lecsillapodnak.

A templom kapujához indult, Anne követte.

– Maguk turisták? – kérdezte az kapu melletti adománygyűjtő edényre támaszkodó fiatal férfi franciául.

Marius meglepetten pillantott rá.

– Beszéli a nyelvünket?

A férfi a kántáló, térdepelve hajbókoló parasztokra nézett meg a papra, aki annyira beleélte magát imájába, hogy ügyet sem vetett a kapu előtt álló három alakra.

– A Sorbonne-ra jártam. Orvos vagyok – magyarázta. – Turisták?

Marius végigmérte. Vékony volt, mint a városka lakói, a bőre is barna, de ő nem bő vászonnadrágot, hanem kopott farmert viselt.

– Úgy is mondhatjuk – felelte.

– Üzleti úton vagyunk – mondta Anne –, és eltévedtünk. Nem tudná megmondani, hogy jutunk vissza a Bogotába vezető országútra?

– Az a vén benzinkutas küldött ide bennünket – magyarázta Marius. – Azt mondta, a padre beszél nyelveket. De... – Hátranézett. Az ősz pap minden előrehajlásnál a padlóhoz érintette homlokát. – ...azt hiszem, neki most nincs ideje velünk foglalkozni.

A farmeros elmosolyodott.

– Az istentiszteletnek mindjárt vége – mondta. – Ha gondolják, megvárhatják, és beszélhetnek Esternón atyával.

– Nem, nem – mondta gyorsan Anne. – Nekünk megfelel az is, ha maga igazít útba minket.

Az orvos bólintott, és intett, hogy kövessék a templom elé.

– Doktor Pablo Pulmón – nyújtotta a kezét, amikor már a kapun kívül álltak. Egy pillantást vetett a négy Donkeyra, meg a benne ülő férfiakra, és elmosolyodott. – Kokainban utaznak, ugye?

Marius elkomorodott, de mielőtt válaszolhatott volna, Pulmón leintette.

– Ezen a vidéken majd mindenki a kokainból él. Mi nem ítéljük el az ilyesmit – a cserje az egyetlen reményünk a túlélésre.

Anne közben a dzsiphez ment, és elővette a térképet. Pulmón mellé állt, egy pillanatig a térképre meredt, majd rámutatott egy apró, piros pontra.

– Itt vagyunk – mondta. – Ez Los Leones. – Elvigyorodott, körbemutatott. – Az Oroszlánok Városa. Nem úgy fest, igaz-e?

– Hát... – mondta Marius. – Nem igazán.

– Valaha az őserdőbe induló jaguárvadászok táborhelye volt – magyarázta Pulmón. – De azóta elfogytak a jaguárok, az erdőből se maradt sok, a vadászoknak nincs miért idejönniük. – Újra a térképre nézett. – Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha észak felé mennek tovább. Úgy meg tudják kerülni az erdőt meg ezt a hegyet – mutatott egy barnás foltra. – Húsz kilométer után forduljanak nyugatnak, és egy fél órán belül rajta lesznek a Transz-Kordillera autópályán... vagyis az országúton, amit keresnek.

Anne a térképet vizsgálgatta.

– A fenébe – mondta végül, és beült a dzsipbe. – Sejtettem, hogy ilyen közel vagyunk hozzá, de én nyugat helyett keletnek fordultam volna. Köszönjük, doktor!

Pulmón elmosolyodott. Marius beült Anne mellé, és intett a fiúknak, indítsák be a dzsipeket.

– Áruljon el még valamit – nézett Pulmónra. – Mi folyik odabent? – A templom felé biccentett. – Úgy értem, én nem egészen ilyennek képzelek egy istentiszteletet.

Pulmón arcáról egy pillanatra sem tűnt el a mosoly.

– Esternón atya az égiek áldását kéri a városra – mondta. – Azt állítja, az Úr álmában megsúgta neki, hogy hamarosan ránk szabadulnak a Sátán falkái. – Megvonta a vállát. – Szerintem ugyan téved, de ha már így gondolja, az a legkevesebb, hogy tegyen valamit. Az emberek mindenesetre hisznek neki. Esternón atya meg van győződve arról, hogy képes elriasztani az ördögöt, de ehhez sokféle szertartást kell elvégeznie. Őket – mutatott a templom kapuja mellett ücsörgő húsz-huszonkét gyerekre – azért küldte ki, mert úgy gondolja, nem tenne jót nekik, ha tanúi lennének az ördögűzésnek.

– Aha... – Marius hátradőlt az ülésen, megtörölte verejtékező homlokát. – Hát, még egyszer köszönjük, doktor. És... – Elvigyorodott. – Az Isten segítse magukat, ha esetleg mégis megostromolná valaki ezt a porfészket!

Pulmón biccentett.

– Adieu.

Anne beindította a dzsipet, és már éppen indulni akart, amikor meghallotta a motorzúgást. A városka főterére vezető úton tucatnyi autó közeledett.

– Marius! – kiáltotta.

– A rohadékok! – kiáltotta a nagydarab férfi. – A dögevők azok! Követtek minket! Gyerünk, taposs rá!

A lány engedelmeskedett, de ahogy a dzsip megugrott, a városból kivezető úton is megjelentek a porlepte Chevyk.

– Anne!

A lány lefékezett, és oldalra rántotta a kormányt. A dzsip visszakanyarodott a templom elé. Marius kiugrott, és hónalja alá szíjazott tokból előrántotta a revolverét. Anne előhúzta az ülése alól a Mauser-Kobrát, és fedezéket keresett a dzsip mellett. Jean-Pierre és a fiúk is fegyver után nyúltak, s mire a két oldalról közeledő rablóbanda a tér közepére ért, már megtöltötték a páncélöklöt is. Jean-Pierre megeresztett egy lövedéket: két Chevy a levegőbe emelkedett, felrobbant. Fémszilánkok és emberi tagok szálldostak a tűzben. A martalócok spanyolul káromkodva ugráltak ki a kocsikból, és szórványos lövöldözés közben fedezékbe húzódtak.

– Bekerítenek a mocskok – zihálta Marius. – Adjatok nekik!

Pulmón a templom kapujához ugrott, kinyitotta, és a közelben ücsörgő gyerekekre ripakodott. Súlya lehetett a szavának, mert a kölykök, akiket szinte megbénított a látvány, rohanvást indultak felé.

Ismét felugattak az országúti kalózok géppisztolyai, másodszor is megdörrent Jean-Pierre páncélökle. Marius egy pillanatra feltérdelt, leadott néhány lövést, majd visszahúzódott a dzsip mögé.

– El Bazo! Az a szemét is itt van – hörögte. – Elárult minket a rohadék!

Anne közben a vállához emelte a puskáját, és a dzsip motorházteteje fölött célba vett valamit. Megrántotta a ravaszt. A dörrenésre éles sikoly volt a válasz.

– A templomba! – kiáltotta a nő.

Marius a dzsip ülése alá nyúlt, kihúzta a pénzzel teli fémkazettát, majd hasra vetette magát, és kúszni kezdett a templom kapuja felé. Pulmón doktor közben már az utolsó gyereket is beterelte az épületbe. Anne leadott még néhány lövést, és kétrét görnyedve Marius után futott. A kövér férfi már a templom kapuja előtt hasalt. Anne elkapta a karját, felállította, és berántotta maga után.

Pulmón becsapta a kaput. Kintről két hatalmas robbanás hallatszott. A géppisztolyok szünet nélkül kelepeltek. A pap még mindig az oltár előtt térdelt, szemben a híveivel, ám az emberek közül néhányan már felegyenesedtek, és riadt kíváncsisággal fordultak hátra. A gyerekek sírva a szüleikhez rohantak. Anne az ajtó mellett, lövésre készen tartott fegyverrel térdelt, Marius a leghátsó padsor mellett feküdt.

– Ezek... – lihegte. – Ezek bejönnek!

Anne dühösen ránézett, megrázta a fejét.

– Jean-Pierre-ék megállítják őket.

Odakint újra felrobbant valami. Spanyol szitokszavak. Lövések. Jajveszékelés. Valaki franciául segítségért könyörgött.

Most már a pap is felállt, és elindult a kapu felé. A hívei félrehúzódtak, s a földön ülve, riadt szemmel néztek utána.

– Nem a Sátán – mondta Pulmón az atyának. – Koka – tette még hozzá, mintha ezzel mindent megmagyarázna.

Esternón atya biccentett, és komor pillantást vetett a két franciára.

Egy géppisztolysorozat kopogtatta végig a templom kapuját. Az atya hátrahúzódott, majd a hívei felé fordult, és gyorsan mondott nekik valamit. Az emberek egymást támogatva felálltak, elindultak az oltár felé. Újabb lövések koppantak a kapuszárnyakon. Marius oldalra húzódott, és ezúttal Anne is követte.

– Nem a Sátán – ismételte Pulmón. – Emberek. És ez sokkal rosszabb.

Kintről furcsa, metsző sistergés hallatszott. Üvöltözés. A lövöldözés egy másodpercre sem csitult. Hörgésbe fúló kiáltások.

A padre nyája már az oltár előtt, az első padsor előtt hasalt, amikor valami újra a kapunak csapódott. A zajt ezúttal robbanás követte, s a kapu szilánkokra hasadva bedőlt.

– Kézigránát!

Anne, mielőtt Mariust maga után rángatva elindult volna az oltár felé, gyorsan kilesett a térre. A kapu előtt vöröslő húsmassza hevert. A lánynak fogalma sem volt róla, ki lehetett az, de abban biztos volt, hogy az ő csapatukhoz tartozott: az alaktalanná vált test mellének épen maradt felső részén még jól látszott a pólóra varrt krokodil. A dzsipek közül kettő lángolt, a két másik mögött emberek térdeltek.

Anne megrázta a fejét. Lehet, hogy nem jól lát? Megtorpant, és újra kinézett.

A két Donkey mögött legalább két tucat férfi lapult. Hogy lehet ez? Hiszen Jean-Pierre-nek legfeljebb négy-öt embere maradhatott...

Újabb tűzcsóva vágódott a templom szétforgácsolódott kapujának. Nem lövedék volt, nem is gránát – úgy nézett ki, mintha valaki lángszóróval spriccelte volna meg a kaput, vagy Molotov-koktélt hajított volna be rajta. De nem – a csóva gömb alakú volt, és már égve vágódott a kapuba.

Anne megrázta a fejét. Mi folyik itt?

Eleresztette Marius kezét, hasra vetette magát, és a puskáját maga előtt tolva kúszni kezdett a kapu felé.

– Anne!

Nem törődött Mariusszal, sem az oltár előtt kuporgó parasztokkal: tovább kúszott. Amikor a kapu mellé ért oldalt hengeredett, és újra kilesett a dzsipekre.

Megdöbbent. Az egyik Geo mögött Jean-Pierre meg életben maradt néhány embere lapult, a másik fedezékében vagy tizenöt-húsz füstösképű rabló térdelt. Valamennyien a tér közepe felé lövöldöztek, és szemmel láthatóan ügyet sem vetettek egymásra. Mi a franc ez...?

Aztán meglátta.

A tér közepén, a rablók mocskos, ósdi autói előtt vörös, csillagforma valami világított. Körötte groteszk, emberszerű alakok mozogtak, és tűzgolyókat szórtak a Chevyk mögött rekedt füstösképűek felé. Vagy féltucatnyian lehettek, de olyan szaporán okádták a lángokat, hogy mire Anne felfogta, mit is lát, már valamennyi kocsi égett.

A vörös csillag és a két dzsip között vagy nyolc öles termetű, csupa láb, csupa fej alak rohangászott. Az egyik lehajolt, megragadott egy sebesült rablót, a pofájához emelte a nyöszörgő férfi fejét, szétnyitotta arasznyi agyarakkal teli állkapcsait, és...

Anne lehunyta a szemét. Mi ez?

– Mi ez? – hörögte fennhangon is.

A dzsipek mögött kuporgó emberek megállás nélkül lőtték a nagyfejű és a tüzet köpködő szörnyeket, de azok ügyet sem vetettek a testüket szaggató golyókra. A köpködők köpködtek, a nagyfejűek pedig elhullott társaikon meg a halott embereken áttiporva egyre közelebb jutottak a két dzsiphez és a mögöttük magasló templomhoz.

Anne felkiáltott.

A franciák dzsipje mögül kiemelkedett egy alak. Hosszú fémhengert tartott a vállán.

– Jean-Pierre – suttogta Anne.

A breton igazított valamit a páncélöklön, majd megrántotta ravaszát. Dörrenés. Az alaktalan alakzatban közeledő nagyfejűek a levegőbe emelkedtek, majd vér- és nyálkaesőként zuhogtak a földre. Jean-Pierre letérdelt, újratöltötte fegyverét. Másodszor is felállt, lőtt. Most az izzó vörösség körül álló lángköpködők szakadtak cafatokká – ám a gránát szemmel láthatóan nem tett kárt a csillagban.

Amikor az utolsó húscafatok is a porba hulltak, egy hosszú pillanatig csend borult a térre. Anne megkönnyebbülten fellélegzett. Fogalma sem volt arról, mik voltak azok a szörnyek, de Jean-Pierre gondoskodott róluk.

A két dzsip mögött hasaló férfiak is erre a következtetésre juthattak. A füstösképűek lassan oldalt fordultak, Jean-Pierre felé néztek, aki újra megtöltötte a páncélöklöt.

– Jézusom! – Anne egy érintést érzett a vállán: Pulmón doktor hasalt mellette. – Mi volt ez?

Mielőtt a lány válaszolhatott volna, Jean-Pierre újra felegyenesedett, és a vállára vette a vaskos fémcsövet. Ám most nem a tér közepén vöröslő csillag felé fordította, hanem a másik Geót és a mögötte térdelő rablókat vette célba.

Az idő mintha lelassult volna. Jean-Pierre ujja a páncélököl ravaszára csúszott. A fütösképűek közül valaki felrikoltott, páran a csípőjükhöz szorították és a franciák felé fordították fegyvereiket.

A vörös csillag fölött zöldes fény lobbant.

Jean-Pierre megnyomta a gránátvető elsütőbillentyűjét.

Tucatnyi rabló meghúzta géppisztolya ravaszát.

A csillag fölötti ragyogás szétterült, mintha valami láthatatlan fénykapu lenne – s a résből kilépett a Sátán.

Jean-Pierre lövedéke ugyanabban a pillanatban vetette szét a Geót meg a mögötte térdelő rablókat, amikor a golyók a mellébe téptek. Anne felsikoltott. Robbanás. Jean-Pierre üvöltése. A Sátán bömbölése.

A géppisztolysorozatok, amiket a füstösképűek a haláluk előtt megeresztettek, nemcsak Jean-Pierre-rel végeztek, a mellette kuporgókat is szétszaggatták. Egyiküknek még volt annyi ereje, hogy felálljon, és tántorogva a templom felé induljon, ám a döngő léptekkel közeledő, bikafejű ördög ráköpött egy foszforzöld lánggömböt. A férfi megállt, ordításra nyitotta száját, de néma maradt. Lassan lehajtotta a fejét, és a mellén vöröslő lyukra bámult, majd lassan, akár egy kivágott faóriás, oldalra dőlt.

A sátánfajzat a templomra nézett, körbefordult és megállt. Anne a vállához szorította a puskáját, de nem mert lőni. Lehet, hogy az a dög nem vette észre őket?

A vörös csillag fölött lebegő zöld fény újra kitágult, majd újra és újra és újra. Pillanatokon belül vagy ötven pokolfajzat hörgött, röfögött, bömbölt a téren. A legelöl álló bikafejű végignézett a gyülekezeten, felüvöltött, és megindult a templom felé.

– Jézusom – lihegte Anne fülébe Pulmón. – Jézusom!

Anne nem mozdult. A háta mögött valaki kántálni kezdett. A lány egy szót sem értett, de érezte, ez csak valami imaféle lehet. Lassan hátrafordult.

Pulmón mellett Esternón atya térdelt imára kulcsolt kezekkel, mögötte a falubeliek szorongtak. Valaki felzokogott. Valaki elmormogott egy átkot. Egy gyerek felvisított.

A sátánfajzat közeledett.

Anne ránézett, feltérdelt, és az oromnyi homlokra célzott puskájával.

Mi Atyánk ki vagy a mennyekben...

A szétzúzott templomkapun keresztülzúgó tűzgolyó szétszaggatta, lángra lobbantotta a hátsó padsorokat. Anne lőtt. A sátánfajzat felüvöltött, megtorpant. A háta mögött nyüzsgő pokoli csürhe visszhangként ismételte az ordítást, de ezek egyetlen pillanatra sem álltak meg. Anne most már folyamatosan tüzelt. A plasztikhüvelyes golyók hatalmas falatokat haraptak ki a bikafejű húsából. Vér fröccsent a levegőbe, furcsán sűrű, nyúlós és sötét csöppek hulltak a porba. A bikafejű megtántorodott. Anne szitkozódva tárat cserélt a puskájában. Még három lövés – az egyik a bestia bal szarvát robbantotta le –, és a bikafejű hanyatt vágódott. Estében három gyíkszerű lényt is magával sodort. Az egyik barna pikkelyes testet átdöfték a bikafejű véres, törött, tőrként meredező bordái.

Anne lőtt, és mellette dörögni kezdett egy pisztoly is. Oldalra sandított; azt hitte, Marius csatlakozott hozzá. De nem: a kövér férfi ugyanott reszketett, ahová öt perccel korábban, a csetepaté kezdetén hemperedett – Pulmón doktor volt az, aki megkaparintotta és célra emelte fegyverét.

Az eldőlő bikafejű mögül két nyakigláb, seggfejű lény csörtetett elő tágra tátott végbél-pofával. Az egyik az orvostól kapott golyót, a másiknak Anne lőtte el a lábait. Anne hisztérikusan felkacagott. Felállt, a csípőjéhez szorította a puskát, és akár egy eszelős amazon, előrébb lépve folyamatosan lőtt. Pulmón doktor melléje ugrott. A két fegyver tág félkörben köpködte a halált – még vagy tíz másodpercig.

Aztán egy klik.

És klik-klik-klik.

Anne csalódottan felkiáltott. Az orvos is elhajította a kiürült revolvert. Tucatnyi döglött fenevad hevert vérezve a templom előtt, de a mögöttük tobzódó háromszor annyit most már semmi sem tarthatta távol a bezúzott kaputól.

Anne megfordult, rohanni kezdett az oltár felé, ám megbotlott valamiben – Marius kinyújtott lábában –, és elvágódott.

Az első bestia, egy lángköpő gyík, már a kapun belül hörgött, és a háta mögött belebegett egy romlotthús-színű, kemenceszájú gömb is, hogy égő koponyákat köpködjön szanaszét. Az önálló életet élő halálfejek sikítva az egymást ölelő, reszkető emberekre vetették magukat. Pulmón doktor megpróbálta lecsapni az egyiket, de vesztére: négy koponya röppent rá. Kettő a karjába mart, egy a lábát marcangolta csattogó fémfogakkal, egy pedig hanyagul a feje fölé lebegett, és lángoló állkapcsával meggyújtotta a haját. Pulmón felordított. Anne felállt, hogy a segítségére siessen, ám a férfi már összeroskadt, és...

Anne mozdulni sem tudott a döbbenettől.

A templom kapuján becsorgó elefántlábú hájtömeg felemelte két lángszóróját, és egy pillanat alatt szénné égette az orvos sebzetten rángó testét meg a rajta lakmározó koponyákat.

Gyíkok. Nyakigláb seggfejűek. Koponyákat okádó barna és kékes villámokat köpködő vörös gömbök. Bikafejű ördögök. Lángszórós dagadékok.

Már vagy húsz szörny nyüzsgött a kapun belül, amikor Anne lábát végre megmozdította egy adrenalinhullám. Megfordult, futni kezdett, és csak amikor elért az oltárhoz, akkor döbbent rá, nem menekülhet.

Egy koponyafalka az oltár melletti alacsony ajtóhoz röppent, és útját állta. Anne felsikoltott, de ordítottak már az emberek is, akik egymáshoz bújva, egymást ölelve, pánikba esett birkanyájként meredtek „farkasaikra”. Fogalmuk sem volt, mit látnak, hogy honnan érkeztek, hogy kerültek a templomba a szörnyetegek – abban viszont biztosak voltak, hogy ártó szándékkal jöttek, és egy olyan játszmába akarják belekényszeríteni őket, ahol az életük a tét. Egy koponya most a reszkető emberfalka felé lendült, és lángjaival megperzselte az egyik visító gyermek vállát. Többre nem maradt ideje: egy jól megtermett paraszt – talán a kislány apja volt – eléje pattant, és a forrósággal mit sem törődve csépelni kezdte a süvöltve röpködő bestiát. Két ütés. A harmadik után a koponya tompa dördüléssel szétrepült – társai azonban nem hagyták annyiban a dolgot, s valamennyien a vakmerő férfira vetették magukat. Égették, marcangolták, ahol érték; Anne rádöbbent, ha akarna, akkor sem segíthetne rajta. Újra az oltárral szomszédos ajtó felé lódult, aztán megtorpant megint. Egy másodperccel azután, hogy a koponyák elhagyták őrhelyüket, egy lángszórós dagadék szökkent a helyükre termetét meghazudtoló fürgeséggel.

Közben a tűzköpő gyíkok is támadásba lendültek. A pap, mint a nyáját védő jó pásztor, elébük állt – de hiába tartotta a pokolfajzatok elé a nyakában lógó feszületet, keze hiába vetette vég nélkül a kereszteket, ajkai hiába motyogták az imákat, egy szempillantás alatt vége lett. Csuhája másodpercek alatt porrá égett; karja lehanyatlott, az ezüst feszület együtt olvadt szét ziháló mellkasával...

Anne az oltár közepén magasló fakereszt mellé húzódott, térdre zuhant. A bestiák most már a város lakóit rohamozták. Hiába vették körül a férfiak mindenre elszánt kosokként az asszonyokat és a gyermekeket, a szörnyek számára nem jelentettek akadályt. Vér fröccsent a padsorokra. Egy suhanc az egyik nyakigláb seggfejűre vetette magát, fojtogatni kezdte, a dög azonban egyetlen mozdulattal lerázta magáról, és fölé hajolt. Állkapcsai visszhangot verve csattantak össze – ekkor ért oda a második seggfejű, aki az émelygéssel küszködő Anne szeme láttára társára rontott. A szörnyek párbajozó harci kutyák módjára acsarogtak, tépték-szaggatták egymást, pillanatról pillanatra jobban nekivadultak a vérszagtól.

Anne úgy érezte, mintha áramot vezettek volna a testébe, mintha a gyomra gombostűfejnyire zsugorodott volna. Remegve bámulta az iszonyatot, mozdulni sem bírt – azt latolgatta, őt vajon mikor veszi észre valamelyik túlvilági rém.

Megsüketítette az újabb dörej.

A templomot támadó bestiák elhallgattak, hátrafordultak. A hirtelen beállt csendben tisztán hallatszott a sebesültek nyögése, az összeverődő fogak koccanása, aztán...

Azután a bejárat világos négyszögében megjelent a Bosszú Angyala.

Első pillantásra embernek tűnt: nem voltak szárnyai, mozgása pedig elárulta, hogy futáshoz s nem repüléshez szokott. Hatalmas termetű volt, nagyobb talán még a seggfejűeknél is. Testére acélkék és fekete páncéllemezeket csatolt – némelyik horpadt volt és karcos, némelyik olyan lyukacsos, hogy kilátszott alóla a terepszínű harci öltözék. Haja akár a kommandósoké, képén és páncélján foltok barnállottak. Jobbjában özönvíz előtti puskát tartott, hátán nehézgépfegyvert vetett keresztbe, vállán különös készség himbálózott, mely a múlt századi filmekben látott sugárágyúkra emlékeztette a lányt. Tekintetük egy pillanatra összevillant a füstben, aztán az óriás elbődült, befelé szökkent – és lőtt.

Egy gyíklény felhördült, feltépett nyakkal vágódott hanyatt. A jövevény másodszor is megrántotta puskája ravaszát: most egy lángoló koponyát változtatott rőt gázfelhővé. Gyors mozdulattal vállára akasztotta a kiürült kétlövetűt, és a gépfegyver után kapott. Oldalról egy seggfejű vetődött rá habzó pofával. Anne felsikoltott. Az óriás, miközben jobb kezével előrehúzta a gyorstüzelőt, baljával visszakézből homlokon csapta a hússzínű szörnyet. A seggfejű felhördült, hátratántorodott. Az óriás újra lecsapott. A bestia eldőlt, deformált koponyáján négy egyforma lyukból ömlött a vér.

Anne csak akkor látta meg az óriás öklén csillogó tövisboxert, amikor az már maga elé rántotta a géppuskát, és lőni kezdett. Egy koponyatriót vett célba, de ahogy megrántotta a ravaszt, az egyik bikafejű sátánfajzat zöld tűzgomolyt köpött a vállára. Az óriás megtántorodott, felordított. A géppuska lövedékei a koponyák helyett az egyik padsort szaggatták szilánkokká. A bikafejű újra támadott, és most már tucatnyi gyíklény is az óriás felé lódult. Anne úgy érezte, valami megpattan benne. Nem bírta tovább: védekezőn kapta arca elé két kezét és felsikoltott.

Az óriás rúgott és ütött, és közben megállás nélkül nyomta a jobbjában tartott géppuska elsütőbillentyűjét. Gyíkok penderültek hátra, koponyák rebbentek szét, az egyik bikafejű falakat rengető bömböléssel és döndüléssel a padlóra zuhant: a géppuska uránmagvas lövedékei a gerincét szaggatták darabokra.

A bestiákkal hadakozó parasztok egyike felüvöltött, és az óriás körül tobzódó, gyilkolásra váró gyíkok egyikére vetette magát. Inas, barna karjait a pikkelyekkel borított nyak köré fonta, és minden dühét, minden félelmét beleadva a mozdulatba, hátrarántotta a tűzokádó hüllő fejét. Anne a géppuska folyamatos dörgése, a bestiák üvöltése és a haldokló, rémült emberek jajveszékelése közepette is jól hallotta a csontreccsenést – a hang olyan volt, mintha vagy száz gitárhúr pattant volna el ugyanabban a pillanatban. A paraszt eltaszította magától a gyík tetemét, majd ráugrott, és taposni kezdte. A sekrestyeajtónál őrködő dagadék két lángcsóvát röpített feléje. A vízszintes tűzoszlopok halálra perzselték az útjukba kerülő embereket, de a szörnyeket sem kímélték. A csupa ránc monstrum diadalmas üvöltést hallatott, és az óriás ellen fordult.

A Bosszú Angyala körül tágult a kör. Már vagy tucatnyi sátánfajzat hevert a lábai előtt, mikor felfigyelt az új veszélyforrásra. Féltérdre ereszkedett, kiperdült, lőtt: számtalan lövedék csapódott zsírt fröccsentve a hájas testbe, aztán...

A gyorstüzelő elektromotorjának dunnyogása váratlanul abbamaradt, a fegyver elhallgatott. Az óriás hamar kapcsolt, elhajította, és közönséges pisztolyt rántott nadrágja combzsebéből. Négy lövés – ennyi épp elég volt a lángszórós förmedvénynek, ám ez a tár is kiürült hamarosan. Az óriás az automatát is kiejtette az ujjai közül, és puszta kézzel ugrott egy tűzköpő gömböc elé. Felemelte bal kezét, és kinyújtott, megfeszített ujjakkal a gömböc egyetlen szemébe csapott. A keze csuklóig eltűnt az emberfej nagyságú szemben. Egy gyík ezt a pillanatot akarta kihasználni arra, hogy hátulról tűzcsóvát okádjon rá, ám két parasztkölyök a szétroncsolt padokból származó deszkákkal rátámadt. A falapok végéből kiálló arasznyi szögek tőrként hatoltak a gyík testébe. Az óriás közben visszarántotta kezét, és nagy lendülettel a felé röppenő lángoló koponya felé sújtott. A megvakított gömböc a padlóra zuhant, és vaktában köpködte lánggolyóit. A koponya irányt változtatott, a tűzvonalba került – és sikoltva enyészett el egy sistergő villanásban.

Az óriás most tőrt rántott. Sebes, kaszáló mozdulat: egy seggfejű átvágott torokkal dőlt félre az útjából. Egy ugrás. Az óriás most egy sápadt bőrű bikafejű előtt állt. Egy rúgás, aztán az acél villanása: a bikafejű még fel sem eszmélhetett, amikor az óriás már vagy öt sebet vágott fakó húsába.

A parasztok, felismervén, hogy a pokoli horda tagjai elpusztíthatók, a seggfejűekre meg a gyíkokra vetették magukat. Egy asszony őrült démonként visítva egy térdre rogyott gyíklény mögé ugrott, és tíz körmével addig tépte a pofáját, amíg a pikkelyes bőr cafatjai lassan leváltak a vértől vöröslő csontokról. Egy férfi lekapta a derekáról a nadrágszíját, és a hatalmas fémcsattal indult rohamra, miközben társa az útjába akadó dögöt rugdosta.

Az óriás közben átmetszette a bikafejű nyakán az inakat. A groteszk fej sárgás vért spriccelve elvált a testtől. Az óriás megmarkolta a két disznófület, és a fejet maga elé tartva rohanni kezdett az oltár felé, ahol a parasztok küzdöttek a szörnyekkel.

Egy gömböc állta útját. Az óriás, mintha egy biciklikormányt markolna, előretolta a sátánfajzat levágott fejét. Az egyik bikaszarv a gömböc szemébe fúródott, a másik a pikkelyes-hártyás testbe vágott jókora léket.

Az óriás továbbrohant, nyomában vagy harminc hörgő bestiával. Az oltár előtt megtorpant, hátrafordult. Egy bikafejű kiütötte a kezéből a tőrt, és elkapta a karját. Az óriás furcsa, szögletes mozdulatot tett, oldalt perdült, és rántott egyet a bikafejűn. A legalább ötmázsás dög magatehetetlenül előrezuhant. Az óriás vad tekintettel körbefordult. Fegyver után kutathatott, de semmit sem talált. A szörnyeket már csak egy-két lépés választotta el tőle.

Az óriás érthetetlen nyelven üvöltött fel, két kézzel megmarkolta az oltár fölött magasló feszületet, felemelte, és a pokoli csürhére rontott vele. Csapásai alatt hús szakadt, csontok recsegtek; egyik szörny a másik után hanyatlott a padozatra. A feszülettel küzdő alakon mintha pusztító őrület hatalmasodott volna el. Miután végzett az ellene igyekvőkkel, a szétszóródó lények nyomába eredt. Pár hosszú ugrással beérte őket, és...

Az oltár melletti ajtónál vörös fény lobbant. Kisvártatva alakot öltött egy ugyanolyan ötágú csillag, amilyet Anne a téren látott. A csillag fölött zöld fénypont szikrázott fel. A kapu feltárult, megjelent benne egy nem emberi, de állatinak sem nevezhető arc. A szederjes ajkak elváltak egymástól – obszcén ordítás visszhangzott a csatatérré változtatott templomban. Az óriással gyürkőző bestiák egyike, egy bikafejű barom felüvöltött, és mintha parancsot teljesítene, beugrott a csillag fölött ragyogó zöld kapuba. Egy szempillantással később eltűnt a falhoz húzódva figyelő Anne szemei elől.

Az óriás tombolt, de egyre kevesebb ellenfele akadt. A pokolfajzatok egymást taposva rohantak a vörös csillag felé, és egymás után szívódtak fel a zöld ragyogásban. Vagy öt perccel később élő szörny már nem maradt a templomban.

Az óriás körülnézett, majd gyors mozdulattal visszaállította a helyére a feszületet. Ledobta egyik horpadt vállpáncélját, letépte elrongyolódott, terepszínű kezeslábasa ujját, sietve letörölte a fakeresztről meg a szoborról a bestiák vérét, egy pillantást vetett az oltár mellett térdeplő lányra, majd végigrohant a termen, felkapkodta elhajigált fegyvereit, és egy bősz ordítással ő is belevetette magát a pentagramma fölött villódzó, lassan összezáruló zöld kapuba.

Anne szóra képtelenül bámult utána, azután térdre roskadva felnézett a feszületre.

– Elűzted a Sátánt... – suttogta.

Jézus arcán hosszú karcolás éktelenkedett, talán valamelyik védekező szörny szántotta végig a karmával. Talán ez, talán a gyér megvilágítás tette, de a lánynak úgy tűnt, a szoboralak rávillantja tudó – és megbocsátó – mosolyát.

COMFILE-02.WAD

Gontar/ROM 4 1

Olyan nagy marhaság ez az egész! Én aztán igazán kemény kölyök vagyok, mindég is az voltam, de mostanába néha télleg vigyáznom kel ömmagamra, hogy ne legyek bolond. Brutálagresszív meg antiszociál úgyis vagyok, de az nem baj, mer' aszonták ez néhacsak jó. De teljesen hülye nem akarok lenni. Mer az néhase jó.

Ezek átbasztak engem. Mindenki átbaszott engem.

A nacsalnyik, aki most a fejembe lakik, és álandóan parancsol gat, de azér má elég jóbarátom aszonta, hogy amikor megfájdul a fejem, akkor mindég arra kell gondoljak, hogy ki vagyok, meg hogy mi a szentszart csinálok én itten. Meg ilyesmi. A fejem, az most fáj. Mer amikor szétkúrtam ezzel a jó puskával annak a rohadék Funetes-póknak az agyát, meg a mindenit, akkor a nacsalnyik aszonta, hogy ugorjak bele abba a VÖRÖS CSILLAGBA, ami tisztára olyan, mint ami a Kijevbe a katonáék kultúrházának a tetején van, ott, ahol azokat a jó kommandós filmeket szokjuk nézni. De az már régen volt, mer' akkor még nem voltam Belgrádnál, meg akkor még a Marsot se láttam, meg nem voltam teljesen brutál. És akkor még csak én laktam a saját fejembe, senki más. A nacsalnyik, aki mostan itt van mellettem, aszonta, hogy menjek a dögök után, hogy kúrjuk szét az agyát mindnek, mer' hogy azok még sok bajt fognak csinálni, ha visszamennek a Földre, ahol a Moszkva van, meg a svédek országa, ahol most Nyika lakik. Mer' a Nyika, az nem halt meg akkor, amikor azok a rohadékok szétlőték Moszkvát a rakétákkal. Mer' a Nyika még mostan is él, és a svédek országából küldözgeti nekem a leveleket, amikre ilyen koronás bélyegeket ragasztgat.

Ezt is a nacsalnyik mondta, aki a fejembe' albérlő, de aki néha-néha mozgatja a lábom meg a kezem, meg aki sokszor gondolkozik is helyettem, olyankor, amikor én má télleg nemnagyon tudok. Amikor ezt a Nyika-bélyeg dolgot mondta, akkor még nem volt szétkúrva a Funetes-pók feje, meg mindene, mer' akkor még én is itt akartam meghalni, mer' hogy már úgyis minden mindegy. Deaztán szólt a nacsalnyik, hogy a Nyika él, én meg lőttem, aztán beleléptem abba a VÖRÖS CSILLAGBA, mintha csak valami kutyaszar lenne, és aztán megfájdult a fejem, de kurvára ám, aztán meg amikor megint kinéztem a fejünkből, akkor láttam, hogy süt a nap, és hogy a dögök, akik után jöttem, éppen valami templomházat akarnak széjjelizélni. Aztán bementek, oszt szétcsaptam köztük, de nem öltem meg mindet, pedig akartam, de azok má' megismerhettek, szagról, ha másról nem, mer' fogták magukat, oszt elkezdtek meglépni előlem.

Ez jó. Márminthogy ezek a barmok tudják, ha jön Gontar, Oleg szakvez., akkor nekik jobb, ha mennek, mer' különben. Odahaza is így voltak a srácok, amikor szombatonként, régen, mentünk a kocsmába. Ha én oda bementem a Szergejjel, aki barátom volt, de már nem az, mer' meglőte önmagát, akkor a srácok, azok kimentek, hogy odakinn rágyújtsanak, mer' tudták, ha jön Gontar, Oleg szakvez., akkor nekik egyből annyi.

Ez nem igaz. Akkor még nem voltam szakvez. Csak Oleg. Meg Gontar.

Aszonta a nacsalnyik, hogy ha fáj a fejem, és most megint fáj a fejem, mer' utánajöttünk a dögöknek, hogy ne hagyjuk menekülni őket, és a VÖRÖS CSILLAGTÓL megint beleállt a nyilallás az eszembe. Aszonta a nacsalnyik, ilyenkor csak gondolkodjak, meg minden, különben lehet, hogy bolond leszek, a VÖRÖS CSILLAGTÓL, és akkor aztán egyedül marad a fejembe', azt meg nem akarja, pedig egész kényelmesen elvan. Mer' hogy jó katona vagyok, és má' sokszor nem Gontarnak, csak Olegnek szólít.

Most fáj a fejem, és ezér' gondolkozni kell.

Gontar, Oleg szakvez vagyok. Taraszovkában születtem, de nemsokára marslakó lesz belőlem. Jó marslakó. Csak előtte még le kell gyepálnom egy pár rohadékot. Ilyen gyíkizéket, meg ilyesmit. Meg ördögöket, vagy miket.

A Marson voltam, bezárva, mer' a picológusok aszonták, hogy baj van a metálhiénámmal, vagy mimmel. De aztán odagyött a Marsra valami Tükör, vagy mi a szar, amit valami étík hoztak, meg odagyött egy Funetes nevű tag is, aki már különben is ott volt, és ezek együtt, a Tükör meg a Funetes csináltak egy csomó barmot, olyanokot, amilyeneket az állatkertbe szoknak mutogatni, pénzér', csak rusnyábbakat, oszt azok elkezdték kiirtani a népet.

De nem sokáig irthatták őket, mer' valaki aszonta, hogy tegyék a fejembe a nacsalnyikot, oszt majd mink ketten teszünk róla, hogy ne csinálhassák, amit akarnak. Meg hogy ne is legyenek. Hogy menjenek vissza a jó kurva any... Tükörbe. Meg a Funetesbe, aki az apjuk, vagy mi.

Hát, meg is csináltuk, meg ebben a templomba is rendet vágtunk, amikor má' nem volt golyónk, akkor egy Jézuskirályos kereszttel csaptam szét köztük, amit utána letörölgettem, mer' én ugyan nem hiszek a Jézuskirályba, de azér most mégis megsegített. Azzal, hogy ott volt, és lehetett ütni vele. Azt szokják mondani, a Jézuskirály megsegít, hát engem most télleg megsegített, és ezér' szeretem is, és lehet, hogy a végin még én is hinni kezdek Őbenne. Jól megtörölgettem, pedig a nacsalnyik kiabált kifele fejemből, hogy hagyjam má', menjek a dögök után, de én még nem mentem, és vissza is állítottam azt a keresztet a helyére, mer lehet, hogy csak mese az egész, de azér mégis... Majd egyszer, ha lesz egy kis időm, mer mostanába' eléggé elfoglalt vagyok, majd megkérdem a nacsalnyikot, akit különben Andy-nek hívnak, hogy mit gondol erről a dologról.

De most meg megyünk, mer' visz minket a lábom, amivel most a nacsalnyik lépked. És visz minket a VÖRÖS CSILLAG, csak tudnám hova, de mindegy, mer' a végin biztos oda lyukadunk ki, ahova a dögök, akik sokan lehetnek még, de csak elfogynak egyszer, mer' már nincs itt a Funetes, aki újakat csináljon, az agyával. Aztán, ha elfogytak, akkor megin rá fogok lépni a VÖRÖS CSILLAGRA, és akkor biztos, hogy a svédek országába' fogok lelépni róla. Ott, ahol az ilyen koronás bélyegeket csinálják. Ott, ahol Nyika van.

aki a húgom.

COMFILE-03.WAD

Bogota/B.A.U.

Menekülni!

Ez az egy szó zakatolt a fejükben. A dzsip valami csoda folytán ép maradt, csak a motorháztető horpadt be kicsit, meg az egyik kereket kellett kicserélni. Egy órával azután, hogy a pokolfajzatokat, meg az óriást elnyelte a vörös pentagramma, Marius eléggé összeszedte magát ahhoz, hogy parancsolgatni kezdjen. A csapatból egyedül Anne maradt életben, és a parasztok közül is legalább harmincan meghaltak, ám Marius úgy gondolta, nem lenne előnyös, ha megvárnák a csendőröket a többi hatósági emberrel együtt, akiket a lassan-lassan feleszmélő falubeliek telefonon értesítettek. Kényelmetlen helyzetbe kerültek volna, ha valaki faggatózni kezd, mit keresnek itt, miért van náluk ennyi pénz, és mi volt az a lövöldözés a dögök megérkezése előtt. Marius kifejtette, hogy a helyi csendőrök éppúgy érdekeltek a kokainüzletben, mint az országban majdnem mindenki, de a hullákkal nekik is el kell számolniuk. Anne – Mariusszal ellentétben – a Corsicá ra akart visszajutni, hogy minél hamarabb maguk mögött hagyhassák ezt az elátkozott országot, viszont Bogota közelebb volt Cupicánál. Nem tudták, mik lehettek a szörnyek, honnan, hogyan kerültek a faluba. Arról sem volt fogalmuk, ki lehetett az a megveszekedett herkules, ám abban biztosak voltak, hogy nem akarnak újra találkozni velük.

Anne összeszorította a fogait, és még keményebben a gázpedálra taposott. Marius sziszegve megérintette a karján az átvérzett kötést. A sebe nem volt túl komoly; a lángoló koponya csak a bal bicepszét harapta meg, mielőtt az óriás egy eltévedt golyója szétrepítette.

– Mi az isten volt ez? – kiáltotta hirtelen Marius.

Anne ránézett. Marius arca olyan elkínzott volt, mintha csak most fogná fel azt, amit átéltek, mintha csak most jutott volna el a tudatáig az a rengeteg szörnyűség, amit látniuk kellett. A lány örült, hogy indulás előtt bekapott egy fél marék nyugtatót – érezte, ha nem lenne a bogyók hatása alatt, ő is pánikba esne.

Marius arca egyre jobban eltorzult. Anne látta rajta, hogy iszonyatosan fél.

– Nem tudom – mondta végül. – De jó lenne, ha Bogotában szereznénk valami repülőgépet vagy ilyesmit, és a lehető leghamarabb visszamennénk a Corsicá ra.

Marius megrázta a fejét.

– Repülőgépet akarsz? Vagy helikoptert, mi? Hogy a járőrgépek levadásszanak minket? – Ültében a nő felé fordult. Anne nem nézett rá, de Marius hangjából csak úgy sugárzott a kétségbeesett düh.

Anne félrekapta a kormányt, és kikerülte a földút közepén heverő jókora kődarabot. Nem felelt, de a vékony ködfátyol alatt, amit a nyugtatók borítottak az agyára, ott forrongott a páni félelem.

Tíz perccel később rákanyarodtak az országútra, és kelet felé fordultak.

– Nem sokon múlott – kezdte újra Marius immár valamivel nyugodtabban.

– Hát... Nem. – Anne egy pillanatra lehunyta a szemét, és újra maga előtt látta a bikafejű szörnyet meg a lángszórós hájpacnit. Ösztönösen felgyorsított.

– És... – Marius most már suttogott, és hiába köszörülgette a torkát, a hangja rekedt maradt. – És iszonyatos volt!

– Az.

– És csak úgy egyszerűen megjelentek meg eltűntek. A dögök is, és az a faszi is, aki irtotta őket.

– El.

– Hát ilyen... ilyen egyszerűen nem létezik!

Anne oldalra fordult, és Marius véres kötésére nézett.

– De mégis – zihálta a férfi. – Mégis megtörtént.

A csend most még hosszabb ideig tartott.

– Szerintem UFO-k voltak – jelentette ki Marius váratlanul. – Azoknak kellett lenniük!

– Aha – bólintott a lány. – Akkor ez már legalább negyedik típusú találkozás volt.

– Azért fura – mondta Marius néhány perces hallgatás után, miközben fájdalmas arccal újra megtapogatta a sebét. – Ha nem a saját szememmel látom őket, el se hinném, hogy ilyesmi megtörténhet.

– Baj van a világgal – mondta a lány szenvtelenül, és tövig nyomta a gázpedált. – És ne mondd, hogy csak most vetted észre...!

A következő négy órában alig szóltak egymáshoz. Anne csak egyszer állt meg: bevett egy újabb adag nyugtatót, és ivott rá egy doboz kólát. A negyedik óra végén pillantották meg a forró levegő hullámzását a horizonton – a légrétegek torzító lencséje alatt óriásoknak rémlettek a beton és üveg felhőkarcolók. Az árnyékukban lapuló bodegá k tengere láthatártól láthatárig ért, bennük több millió épp-hogy emberi lény tengette életét.

– Bogota – mormolta Anne.

– Végre-valahára! Figyeld a táblákat; az a mocsok El Bazo azt mondta, ki van írva, merre találjuk a birtokot. „Los Tobillos”, ha jól emlékszem. És eszedbe se jusson fékezni, ha valami koldus fekszik keresztbe az úton: többet nem kockáztathatunk.

Pár perccel később valóban megpillantották a betoncsík szélén ágáló hatalmas táblát. Épp olyan volt, mint egy Warhol-korabeli burgerbüfé neonreklámja. Sokat mondott a tulajdonosáról, hogy a környéken portyázó nyomorultak közül nem merte megpiszkálni senki.

– Ez a Tobillo ad a látszatra – mormolta Marius. – Fordulj balra!

Anne azonban megállította a dzsipet.

– Tényleg oda akarsz menni?

Marius végigtapogatta kötését. A géz kezdett átvérezni.

– Tobillo, mint minden koszos kokóbáró, egész hadsereget tart. Akármik is voltak azok a dögök, az ő birtokán biztonságban leszünk tőlük.

– Aha. És miután átadjuk a lét? Ki véd meg minket a nationales haverjaidtól, míg visszaérünk Cupicába?

Marius megvakarta az állát.

– De borúlátó lettél, a kurva hétszentségit! – A műszerfalra csapott; látszott a képén, hogy voltaképp igazat ad a lánynak. – No jó, majd beszélek a nagyfőnökkel, hogy adjon mellénk pár embert. – Játszadozni kezdett a táska zárjával. – Ha elmondjuk neki, mi történt, talán megkínál egy pofa itallal is...

Egy órával később Anne beállította a dzsipet Tobillo palotának is beillő háza elé, a parkolóban várakozó páncélozott Benzek és Rollsok közé. A birtok kapuján viszonylag egyszerűen bejutottak; az őrbódé körül tucatnyi társával ácsorgó testőr ugyan megmotozta őket, de mivel tudtak az érkezésükről, és mivel a megegyezés szerint náluk volt a pénz, nem akadékoskodtak sokat.

– Megy ez – dünnyögte Marius, és a ház felől közeledő alak irányába nézett.

– Megy – bólintott a lány. – Vajon kifelé is ilyen egyszerű lesz?

– Az ég szerelmére, fejezd már be! – sziszegte a férfi. – A mi Tobillónk akarja az európai placcot, világos? Ha nem akarná, most nem lennénk itt. – Megtörölte verítékes homlokát. – Vagy attól tartasz, hogy az ördögök itt is megjelennek?

– Attól is. De inkább attól – Anne a kert gondosan nyírt bokrai között sétálgató kutyás őrök felé biccentett –, hogy ezeknek más az elképzelésük a sikeres üzletről.

– Ezt hogy érted? – Marius elindult a ház felé.

– Nálunk van egy rakás pénz, és csak ketten maradtunk.

Marius legyintett.

– Tobillót nem ejtették a fejére, aranyom. Tudja ő jól, ha minket kinyír, elveszti a jó hírét, és többé senki sem fog bízni benne. Márpedig ő is csak a piacról él.

– Elég szépen, ahogy elnézem – dünnyögte Anne a hispániai stílusú udvarházat méregetve.

Marius elvigyorodott.

– Pedig nem is számít nagy halnak: a kartellek csak a magunkfajta csórókat engedték át neki. Komoly vásárlóknak a színét se látja, csak a szóbeszédből tudja, hogy többnyire sárgák.

– A kínaiakra gondolsz?

– Naná, majd a kambodzsaiakra – dünnyögte Marius. – Ne aggódj, kézben tartom a dolgokat. Ha majd...

Közben elébük ért a házból kisiető libériás inas.

– Legyenek üdvözölve – mondta tökéletes angolsággal. – Kövessenek, kérem!

– Hol van senor Tobillo? – kérdezte Anne, és idegesen körbepillantott. Az egyik bokor mögött mintha valami vörösséget látott volna – de nem, csak egy Mercedes hátsó lámpáján csillant meg a napfény.

A lakáj felvonta a szemöldökét, úgy nézett rájuk.

– Senor Tobillo a kápolnában tartózkodik a vendégeivel.

– A vendégeivel? – kérdezte Anne, és a Geo mellett álló csodakocsikra pillantott.

– Néhány befolyásos emberrel. Bogota érseke tart délutáni istentiszteletet.

– Vezess oda minket!

A lakáj megrázta a fejét.

– Attól tartok, ez lehetetlen. Kérem, fáradjanak...

Marius tőle szokatlan hevességgel előreugrott, és megmarkolta a lakáj gallérját.

– Vezess oda! Most!

A lakáj kiszabadította magát, megvetően végigmérte Mariust.

– Kérem. De senor Tobillo nem fog örülni, erről biztosíthatom...

A Vörös Óriás egy kicsit mintha fáradt lenne. Státuszmeghatározás: fizikai állapot 77, páncélzat 34 százalékon. Fegyverzet: a BFG, a Gatling, egy revolver, egy tőr, meg Blazkowicz duplacsövűje. Muníció semmi.

Egy templom. A hívek a padokban, a pap a szószéken. Gontar a leghátsó padsor mögött áll, a vörös pentagramma közepén. Tőlünk jobbra, úgy tízlépésnyi távolságban egy másik csillag izzik. Az emberek nyugodtak. A pap rezzenéstelen arccal prédikál.

A két pentagramma világít. Az utolsó előtti sorban ülő vénasszony most hátrafordul, meglát minket, vagyis Gontart, és...

Felsikolt. A pap elhallgat. Minden szempár felénk fordul. A pap a szószékről ránk mutat, kiált valamit.

A pentagrammák. Ha ezek itt vannak, akkor a dögök sem lehetnek messze!

– A rohadt anyjukat, hol vannak ezek a szemetek? – Gontar jobbjával a tőrét szorongatja, boxeros bal kezével dühösen a pad támlájára csap.

Tényleg, hol lehetnek? Őket miért nem fedezték fel? És miért nem kezdtek gyilkolni megint?

Gondolkozz, Andy, gondolkozz!

– Te nacsalnyik...

Igen?

– Mi van, ha most mind láthatatlan lett?

Ez az! A Marson már találkoztunk láthatatlan seggfejűekkel. Lehet, hogy erről van szó? Vagy...

Gontar elindul a másik pentagramma felé. Rálép. Lehunyom a szemét. Várom a sejtolvasztó sistergést.

Semmi.

– Te, én asziszem, ezek átcsesztek minket.

De hogyan?

– Mit t'om én. Valahogy.

Az első pentagrammára nézek Oleg szemével. A zöld villódzásnak már nyoma sincs, és a vörös csillag ágai is egyre jobban megfakulnak.

Gondolkozz, Andy! Mi lehet ez?

A pap most már dühösen kiáltozik. Négy-öt férfi feláll, elindul felénk.

– Megcsapjam őket? – kérdi Gontar.

Nem kell.

A négy férfi közül kettő a hátunk mögé kerül, kettő szemből jön.

– Ezek ránk másznak, nacsalnyik!

Spanyolul beszélnek, és a templom kapuja felé mutogatnak. Az egyik megérinti Gontar karját.

Ez hiba volt: péppé zúzott orrcsonttal zuhan hanyatt. Három társa nekünk ugrik. A pap üvölt. A hívek minket bámulnak.

Ne bántsd őket, Oleg!

– Mnaaa...!

Gontar üt. És még egyszer. Az utolsó fickót nyakon ragadja, kinyújtott karral felemeli, és...

– Hé, nacsalnyik!

...elereszti. A férfi köhögve, a nyakát dörzsölgetve fekszik a lábaink előtt.

– Ott, fent!

Már én is látom. Az első pentagramma fölött egy másik vöröslik halódó fénnyel.

Mássz fel, Oleg! Mássz fel!

A zöldes ragyogás egyre jobban megfakul. Erőt vesz rajtam a rémület: ha a kapu bezárul, nyomukat veszítjük.

Gontar körülnéz.

– De hogy?

Valahogy!

A mennyezet legalább négy méter magas. Gontar felordít, megragadja a leghátsó padsort. A bámuló emberek rémült patkányokként menekülnek. Oleg megrántja a legalább hat méter hosszú padot, és nyögve a falhoz támasztja. Megfordul, az oltárig rohan.

– Zdraszt' , pópa. Prédikálj csak, az ördögöket majd én elintézem helyetted!

Gontar mély lélegzetet vesz.

Siess már!

– Oké.

A Vörös Óriás lendületet vesz, és vágtatni kezd a falhoz támasztott pad felé. A talpa a rézsútos fafelületre dobban. Még egy lépés. Még egy. Felugrik a levegőbe, közben száznyolcvan fokot perdül.

– Fogócskázzon veletek a jó kurva...

Keze belemélyed a mennyezeten pislákoló pentagramma alatt lebegő zöld fénygömbbe. A karja eltűnik. A feje is.

Kapaszkodj, Oleg!

Testünket magához szippantja a teleporter örvénye. Sötétség ölel körül.

– Félnek tőlünk, nacsalnyik. Menekülnek!

Gontar hangja büszkeségről árulkodik. Kettőnk közül csak én tudok eleget Fuentesről ahhoz, hogy kételkedjek az igazában. A tempó túl gyors, minden túl gyorsan történik körülöttünk. Ha eszembe jut, hogy alig két órája hagytuk magunk mögött a Marsot, a Vörös Óriás gyomra összeszorul. Vajon lezajlott már a bombázás? És ha lezajlott, mennyi idő kell az MA aranygallérosainak, hogy a helyszínre érjenek? Mire következtetnek majd a hátrahagyott nyomokból? Maradt-e elég ahhoz, hogy rájöjjenek: történt valami a Mars és a Föld között...?

– Figyelsz, nacsalnyik? Futnak a nyavalyások!

De hová? És kinek a parancsára?

Egy folyosón állunk. Félhomály. Valami pince lehet. Jó ötvenméternyire tőlünk ott vöröslik a „kijárat”. A zölden izzó kapun át épp most távozik egy szörnyeteg.

– Kosaras csontváz! – kiáltja a Vörös Óriás. – Állj meg, malcsik , beszédem van veled!

Fuss! parancsolom. Érd utol!

Gontar rohan.

– Fosnak tőlünk – lihegi közben.

Tényleg úgy fest a dolog, hogy a dögök egérutat akarnak nyerni. Mintha nem bírnák a társaságunkat. A fene se érti, miért. Lehet, hogy mennek valahová? Lehet, hogy irányítja őket valaki, aki nem vágyik a társaságunkra? De ki? Azt, ami az Arakhnotronból maradt, így vagy úgy, de most szaggatják szét B.J. bombái. Megfeledkeztünk volna valakiről? Elképzelhető, hogy ketten irányították a játszmát...?

Rohanj, Oleg! Ugorj!

A túloldalon újabb templom. Üres. A Vörös Óriás, kezét a tőr markolatán nyugtatva, lassan körbejár a homályban.

– Elkéstünk – állapítja meg. – Fürgébbek nálunk.

Az oltár előtt még ott izzik a másik pentagramma.

Tovább, katona!

Gontar rohanni kezd. Vigyáz, nehogy a szanaszét heverő maradványokra taposson. Bámulatos, milyen iramban fejlődik az erkölcsi érzéke – ha volna rá időm, megdöbbennék a folyamaton. Egyszerre megcsúszik a lába. Féltérdre zuhan, úgy néz a falat és a padlót borító foltokra. Nyers hús szag kaparja a torkát, szemét veríték marja.

Ezt az embert rakéta ölte meg, közlöm a verdiktet. Látod a repeszeket ott szemben?

– Gépördög? – Gontar a falban csillogó szilánkokra emeli tekintetét. A fémet utánzó anyag kezdi elveszíteni tartását, most már inkább rothadó májra emlékeztet. – Szarvas-patás rohadék?

Csak annak volt rakétája.

– De hisz kinyírtuk már! És ha egyszer kinyírtuk, akkor meg hogy a francba...?

Nem tudom.

– Fegyver kéne. – Gontar megtorpan, szétnéz. – Ezt még én se tudnám csak úgy leszúrni!

Ugorj, Oleg!

– Baszódj meg, nacsalnyik – dünnyögi az ukrán, de azért ugrik.

Alkalmazkodó fajta.

A Tobillo-birtok kápolnája háromszor akkora volt, mint Los Leones temploma. A nyitott kapu előtt fekete öltönybe bújtatott, napszemüveges, szteroidgorillák ácsorogtak, bentről orgonamuzsika hallatszott. Az inas az egyik testőrhöz lépett, mondott neki valamit, és közben Anne meg Marius felé biccentett.

A testőr intett két társának, akik a franciákhoz léptek. Újabb motozás következett, majd a főgorilla Marius elé állt.

– Az istentiszteletnek mindjárt vége – mondta iskolás angolsággal. – Az lenne a legjobb, ha itt várnák meg senor Tobillót.

Marius biccentett.

– Rendben.

Vagy öt perccel később a templomban mozgolódás támadt, majd a kapun sorra kiléptek Tobillo vendégei.

Az amik legelnézőbb esküdtszéke is kiosztana köztük vagy kétezer év fegyházat , gondolta Anne. Az elegáns, fekete öltönyös férfiak arckifejezésén és mozgásán látszott, hogy tudatában vannak hatalmuknak, a vihorászva a karjukba csimpaszkodó, szupermini ruhákban feszítő szexbombákról pedig lerítt, bármire hajlandóak azért, hogy e hatalom néhány morzsáját a magukénak vallhassák.

– Bárók – súgta Marius.

A főgorilla az egyik negyvenes, jóképű férfihoz lépett.

– Az Tobillo? – kérdezte Anne.

Marius biccentett.

– Azt hiszem. Sose találkoztam vele személyesen.

A fess latino feléjük nézett, majd mosolyogva mondott valamit a derekát ölelgető szépségnek, aki durcás arccal félrehúzódott. Tobillo elindult Anne és Marius felé. A főgorilla egy lépéssel lemaradva követte.

– Már vártam önöket – mondta a házigazda vakító fogpasztareklám-mosollyal. Tökéletesen beszélt franciául. – Úgy értesültem, valami fontosat kívánnak közölni velem. – Marius karjára, az átvérzett kötésre tévedt a pillantása. Összeráncolta a homlokát. – Talán problémáik adódtak útközben?

Anne a komoran lépkedő bárókra nézett, és azért fohászkodott, ki ne törjön belőle a feszültség. Ha most ordítani kezd, jó darabig abba se hagyja, az pedig nem válna hasznára az üzletnek. Már ha egyáltalán megkötik a boltot, és ők ketten nem a birtok Angliából importált gyepe alatt végzik.

– Apróbb kellemetlenségek – mormolta Marius, s a kápolna előtt gyülekező „üzletemberekre” sandított. – Inkább a házban beszélnék róla, ugyanis...

Lövés dörrent. A kokainbárók ellökték maguktól a csinibabákat, és jól begyakorlott mozdulatokkal testőreik fedezékébe húzódtak. Minden tekintet a templom kapujára szegeződött.

Újabb lövés. És még egy.

A templom kapujában megjelent egy arany-fekete palástos, sikoltozó férfi. Ahogy kiért a szabadba, megtántorodott, és elkapta az egyik hosszúlábú szépség karját.

– El Diavolo – hörögte, ahogy előrebukott. – El Diavolo!

A ringyó felvisított, és a pap vérző tarkójára meredve, tűsarkain imbolyogva hátrálni kezdett.

– Jézusom – lehelte Anne. – Kezdődik megint!

Úgy ugrunk elő abból a francos örvényből, mintha rugóra járnánk, a Vörös Óriás meg én. Minden ugrás egy-egy kis halál, lutri a földönkívüli erővel, amelynek a Tükröket köszönhetjük: a test atomokra és információkra bomlik az egyik oldalon, hogy ismét felépüljön a másikon. Mindened a helyén marad, különben egy pillanatig se élhetnél tovább, de az ilyesmit tudni nem elég. Hinni, bízni kell, az pedig nagyon nehéz – és minden újabb teleportálás után nehezebb lesz.

A sötét időtlenség pillanataiban, a két pont között, ahol tán csak a gondolat létezik, újra és újra Fuentes jut eszembe. Arra gondolok, hogy a ribancszájú voltaképp győzött: a Tükör megkaparintásával elorozta az emberiségtől egy idegen civilizáció üzenetét. Egy ideig a Tükör minden hatalma őt szolgálta, és ez az erő még most sem fogyott el – ahhoz mindenesetre elegendő, hogy ízelítőt adjon a Földnek az Alvaro-féle pokoltűzből.

Valami azt súgja, az utolsó pillanatban érkeztünk a Katedrálisba odafent. Fuentes megteremtette a téren túli összeköttetést a két világ között, „felszabadító” seregének előörsét is útnak indította, de nem volt ideje rá, hogy a falka élére álljon. A szörnyetegek most vakon haladnak az általa kijelölt úton, melynek sem állomásait, sem végcélját nem ismerik. Nem elég okosak ahhoz, hogy megtorpanjanak vagy meghátráljanak – amit a padre megparancsolt, mindenképp megpróbálják végrehajtani. Azt teszik, amire születtek, és nem változott a mi feladatunk sem: lesz ami lesz, meg kell őket állítanunk.

– Nincs lőszer – dohog az ukrán, amint a molekulák kavargásából ismét alakot ölt. Fájnak az izmai és fáj a feje, szemünk előtt csillagokként táncolnak a zöld villódzás visszfényei. – Nincs ellenség. Merre tovább, nacsalnyik?

Gyors pillantással mérem fel a terepet. Előttünk keskeny lépcső vezet felfelé, az alacsony mennyezetű kamra kőfalai nyirkos hideget sugároznak. Oldalt fordulok, megbámulom a kétoldalt sorakozó koporsókat: gondosan megmunkált, feketére lakkozott és cirádákkal ékes darab valamennyi. Ösztöneim azt sugallják, hogy bármelyik árából kitelne egy komolyabb sportkocsi, az értelmetlen fényűzés pedig azt, hogy változatlanul Dél-Amerikában járunk. A katafalkok feletti portrék sora megerősíti gyanúmat: a porlepte festmények sötét szemű, barázdált arcú latinó kat ábrázolnak. Bulvárlapok címoldalán, rendőri közlönyökben és titkos dossziékban látni efféle arcokat. Míg éltek, csak az „arany és ólom” törvényét ismerték – arany a markodba, ha együttműködsz, bárki légy is, és ólom a bőröd alá, ha az ellenség (a gringók, a választott kormány vagy a Konkordátum) oldalára állsz. Most itt hevertek körös-körül, veszélytelenül, de éppoly baljóslatúan, mint fénykorukban, öt, tíz, ötven vagy épp száz évvel ezelőtt.

– Nacsalnyik...?

Csendesen, Oleg! Ha mi itt vagyunk, a dögök se lehetnek messze.

– Felfelé mentek – véli a Vörös Óriás. – Más út nincsen, hacsak nem a csontokon át.

Nincs okom meglepődni a gyorsaságán, elvégre az én megfigyeléseim alapján következtet. Nem emelek kifogást az ellen, hogy tegyen pár lépést előre – de lélekben összerezzenek, mikor a feljáró homályából, csöndesen, akár a halál, nekünk ront két hatalmas, hússzínű árnyék.

Seggfejűek!

Olegnek ilyen helyzetekben nincs szüksége tanácsra: tőrt ránt, és torokhangú kiáltással a bestiákra ront. Érzem, ahogy saját bejáratú erőszak-buborékjába húzódik vissza a fájdalom elől. Agyarak tépnek a vállába, elvásnak a harci öltözet maradványain. A fogazott penge ugyanekkor villan, átmetszi az egyik gigász nyakizmát, a sebből bőven ömlik a vér. Gontar kitér a karmaival kaszáló második fenevad útjából, kiperdül, aztán, mintha csak a taraszovkai vásárban volna, baljával a lény redőzött hasfalába vágja a tőrt. Bömbölés. Az ukrán felfelé rántja a markolatot, jobbja felemelkedik és lecsap, lecsap újra és újra: a seggfejű homlokcsontja darabokra törik a szöges boxer ütései alatt. A véráztatta lépcsőkön súlyos testek puffannak – szabaddá válik az út. Gontar a harcból nyert lendülettel fut fel a lépcső tetejéig, ott megtorpan, zihál. Kétszárnyú faajtó állja utunkat. Egyik szárnya félig nyitva áll, túloldaláról orgonamuzsikát hallani.

– Koncert? – lihegi a Vörös Óriás.

Mise, te tahó! csattanok fel rosszat sejtve. Nyomás!

Az ajtó előtt két halott latinó ra bukkanunk. A lent látott portrék modelljeinek leszármazottai lehetnének sötét szemükkel és könyörtelen arcukkal, pedig nem árthatnak többé senkinek: a seggfejűek, akikkel az imént küzdöttünk, annak rendje-módja szerint átharapták a torkukat. Vonásaikra ráfagyott a harmadik tipusú találkozás döbbenete. A Vörös Óriás nem sokat teketóriázik, máris nyúl a földre hullott géppisztolyokért.

– Puha lőszer – dünnyögi. – Közelharchoz való.

Siess! A tartalék tárat rendszerint hátul, az övükbe tűzve hordják. Majdnem mindegyiknek van revolvere is...

Az egyik fickó gatyakorcából egy rádiótelefon, a másikéból egy Beretta és pár tartalék tár kerül elő. Gontar az előbbit elhajítja, az utóbbiakat nadrágja oldal- és combzsebeibe tömködi.

– Száz skuló – közli elégedetten. – De a fele csak ijesztegetésre jó, pláne ha belebotlunk egy olyan rakétás bikába is!

Az orgonamuzsika e pillanatban elhallgat. Valahonnét, nem is túl messziről, emberi sikolyok harsannak. Gontar felszegi a fejét, jobbjában magától mozdul a néhai latino géppisztolya.

Háromig számolok , mondom, és egy közeli bársonydrapéria felé fordítom a tekintetét. A gyíkokkal ne törődj, csak a bikára figyelj! Meg kell nyomorítanod, mielőtt elkaphatna, mielőtt...

– Semmi vész, nacsalnyik – mormolja Oleg, és hátrarántja a fegyver závárzatát. – Kezdem kiismerni a játékszabályokat.

Mit ne mongyak, kemény menet lesz a függöny túlfelin, mégse bánom, mer elegem van abból, hogy sötét meg büdös helyeken rohangáljak a dögök után. Ez a mise olyan hely lehet, amit szeretnek, az orgonazene meg olyan dolog, amit nagyon nem – lám, egy perc se kellett hogy elkussoltassák. A fő az, hogy szereztem lőszert. A géppisztoly Ingram gyártmány: teli lehet vele szórni egy egész szobát úgy, hogy még a legyek is sípolva vegyék utána a levegőt. Aszongyák, a baj ott kezdődik, mikor célzani próbálsz, úgyhogy azt nem fogok, a rakétás girobika miatt különben is gyorsan kell mozogjak.

Csak ügyesen, Oleg , csesztet a nacsalnyik, mintha elfelejtette volna, hogy nem is tudok máshogy. Háromig számol – mikor befejezi, futni kezdek. Nem rántom le a függönyt, hanem megkerülöm, aztán tépek tovább. Gondoltam, padokat fogok látni, mint azon a másik helyen, ahol együtt verekedtem a Jézuskirállyal, de itt a padok helyére karszékeket raktak. Ember nem ült egyikbe se. Ahogy ott rohanok, kétfelől vág pofán a napfény; lám, ablakjai is vannak ennek a kócerájnak, az ajtaja meg...

Vigyázz!

A nacsalnyik pont akkor kiált rám, mikor észreveszem azt az alakot. Öltöny van rajta, mint azokon a hullákon ott a kripta előtt. A géppisztolyából ítélve olyanféle fazon lehet, amilyenek ők voltak, csakhogy még eleven – és azon igyekszik, hogy belém lőjön.

Elugrok jobbra, ráüvöltök, hogy menjen az anyjába – japánul sajnos, amit ösztönösen szokok néha, de asszem, ha értené, akkor se akarna engedelmeskedni. A jobb karja össze van marcangolva, a zakója ujja hiányzik, a napszemüveg féloldalt áll azon a hülye fején, de a bal kezével rámszór egy tárat, és közben bömböl, mintha nyúznák; nem öröm látni, de nem öröm hallani se. Ahogy foggal-körömmel tölteni próbál, a Berettával sréhen térden lövöm – a székek közé esik, onnét durrogtat tovább a mennyezetre, pedig körös-körül gyíkok settenkednek. Ilyen egy tahót! Mögöttem tűzcsóva villan, de nem izgat: a nacsalnyik megmondta, hogy csak a girobikával foglalkozzak. Átfordulok a vállamon, a Beretta második és harmadik ólmát egy okvetetlen seggfejűbe küldöm, aztán fölpattanok, vágtázok kifelé.

Marha jó. Kint csupa öltönyös meg napszemüveges faszi. Testőrfazonok, mint a bentiek voltak, de elég tanácsatalanok. Stukker a kezükben, dögös csajok meg nagyfejű gazdag pasik a hátuk mögött, velük szemben meg vagy ötven Funetes barmai közül. A másik pintagramma sehol. Szépen vagyunk...

Röhöghetnékem támad, mikor rájövök, hogy a napszemüvegesek döbbenetükben még nem vettek észre. Ha így, akár le is ülhetnék, nem? Lássuk, mire mennek ezek a fene nagy tudásukkal!

Vigyázz, Oleg! akarom kiáltani, de semmi szükség rá: a Vörös Óriás mozdulatlanná dermed, majd, mint egy túlméretezett balett-táncos, elsasszézik a tűzvonalból.

Igyekszem áttekinteni a helyzetet. Az épület – kápolna? – kapuján át öltönyös gorillákra, meg a védenceikre látni. Félkezes UZI Raiderek, automata Glockok és hasonlók vannak náluk, a kurváikkal együtt lehetnek vagy harmincan. Lerí róluk, hogy felkészültek egy sor rendkívüli szituációra – ezt az egyet kivéve. A kocsifelhajtóra vezető lépcső alján stólás-karinges egyházi személy fetreng, és az ördögről kiáltozik. Nem is sejti a nyomorult, milyen igaza van.

Gontar szemével figyelem az első sortüzet. Nem túl fényes az eredmény, de senkit sem hibáztatok érte: a derék latinó k félőrültek a félelemtől. A védenceik menekülni próbálnak. Néhánynak már sikerült bejutnia a házba, egy pedig egy páncélozott Rollsba menekült. A csajok szétfutottak. Most valahogy senki sem törődik velük.

Lapulj, katona , parancsolok a Vörös Óriásra. Várd be a csillagot!

Gontar vita nélkül engedelmeskedik, a rohanás elfárasztotta kissé. Vele együtt bámulom a kápolna előtt sorakozó kocsikat – egy-egy vagyont ér valamennyi. A látóhatáron kék ködbe burkolózó hegyek. Chilétől Mexikóig bárhol lehetnénk, valami mégis azt súgja, ez Kokainország, annak is a kellős közepe. Bogota? Bucaramanga? Vannak pillanatok, mikor visszasírom pompás fémtestemet, a német gyártmányú 207-est: ha itt volna, kapcsolatba léphetnék a legközelebbi műholddal, leadhatnám a drótot Longfeathernek meg a többieknek – biztosan érdekelné őket, hogy valahol Dél-Amerikában megkezdődött a Fuentes-féle végítélet.

A felhajtón elcsattan a második sortűz, aztán a harmadik, a negyedik. Többet nem hallani, a lövések ettől kezdve folyamatosnak rémlenek. Tapasztalatból tudom, hogy a gorillák vesztésre állnak: nem sikerült legyűrniük a félelmet, találati pontosságuk csökken, minden pillanattal valószínűbb, hogy a dögök bekerítik őket – és akkor vége. Eltökélt szándékom, hogy itt várjuk be az akció végét, az ukrán figyelmét azonban megragadja valami. Közelebb húzódik a kijárathoz, kék szeme résnyire szűkül, mint egy múlt századi fényképezőgép blendéje. Összpontosítok, megállapítom, hová néz. Pillantásom egy sötét hajú nő rémülettől fátyolos pillantásával találkozik.

– Hé, nacsalnyik, ezt a csajt ma már láttuk egyszer!

Képzelődsz , sugallom. Várj még!

– Láttuk, ha mondom – sziszegi Oleg. – Rögtön azután, hogy eljöttünk a Katedrálisból. Ott volt abban a másik templomban, ahol először verekedtünk!

Amit mond, elgondolkodtat; a jelenlegi helyzetben számolnom kell minden eshetőséggel. Ha nem téved, ha egy ideje valóban kisebbeket „ugrunk”, mint az első alkalommal, s csak templomokban jelenünk meg, nos, talán olyasvalaki útját követjük, aki korábban járt ezeken a helyeken.

Fokozott sebességű visszajátszás: ott vagyok megint a Mars felé száguldó Up Yours! fedélzetén, és Fuentes anyagát tanulmányozom Clench monitorán. A pap arca betölti a látómezőt. Szeme egy gyógyíthatatlan szociopatáé, szája egy tisztességtelenségben megőszült ribancé, születési évszáma 2004 november kilencedike, a helye pedig...

Bogota, Kolumbia.

Gontar feje oldalra billen. Most már tudom, hogy a hegyek, amikre rálátunk, a Keleti-Kordillera vonulatához tartoznak, annak a településnek pedig, ahol visszatértünk szülőbolygónkra, valahol a Magdalena völgyében kell feküdnie. Mennyi idő telt vajon el azóta? És hány állomást iktattunk közbe...?

Töprengésemnek a Vörös Óriás önkéntelen kézmozdulata vet véget.

– A seggfejűek! Szétszedik a csajt!

Nem én vagyok – vagy voltam – az az ember, aki erre csak annyit mond: „Hát aztán!” Valami megmozdul bennem. Felháborodás? Harag? A moszkvai pokol jut eszembe, aztán a pétervári, ahonnét lepedőben vittek haza – az éles napfény elvakít, egy pillanatra annak az asszonynak az arcát látom, akit a zajló Névából rángattunk ki. A férje a jég alatt maradt. Azok a nyomorult civilek valahogy mindig a jég alatt maradnak, mert ritkán akad a közelben elég önfeláldozó terminátor, de most...

Kitisztul a tekintetem. Megint a sötét hajú nőt, meg a feléje loholó seggfejűeket látom. A józan ész, a fegyelem parancsára gondolok, aztán úgy döntök, a francba mindkettővel.

Roham! dörrenek Gontarra. Hozd a nőt, aztán futás!

Amikor a halott pap nyomában az első sátánfajzat előbukkant, Anne felsikoltott, és megfordult, hogy elrohanjon, de a nagy tolongásban valaki félretaszította. A földre rogyott, és amikor feltérdelt, rögtön újra hasra vetette magát.

Előtte már felsorakoztak a fegyvert markoló gorillák, és eldörrent az első sortűz. A közeledő dögök közül egy pár hangos böffenéssel elvágódott, a többi viszont csatasorba rendeződött, és támadott tovább.

Anne a földhöz préselte az arcát, és a tarkójára szorította a kezét. A feje fölött golyók süvítettek, lángoló koponyák rikoltoztak, és tűzcsóvák zúgtak. Nem mert felnézni; szerette volna beásni magát a földbe, szeretett volna valami egészen más helyen lenni, vagy ha erre már nincs lehetősége, legalább futni, rohanni, megpróbálni a lehetetlent. Valami a hátának csapódott. A fájdalom éles volt, de nem követte csontreccsenés. Kissé oldalra fordította a fejét, és iszonyodva, reszketve kikúszott a test alól, ami egy perccel korábban még minden férfi vágyát az egekig emelte volna, most pedig...

Az úri szajha felsőteste viszonylag ép maradt, csak egy-két vörös csöpp fröccsent rá, ahol azonban a sztreccsruha vége tért, onnan hiányzott a folytatása. És sikított. És Anne farmerjának farzsebébe kapaszkodott. És segítségért könyörgött, pedig még talán fel sem fogta, hogy elvesztette a lábait; talán még csak az őrjítő fájdalmat érezte.

Anne is sikoltozni kezdett, de közben oldalra gurult, négykézlábra állt, és veszett iramban átmászott a folyamatosan lövöldöző gorillák lábai között. Ujjai egy vérző archoz értek. Rábámult.

– Marius – nyögte, de tovább mászott. Egy patás, vaskos láb tiport a kezére. Valami felrobbant, alig karnyújtásnyira tőle. Valami a fejére csapott; valami, ami forró volt, és eszelősen sikítozott. Az ütéstől elkábult, de mászott, és csak akkor állt meg, amikor kezei egy lépcsőfoknak ütköztek.

Felnézett. Hátrafordult és zokogni kezdett.

Valahogy eltéveszthette az irányt, mert ahelyett, hogy távolodott volna a mészárlástól, a templom kapujához vezető lépcsősor aljában térdelt. A háta mögött pokolfajzatok és testőrök viaskodtak. A dögök egy helyen már áttörték a gorillák sorfalát, és most a riadt macskákként egymáshoz bújó nőket, meg a többiektől lemaradt bárókat irtották.

Robbanás. Szétszakadó testek, fáklyaként lángoló emberek.

Anne a templom kapujára nézett. Semmi mozgás. Reszketve felállt. A hátán forró és jéghideg félelemhullámok futkostak. Az első lépcsőfokra tette a lábát. A másodikra.

Valami mintha megmozdult volna a kapu túloldalán. Anne bizonytalanul megtorpant, felsikoltott. A hangra egy seggfejű nyakigláb fordult felé, és társaitól eltávolodva rohanni kezdett vissza, a templom és Anne irányába.

A kapu mögött leselkedő test is előrelendült. Anne térdre rogyott, az arcára szorította kezeit, és sikoltott. Sikoltott.

A seggfejű már egészen közel járt hozzá. Lehajtotta busa fejét, eltátotta förtelmes pofáját, harapni készült. Anne pórusai összehúzódtak a forró lehelettől, gyomra összefacsarodott a testére felhőként ráboruló bűztől. Szinte már érezte, hogy az agyarak halk reccsenéssel a húsába hatolnak, de...

A seggfejű hanyatt vágódott, és egy másodperccel később, amikor röfögve feltápászkodott, egy hosszú tőr rezgett a mellkasában. Anne szétnyitotta arcára szorított keze ujjait, és megbabonázva figyelte a semmiből előpattanó óriás halálos táncát.

Az óriás. Az a férfi volt, akit Los Leones ostromlott templomában látott. A Bosszú Angyala szabadjára eresztette öklét. A tövisboxer a seggfejű állán csattant. A dög újra elterült a földön, az óriás pedig felugrott a levegőbe, és páros lábbal a gyomrába taposott. Böffenés.

Az óriás kirántotta tőrét a seggfejű melléből, megfordult, és balját nyújtotta a halálra vált lánynak.

– Gyere – zihálja. – Velünk kell jönnöd!

Kitapostam a belét a rohadéknak, mér akarják ezek megölni a nőket, akiket szeretek, mér akarták bántani a Nyikát, meg most ezt a fekete rövidhajút? A sátánkurvaanyjukat! Most meg...

A gyíkfajzat lesből támadott, de csak az egyik combpáncélomat olvasztotta meg a tűzgolyójával. Lendületből vágtam szájon a késtartó kezemmel, tán megis vágtam mer miután elterült, nem kelt föl.

Szép volt, Oleg. Hé! Nézz csak jobbra! Ne a nőt bámuld már, te szerencsétlen! Jobbra!

A vörös csillag! Pár gorilla is arra fordul, menekülni próbál. Az egyik gyíkmeteort kap a hátába, a másiknak sikerül beugornia egy bazi autó mögé. Jó neki: nem őt üldözik ezek a gennyládák, hanem engem. Előrántom a halott pasas géppisztolyát, lekaszálom őket. Három, négy. A többi kétfelé válik előttem, a csillag fele rohannak mind. Egymás után vetik magukat a vörösségbe.

Fuss, Oleg, mert lemaradsz!

Felnyalábolom a nőt és rohanok. Ahogy lehet, gereblézem a tárakat közbe'. A nacsalnyik hallgat minta csuka: fogadok eszibe se jutott, hogy nekem ilyesmi eszembe jut. Futok. Egy Ingram. Töltények. Fasza napszemüveg.

A csillag fölötti izé lüktetni és zsugorodni kezd.

Rohanj!

Rohanok. Má csak öt lépés. Négy. Balra egy rakás seggfejű lohol, de nincsen több kezem, hogy rájuk lőjek. Gránát kéne ide, de nem egy hanem vagy száz kiló. A rohattannyukat!

A nő nemigen mozdul a vállamon, elájult talán. Álandóan érzem a szagát ami nem egész olyan mint azé a másiké volt, akit a pszihológus köldött hozzám, de azér. Sőt. Most a derekamon érzem a kezét, de nemtok vele törődni mer' belül a nacsalnyik bömböl velem, hogy itt ragadunk és megszívjuk és megdöglünk meg ilyesmi. A nő, aki most épp a hátsó szemem, végre kirángatja a másik géppisztolyt az övemből. Sikolt mint egy állat és a mellettünk futó dögöket szórja vele. Hogy visszane essen, a bal kezemmel erősen fogom a seggit. Kemény.

Ugorj! ordít a jenki.

Hát hogy ugorjak ezzel a kolonccal te süket fasz aki vagy? Tudom persze, hogy igaza van úgyhogy mindent beleadok, és sikerül valahogy a fényig jutnom. A fényen túl sötét jön, magához húz: úgy bukfencelünk a semmibe, mint Jurij Nyikulin meg a párja, két sírósra festet képű, elcseszet bohóc.

COMFILE-04.WAD

Milne/Eszmélés

Álmom az a fajta színes-szagos hollywoodi lidércnyomás volt, amit egyes országokból már a századelőn kitiltottak, felfedezték ugyanis, hogy éppúgy rabjává teszi az embert, mint a legdurvább kábítószerek. Gyanítom, a szuperszenzorikus átiratokat csak a magamfajták élvezik igazán. A kép, amit az életről festenek, valószínűtlen és sablonos ugyan, de legalább derűs; az ember, ha műtik is közben, biztos lehet benne, hogy a végén minden a helyére kerül.

A legnagyobb vicc az egészben, hogy tudod , min mégy keresztül. Az érzékeket át lehet verni, a tudatot nem: míg egy rég elporladt ripacs bőrében szállodabirodalmamat építgettem Kalifornia napja alatt, érezni véltem a szétroncsolt bordák közt zümmögő manipulátorokat, a szívmotor dohogását, és olykor – főként éjnek idején – hallottam a biotechnikusok suttogását is. Mialatt sosemvolt feleségem a nyakkendőmet kötötte, eltűnődtem, sikerült-e megfelelő májat keríteni számomra odafent. Mikor ágyba kerültem egy Bel Air-i bombázóval, amiatt aggódtam, nem szakítja-e szét a friss varratokat egy önkéntelen vonaglás. Sikereimet csak felerészben köszönhettem a forgatókönyvíróknak: olyan erőszakosan törtem célom felé, hogy a világ összes segédszínésze sem tudott volna megállítani. Földeket vásároltam fel, életeket tettem tönkre Glendale-től Palos Verdesig, és mikor (a sokadik folytatásban) maga az elnök is támogatásáról biztosított, fellélegeztem, mert tudtam: nem tart már soká.

A csúcspontot egy pezsgős vacsora és egy szimultán bonyolított gerincműtét jelentette. Az előbbi során megbékéltem legidősebb fiammal, akit Strout Harrison alakított, az utóbbi ismét felruházott az önálló mozgás képességével. Látszólag magam voltam tetőszinti irodámban, italt kortyolgatva bámultam a Csendes-óceánt – Andy Milne azonban tudta, hogy pelyva az egész. Nem küzdöttem az SST-hullámok sugallta elégedettséggel, hisz győzelmem egyben a biotechnikusok győzelmét jelentette… és azt, hogy hamarosan visszatérhetek.

Ébredés előtt már csak a színek foglalkoztattak. Emlékeztem rá, mit ír a Holtak Könyve a tisztátalan és a tiszta színekről, de engem nem metafizikai szempontból érdekelt a dolog. Tudtam, hogy a sikeres visszatérés színe a zöld egy fakó árnyalata, s hogy a fehér nagy bajt jelent. Mikor az SST-program lefutott, és a Baya de California panorámája elhalványult előttem, mormoltam egy fohászt. Fülemben – olcsó poén – kürtszó visszhangzott, melyben a hősi idők lovasságának gyülekezőjére ismertem.

Kinyitottam a szememet, és felsóhajtottam.

Zöld.

Zöld mindenütt.

– Hall bennünket – mormolta felettem valaki, aki csak a biotech-csoport vezetője lehetett. – Igazam van, százados?

Szólni akartam, de nem jött ki hang a torkomon; szájpadlásomat mintha kristályos borostyán fedte volna. A szavak alpinisták módján küszködtek síkos felületén, fél tucat zuhant vissza belőlük a semmibe, mire sikerült kinyögnöm az elsőt:

– Igen.

A fő biotechnikus fölém hajolt, de ezúttal nem velem, hanem mellettem babrált; halk sóhajjal kapcsolt ki valami készüléket. Steril öltözéket viselt, pórusain át azonban a sivatag szaga áradt, az égésé meg a poré, a verítéké és a félelemé. Hiába kutattam emlékeim közt, hogy megleljem az okát, minduntalan az amazóniai küldetés képei tolakodtak elő: zöld hátán zöld, sikolyra sikoly, hőség, tűz és halál.

– Isten hozta, Milne – mondta a csontkovács. Izotonikus folyadékot itatott velem egy csöcsforma plasztiktömlőből, aztán egy fényceruzával ellenőrizte az írisz-reflexeket. Elégedett lehetett az eredménnyel, mert biccentett, mielőtt hátralépett. – Kezdem a legfontosabbakkal: 2042 október tizenegyedike van, délután három óra. Maga egy algiri bevetésen sérült meg, kopteren hozták át Rabatba. Sem a teste, sem a szelleme nem szenvedett helyrehozhatatlan károsodást. Sokat köszönhet a transzplantnak, amit 34-ben a németektől kapott; így alig húsz százaléknyi tudattartalmat kellett a személyiséglenyomat alapján rekonstruálnunk. Ha a drogok hatása elmúlik, emlékezni fog mindarra, ami Dél-Amerika óta történt, bár valószínű, hogy lesznek homályos foltok. Ha nagyon zavarja, hat-nyolc hét után megpróbálkozhatunk egy újabb rekonstrukcióval… már amennyiben a hardware aktuális változata előkerül addig.

– Nem értem.

– Majd megérti. – A biotechnikus megérinthette a kezemet, mert testemen valami bizsergés kúszott végig. – Sokan várják türelmetlenül, hogy beszélhessenek magával. Elég erős ahhoz, hogy beengedjem az elsőt?

Bizonytalanul intettem igent, és balra néztem, ahogy meghallottam az ismerős léptek dobogását. Longfeather ezredes nyomult a zöld szobába, vállán veszedelmesen feszült a ráerőszakolt laborköpeny.

– Üdv, Milne – biccentett a tőle megszokott gránitpofával. – Örülök, hogy ilyen jó színben látom.

– Hagyja pihenni – figyelmeztette a biotechnikus. – Tíz-tizenöt perc múlva felülhet, ha akar… de mielőtt ugráltatni kezdi, ennie kell, világos?

– Világos – mormolta a sziú, akit rosszakarói sem vádolhattak volna érzelgősséggel. – Maguk etetik meg, vagy rám bízzák az ügyet?

– A százados öt nappal ezelőtt alig emlékezetett emberi lényre – intett felém a csontkovács. – Ezt ne felejtse el.

Longfeather bólintott. Szemmel láthatóan lezártnak tekintette a kezelést, és azon volt, hogy ezt érzékeltesse is. Gyanítottam, hogy a biotechnikusokat csak mellékszereplőknek tekinti az efféle ügyekben, és titokban a szellemeknek tulajdonít minden „csodás” gyógyulást.

– Rendben leszek, doki – mondtam békítően. – Ismerem a regulát.

– Ebben nem kételkedem – dünnyögte ő, ahogy kifelé indult. – Viszlát a következő szeánszon!

Longfeather szótlanul nézett utána, aztán megint rám pillantott.

– Mennyire hiányosak az emlékei, Milne?

Eltűnődtem. A sivatag szaga megmozdított bennem valamit – az érzés olyan volt, mint mikor egy óriáskígyó ébredezik a vulkáni hamu alatt. Döglöttnek kellett volna lennie, de nem volt az, minden vonaglásával újabb benyomásokat keltett életre.

– Észak-Afrika... megégett bennem, uram – dünnyögtem. – Idő kell, hogy rájöjjek, mi veszett el végleg.

Most a sziún volt a tűnődés sora.

– Emlékszik Algirra?

– A városra igen, az akcióra nem. Ha most...

Nem fejeztem be. A közelmúlt egy darabja olyan erővel zuhant rám, hogy beleszédültem. Újra láttam hű Humvee-m műszerfalát, a kibertér metrikus formáit és a ragyogó Benetton-színeket; éreztem az olajfüst és a verejték bűzét, hallottam a sikolyokat, melyek az alám csapódó páncélgránát csikorgásába

…láthatatlan erő lódít meg a kábelek a foglalatokkal együtt szakadnak ki a fejemből a színek és formák rőt lobbanással enyésznek semmivé a Dzsama El-Kebir kupolái az égig szöknek a horizont íve úgy töredezik szét mint a túlterhelt gerinc…

csaptak át. Savanyú képet vágtam, mintha szaharahomokot őrölnék a fogaim között.

– Dereng valami. Tisztogató hadművelet volt, ugye?

– A legkomiszabb fajtából – biccentett Longfeather. – Az osztagának sikerült megakadályoznia, hogy a bedu fanatikusok atomfegyverhez jussanak. Maga hős, Milne, ráadásul nem ebben a francos vérfürdőben lett az. Emlékszik Pétervárra?

kék ég véres jég fehéren izzó bronzlovas

– Emlékszem, uram.

– Hát Manausra?

Jobb kezemet tétován emeltem a homlokomhoz.

– Megmentettük a brazil elnököt – dünnyögtem. – Ketten hoztuk ki a dzsungelből, maga meg én. Kitüntettek érte, mielőtt idevezényeltek. Akkor frissítették fel a személyiséglenyomatomat is... – Kiszáradt a szám. – A biotechnikus valami hardware-problémát említett az előbb. Megtudhatnám, miről van szó?

Longfeather arca rezzenéstelen maradt.

– Hosszú történet – mondta lassan –, és tartunk tőle, hogy nem is kerek. Egy akció közepébe csöppent, Milne. Úgy rémlik, maga az egyetlen ember, aki képes befejezni a munkát.

Felültem.

– Munkát, uram?

A sziú a kezét nyújtotta, hogy a segítségével talpra állhassak.

– Egy újabb tisztogatást – dünnyögte. – Ha nehezére esik a járás, támaszkodjon rám nyugodtan: a protokollt ez egyszer figyelmen kívül hagyjuk. A Konkordátum válságstábja pár órája itt, Rabatban ülésezik. Az aranygallérosok csak arra várnak, hogy mi is megjelenjünk. Olyan lassan hajtok majd a parancsnokságig, ahogy csak lehet, és közben mesélek egyet-mást. – A szemembe nézett. – Különös dolgokat.

Pillantása megborzongatott, ahogy a karjába fogódzva kifelé vánszorogtam. Az utókezelő részleg előtt nagydarab őrmester, a kapunál törzskari dzsip várt ránk. Longfeather az őrmesterre bízta a kormányt. A hátsó ülés alól jókora hűtőtáskát, abból egy doboz Budot kotort elő.

– Hajtsa fel, ha tetszik – mondta –, vagy csak szorongassa: szüksége lesz rá!

Homlokomhoz szorítottam a gyöngyözően hideg fémet, hogy elűzzem vele az égő olaj, a megperzselt hús emlékeit. Valami azt súgta, pályafutásom legfurcsább eligazítása következik.

– Köszönöm, uram.

A sziú morgott valamit, aztán előhúzta a táskából a második Budot, és saját halántékát kezdte hűsíteni vele. Az őrmester gázt adott, terepjárónk a ponyvák árnyékából a napsütötte betonra gördült. Longfeather felbontotta a dobozt, hosszan ivott, aztán a szemembe nézett megint.

– A múlt hét elején – kezdte – fegyenclázadás robbant ki a Mars déli féltekéjén, a hesperiai büntetőtelepen. Az MA milicistái közbeléptek, egy csapat gazfickónak azonban sikerült kitörnie a gyűrűjükből, és elvergődnie az UAC eridaniai tudományos állomásáig, amit a beavatottak Alice Csodaországaként emlegetnek. Elfoglalták a bázist, túszul ejtették a személyzetet. Az első mentőakció kudarca után az MA a Konkordátumhoz fordult segítségért. Tekintettel az állomáson folytatott kutatások kényes természetére, a Konkordátum egy VR/TCO vezette kommandó bevetése mellett döntött. – Újabb korty, újabb pillantás. – A gyarmatügyiek magát választották, Milne. Nem várhattuk meg, míg talpra áll, ezért egy B-207-es kiberszkeletonba plántáltuk a személyiséglenyomatát, és geostacionárius űrállomások egyikén át nyomban útnak indítottuk a Mars felé.

Kezdtem úgy érezni, hogy le is nyeltem egy keveset abból az istenverte szaharai homokból.

– Micsoda?

– Nyugalom, százados! – sóhajtott Longfeather. – Szükségmegoldás volt, ráadásul a legveszélytelenebb, amit a maga szempontjait figyelembe véve találhattunk. Talán segít, ha megtudja, hogy nem választottunk rosszul: maga célhoz ért, a kommandója behatolt az elfoglalt állomásra, és a szélsőségesen kedvezőtlen körülmények ellenére megtisztította azt a behatolóktól.

Önkéntelenül fellélegeztem.

– A túszok...?

– Halottak – közölte a sziú. – Nem a maga hibájából persze; rajtuk már se isten, se ember nem segíthetett. Földi idő szerint tegnap délben az MA bombatámadást intézett Alice Csodaországa ellen. Információink szerint az állomás megsemmisült.

Metsző hideget éreztem frissen újrabélelt gyomromban.

– A kommandó...?

Longfeather kiürítette a sörösdobozt.

– A kommandós, bizonyos Gontar szakaszvezető, akibe a személyiségmodulját átültették, eltűnt. Kezdetben azt hittük, a bombázáskor pusztult el. A szakértők, akik tegnap éjjel vizsgálták meg a helyszínt, sem megerősíteni, sem megcáfolni nem tudták ezt a vélekedést, ma hajnalban viszont... – Várt. – ...nos, olyasmi történt, ami az egész ügyet más fényben tünteti fel.

– Eridaniában?

– A Földön – mondta a sziú. – Az amerikai kontinensen, hogy pontos legyek. A beszámolók még megerősítésre várnak, de nagyon különös dolgokra engednek következtetni. Nyugtalanító dolgokra. – Oldalra billentett fejjel nézett rám. – Gontar szakaszvezető, aki a maga irányítása alatt áll, a jelek szerint nem tekinti befejezettnek a munkát, mert nem fogytak el az ellenfelei. Épp ellenkezőleg: egész seregnyi jelent meg belőlük a kolumbiai Los Leones templomában. Gontar üldözi őket.

– Képtelenség!

– Az – bólintott a sziú. – És kellemetlen. Bár az MA és a Konkordátum mindent elkövetett, hogy Alice Csodaországának titka ne kerüljün illetéktelen kezekbe, úgy fest, mégis megtörtént a baj. Los Leonest jó hatvanmillió kilométer választja el Eridaniától. Gontarék pár pillanat alatt küzdötték le ezt a távolságot, és a jelek szerint módjukban áll, hogy a mutatványt bármikor megismételjék. El tudja képzelni, mit jelent ez?

– Igen – mondtam lassan, miközben egész testemben megborzongtam. – Nagyon is el tudom.

COMFILE-05.WAD

Fuentes/Fogadalmak

Amikor a Katedrálistól búcsút vett, még nem remélte, hogy istene újra megsegíti. Akkor még megelégedett azzal, hogy egyszerre élheti át a halál gyönyörűségét, meg az újjászületés izgalmát. Csak arra koncentrált, hogy a halálra sebzett póktestben lüktető régi önmagát – az anyag egy részét és a tudat egészét – átmenekítse abba a másik sejttömegbe, amit elképzelt magának.

Azt akarta, hogy legújabb teste sebezhetetlen legyen – és a Tükör ezt a kívánságát is teljesítette. Amikor aztán a bugyborékoló, fortyogó masszából szemet formázott önmagának, amikor körülnézett, és felpillantott a Katedrális mennyezetén tátongó lyukra; amikor a vörös marsi égen meglátta a bázis fölé érkező gépeket, a Hamis Isten katonájának cinkosai által vezérelt bombázókat, rádöbbent, hogy nem elég, ha önmagát menekíti: a Tükröt is meg kell óvnia a pusztulástól.

Az első bombák már leváltak a katedrális fölött köröző gépek hasáról, amikor istene újból, ki tudja már hányadszor megsúgta neki, mit kell tennie. Először ő maga sem értette egészen az emberagy leghátsó zugában kaparászó gondolatot, ám a kezdeti bizonytalanság egyetlen szempillantás alatt bizonyossággá változott.

Az új plazmatest, amelyet úgy alkotott meg, hogy bármilyen formát képes legyen felvenni, rácsorgott a vörösen izzó pentagrammára. A sejtek körülfolyták az Egyetlen Igaz Isten ajándékát, a csápok és az emberagy akarata összezsugorította a Teremtés Tükrét, és amikor a bombák rázuhogtak a katedrális tetejére, a massza, belsejében pentagrammával, beleveszett a Nem-Tér és a Nem-Idő ragyogásba.

Bárhová mehetett volna, de ő a Földre akart jutni. Oda, ahol fel kellett lobbantania a szabadulás máglyáját, aminek lángjait a Hamis Isten által elbutított tömegekkel akarta táplálni. Oda, ahol király és isten lehetett maga is, hogy rövid időre bár, de ura eljövetele előtt még megtapasztalja a korlátlan hatalom boldogságát. Oda akart eljutni, ahol gyermekei várták – saját agyának szüleményei, akik fel fogják segíteni őt a Föld trónjára – arra a trónra, ahonnan végrehajtja a végítéletet, és ahol megvárja az új világ, az Aranykor elérkeztét.

Könnyű sikerre számított; tudta, gyermekei számára senki és semmi sem jelenthet akadályt. Abban a kozmikus pillanatban, amikor a testébe zárt Tükörrel együtt megtette a Mars és a Föld közötti távolságot, elképzelte, ahogy bárói, grófjai és lovagjai letiporják az önnön legyőzhetetlenségükbe vetett hittől meggyengült országokat, ahogy a lángszórós mancubus-kommandók végigmasíroznak Washington utcáin, hogy tűzzel szivárványszínűvé változtassák a Fehér Házat. Látta, ahogy a tüzet köpködő gyíkok bevonulnak Párizsba és Rómába, hogy új Nérókként beleveszejtsék a Hamis Isten világának e szeleteit a mindent megtisztító tűzbe. Látta, ahogy a nagyfejű démonok, és a gömbalakú káoszlények meghódítják Ázsiát és Afrikát. És látta önmagát, ahogy győzedelmes seregétől körülvéve fogadja az életben maradt emberek képviselőit, hogy közölje velük döntését, és átadja nekik az egyetlen ajándékot, amivel megszabadíthatják az ő istenét. Tudta jól, hogy az ostobák nem fogják örömmel fogadni a kegyet, de azzal is tisztában volt, ha egyszer ráéreznek a hatalom ízére, amit az Igaz Isten adhat nekik áldozatukért cserébe, feledni fognak mindent, amit addig hittek.

Az utazás végtelennek tetsző pillanatában boldog volt. Az isten megszabadul, alattvalói pedig, akik között akkor már ott lesznek az emberek is, szétszélednek a világmindenségben, hogy mindenhová megvigyék az örömhírt. Vajon hány világ, hány bolygó sínylődhet még a hamis istenek uralma alatt? Hány, az emberekéhez hasonló faj kívánja kimondatlanul a megváltást? De közel már szabadulásuk órája: az Igaz Istentől kapott tükrökkel felfegyverzett emberek milliói le fogják győzni a régi bálványokat, a végtelen peremén túlra söprik az álságos eszméket. A legyőzhetetlenek lángba borítják majd az univerzumot, felgyújtják a csillagokat, a holdakat és a bolygókat, és minden égni fog, hogy a tisztítótűz lángjai között megszülessen az a világ, ami oly gyönyörű lesz, hogy az Igaz Isten örömmel elfoglalja majd trónját.

És akkor megnyílik az út a végtelenbe. Csillagködök, galaxisok. Mindent megszerezhetnek.

És akkor, amikor minden semmivé válik majd, az Igaz Isten magához fogja szólítani őt, aki elindította a megtisztulás folyamatát. És akkor az Igaz Isten maga mellé ülteti őt. És akkor...

Az érkezés vetett véget az álmodozásnak. A fájdalmas érkezés, aminek pillanatában látnia kellett, hogy a Hamis Isten katonája, az, amelyik elpusztította az Arakhnotront, még mindig él. Él, és nem adta fel a harcot.

Gyermekei közül sokan elpusztultak a Katona elleni küzdelemben. Serege megritkult, de tudta jól, csak idő kérdése, hogy az elhullottak helyébe újakat teremtsen a testébe zárt Tükörrel.

Nekilátott hát az alkotás fájdalmas, keserves, mégis gyönyörteli munkájának, és közben rájött, ha győzni akar, előbb a Hamis Isten katonáit kell megsemmisítenie, és mind közül leginkább ezt az egyet, amelyik a szánalmas halálba küldte az Arakhnotront.

Igen. Mielőtt hozzákezdene a megváltáshoz, előbb tisztára kell söpörnie maga körül a világot. Vannak, akik nem érdemlik meg a dicsőítő tűzhalált; vannak, akiknek féregként kell elpusztulniuk.

Először a Katonával számol le, és ha őt kiradírozta a képből, következhet... Igen. Utána Longa atyán áll bosszút, a rég halott papon, aki gyerekkorában megnyomorította. Megkeresi a régi templomát, és tűzzel mossa tisztára az oltárt, ahonnan egykor a tisztátalan prédikált.

Aztán pedig a Föld következik.

COMFILE-06.WAD

Tommy P/A Nagy Visszatérés

Az egész átkozott balhénak az a teveszájú alabamai ringyó volt az oka. Pedig milyen remekül indult az üzlet!

'31 végén, amikor Dallasban, egy kokainmámorba fulladt éjszaka után rádöbbent, hogy a showbizben már nincs keresnivalója, Bálvány Willy dobta felé a mentőövet azzal a megjegyzésével. Azon az estén csak hatszáz faszfej volt kíváncsi a húrtépésére, ezek közül is csak kábé a fele volt fizetővendég, a többi meghívott, meg újságíró. A sportcsarnokba pedig legalább húszezren befértek volna, és J. J., az ügynöke is klasszul megszervezte a bulit – negyven négyzetméteres holo-kivetítőernyő, szuper fénytechnika, a hangfalakban pedig annyi watt, hogy a Stones a pályája csúcsán is térden állva adott volna hálát az Úristennek, ha ilyen cájggal nyomhatták volna az emberek fülébe és agyába a Satisfaction t. A reklámmal sem volt gond: J. J. azt állította, hogy az ügynökség több, mint kétmillió dollárt költött plakátokra, hirdetésekre, az MST naponta kétszer lenyomta a vadiúj albumhoz készült klipet, és az se volt olcsó. Minden feltétel adott volt tehát ahhoz, hogy a gitárbálvány még egyszer, ebben az életben utoljára színpadra léphessen, és eljátszhassa annak a húszezer birkának a számait, amiket talán éppen ő unt a legjobban. TOMMY P. BÚCSÚKONCERTJE, hirdették mindenhol, és mindenki biztosra vette, hogy a siker akkora lesz, hogy a legutolsónak beharangozott bulit még vagy ötvenszer meg lehet majd ismételni. Szponzor is akadt – J. J. szerint ezt volt a legnehezebb összehozni –, nem is egy, de három. A farmer, amit viselnie kellett, az olasz volt, és olyan gyatra, hogy amikor lehajolt, szétrepedt a seggén. A napszemüveggel azonban minden oké volt, ami pedig az üdítőt illeti... Az igazat megvallva csak akkor nyúlt a Coke-hoz, amikor kilesett a közönségre, és meglátta az üres lelátókat, meg a csarnok közepén lődörgő párszáz pasast – igaz, akkor már nem itta, hanem szívta . Két adag az orrba, kettő a nyelv alá. Mindegy, csak nyálkahártyát érjen.

Nem égette le magát teljesen: ki se ment a színpadra. J. J., mielőtt felmondott volna neki, még elintézte, hogy a szponzorok ne pereljék be szerződésszegésért. De már ez se sokat számított. Tommy P., akiért valamikor megőrültek az emberek, aki százezrek bálványaként búgta-hörögte a mikrofonba a marhaságait, nyolc platinalemez birtokosa, bukott angyalként zuhant le a rockügynökök által alátolt piedesztálról. Húsz év a szakmában, kezdeti sikerek, csúcs – és a végén teljes bukás.

– A szarnak se kellek – hörögte, mikor a csúfos véget ért koncert után Bálvány Willy, a roadja kirángatta a hotelszoba toalettjébe, és segített neki rókázni.

– Ilyen az élet – mondta Willy, a sokat tapasztaltak bölcsességével. Valamikor ő is legalább akkora sztárnak számított, mint Tommy P. fénykorában, ám a divat mindennél szeszélyesebb áramlatai őt is messzire sodorták a reflektorok dicsfényétől.

– Pedig... pedig... – Tommy P. szerette volna elismételni a jelmondatát, hogy az ő pillantásától még az apácákról is lecsúszott a bugyi, de végül nem tette. Bálvány Willy előtt nem kellett megjátszania magát, és különben is, azóta már vagy öt év telt el.

– Minden elveszett. Mindennek vége. – Tommy P. ezt már annak a hájas, kopaszodó, ráncosodó fejnek súgta, aki a tükörből nézett vissza rá. – Mindennek. Mit gondolsz – fordult a fürdőszoba ajtajában, karba tett kézzel álló Willy felé – kinyírjam magam?

Willy hosszan elgondolkozott.

– Ha akarod – mondta végül egy vállrándítással. – Egész szép halott lenne belőled. Olyan szent képed van, meg minden. Jól mutatnál a ravatalon.

– Jól? – Tommy P. kisimította a homlokából az ősz fürtöket. – Jól?

– Aha – bólintott Willy. – Ha nem tudnám, hogy ki vagy, meg ha egy kicsit rendbetennéd magad, olyan lennél, mint valami szent. Vagy pap. Vagy prédikátor. Valami ilyesmi. – Újra megvonta a vállát.

– Mint egy pap – motyogta Tommy P. – Prédikátor...

– Mindenesetre én most elmegyek – jelentette ki Willy. – Semmi kedvem a zsarukkal meg a halottkémmel vacakolni.

Valóban elment, Tommy P. pedig elővette a revolverét, és ellenőrizte a tárat. Azután hanyatt vágta magát az ágyon.

– Mint egy prédikátor – suttogta a mennyezetnek. Felült, és az álla alá szorította a revolver csövét. – Good bye, cruel world – dúdolta, és még egyszer, utoljára körülnézett a szobában. Az új reggel első fényei már beóvakodtak a fehér szalagfüggöny plasztikcsíkjai között. Szürke szőnyegpadló. Fekete üvegasztal. Fekete éjjeliszekrény.

Tommy P. tekintete megakadt a vaskos, fekete műbőrbe kötött könyvön, amit a hotel szobalánya kötelességtudóan kikészített az éjjeliszekrényre. A Biblia.

– Mint egy prédikátor? – Tommy P. hirtelen mozdulattal az ágy mellett álló éjjeliszekrényre csapta a revolvert, és a kezébe vette a könyvet. Belapozott, és olvasni kezdte. Később felállt, és a revolverről teljesen megfeledkezve, fennhangon olvasott. Amikor az égő csipkebokor sztorijához ért, már ordított.

Amikor beesteledett, és amikor már ott tartott, hogy az a szarfaszú Heródes hogyan nyíratta ki a gyerekeket az országában, remélve, hogy Jézus is köztük van, Tommy P. az ágyra hajította a könyvet, és felhívta J. J.-t. A srác először nem lelkesedett különösebben az ötletért, de végül ráállt a dologra.

Két hónappal később Tommy P. már mint Thomas Pancroft tiszteletes prédikált a Bronxban. Az emberek eljöttek az előadásaira, ő pedig újra megfürödhetett az imádat és a siker hullámaiban. Szenvedélyesen beszélt, elmondta, hogyan világosodott meg az elméje, hogyan szólította meg őt az Úr, hogyan figyelmeztette, bűnt követ el, ha továbbra is rockkal bódítja a népet. Az emberek hittek neki; annál is inkább szavahihető volt, mert a saját bőrén is megtapasztalhatta, hogy ez a zene valóban a pokol mételye. Egyre több meghívást kapott, a bolt egyre jobban ment, az örökké anyagias J.J. pedig egyre elégedettebb lett. Thomas Pancroft tiszteletes pedig rájött, hogy a vallás éppúgy a showbiz része, mint a rock, csak éppen itt nem kell kiagyalni semmiféle dalszöveget, hisz' szabadon idézhet a Bibliából.

Az embereknek remény kellett, neki pedig pénz és siker – e kettőért bármire képes volt. Minden remekül ment, egészen '42 augusztusáig, amikor az a teveszájú ringyó kerített valami zugfirkászt, és kipakolt neki. A média lecsapott a jónak ígérkező sztorira, és csakhamar úgy felfújták az ügyet, hogy a Playboy hat színes oldalon mutatta be a teveszájút, akinek „olyan csodálatos a teste, hogy még a józanságáról és szenvedélyes vallásosságáról ismert Thomas Pancroft tiszteletest is levette a lábáról”.

A ringyó egyébként ronda volt, mint a bűn; Tommy P.-nek csak az a marha nagy szája tetszett meg. Az egyestés, húszdolláros kategóriában indult; egy útmenti büfében szedte fel, útban Pritt felé, ahol előadást kellett tartania a srácoknak a sátánizmus és a rockzene összefüggéseiről, adó nélkül háromezerért. Úgy tűnt, tízig se tud elszámolni, erre tessék. Amikor kirobbant a botrány, már éppen Tucsonba tartott, hogy egy ottani színházban egy rakás háborús veteránnak prédikáljon (nyolcezer-kétszáz dollár, plusz költségek). Ahogy kilépett a színpadra, egy öregúr bekiabálta, hogy „Nézzétek má', itt a playboyos csaj szeretője!” Ezután persze nem folytathatta – vagyis bele sem kezdhetett az előadásba.

Egy kicsit összekuszálódott az élete. J.J. az elkövetkezendő két hétre lemondott minden meghívást; azt állította, ennyi idő éppen elég lesz ahhoz, hogy lecsituljanak a kedélyek. Szerencsére a Közel-keleten megint kitört valami háború, ráadásul felfedeztek valami új vírust is – ami szokás szerint valamelyik közép-afrikai országból szivárgott át a civilizált világba –, így az újságíróknak jutott más konc, amin elrágódhattak. Igaz, a két hétből végül két hónap lett, de ezen az estén újra kiállhat a hívei elé, hogy a szeretetről, a prófétákról, az Úrról, meg a rockzene és a maszturbáció károsságáról szónokoljon vagy ezer birka előtt.

Ez van, gondolta, és az orrába szippantotta a gondosan előkészített két egyforma hosszú porcsíkot.

– Készülj, öt perc – kukkantott be J. J. az öltözőnek kijelölt szoba ajtaján. – A füstösek már várják az igét!

Tommy P. hátrafordult.

– Mondd, J. J., fontos volt ezt elvállalnunk? – kérdezte. – Úgy értem, fontos volt lejönnünk ide, az isten háta mögé?

J. J. belépett az ajtón, és mereven Tommyra nézett.

– Fontos volt – mondta. – Igenis fontos. És Mexikó nem a világ vége. Itt születtem – tette hozzá magyarázóan.

– Aha – bólintott Tommy P. – Ettől függetlenül jobban örültem volna, ha mondjuk valahová Kaliforniába kell mennünk. Mondjuk L. A.-be, mint a régi szép időkben.

J. J. dühösen felhorkant.

– Vagy Alabamába, mi?

Tommy P. rámeresztette a szemét, de nem szólt.

– Örülj, hogy itt összejött a buli – mondta J. J. – A helybéliek közül nem sokan járatják a Playboyt.

– Na látod? – állt fel Tommy P. diadalmasan. – Mégiscsak az isten háta mögött van ez a hely! Ha egyszer nem hallottak a teveszájúról...

J.J. rámeredt, de nem felelt.

– Négy perc – mondta végül, mielőtt kilépett a folyosóra.

Tommy P. a tükörbe bámult, majd felkapta az asztalról az agyonolvasott Bibliát. Voltak részei, amiket már kívülről tudott, de azért mindig biztonságérzetet adott neki, ha a kezében tarthatta. „Így nem érhet meglepetés”, mondogatta J.J.-nek, és meglobogtatta előtte a könyvet. „Bármit kérdezhetnek tőlem azok a birkák, ebben minden kérdésre megvan a válasz!”

Elgondolkodva a székre dobott dzsekijére nézett, aminek a hátára aranyszín cérnával a THOMAS ATYA PRÉDIKÁCIÓS KÖRÚTJA, 2042 szöveget hímezték. A dzseki bal belső zsebében lapult egy antik tubákosszelence, tele csodaszép fehér és kék tablettákkal.

Tommy P. egy percig tanakodott, bevegyen-e a kokó mellé némi amfetamint is, végül úgy döntött, szüksége lesz rá. A szertől pár órára mindig úgy érezte, az IQ-ja az ötszázhoz közelít. Félő volt, hogy ebbe a koszfészekbe is eljutott a teveszájú sztorija, és ha így van, akkor igencsak okosnak kell lennie, ha meg akar felelni a kényes kérdésekre.

A szájába vette a két tablettát. Maguktól is lementek, de azért előhúzta a dzseki másik zsebéből a laposüveget, és ivott rájuk egy hosszú kortyot.

A színpad mögött minden a legnagyobb rendben volt. Technikusok, ügyelő, világosítók, hangosítók, meg J. J; mindenki készenlétben állt.

– Nos? – kérdezte Tommy, és szelíd, prédikátoros mosollyal menedzserére nézett.

– Nyolcszáztíz fizető – mondta J. J., és kissé félrehúzta a függönyt.

Tommy P. kilesett a résen a nézőtérre.

– Egy rakás bunkó – mormolta. – Tudnak ezek egyáltalán angolul?

– Tudnak. És nem mind bunkók – mondta J. J. – Nézz csak fel a bal oldalsó páholyba!

Tommy P. felnézett. A páholyban öltönyös férfiak, és elegáns, de egyszerű ruhát viselő nők ültek.

– Kik ezek?

J. J. a listájára nézett.

– Van köztük pár helybéli üzletember, földbirtokos, meg hasonló.

– Az jó. Az mindig jó. – Tommy P. gondolatban már azt számolgatta, mennyire tudja majd megvágni a bizonyára adakozó kedvű főbunkókat.

– Meg – folytatta J.J. – van itt egy pár egyetemista is.

– Egyetemista? – kérdezte Tommy P. meghökkenve.

– A Granga-i egyetem pszichológus hallgatói.

Tommy P. dühösen a menedzserére nézett.

– Ezeket meg minek eresztettétek be?

J.J. védekezően felemelte a kezét.

– Minek? Mert megfizették a beléptidíjat, compadre , ezért. Különben valami tanulmányon dolgoznak. A tömegpszichózisról, vagy valami efféléről. A vezetőjük, bizonyos Vicario doktor a show után szeretne találkozni veled.

Tommy P. a homlokát ráncolta.

– Ismerjük a pasast?

– Nem, de nem is ez a lényeg. Fiatal az ipse. Harmincöt sincs, de máris professzor. Pár évig odaát, az Államokban dolgozott. Főleg pszichopatákkal meg vallási megszállottakkal foglalkozott. Egy kicsit besokallhatott a rengeteg hígagyútól, mert most a tanítványaival együtt valami valláslélektani könyvet akar írni. Ez is a címe a tanulmányának. – J. J. a zsebébe nyúlt, előhúzott egy névkártyát, és ránézett a hátuljára írt szövegre. – „A vallás lélektana – hit és abnormitás”. Jól hangzik, mi?

– Jól. – Tommy P. egyre dühösebb lett. – És mi szükségünk erre, mondd?

J. J. megvonta a vállát.

– A fickó téged mint pozitív példát akar megemlíteni. Nem tudom pontosan, hogyan, de a lényeg az, hogy téged a jó oldalra akar állítani. És ez most fontos, Tommy.

– Fontos? Ugyan, miért lenne fontos?

Most már J. J. is ingerült lett.

– Mert nem bírtál parancsolni magadnak, te marha! Azok után, amiket az újságok összehordtak rólad, egy ilyen tanulmány rengeteget javíthat a helyzeteden. – Mélyen Tommy P. szemébe nézett. – Vagy azt akarod, hogy megismétlődjön a dallasi eset?

Tommy P. erre vágyott a legkevésbé.

– Oké – mondta, és megmarkolta a Bibliáját. – Oké. Akkor most kimegyek, megtérítem a népet az Úr igaz hitére, aztán találkozom ezzel a fickóval.

J.J. intett az egyik technikusnak, aki megnyomott néhány kapcsolót. A nézőtéren elhelyezett hangszórókból felharsant Thomas Pancroft tiszteletes belépőzenéje, a helyiségben kialudtak a lámpák, és amikor újra világosság támadt, a színpadon egy éterien kék, sebesen forgó lézerspirál közepén ott állt a tiszteletes.

A reflektorok kigyulladtak. Tommy P. hunyorogva, az erős fénytől vakon a nézőtérre bámult, magasra emelte a Bibliáját, és mély lélegzetet vett.

– Testvéreim! Az Úr igéjét hoztam nektek!

Várta az ilyenkor megszokott ovációt, ám ehelyett csak valami riadt kiáltozást hallott.

– Testvéreim! Az Úr igéjét...!

A kiáltozás erősödött, és most már valami obszcén lihegő-röfögő hangot is lehetett hallani. Tommy P. döbbenten meresztette a szemét a nézőtérre, de csak valami vöröses, ötágú csillagra hasonlító ragyogást látott a hátsó széksorok magasságában. Hunyorogni kezdett, megszédült.

– Testvéreim... – kezdte harmadszor is, de elcsuklott a hangja. A röfögés erősödött, és a kiáltozást rémült sikolyok, visítások váltották fel. Egy ember ugrott a színpad széléhez. Tommy P. riadtan hátrahőkölt. Egy pillanatig azt hitte, hogy J. J. tévedett, és az itteniek mégis olvasták azt az ominózus Playboy-cikket, és most valamelyik hívő le akarja rángatni a színpadról a hamis prófétát, ám...

A színpad szélét markolászó mexikói fickó ujjai vörösek voltak a vértől. Tommy P. kigúvadt szemekkel bámult rá. A mexikói lassan oldalra fordult, majd hátra, és végül orra bukott. Tommy P. rémülten felordított. A mexikói háta meztelen volt – de nem csak a ruha hiányzott róla, hanem a bőr, és itt-ott a hús is. Mintha valami vadállat szaggatta volna le róla...

– Ez... Ez nem lehet – suttogta Tommy P., és a halántékára szorította a kezeit. Lehet, hogy a két speed túl sok volt a kokó mellé?

A nézőtéren lassan-lassan hörgéssé és nyöszörgéssé szelídült az üvöltözés. Mire Tommy P. kissé magához tért, és észbe kapott, hogy bármi is legyen odalent, neki jobb lesz a színfalak mögött, a technikusok is feleszmélhettek, mert felgyújtották a lámpákat. Tommy P. oldalra húzódott. A feje fölött szétrobbant egy reflektor. Azután még egy. És még egy. Mintha valami beléjük röppent volna.

– Látomás... – nyögte Tommy, és botladozva futásnak eredt. Utoljára tinédzserkorában „látott” ilyesmit, az akkor divatos új drog, az Angyalvér mámorában. Egyszerre hátborzongató süvöltést hallott jobbról, megtorpant egy pillanatra – és ez mentette meg az életét.

A következő pillanatban valami rakétaszerű vágódott a pódiumra. Valaki felüvöltött. Tommy P. térdre rogyott, majd felnézett. A szétfröccsenő fa- és fémszilánkok között, a lángtenger háttere előtt egy másodpercre mintha J. J.-t látta volna – a menedzser papírsárkányként, tátott szájjal szállt a levegőben, az első széksorok felé, és mintha... igen, mintha hiányzott volna a teste alsó része.

A színpad jobb oldala lángolt. Tommy P. feltápászkodott, és bal felé rohant, ám mielőtt a függöny mögé érhetett volna, egy lángoló koponya csapott le rá a zsinórpadlás felől. Tommy P. ösztönösen oldalra vetette magát. Lezuhant a színpadról, és az első széksor alá gurult. Ahogy megpróbált felállni, és megkapaszkodott az egyik szék lehajtható ülőkéjében, a tapogatózó ujjai sűrű, ragacsos nedvességhez értek. Tommy P. elátkozta magában a fickót, aki használt rágógumit ragasztott a szék lapjára, de...

A keze vörös volt, vörös volt a szék is, és minden körülötte.

Tommy P. tétován felállt, a kijárat felé nézett.

És felüvöltött.

A vörösség, amit már a színpadról, a fehérfényű reflektoroktól vakon is látott, a terem végében izzott. Hatalmas, ötágú csillag, olyan, mint valami kommunista neonreklám – de nem az volt. A csillag fölött hirtelen megvillant egy zöldes folt, majd kitágult, és, mintha hosszúkás kapu, vagy egy szétnyíló szülőcsatorna lenne, a zöld villódzásból kilépett a Sátán.

Hatalmas dög volt, legalább három méter magas. Rút kecskefeje tetején feketéllő szarvai majdnem felértek az oldalpáholyok padlójáig; betegesen fakó bőrű testén szteroidizmok duzzadtak, lábai lópatában végződtek.

A Sátán elindult, de a háta mögött csak azért húzódott össze a zöldes neonkapu, hogy egy pillanattal később kiokádjon magából egy másodikat. Tommy P. térdre rogyott, és a reflektoroktól még mindig káprázó szemei csak ekkor tudták befogadni a teljes látványt. A székeken, a széksorok közötti átjáróban vérző, megcsonkított testek hevertek. Az egyik tetem karját egy meggörnyedt gyíkfajzat marcangolta, egy férfi mellkasa fölött három lángoló koponya lebegett visítozva. A neon ötszög mellett egy terebélyes, csupaháj lény állt. Elkorcsosult kezeiben egy-egy lángszórót tartott, de még nem nyitott tüzet. Mintha várt volna valamire.

Vagy valakire.

A nézőtéren legalább kéttucatnyi sátánfajzat cirkált döngő léptekkel, a fejük fölött meg vagy tízszer annyi lángoló koponya röpködött. A bal oldali kijárat mellett valaki felugrott, és az ajtó felé vetette magát. Ember volt, de csupán egy pillanatig: az egyik gyíkfajzat a nyomába eredt, és a pofájából előtörő lángsugárral elhamvasztotta.

Tommy P. térden állva remegett; képtelen volt felfogni, mi történik körülötte.

– Ez nem igaz – suttogta. – Ez nem lehet igaz!

Egyre újabb szörnyek bontakoztak ki a pentagramma fölötti zöld izzásból. Sátánfajzatok, lángoló koponyák – megannyi lávával borított Jolly Roger –, vörös, pikkelyes gömbök, lángot és váladékot öklendező gyíkfajzatok. A bestiák a halottakra és az alig lélegző sebesültekre vetették magukat, hogy bevégezzék az előörseik által kezdett munkát.

Az oldalpáholy felől sikoly harsant. Tommy P. felnézett. Az öltönyös urakkal, elegáns asszonyaikkal és a közéjük ültetett egyetemisták többségével már végeztek a koponyák, de ketten-hárman még életben voltak, és a szárnyak nélkül lebegő halált, a sebesülteket félretaszigálva próbáltak kijutni a páholy ajtaján. Ám hiba volt kinyitniuk az ajtót: a nő, aki megtette, lángoló testtel hanyatlott vissza társai közé. Egy fakóbőrű sátánfajzat nyomban ezután felfedezte a térdeplő Tommy P.-t, és feléje indult. A férfi esdeklőn emelte a magasba kezeit, torkából síró, gurgulázó hangok törtek elő.

– Miatyánk ki vagy a mennyekben, szenteltessék meg a te neved...

Lehúnyta szemét, várta, hogy a karmok és az agyarak a húsába tépjenek. Már-már a nyakán érezte a sátánfajzat szorítását, az erőt, mely a levegőbe emeli, majd a nemlétbe taszítja – mikor hirtelen csend borult a teremre. Csak a sebesültek hörgése hallatszott, meg egy-két koppanás, ahogy a halottak izmai utoljára összerándulva, és újra elernyedve a székek támlájához, a vértől iszamos padlóhoz vertek egy-egy kezet vagy lábat. A színpad jobb oldala felől egyre erősödött az elharapózó tűz ropogása.

Tommy P. érezte, hogy a sátánfajzat elereszti. A padlóra zuhant. Kezdte remélni, hogy a látomás befejeződik végre, hogy az öltözőben, vagy a színpadon találja magát, és amikor kinyitja a szemét, J. J. dühös képét látja meg – de nem mert felpillantani.

– Csak képzelődöm – nyögte. – Ez nem igaz. Nem lehet igaz!

Fogalma sem volt róla, micsodák és honnét jönnek a bestiák, de abban biztos volt, hogy az a valami, ami csendre és mozdulatlanságra bírta őket, még náluk is förtelmesebb.

– Vicario doktor?

A férfihang tisztán csengett, de valahogy mégis eszelősnek tűnt. Tommy P. felnézett. A bal oldali páholy előtt egy középmagas, vékony férfi állt, és felfelé nézett. A szemei furcsán, kísértetiesen csillogtak, nőies szája lefelé görbült, mintha sírni készülne.

– Megismer, Vicario doktor? – kérdezte a férfi.

A páholy mellvédje mögül, a széttépett testű halottak alól kiemelkedett egy fiatalos, de barázdált arcú férfi. Egy hosszú percig a nézőtéren, a sápadt, mozdulatlanul álló sátánfajzat mellett álló alakra meredt, majd nyelt egyet.

– Fuentes...?

A vékony hangú férfi felnevetett.

– Igen! – kiáltotta diadalmasan, mintha valami televíziós játék vezetője lenne, és az a másik, az a Vicario éppen most ütötte volna meg a főnyereményt. – Igen! – Felemelte a kezeit. – Hát emlékszik még rám, doktor? Emlékszik Alvaróra, aki egy hosszú eridaniai vakációt köszönhet önnek? Akivel olyan meghitt beszélgetéseket folytatott Panamában, és aki pár rajzával is megajándékozta?

Tommy P.-nek eszébe jutott, hogy talán ki kellene használnia az alkalmat, és el kéne tűnnie, ám teste nem engedelmeskedett az akaratának. Egy fiatal fiú azonban, aki eddig a széksorok között lapult, felpattant, és a kijárat felé ugrott. Két lépést tehetett csupán: a vörös csillag mellett álló hájtömeg sebzett bikaként felhördült, és megeresztett felé a lángszórójából egy hosszú csóvát. A fiú üvöltöző, eleven fáklyaként tántorgott tovább a terem végéig. Ott a padlóra rogyott; egy perccel később már csak az elszenesedő bőr alól kifröccsenő zsír pattogott a testét emésztő tűzben.

– Fuentes vagyok, doktor – szólt a jelenés, mintha mi sem történt volna. – Alvaro Fuentes. Eljöttem, hogy megháláljam magának mindazt, amit értem tett. Az életemet köszönhetem magának!

Vicario elfehéredő ököllel markolta a páholy mellvédjét. Ugyanúgy képtelen volt felfogni, mi történik körülötte, mint Tommy P.

– Ó, igen – mondta Fuentes. – Nehezen találtam ide, de megjöttem végre. – Hátramutatott a vörös pentagrammára. – Megvannak az eszközeim arra, hogy a nyomára bukkanjak annak, akit keresek. Maga velem jön, Vicario. Jutalmat érdemel azért, hogy a Marsra juttatott. Jutalmat érdemel, hiszen ha nem küldet oda, nem térhettem volna meg népemhez az én Uram igéjével. – Körbemutatott a szobormereven álló, egyhelyben lebegő bestiákon.

– Maga... – kezdte Vicario.

Fuentes derűsen bólintott.

– Velem jön – mondta. – Mellettem marad, végignézi mindazt, amit tenni fogok. Látni fogja, hogyan szabadítom fel Jeruzsálemet a hitetlenek igája alól. Látni fogja, hogyan hódolnak előttem a farizeusok seregei, és a hatalmasok, akik az Egy Igaz Isten vesztére törtek. A jégbilincsnek szét kell törniük. – Hangja fokozatosan halkult, de ezzel együtt mind fenyegetőbbé vált. – Maga lesz a krónikásom, Vicario. Maga fogja megírni, hogy én, az Úr egyetlen törvényes gyermeke, egyetlen hű szolgája hogyan melengettem meg Őt, akit száműztek volt a Végtelen Feketeségbe, a Jeges Pusztaságba. Maga fogja papírra vetni az Ő testamentumát, mely egyúttal az enyém és népemé is!

Tommy P. nem bírta tovább: felpattant a padlóról, és a sátánfajzat mellett a kijárat felé rohant.

– Ah – hallotta maga mögül a Fuentes nevű őrült hangját. – A prédikátor.

Tommy P. nem nézett hátra, nem nézett oldalra, de így is érezte, hogy valami történt körülötte. Kinyújtotta a kezét, hogy kitaszítsa maga előtt az ajtót, hogy kirohanjon a folyosóra, onnan le a színház kijáratáig, ki az utcára, el ebből az istenverte városból, ami a jelek szerint valami álombeli, őrült, sátáni jelmezekbe öltözött tömeggyilkos banda kezébe került – ám karomként megfeszülő ujjai nem érték el az ajtót. Egy eleven húsfal állta el az útját; kezei vékony, hártyaszerű bőrrel bevont izomcsomókba ütköztek, előrelendülő lábai valami csontszerű anyaghoz koppantak. Megállt, és meredt szemekkel bámult a piszkosrózsaszín falra, amiből most, mintha valami dombormű lenne, cuppanó lüktetéssel kitüremkedett egy fej. Láthatóvá vált egy arc, melynek furcsán lefelé görbülő, nőies szája volt.

Egy arc, ami határozottan emlékeztetett Fuentesére.

A májlila ajkak egy szempillantás múlva szétváltak, a torokból csáp kígyózott elő, Tommy P. verejtékező homlokára tapadt. Az első csápot gyorsan követte a többi, ezek a férfi nyakára, derekára és lábára tekeredtek. Az eleven falból kidomborodó arc mindkét felén újabb szájak nyíltak, és kacagni kezdtek.

– Thomas Pancroft – dübörgött Fuentes hangja, miközben a dombormű-szemek lecsukódtak. – Bűnben és hazugságban éltél, de nem váltál a farizeusok bábjává. Méltó vagy arra, hogy az Igaz Isten szolgája légy.

– Eressz – hörögte Tommy P. – Eressz már! Vettem az üzenetet, többé nem vétkezem, csak engedj felébredni, te geciláda!

– Nem álmodsz – zengett a hang. – Ez az én örökkévalóságom – és mostantól a tiéd is.

Tommy P. oldalt fordította a fejét, abba az irányba nézett, ahol az a másik Fuentes állt, ám ott most csak valami barnás massza fortyogott, akár a láva egy kitörni kész vulkán kürtőjében. Az undorító anyagtömeg, akár valami kígyófarok, ahhoz a hússzínű falhoz csatlakozott, amiből az arc türemlett elő, s amely csápjaival megbéklyózta testét.

Tommy P. érezte, hogy a levegőbe emelkedik. Amikor a padlóhoz nyekkent, a massza megint alakot váltott, és újra az ember-Fuentes állt előtte – csakhogy nem lábakon, hanem vonagló belekből összecsomósodott, vértől vöröslő talapzaton. A fantom szisszent egyet – a bikfejű sátánfajzat, ami egy perccel korábban Tommy P. nyakát szorongatta, egyetlen szökkenéssel felugrott a páholyba, megragadta Vicariót, majd hasonló fürgeséggel visszatért teremtőjéhez.

Fuentes szélesen, békaszerűen elmosolyodott. Mikor beszélni kezdett, feje úgy festett, akár egy keresztben kettévágott görögdinnye.

– Kegyes az Úr – mondta. – Krónikást és prédikátort ajándékozott nekem egyazon napon, a legnagyobb szükség óráján. Végtelen az Ő bölcsessége, s irgalma is végtelen lesz, mikor országa elközelg.

Tommy P. nem mozdult: megdermesztette az undor és a félelem. Fészket vert benne a gyanú, hogy mindaz, amit átél, talán mégsem álom, s ha így áll a helyzet, túlélésének záloga csak az engedelmesség lehet. Szólni akart, de nem maradt rá ideje – Fuentes csápja máris megszorult a nyaka körül. Valami reccsent; a világ elveszítette körvonalait, rohanvást távolodott tőle. Nem érzett fájdalmat, csak megkönnyebbülést. Legalább vége ennek a lidércnyomásnak. Legalább felébred. Végre. Végre...

Fuentes várt. Körvonalai, akár az olvadó viaszfiguráké, bizonytalanná váltak, de egy másodpercnyi tétovázás után újra megszilárdult. A testét alkotó massza örvényleni kezdett, tömlői fekete váladékot eresztettek. A kátránysűrű anyag szétterült, szabályos, tíz-tizenkét méter átmérőjű kört alkotott. Tükrében vörös pentagramma – a marsbéli Katedrális kapujának mása – izzott fel.

Fuentes visszahúzta toldalékait a kijárat elől – csak most vált láthatóvá, milyen hatalmas valójában –, és gyülekezőt parancsolt falkájának. Tommy P. ernyedt teste bábfiguraként himbálózott szorításában.

– Utazunk! – kiáltotta a lény, aki valaha Alvaro volt. – Utazunk!

A sátánfajzat tüstént a csillag felé lódult Vicarióval. A horda tagjai engedelmesen követték, egyik csoport a másik után tűnt el a ragyogásban. Az emberi felsőtestet billegető massza néma elégtétellel figyelte őket. A Marson történtek óta először érezte úgy, hogy a farizeusok képtelenek lesznek megállítani.

– Fuentes!

A terem végében, az első pentagramma előtt hatalmas alak jelent meg. Csak annyi ideig állt egyhelyben, hogy a földre dobja terhét, aztán futásnak eredt Alvaro felé. Mindkét kezében méternyi lángot fújtak a géppisztolyok.

Fuentes felüvöltött. Tűzokádó gömbjei egy szempillantás alatt védfalat vontak köré, felfogták a neki szánt lövedékeket. Egyikük máris a padlóra zuhant, belsőségei a szemközti falig freccsentek. Társai lángbombát lángbomba után köptek az okvetetlenkedőre, ám az gyorsabb volt náluk: tárat cserélt, és – immár közvetlen közelről – újabb kettőt szaggatott szét. Mikor a gömbök ismét célba vették, oldalt vetette magát. Elhajította az egyik gépfegyvert, övéből Berettát rántott elő, s tizennégy golyóját szinte egy sorozatként pumpálta a legközelebbi ellenfélbe. A gömb egy elkárhozott lélek sikolyát hallatva szakadt cafatokra. Két tár koppant a padlón, a torkolattüzek azonban mind közelebb és közelebb lobbantak Fuenteshez.

A lény nem mozdult. Az emberi felsőtest szálegyenesen állt, a gumiszerű emberarcot tovább csúfította a vigyor. Az utolsó előtti gömb tucatnyi golyótól találva kiperdült, társára okádta bennsője tüzét, majd a falnak csapódva elpusztult maga is. Az óriás előreszökkent. Mostanra hátrahagyta második gépfegyverét és az egyik Berettát, balja a tőr után tapogatózott, ahogy lassú táncba kezdett a massza körül. Fuentes tekintete követte az útján.

– Azt hiszed, legyőzhetsz? – sziszegte a májlila száj. – Egyszer megpróbáltad már, és kudarcot vallottál. Másodszor nem lesz módod lázadni az én Uram ellen!

A jobb oldali páholyok alatt valami megmozdult.

Az óriás oldalra kapta a fejét.

Mély torokhangú bömbölés dübörgött végig a termen, melyet mechanikus zaj, szervódunnyogás követett. Az óriás abban a pillanatban vett lendületet, mikor a homályból előlépő kiberstrázsa felé röpítette első rakétáját – és lángoktól perzselve zuhant a földre a tigrisugrás végpontjában.

– Ti ketten, ha nem tévedek, már ismeritek egymást – szólt Fuentes. – Szívesen végignézném, melyikőtök igazsága az erősebb, de nem várhatok tovább, mennem kell. – Pillantása találkozott a lassan tápászkodó Gontaréval, majd a toronymagas biomechanoidra villant. – Játszadozz vele egy darabig… aztán öld meg! – parancsolta.

COMFILE-07.WAD

Gontar és Anne/Tűzpróba

Világít még az a mocsok zöld kapu amibe' eltűnt az a még mocskabb Funetes, a szemét. Egyszer kinyírtam má, mikor pók volt, de mégis. Él a rohadék, bár tisztára nem olyan, mintha emberből lenne, vagy pókból, inkább olyan, mint egy összevissza rágott bublegumi, csak nagyobb, meg piros. Tán mer tiszta vér, bár nem én tőlem. Sajjnos.

Itt volt a rohadék, de elment, el azzal a faszival, aki pedig biztos nem akart vele menni. Ithagyott, meg ithagyta ezt a gépördögöt is, aki most má' majdnem biztos levadász engem, mer kibaszott erős a rohadék, meg bazi nagy rakétái is vannak, olyan, amiből sose fogy ki, és hiába ordítozik velem a nacsalnyik, hogy lőjem, lövöm én, mint a veszett, de ezen nem sokat fog a pisztoly golyó, másom meg nem nagyon van, és elfuthatnék, meg beleugorhatnék abba a VÖRÖS CSILLAGBA, hogy odamenjek a Funetes szemét után, bárhova ment, de akkor mi lesz a rövid feketehajúval, aki itt van, és má' úgyse nagyon ugorhat utánam, mer' messze van, a gépördög meg elkezdett lövöldözni, és má' szétment a fél fal, és hullik a vakolat, a tégla, meg az erkély, rá a fejemre, de kitérek, hogy a kurvaanyját, azt lője, és én is lövök, és el is találom, de hiába, mer' jön utánam, és jönnek a rakéták is, és most má' a nacsalnyik is aszongya, hogy Oleg fussál!, és futok, mer itt más úgyse segít.

Anne a félelemtől megkövülten tűrte, hogy az óriás ölbekapja, és vigye. Vigye, mindegy hová, csak el innen, el a földreszállt pokol közeléből, bárhová, messzire... Fájdalom hasított a fejébe, és egy pillanatig úgy érezte, megőrül. Ám a nyilallás hamar sajgássá szelídült, és amikor az óriás letette a földre, már nyoma sem volt Tobillo-birtokának, a napsütötte kertnek, a hulláknak meg a templomnak.

A döbbenet elfeledtette vele a félelmét. Hogy lehetséges ez? Egy másodperccel korábban még ott feküdt, azon a kavicsos ösvényen, most meg...

Szaporán pislogni kezdett – ekkor fedezte fel, hogy csak a helyszín változott, a díszlet, a szereplők nem. Egy színházterem nézőterének végében álltak. A színpad lángolt, a széksorok széttörve, és mindenhol vér, meg halottak, és még több vér, és még több hulla, és...

És egy szörnyeteg.

Amikor Los Leonesben meglátta azt a bikafejűt, arra gondolt, hogy a maga a Sátán áll előtte, ám most már biztos volt benne, hogy az legfeljebb csak valami alördög lehetett, mert a főgonosz itt volt.

Az egyik oldalpáholy alatt alaktalan, folyton változó húsmassza, emberarcú bestia, förtelmes meztelencsiga várakozott. Anne, miközben megpróbált ráparancsolni remegő lábaira, érezte, hogy ha létezik valami, ami felelős ezért a rengeteg halálért és pusztításért, ha van valami, ami ezt az egész borzalmat elindította, akkor az nem lehet más, mint ez a massza, ami húscsáp-pórázon egy eleven embert tart maga mellett.

Az óriás megszólította a borzalmat, az pedig válaszolt neki. Anne füle még zúgott, így nem hallotta tisztán a szavakat, arra viszont így is rájött, hogy ezek ketten valahonnét ismerik, és a jelek szerint nem kedvelik egymást.

A massza felrikoltott, mire egy csapatnyi gömböc lebegett támadóan az óriás elé. Anne tudta, mi következik. Fél nap sem telt el azóta, hogy először látta ezt a félelmetes angyalt, mégis biztosra vette, a gömböcök nem jelentenek számára komoly akadályt.

Az óriás megiramodott, tüzet nyitott. Egy perce sem telt bele, és a gömböcök kifacsart citromként hevertek a testükből lövellő, kátránysűrű folyadék tócsáiban.

Az óriás a massza felé igyekezett, a förtelmes lény azonban csak nevetett, és mielőtt beleveszett a neoncsillag fölött pulzáló zöld ragyogásba, még felkiáltott.

Valahonnan a sötétből mély hangú, falakat rengető bömbölés hallatszott. Anne oldalra kapta a fejét. Egy bikafejű bontakozott ki az árnyak közül. Sokkal nagyobb volt azoknál, amiket Los Leonesben látott. Nagyobb, és valahogy más .

A kiberstrázsa előrelépett, és felemelte rakétavetőben végződő bal karját. Egy utolsó bömbölés – a többit elnyomta a fegyver tompa, agyat szaggató basszus-ugatása, meg a lövedékek nyomában ledőlő falak robaja.

Anne az óriásra meredt, aki egy balettáncos könnyedségével tért ki a rakéták elől. Az egyik lövedék által ütött lyukon keresztül kiugrott a valami folyosóra, majd visszaszökkent, szökkent és lőtt, félretáncolt az utána forduló, fémlábán kalózmód vánszorgó bikafejű lövedékei elől.

– Asszony! – kiáltotta angolul. – A csillaghoz!

Anne nem fogta fel rögtön, hogy az óriás hozzá szól, de amikor megértette, rohanni kezdett a neonvörös ragyogás felé, ami fölött már egészen parányi volt a zöldes csillámlás.

– Lépj... – Az óriás elhajította a kiürült pisztolyt, hasra vetődve előreszökkent, és felkapott az embervértől vörös padlóról egy másikat. – ...rá!

Anne még egyszer hátranézett. Úgy látta, mintha az acéllábú szörny egy pillanatra rávillantaná üres szemeit, a rakétavető azonban továbbra is az óriás felé fordult.

Anne mély lélegzetet vett, és rálépett a csillagra.

Fájdalom hasított a fejébe, de csak arra volt ideje, hogy sikításra tátsa a száját, amikor...

Egy templomban volt. A falakon pasztellszínű freskók; a festett üvegablakokon alkonyi fény szűrődött be. A vörös csillag a leghátsó padsor mögött, egy oszlop mellett ragyogott. Anne lelépett róla. Béke. És csend. Szörnyek sehol.

Elindult a nyitott kapu felé. Hova kerülhetett?

Kilépett a kapun, felnézett az égre, és mély lélegzetet vett. Szmogfelhők. Egy város.

Lehajtotta a fejét, és...

És visszaugrott a kapu mögé. A templom előtti szűk terecskén vagy ötven gyíklény állt egymás mellett, mögöttük lángszórós hájtömegek, fölöttük lebegő, húsvörös gömböcök. A dögök mozdulatlanul álltak, mintha vártak volna valamire.

Azután Anne azt is meglátta, hogy mire.

Az iszonyatos élőkép előtt a massza bugyborékolt. Most határozottan emberi formája volt, még lábakat is növesztett magának, de a karjai legalább három méter hosszúra nyúltak. Térdelt, kezeit pedig áldást kérőn az ég felé nyújtotta.

Anne reszketve a fal fedezékébe húzódott. Szeretett volna elfutni, de képtelen volt levenni a szemét az undorító és félelmetes látványról.

A massza meglódult, a bestiák sorfala mögé gyűrűzött, felkiáltott. A gyíkok és a gömböcök ugyanabban a pillanatban okádták ki első tűzgolyóikat, amikor a hájtömegek beindították lángszóróikat. Gigászi, szivárványszínű tűzorkán csapott a templom felé.

Anne felsikoltott. A kapun beömlő kékes lávatömeg egészen az oltárig fröccsent, és a padlón szétterülve másfél méteres lángkerítést vont az orgonapáholy alatti ajtó elé.

Anne kétségbeesetten körülnézett, pillantása megakadt a csillagon.

Megérkezett a második lánghullám. Heve olyan erős volt, hogy a rozoga padsorok a levegőbe emelkedtek, az ablaktáblák pedig millió szilánkká válva repültek szét. Füst csapott fel a falak között, óránként hetven kilométeres sebességgel tolva maga előtt a szervetlen pusztulás bűzét.

– Merde – sziszegte Anne. Összeszorította fogait, s mielőtt a tűzorkán elérte volna, páros lábbal ugrott a bíborszín csillagra.

A kiberstrázsa rakétái romhalmazzá változtatták a színháztermet, de a pisztolyok dördülései elárulták, hogy az óriás még él – és harcban áll.

Anne leszökkent a csillagról, és elindult a hang irányába. Alig tett meg két lépést, balról valami morgást hallott, rögtön utána hatalmas dörrenést. Oldalra kapta a fejét. A szétroncsolt falon tátongó embermagas lyuk túlsó oldalán a gépördög acéllába és rakétavető-karja látszott.

Anne megfordult, futni akart, ám hirtelen elzúgott mellette valami. A szemközti falba csapódott – pontosan arra a helyre, ahol egy másodperccel korábban a géppisztoly torkolattüze villogott. A lövedék jó egy méterrel Anne mellett száguldott el, de akkora légövényt kavart, hogy a lány elveszítette egyensúlyát, és rázuhant a csillagra.

A padsorok már lángoltak, és tüzet fogtak a pasztellszínű freskókkal díszített falak is. A nyitott kapu előtt álló szörnyek megfordultak, és elindultak. Már csak a massza-ember állt gyönyörködve az égő épület előtt.

Anne felsikoltott. Legurult a pentagrammáról, de ahogy kitért a mennyezetről lezuhanó vakolatdarab elől, talpa újra megérintette a tűz fényében kísértetiesen világító vörösséget.

A pillanatnyi fájdalom most olyan éles volt, hogy a halántékára szorította két kezét, és lehajtotta a fejét.

Amikor felnézett, egy acélosan csillogó, hatalmas lábat látott maga előtt. Sikoltani akart, de nem jött ki hang a torkán. Ahogy tágra meresztett szemekkel végignézett az acéllábon, rádöbbent, hogy talán ez mentette meg az életét.

A gépördög jó hat lépés távolságban, háttal állt neki. Valahonnét szemből felvillant az óriás géppisztolyának torkolattüze.

Anne hasra vetette magát. A gépördög üvöltve eregette rakétáit. A géppisztoly elhallgatott. Anne óvatosan felnézett. A bestia oldalra fordult. Lépett egyet, hogy az óriás után eredjen, bal térde azonban nem hajlott: a fémízületen tátongó lyukakból olaj szivárgott, és a padlóra folyva összekeveredett a mozdulatlanná váló gépördög derekából patakzó vérrel.

A pisztoly újra eldördült. A kiberstrázsa bömbölve, sérült, merev acéllábát maga után húzva elindult, ám alig tett meg négy-öt lépést, a golyók ismét záporozni kezdtek – most az ellenkező irányból. A lény megállt, és felemelte rakétavető-karját. Az óriás, mintha érezné győzelmét, kilépett a fedezékéből, és a fegyvert előretartva, folyamatosan tüzelve egyre közelebb merészkedett hozzá. A mechnanikus szörnyeteg bömbölve féltérdre rogyott, majd lassan eldőlt. Az óriás melléje ugrott, és tőrt rántva nekilátott, hogy lefeszegesse a rakétavetőről a dög karjának szerves, merev gumiként recsegő, vastag inait.

Amikor felegyenesedett, magasra emelte a démonvértől csöpögő fegyvert, majd a pentagramma, meg a rajta heverő Anne felé ugrott. A kiberstrázsa egyszerre felüvöltött, és felült. Az óriás felé nyújtotta karcsonkját, majd, mintha nem értené, mi történt, a tátongó sebre nézett. Az óriás megfordult, mellé szökkent, közvetlen közelről két golyót eresztett a tarkójába, egyet meg a homlokába, a szarvai közé, majd a pentagramma fölötti zöldes fényben eltűnő lány után vetette magát.

Fuentes gyönyörködve figyelte a templom pusztulását.

Annak idején, amikor Longa atya prédikált benne, nem egészen így nézett ki. Akkor még mállott róla a vakolat, és állítólag a konkvisztádorok óta nem festették ki a falakat, most meg... Hiába na, tíz év nagy idő. Úgy látszik, azóta, hogy az a szibarita kiköpte a tüdejét meg a golyóit, nagyot változott a világ.

De bárki pénzelte is a tatarozást, bárki volt az, akinek hirtelen fontos lett a nyomornegyedben álló templom; bármit is csináltak az épülettel, sem freskóval, sem festékkel nem lehetett eltüntetni azt a rengeteg mocskot, a tisztátalan prédikátor koromként lerakódott szavait.

Festékkel, vízzel nem, de tűzzel igen!

Fuentes hátra akart fordulni, hogy megnézze, gyermekei elérték-e már az új pentagrammát, ám végül mégsem mozdította meg a fejét. Egy istennek, ha úgy tartja kedve, nincs szüksége ilyen mozdulatokra. Elvigyorodott, és még négy szemet akart .

A látvány furcsa volt, de érezte, hamar hozzá fog szokni. Egyszerre látta a lángoló templomot, a szűk terecskébe torkolló sikátorokból bámuló döbbent arcokat, meg a háta mögött izzó másik pentagrammát.

Kényelmes dolog istennek lenni. Annyira megtetszett neki a különös perspektíva, hogy még két szemet növesztett, melyek felfelé néztek. Most már az ég sápadtkék felhői felé kígyózó füstoszlopot is látta, anélkül, hogy hátrahajtotta volna a fejét.

A lángok. A tűz. Gyönyör. Még egy-két perc, és Longa atya emléke is felköltözik az égbe, a Hamis Istenhez.

Fuentes üdvözülten mosolygott. Longa fészke megsemmisült, és azóta már a Katonát is elintézte a kiberstrázsa. Csupa boldogság a világ – legalábbis akkor, ha korlátlan hatalommal felruházott prófétaként létezik benne az ember.

Megtorpant, és egyszerre kezdett pislogni valamennyi szemével. Pillanatokig nem tudta eldönteni, melyik irányból érkezik a kép, aztán minden a helyére került.

– Te? – suttogta a májlila száj. – Megint te? Hát sosem szabadulok tőled, pokolra való?

Ügyes ez a rövid feketehajú. Én nem t'om, hogy csinálta, de nem lett baja, pedig az a rohadék gépördög, az teljesen szétrakétázta a mozit, ahonnan jövünk. A franc essen bele! De má beleesett. A fejibe. A franc azokból a Berettákból, amiket a napszemüvegesektől szettem el a Szomorú Hejen. Jó stukkerek voltak, csak nem katonának valók. A katonastukkerok rohadt nehezek, meg rohadt nagy lyukat ütnek. Ezeké a napszemüvegeseké könnyű volt, talán azér, hogy töbet rakhassanak hátra a gatyájukba egyszerre.

Amikor az a buziszájú belevigyorogta magát a VÖRÖSCSILLAGBA, a gépördög meg előjött és orditott mint aki fábaszorult, én aszittem, hogy annyi. De mégse. Mer' erős is vagyok meg gyors is, hogyha az kel. De azér' megkérdeztem a nacsalnyiktól, hogy ba'meg, most mi a jófrancot csináljak? Lehethogy ki tudom nyírni a gépördögöt, de az soká tart, mert kurva kemény a bőre. És közbe biztos hogy becsukódik a kapu, vagy mi a szentszar, ami a VÖRÖSCSILLAGON van. Aszonta a nacsalnyik, hogy csináljak amit akarok, de ne gondolkozzak közbe mer az sose jó, hogyha én gondolkozni kezdek. Meg azt is mondta, hogy lépjek rá a VÖRÖSCSILLAGRA, és menjek a Funetes nevű buzeráns után, aki most má nem ember, meg nem is pók, pedig széjjellőttem neki a fejit. Hanem most már olyan… izé .

Mondtam a nacsalnyiknak, jó. Oszt elkezdtem szaladgálni, de nem léptem rá a VÖRÖSCSILLAGRA, mer' akkor mi lesz a feketehajúval. Aki rálépett. És elment. De visszajött hamar. És megint.

Amikor megdöglött a gépbarom, aszongya nekem a nacsalnyik, de kurva mérgesen ám, hogy Oleg, hát mi a szarér nem mentél el a VÖRÖSCSILLAGGAL? Meg aszongya, hogy minek foglalkozok a nővel, aki nekem senki, meg neki is senki, csak egy nő, és ki az nekünk, hogy ennyire vigyázok rá, mikor itt fontosabb dolgokról van szó. Mondom neki erre, hogy a feketehajú, az lehet, hogy nő, de én vigyázok rá, és nem hagyom. Mondom még, hogy olyan kurva tiszt vagy teis, mint a többi, biztos minden este megköpködöd a csillagjaidat te fasz. Ilyenek ezek mind. Belgrádnál, ott is ilyenek voltak. De ott nem lehetett azt mondani nekik, hogy te fasz, mer abból mindég baj lett. Volt is egy katona, aki hülye lett, mert harctéri pszihópátiát kapott, ami egy olyan vírus, mint az influenzia, de csak harc közbe' lehet elkapni. Köhögést nem okoz, de aki kapja, ordít és rángatózik mint a lenyakalt csirke. Az a katona, aki a mieinkből megkapta, sok hülyeséget beszélt. Olyanokat kérdezgetett, hogy melyik állat az, amelyik a vállán hordja az eszit. A Tisztúrállat, mondta, és röhögött, meg mondott mást is. Amikor eljöttek érte a KR-ek, akik olyanok, mint a rendőrök, csak katonába, és megbilincselték, mer' má' kezdett önveszélyes lenni, megkérdezte tőlük, hogy melyik állat hord a fejin bilit. Erre megverték, a KR-ek, mer' nekik volt olyan fehér sisakjuk, ami télleg tisztára olyan, mint a bili.

Na, ott nem lehetett marhát mondani egy tisztúrra, mer' akkor jött a KR, és elvitte az embert. De itt lehet. És ha egyszer marha a nacsalnyik, akkor az. Hogy nem érti meg, hogy nekem vigyáznom kell a feketehejúra? Meg különben is. Örülöjön, hogy nem szagatom ki a fejemből. A hülyét.

Most már mindegy mer itt vagyunk, és nem is fájt a fejem, amikor a VÖRÖSCSILLAGON álltam, de itt ég minden, valami gyújtógató járhatott itten. Aszongya a nacsalnyik, de még mindig mérgesen, hogy Gontar, te hülye vagy, nem gyújtogató ez, hanem Funetes.

Mondom jó hogy ő is itt van, mer nálam van a gépördög rakétája, oszt azzal majd adok én neki olyat, hogy attól kódul. A feketehajú az most rámkiabál, hogy siessünk, mer ég a templom. Mondom, látom, de azér megyünk a kapuhoz, mer ott még nem ég túl nagyon.

Tommy P. Vicario doktorra meredt. A fickó volt olyan hülye, hogy védekezni akart, az a Fuentes nevű állat meg büntetésből addig szorította a csuklóját, míg eltört a csontja. Tommy nem akart a sorsára jutni. Mintha a hülyeségeivel elérhetett volna valamit az agyas barom! Az eszelős falkavezér úgy változtatta az alakját, mintha egyáltalán nem lenne csontja. És akinek nincs csontja, annak gátlásai sem igen lehetnek. Tommy csak azon csodálkozott, hogy Vicario túlélte a dolgot. Most kábán hevert mellette, üveges szemekkel bámult a templomot faló lángokba.

Tommy P. úgy döntött, nem próbálkozik. Ha Fuentes prédikátort akar, megkapja. Egy időre. Tommy P. ugyanis elhatározta, soha többé nem nyúl droghoz, ha ennek a rohadt lidércnyomásnak egyszer vége lesz. Elhatározta, ha majd felébred, kihajítja az összes kokóját, és megmondja J.J.-nek, jól vágja szájon, ha még egyszer drogot lát nála.

Mert ez az egész nem lehet más, mint egy komisz álom.

Igen , gondolta Tommy P., ahogy Vicario mellett ülve az égő templomot, meg Fuentest bámulta. Ilyesmi a valóságban nincs. De fel fogok ébredni, magamhoz térek, és jól leiszom magam, hogy elfelejtsem a lövöldözést, a halottakat, a szörnyeket, Fuentest, meg ezt a kockafejű óriást, aki most valami luvnyát vonszolva kilép a lángok közül. Most Fuentesre néz. Most két kézzel felemeli azt a marha nagy micsodát, aminek a végén vakító fény lobban.

Álom. Rémálom.

– Kurva kokó – suttogta Tommy P., miközben a rakéta a massza-ember mellett elzúgva a vörös neoncsillag körül tobzódó dögök közé csapódott. – Soha többé. Soha!

COMFILE-08.WAD

Anne és Gontar/A cél felé

Los Leones óta Anne úgy érezte, mintha egy másodpercnyi szünet nélkül, egyre sebesebben forgó körhintában ülne. Időnként, a szédület pillanataiban, amikor már semmi sem volt biztos, de mégis minden iszonyat kézzel fogható, érezhető, és valóságos volt, arra gondolt, ez az egész már milliószor megtörtént vele, hogy egész életét azzal töltötte el, hogy a bestiák elől menekült, széttépett emberi hullákat kerülgetett, vért és puskaport szagolt, lövéseket hallgatott. A déja vu érzése annyira erőt vett rajta, hogy amikor az óriás az égő templom kapuja felé rántotta, amikor kilépve újra megpillantotta azt a rémálomba illő embermasszát, meg a groteszk képregény-szörnyeket, megfeledkezett arról, hogy félnie kellene.

Az óriás is valahogy így érezhetett – de ha mégsem, akkor sem látszott rajta, hogy félne. Olyan nyugodtan emelte a vállához az acéllábú sátánfajzattól zsákmányolt rakétavetőt, olyan hidegvérrel célzott, hogy Anne tudta , ez az ember vagy nagyon bátor, vagy elképesztően ostoba.

Mert ember volt, semmi kétség. Vérzett, izzadt, köpködött; amikor rákiáltott angolul beszélt, és Anne már azt az érthetetlen nyelvet is felismerte, amin az óriás időnként elmorgott valamit az orra alatt. Anne biztos volt benne, hogy ha létezik is a Bosszú Angyala, semmiképpen sem lehet orosz. Mert az óriás oroszul dörmögött, és ezen a nyelven üvöltött a gépördögre is, mielőtt hűvös kegyetlenséggel tarkón lőtte.

De mit kereshet egy orosz gyilkológép Dél-Amerikában? És mit kereshetnek itt ezek a dögök? Miközben a kiröppenő rakéták után nézett, miközben a szörnycsürhe egekig fröccsenő cafatjaira mosolygott, Anne-nek eszébe jutott valami.

Moszkva. A '33-as atomtámadás. Majdnem háromszázezer halott, több millió sugárfertőzés, a lakhatatlan romhalmazzá váló város.

Igen. Ez lehet a magyarázat. A sugárzás hatására mutálódtak a városban maradt élőlények, és most a főmutáns, a Massza-ember vezetésével meg akarják hódítani a világot. Valaki, talán az orosz kormány, talán az ENSZ, vagy valami más szervezet azonban a mutánsok után küldte ezt az óriást, aki nem csinál mást, mint hogy lelkiismeretesen teljesíti a parancsot.

Anne megkönnyebbült, és körülnézett. A templom előtti térre nyíló sikátorok torkában rémült arcú emberek figyelték az égő templomot, az óriás mészárlását, és a vörös neoncsillag mellett saját vérükben fetrengő dögöket.

A Massza-ember felrikoltott, és meghökkentő gyorsasággal a csillag felé rohant. A sátánfattyak, amik túlélték az óriás rakétáinak pusztítását, most egymás után belevetődtek a csillag fölötti zöld ragyogásba, és eltűntek a térről. Az óriás újra és újra lőtt. A Massza-ember a szörnyei után vetődött. Már csak tucatnyi bestia toporgott a csillag körül. Az óriás megeresztett még egy rakétát. Vagy öt dög szétkenődött az aszfalton, a többi azonban beleugrott a csillagba, és semmivé vált.

Anne megszédült. Egy perce úgy érezte, megtalálta a magyarázatot erre az egész agyrémre, de most ismét elbizonytalanodott. Ha mutánsok ezek a rohadékok, akkor hogy... Hogy tudnak csak így, egyszerűen eltűnni? És miért mindig templomok közelében bukkanak fel? Lehet, hogy mégis inkább valami földöntúli dologról van szó?

Nem töprenghetett tovább. Az óriás megragadta a karját, és vonszolni kezdte a csillag felé.

Lehet, hogy mégis létezik a pokol? tűnődött Anne futás közben. Lehet, hogy a Sátán szabadította hordáit a Földre? De mi közöm nekem ehhez az egészhez?

Már azt a pillanatot is elátkozta, amikor összeakadt Marius-sal. Vagy három hónapja ismerte meg, Párizsban, egy partin. Egy közös barátjuk mutatta be őket egymásnak. Amikor Marius megtudta, hogy egy éve sincs, hogy Anne ledobta a kepit, is leszerelt a légió Amazon-2. hadtestétől, rögtön fűzni kezdte, hogy csatlakozzon hozzá, és menjen el vele Dél-Amerikába. „Nagy üzlet”, lelkendezett Marius, és Anne hitt neki. Pénzre volt szüksége, Marius-nak pedig olyan emberekre, akik elbírták a fegyvert, és nem ijedtek meg minden cserebogártól.

De Marius már halott, és ezek a dögök sem éppen cserebogarak.

– Mit keresek én itt? – kiáltotta Anne, és megállt.

Az óriás rántott egyet rajta, de aztán ő is megtorpant.

– Gyere! – kiáltotta angolul, majd még hozzátett valamit oroszul is, de Anne ezt nem értette.

– Nem! Nem megyek sehova! Sehova!

– Gyere, különben meghalsz!

– Nem!

– Csak Oleg tud megvédeni. Gyere!

Anne kirántotta a karját az óriás markából, és hátralépett.

– Nem!

Az óriás felüvöltött, és felemelte ökölbe szorított kezét, de aztán kinyújtotta az ujjait.

– Nem hagyom, nacsalnyik! Őt nem! Viszem!

A pofon nem volt túl nagy; Anne nem ájult el, csak megtántorodott. Az óriás ölbekapta, és tovább rohant a csillag felé.

Nagy marha vagy te, Oleg.

– Kuss, nacsalnyik!

Miért nem hagyod itt, te állat?

– Mert csak én tudok vigyázni rá!

Nem normális ez a barom, az egyszer biztos. Át kéne vennem a teste irányítását, de mióta Fuentes obszcén katedrálisában beleléptünk abba a vörös lószarba, csak percekre tudom háttérbe szorítani Gontar tudatát. Lehet, hogy a teleporter negatív hatást gyakorol a ROM-agy szinapszisra? Az biztos, hogy ránkférne egy nagyjavítás.

Gyors szkennelés, állapotfelmérés.

Fizikai állapot: 51%

Páncélzat: 7%

Fegyverzet: a Gatling, a BFG, a duplacsövű, két revolver, meg a kiberstrázsától zsákmányolt rakétavető.

Muníció: nyolc rakéta, és a revolverekben összesen tizenhárom golyó. Szinte semmi.

Minek hurcolod magaddal ezt a kurvát?

– Nem kurva, nacsalnyik! Ez egy nő, és én vigyázok rá. Ha Nyikára nem tudtam, hát most rá tudok.

Hagyd itt, a dögök már mind elmentek!

– De visszajöhetnek.

Ez igaz. Meglepő, hogy ez a húgyagyú időnként milyen logikusan gondolkozik. Ösztönös intelligenciája van, vagy valami ilyesmi. Sötét, mint a vak ember éjszakája, de néha olyat villan ez a kicsorbult agya, hogy csak lesek. Mintha ráérezne bizonyos dolgokra. Ha nem hozta volna magával a csajt, akkor amíg a gépördöggel vacakoltunk, bezárult volna előttünk a kapu, akkor pedig még mindig abban a színházteremben tökölnénk, és bottal se üthetnénk a mocsok Fuentes nyomát. Igen, ide is csak azért jöhettünk utána, mert a nő a folyamatos teleportálásokkal nyitva tartotta a kaput.

Kemény falatnak látszik, nem olyan, aki az első seggfejű-bömbölésre összepisili magát. Talán mégis igaza van ennek a vadmarhának, és jobb, ha magunkkal visszük. Lehet, hogy még használni tudjuk valamire...

Most már csak az a kérdés, hogy hová jutunk? Az isten se tudná előre megmondani, hogy ez a hibbant Fuentes legközelebb mit talál ki. A saját maga alkotta világ logikai törvényei szerint cselekszik, de érzelmei neki is vannak, és ez még a normális emberek esetében is a bizonytalansági faktort növeli.

– Csukd be a szemed, te feketehajú! – mondja Gontar a kábult nőnek, majd mindhármunkat elnyel a pentagramma zöld kapuja.

A Katona! Már megint ő!

De hogyan...?

Ezt az átkozottat már a Marson is segítette istene, a Hamis Isten. Eljutott a Katedrálishoz, de neki még ennyi sem volt elég, ide is utánajött.

Lehet, hogy nem is valódi ember, hanem a Hamis Isten által külön erre a célra teremtett lény? Egy bajnok, aki csak azért van ezen a világon, hogy újra és újra megakadályozza őt, az Egyetlen Igaz Isten prófétáját terve végrehajtásában? Igen, csakis ez lehet a magyarázat. Egyszerű ember, bármily kemény és képzett katona is legyen, képtelen lett volna követni őt. Egy normális, hús-vér ember nem győzte volna le az ő gyermekeit.

De mégis embernek kell lennie, hisz vérzik, sebeket kap, és beszél. Ordít. Tombol. És nem isteni eredetű korbácsot suhogtat: fegyvereket használ, olyanokat, amilyeneket emberek készítettek.

Lehet, hogy mégsem a Hamis Isten szabadította rá. Lehet, hogy csak az emberek választották ki maguk közül a legalkalmasabbat. A legerősebbet, a legokosabbat.

Moszkváért, otyec!

Igen, ember ez, s nem a Hamis Isten küldötte. Ember, és valami köze van Moszkvához. Valamiért fontos neki az a város. De miért?

Ott, a Katedrálisban egy percre úgy tűnt, mintha már feladta volna a harcot, de aztán mondott magának valamit, amitől új erőre kapott.

A húgod túlélte a bombázást, te barom, és ezeket a kibaszott lapokat Svédországból küldte neked!

Moszkva. A '33-as bombázás, amikor emberek százezrei tértek meg az Igaz Istenhez. Tűz lobogott a városban, hatalmas tűz, olyan, amilyet neki is gyújtani kell, hogy megolvadjanak a jégbilincsek.

A húgod...

A Katona ember. Családja van.

...Svédországból...

A Katona embercsaládja túlélte a tüzet. Katona új erőre kapott a Katedrálisban. Amikor már belefáradt a harcba, amikor már csak a halál jelenthetett volna pihenést a számára, eszébe jutott, hogy van valakije, akiért érdemes harcolni. A húga, aki Svédországba menekült a Moszkvát elemésztő tűz elől.

A húga emléke adott neki erőt – ha az a ribanc nem létezne, a Katona már rég összeomlott volna.

A massza-Fuentes, miközben a Katona rakétái elől a pentagramma felé menekült, boldogan felrikoltott. Mindenkinek van egy gyenge pontja; úgy érezte, neki most sikerült megtalálnia a Katonáét.

Ha a húga nem létezne, ha Moszkvának még az emlékét is felperzselné egy újabb tűz... Igen! Akkor a Katona elvesztené Sámson-parókáját, akkor nem lenne semmi, amiből erőt meríthet. És akkor... Akkor nem állna végre az ő útjába.

A massza-Fuentes, mielőtt belecsorgatta volna testét a vörös csillag fölött vibráló zöld fénykapuba, egyetlen megmaradt emberszemével még egy utolsó pillantást vetett a Longa atya égő temploma előtt álló Katonára.

– Moszkva és Svédország – üvöltötötte. – Megdöglesz, eretnek kutya!

COMFILE-09.WAD

Milne/Nyomkeresők

– Az eridaniai falka vezetője őrült – mondta Longfeather, miközben jelentőségteljes pillantást vetett rám. Ha az volt a célja, hogy feszengeni kezdjek, elérte: úgy éreztem, az egész konferenciaterem jobban tudja nálam, kicsoda Alvaro Fuentes. – A szörnyek a képzeletében születtek meg, a Tükör pedig felruházta őt a képességgel, hogy testet adjon nekik. Mayerling elmélete fényesen igazolódott – más kérdés, mi haszna ebből az emberiségnek.

A hosszú asztal fölött moraj futott végig, ahogy a Konkordátum válságstábjának tagjai monitoraik felé hajoltak. Vörös fény fürösztötte a halálra vált arcokat.

– A képeket, amiket most látnak – folytatta Longfeather társalgási hangnemben – a Mars-Adminisztráció távközlési műholdrendszere továbbította hozzánk. A felvételeket katonai æszatok készítették, ami önmagában is kuriózum – emlékeink szerint ugyanis mi nem láttuk el a telepeseket ilyen eszközökkel.

Az asztal körül ülők – kivétel nélkül magas rangú tisztek – összenéztek.

– Melyik a jelenlegi állapot? – kérdezte egyikük.

– Amin a legkevesebbet látni – dünnyögte a sziú. – Blazkowicz tábornok gépei alapos munkát végeztek: talán még a bakteriális életformákat is megsemmisítették a Katedrálison belül. A helyszínre küldött takarítóknak alig akadt dolguk. Nyilván megkönnyebbüléssel hallják, hogy ők is rengeteg felvételt készítettek.

Változott a megvilágítás; az asztal két oldalán elhelyezett monitorok most zöldes fényt árasztottak.

– Ez a Gontar által elpusztított egyik életforma maradványa – kommentálta Longfeather. – A többi szinte maradéktalanul elégett. Ezt a ækopterhangárt ért korábbi találat mentette meg a pusztulástól. Húsztonnányi törmelék zúdult rá, öt óra kellett, hogy kiemeljék. A marsbéli szakértők már dolgoznak rajta; Blazkowicz azt ígérte, mintát küld belőle a Földre is, de ennek érkezéséig minimum huszonnégy órát kell várnunk – az MA hajói nem épp a fürgeségükről híresek...

Egy fehérzubbonyos alak, akinek két karját féltucat aranysáv ékesítette, felemelte a kezét.

– Kodell az Űrfegyvernemtől – nézett körbe. – Az információi pontosak, ezredes, nekem azonban volt alkalmam látni a legutóbbi jelentést is. Blazkowicz anyagmintáival egy szabadúszó, bizonyos Clench indult el visszafelé. Egybehangzó vélemény szerint nagyon fürge; ő volt az, aki a múlt hét folyamán célba juttatta a B-207-est. Érkezésének várható időpontja... – Gombokat nyomott le személyi billentyűzetén, és olyan büszkén bólogatott, mintha személyesen tervezte volna a dzsungelpilóta Stratocruiserét. – Saját egységeink közül kettőt küldtünk elé arra az esetre, ha kifogyna az üzemanyaga. Nem kizárt a műszaki probléma sem – az eridaniai akció kezdetén Clench vontatója parabolapályán belépett a Mars légkörébe, hogy lekösse a Katedrálist uraló értelem figyelmét. Figyelembe véve a tényt, hogy évek óta tiszta vákuumban, hőpajzsok nélkül repül, úgy vélem, rászolgált némi költségtérítésre.

A jelenlévők ismét összenéztek, majd bólintottak. Én csak feszengtem a helyemen: a történet rólam is szólt, de a körülmények ezúttal a kívülálló szerepébe kényszerítettek. Azon tűnődtem, mit várnak tőlem voltaképpen.

– Köszönjük – összegezte a stáb véleményét Longfeather, aki egy totemszobor rendíthetetlenségével állt a terem közepén. – Ez egyszerűsíti az ügyet, a problémáinkat viszont távolról sem oldja meg. Pillanatnyilag az MA által kiadott információkra vagyunk utalva, a kép pedig, amit az ő vizsgálataik festenek, meglehetősen sötét. Monitorukon valamennyien láthatják a Fuentes által létrehozott anyag elektronmikroszkópos metszeteit. Szakértőink szerint emlékeztetnek ugyan a mi világunkban előforduló mintázatokra, ám nem azonosak velük, és egyes tulajdonságaikban is különböznek.

– Ez mind szép – vetette közbe valaki az asztal végéből –, de mennyiben fontos a számunkra?

– Nagyon is – felelte a sziú. – A részletekkel nem vagyok tisztában, a hesseni kutatócsoport azonban, melyet az elemzésre felkértünk, állítja: a pszeudo-anyag izotópos bomlásának sebessége sokszorosa a normál anyagénak. Ez fokozott mértékű háttérsugárzást jelent, ami megfelelő berendezések segítségével érzékelhető.

– Remek – dünnyögte az iménti hang. – Tehát van esélyünk megállapítani, merre járnak?

Longfeather megengedett magának egy kesernyés vigyort.

– Ezt, sajnos, nem csak a kisugárzásnak köszönhetjük. Vannak dolgok, amikkel nem számoltunk, de az Eridaniában történtek után mindenképp számolnunk kell. – A szervert kezelő technikusra pillantott. – Kérem a következő lemezt!

A monitorok fénye kékre váltott, a reflexek közé narancsvörös sávok vegyültek.

– Úristen – nyögte valaki. – Szentséges úristen!

– Nincs köze a dologhoz – mondta szárazon Longfeather, és szembefordult a gyülekezettel. – Ez a felvétel, uraim, már nem Alice Csodaországában készült. A videofelvételt, amiből kiollóztuk, igazságügyi szakértők készítették az északnyugat-kolumbiai Los Leones városának főterén, a napi mise végeztével. Feljebbvalóik kábítószeres leszámolást sejtettek a bejelentés hátterében, ezért a helyszínre küldött alakulat tagjai közt ott voltak az amerikai megfigyelők is. A DEA rögtön továbbította a hírt Richmondba, a konföderáció kormánya pedig, melynek tudomása volt a Marson történtekről, még abban az órában értesítette a gibraltári parancsnokságot. – Mély lélegzetet vett. – Úgy tűnik, Oleg Gontar szakaszvezetőnek, akit a körünkben megjelent Milne százados ROM-modulja irányít, nem sikerült befejeznie a munkát. A Fuentes teremtette szörnyetegek egy része valamiféle térközi alagúton át eljutott a Földre, és jelenleg Dél-Amerikában pusztít.

A bejelentést mély csend fogadta. A tisztek mozdulatlanul, összeráncolt homlokkal bámulták a dúlás képeit.

– Ez volt az első hír a sorban – folytatta az ezredes. – Pár óra múltán jött a következő, mégpedig a Los Leoneshez közeli Bogotából.

A monitorokon egy hispániai stílusú udvarház maradványai látszottak. A gyepen landoló ækopterek turbinái felkavarták a port meg az üszköt, mely a szanaszét heverő testekre és a futóműig csupaszított, még mindig parázsló kocsironcsokra szitált.

– A Tobillo-kartell, illetve ami megmaradt belőle – magyarázta Longfeather. – Akad néhány túlélő is, tőlük tudjuk mindazt, amit tudnunk kell. Minden kétséget kizáróan azonosították a Marson kialakult életformákat, nemkülönben Gontar szakaszvezetőt. Emberünk sértetlen, és ha a beszámolóknak hinni lehet, harcképes is. A helyszínről lőfegyvereket és municiót vitt magával, aztán tovább követte a falka nyomát egy fénylő pentagrammán át.

– Egy micsodán át? – értetlenkedett egy nagydarab gyalogostiszt.

– Kaballisztikus jelkép – közölte a sziú. – A középkorban pogány szimbólumnak tartották, és nevezték az ördög ötszögének is. A hesseniek szerint ez a Fuentes megálmodta molekuláris konverter bejárata. Térkapu, ha így jobban tetszik.

– Képtelenség!

– Az. De létezik, és könnyelműség volna nem számolnunk vele.

Ez kicsit sok volt az aranygallérosoknak; pillanatokon belül kiveszett belőlük minden megmaradt humorérzék.

– Ezek a micsodák... jelenleg Bogotában vannak? – kérdezte egyikük. Szinte láttam, ahogy az atomcsapáshoz szükséges kilotonnákat számolgatja, nagyvonalúan bekalkulálva pár ezer polgári áldozatot.

– Igen és nem – felelte Longfeather, és a moraj hallatán felemelte a kezét. – Kérem, uraim! Következő ugrásuk kicsit nagyobbra sikerült, csak nemrég kaptunk hírt az eredményéről. Mexikóváros. A szörnyek egy előadóteremmé átalakított filmszínházban jelentek meg, ahol épp egy amerikai állampolgár, bizonyos Thomas Pancroft készült prédikációra. Azok közé tartozott, akiket csak a határ déli oldalán tartanak szent embernek. Pojáca volt, de veszélytelen; nem az ő elvesztése az igazán fájó csapás... – Fényceruzájával a legközelebbi monitorra, a lángoló épületre mutatott. – Véssék az emlékezetükbe ezt a helyet, uraim! A jövő úgy ismeri majd, mint a pontot, ahol Alvaro Fuentes visszatért a valóságba.

Zavart, hogy nem tudok közelebbit erről a Fuentesről; a tisztek reakciója alapján lehetett volna akár az Antikrisztus is. Longfeather észrevehette ingerült kézmozdulatomat, mert közelebb lépett, s felvillantotta ragadozó-vigyorát.

– Ne aggódjék, százados! Mielőtt kilépne innét, mindent megtudhat, amire kiváncsi. Egy egész implantra való anyagot szedtünk össze magának a padréról és dicső tetteiről. Hozzácsaptuk a javát annak is, amit Blazkowicz útján az eridaniai harcokról tudunk – nem lesz alulinformált, mikor nekiindul, hogy megküzdjön vele.

– Uram...?

A sziú megint körülnézett, aztán rám függesztette sötét szemét.

– Gontarnak és a ROM-modulnak támogatásra van szüksége – mondta. – Azok után, ami történt, nem bízhatjuk a véletlenre az ügyet. A Föld szemétdomb, ami szomorú, de ez az őrült kész temetőt csinálni belőle – hiba volna szabad kezet adni neki. Mikor Mexikóvárosban megjelent, meggyilkolt vagy meggyilkoltatott legalább nyolcszáz embert, kettőt pedig elragadott. Az egyik Thomas Pancroft tiszteletes, a másik a Konkordátum szakértője, Julian Vicario. Nem tudni, mire készül velük, de ha valamiképp hozzáfér a doki tudatához, többet tud meg rólunk annál, amennyit bárkivel közölni szeretnénk. Túl fürge és túl veszélyes az ízlésünknek. El kell pusztítani.

– Ha Bogotában érjük... – vetette fel az iménti tiszt.

– Nem értük ott, és talán így a legjobb valamennyiünknek – szólt közbe egy társa. – Bizonyos körök ragaszkodtak volna az atomfegyver bevetéséhez, ami a város elhelyezkedése miatt beláthatatlan következményekkel járt volna. Kétezer méteres tengerszint feletti magasság. Közepes erősségű szél. A kiszóródás a fél országot pusztasággá változtatná, és az előzmények fényében korántsem biztos, hogy ezen az áron elkaphattuk volna Fuentest.

– Helyesen látja a dolgot – bólintott Longfeather. – Gontar módszereit kell alkalmaznunk. Hat golyó a testbe, ugyanennyi a fejbe – csak így mehetünk biztosra.

– Csak épp meg kell találnunk hozzá – fanyalgott a légierő nagyvonalú aranygallérosa. – Mikor arról sincs fogalmunk, mire készül, merre jár.

Longfeather zsebre vágta fényceruzáját.

– Kiderül hamarosan. A Konkordátum űrkutató műholdjait ezekben a percekben programozzák át az izotópos bomlási rendelleneségek észlelésére. Ha Fuentes visszatér a valóságba, és néhány percnél többet tölt egyhelyben, bemérhetjük őt a falkájával együtt. Meghatározhatjuk a haladási irányát, kikövetkeztethetjük, mire készül legközelebb. A munkában Milne százados is a segítségünkre lesz.

A légierő tisztje elhúzta a száját.

– Semmit sem tud Fuentesről.

– Igaz – bólintott Longfeather. – A Gontart vezérlő ROM-modulról viszont annál többet. Ha a műszeres észlelés kudarcot vall, vagy ha a helyzet gyors beavatkozást kíván, ő lép a színre. Az lesz a feladata, hogy egy lépéssel a szakaszvezető előtt járjon, illetve gondolkozzék. Van kétségük afelől, hogy képes lesz rá?

A tisztek összenéztek. Az, aki az atomcsapás ellen érvelt az imént, megrázta a fejét.

– Köszönöm – mondtam száraz torokkal. – Igyekszem rászolgálni a bizalmukra.

Longfeather hozzám lépett, a vállamra tette a kezét.

– Nagyszerű, Andy – szólt atyaian. – Odakint megkapja a Fuentes-anyagot. Rágódjon rajta, míg mi felosztjuk a teendőket, aztán vacsorázhat, ha lesz gusztusa hozzá. Pontban hét órakor várom a központi hangárban: onnét indul majd a bevetésre.

Egyenesen előre néztem.

– Engedélyt kérek, hogy őszintén beszélhessek, uram!

– Megadom – biccentett a sziú.

– Én specialistákkal dolgozom, uram. Ha mai indulást irányoztak elő, már most is késő elkezdenünk az ismerkedést...

Longfeather kőarcán, a homlokon és az ajkak körül apró barázdák mélyültek el. Fintorgás? Mosoly?

– Biztosíthatom, százados – mondta –, hogy tíz perc után remekül boldogul majd velük.

COMFILE-10.WAD

Matvej és Irina/Vörös horizont

Ahogy kilépett a kapun úgy érezte, mintha valami profi bunyós sorozta volna meg. „I am the king of the world”, jutott eszébe annak a néger hájtömegnek a kedvenc mondása; kölyökkorában, amikor még a Volk malcsiski boxcsapatában püföltette az orrát, vibrálósra nézte a fickó meccseiről készült, többnyire fekete-fehér videókat.

Szinte fizikai fájdalmat érzett, ahogy az égett gumiabroncsok bűze, és a mindenütt ott lengedző hullaszag turmixa az orrába csapott. Szervetlen gumiszag – jobb egyenes. Szerves bűz – a láthatatlan óriás balhorga. A szagok hatására összerándult a gyomra, és úgy érezte, nem sok hiányzik ahhoz, hogy megszabaduljon az előző esti vacsorája maradékától. (A konzervdoboz oldalán a „Kidney Beans” felirat volt; először megörült, hogy végre valami húst talált, de csak sós lében pácolt bab volt benne. Mindegy, legalább nem volt romlott.)

Elindult, és közben automatikusan végigpillantott magán. (Volt idő, amikor még szertartásszerűen ellenőrizte a felszerelését, valahányszor portyázni indult, ám ez, ahogy oly sok más dolog is, már rég besorolódott az ösztönei közé. Olyan volt ez már nála, mint az a reflexszerű mozdulat, amivel az ember elhajlik az arca felé csapó ág útjából, vagy az a szempillarezzenés, amit akaratától függetlenül mindenki végrehajt, amikor a szél port kavar előtte.) Állvédős bukósisak, napszemüveg, ólommellény, alatta a szokásos fekete póló; a kezében Irina (ő egy Kalasnyikov géppisztoly volt; elég ócska már, de ez volt az egyetlen fegyverfajta, amihez mindig talált lőszert), a derekán a széles bőröv a késeivel, meg Irina tartalék táraival. Plusz a kedvenc farmere, meg a kedvenc cipője. Mielőtt elindult, eltűnődött, hogy vegyen-e kabátot, vagy magára húzza-e a dzsekijét (eredeti amerikai pilótadzseki volt, tele szövetplecsnikkel, meg mindenféle dögös hímzéssel), de aztán letett róla. Nem volt különösebben hideg, meg különben sem akart túl messzire menni, csak éppen ide, a Tér túlsó oldalára. A Gum romjai alól még mindig nem hordták el az összes konzervet; akinek szerencséje volt, még egy-két vietmani banánkonzervet is találhatott.

Ahogy pillantása a farmer fehérre kopott száraira tévedt, elgondolkozott. Kölyökkorában mindig egy ilyen nadrágról ábrándozott. Persze akkor is kapott néha egy-két farmert, de azok általában magyar, vagy cseh cuccok voltak. Egy eredeti amerikai Lee... Az anyja mindig azt mondta, nem érdemes ilyen drága holmit venni egy gyereknek. Majd ha húsz, huszonkét éves lesz, amikor már biztos, hogy nem nő tovább, akkor majd talán, de addig hordja, ami van. Mindig ezt mondogatta... A tizenharmadik születésnapjára a szüleitől egy farmeröltönyt kapott, meg egy pár edzőcipőt. Mind kínai volt. A nadrág még elég jól nézett ki, a dzseki hátán azonban olyan idétlen hímzések voltak. Igaz, angolul volt, de miután Borisz, a bátyja – aki akkor már egyetemre járt – lefordította, ő nem vette fel többet. Ugyan ki feszítene büszkén egy Aranycsillag Ruhaipari Termelőszövetkezet feliratú dzsekiben? Az Aranycsillag valami kínai szent dolog lehetett, de alig választotta el valami a vörös csillagtól, a Termelőszövetkezet pedig szinte ugyanaz volt, mint annak idején a kolhoz. A cipő, az már majdnem eredetinek látszot: REEBROK. Kár, hogy benne volt az a második „R” is.

Ahogy átvágott a járdán, és az úttest közepére ért (már rég megtanulta a városdzsungel legfontosabb törvényét: soha ne menj a fal a mellett, és kerüld a csatornafedeleket) végignézett magán. Eredeti Lee – igaz, hogy tele van apró, barnára száradt vérpöttyökkel (az az ittrekedt túrista, akiről lerángatta, védekezni próbált), de azért original –, eredeti Reebok (magasszárú, éppen mint az amcsi kosarasoké!), plusz eredeti rockos poló, ami fekete, és az elejére, meg a hátára is fel van írva, hogy IRON MAIDEN. Meg egy fej is rá van festve – aki megrajzolta, már biztos járt Moszkvában, mert az arc tisztára olyan, mint a Csatornalakóké. Szuper. Néznének most a srácok, ha most látnák! De... Nem. Nem néznének. Ők már nem néznek semmit. Legalábbis a többségük. Akinek pedig megmaradt a szeme, meg az összes többi dolga, ami a nézéshez kell, azok nagyjából ugyanabban (talán éppen ugyanolyan) a cipőben járnak most, mint ő. Valahol.

Nem volt szerencséje. A rakétatámadás idején már betöltötte be a tizennyolcadik évét, így nem kerülhetett az UNESCO menhelyére, a Vörös Keresztnél meg a Vörös Félholdnál pedig már neki se jutott hely. Az a párezer ember, akit ki tudtak menekíteni, átjuthatott Szlovákiába, Magyarországra, vagy Lengyelországba, onnan meg akinek szerencséje volt, idővel tovább juthatott valami normálisabb országba. Talán még olyanok is akadtak, akik végül az Államokban kötöttek ki. (Born in the U.S.A – a Boss a kedvencei közé tartozott. Tizenhat éves korában a srácokkal benyaltak vagy négy üveg Sztolicsnaját; akkor úgy mentek végig a Lanszkovo Proszpekten, hogy ezt a régi számot üvöltötték. Az emberek csak néztek rájuk – biztos azt hitték róluk, hogy külföldiek. Pedig ő akkor még legfeljebb csak annyit tudott angolul, hogy „ván-tú-szri”, meg „gud báj”, meg „mádörfákör”.)

Az Államok.

Tizenkilenc éves volt, amikor az apja nővére, Szvetlana néni visszajött onnan látogatóba. Hát, nem sűrűn lehetett ráismerni. Szvetlana néninek azelőtt egészen kicsi melle volt, meg széles arca, meg fehér bőre, most meg akkor dudái, meg olyan barna, keskeny arca volt, hogy először azt hitték róla, valami eltévedt túrista. Akkor még csak két éve élt kint (valamelyik kólás cég moszkvai képviselője vitte magával feleségnek, amikor lejárt a kiküldetése), de máris elfelejtett oroszul. Meg affektálva beszélt, és fényképeket mutogatott az ottani családjáról (a férje unokaöccseiről, meg ilyesmiről), és minden második mondatát úgy kezdte, hogy „Otthon, az Államokban...”

De ez már régen volt, még a rakétatámadás előtt. Amikor Moszkvában azon az éjjelen felkelt a nap, Szvetlana néni talán éppen a vízfejű kólás pasas unokaöccseit sétáltatta Disneylandben, vagy valami hasonló helyen, és a nagy hamburgerzabálás, meg a mézes-mustáros szendvicsek falása közben még véletlenül sem gondolt az óhazában hagyott rokonokra...

Mert az egész, az olyan volt, akár egy hónapokig tartó napfelkelte. Igaz, ott volt az a marha nagy robbanás is, de akkor ő még csak arra gondolt, hogy földrengés lehet, vagy valami ilyesmi. Éjfél volt, pontosan tizenkettő, erre jól emlékezett. Legalábbis annyinak kellett lennie, mert az utolsó metrón ült. Azon az estén Irina – a valódi Irina – szülei színházba mentek, így ott maradhatott a lánnyal. Teázgattak, aztán Irina kinyitotta a bárszekrényt, és elővett egy üveg konyakot. Ittak belőle, aztán szerették egymást, aztán hazaindult. Jó volt. De most már az az Irina is elment, ahogy a többiek is.

A robbanástól beomlott a metró alagútja, és ő a többi utassal együtt azt hitte, nem éli túl a dolgot. Átkozta az istent, meg mindent, hogy miért éppen vele történik ilyesmi, és miért éppen most – de később rá kellett jönnie, hogy akik odafönt voltak, azok még rosszabbul jártak.

Két hónapig voltak a metró óvóhelyén, és csak akkor jöttek elő, amikor elfogytak a konzervek. A Vörös Keresztesek már a városban voltak – vagy kétszáz pasas, vastag, sisakkal-álarccal egybehegesztett ólomruhában. Próbálták menteni, akit lehetett, de aztán elmentek – őt pedig itt hagyták.

Hátrafordult, és a templomra nézett, ami most egyedül csak az övé volt. Cerkov Voszkreszenyija v Kadaszah . Feltámadás templom. Valami csoda folytán – talán az Isten kegyelméből – ez épen maradt.

A rakéták Babuskintól északra csapódtak be. Ott szinte semmi sem maradt. Az első két évben Novocsovrinóban lakott, együtt azzal a hetven emberrel, akivel a metró óvóhelyen volt. Ám ahogy telt az idő, és fogyott az élelem, Beskudnikovo felől megérkeztek az első hordák. Mindegy volt azoknak, hogy mi találnak, csak ehető legyen. Az első összecsapás után a csapat hetven tagjából csak tizenhatan maradtak életben. Északról pedig újabb hordák érkeztek. Mindig éjszaka támadtak, és nem ejtettek foglyokat.

Végül a csapatból már csak ketten maradtak: Ivan, és ő. Amikor a hordák megszállták a Medvedkovótól a Szokolnyiki Parkig terjedő területet, ők ketten délebbre húzódtak. Vagy egy fél évig a Planetáriumban laktak. Az jó volt; közel volt az állatkert, majdnem minden nap húst ettek.

Ám a hordák még lejjebb vonultak, ők pedig rákényszerültek, hogy visszavonuljanak a belvárosba. Azon az éjjelen, amikor Ivánt megölték, és ő egyedül maradt, átrohant a Krimszkij hídon, és végül itt, a Feltámadás templomban talált menedéket. A hordák tagjai valamilyen rejtélyes oknál fogva nem mertek belépni a templomokba. Itt biztonságban lehetett.

Pár évvel később a hordák támadásai megritkultak, azután szinte teljesen megszűntek. Először nem értette, mi történt, aztán rájött: az északról jött sugárfertőzöttek, akiket telibe kapott a robbanás, nem sokáig maradhattak életben.

A Feltámadás templomban lakott, de majdnem minden nap át kellett kelnie a folyó túlsó oldalára. A Vörös Tér környékén, a Gumnál, az áruházaknál meg a szállodáknál időnként összeakadt egy-két Kóborlóval, de ritkán került sor harcra. Egyszer megpróbált összeállni két fickóval, de végül meg kellett ölnie őket. Ha valamiból kevés van, azon nehéz megosztozni. Azóta egyedül járt, és egyedül élt. Így volt a legjobb. Csak Irina volt vele mindig.

A Csatornalakóktól nem félt. Mutánsok voltak, még az emberhúst is megették, ha nem találtak mást, de őt nem merték bántani. Ritkán fordult csak elő, hogy egy-egy kósza csürhe megpróbálta elkapni. Nem maradt idejük rá, hogy megbánják a dolgot. Irina mindig segített neki, és amikor ő kevésnek bizonyult, akkor megidézte a Képeket.

Már tizenhárom éves korában is képes volt arra, hogy a TV üres képernyőjére odaképzelje a Képeket. Hiába kapcsolta ki az apja, ha ő úgy akarta, a szürke üvegszem megelevenedett. Eleinte csak fekete-fehér képeket tudott odaképzelni, később azonban már ki is tudta színezni őket. Tizenöt éves volt, amikor már a TV-re sem volt szüksége a dologhoz: bármire oda tudott gondolni bármit. És nem csak ő látta. Az anyja persze félt a dologtól, meg féltette őt is, az apja viszont bíztatta. „Ez valami para-izé lehet”, mondogatta, és ilyenkor mindig arról tartott előadást, hogy Natasa, a barátja húga hogyan lett milliomos azzal, hogy magára tudott ragasztani egy csomó fémtárgyat. Eleinte Tasa is csak az ismerősöknek mutogatta a trükkjeit, de aztán jött az a jenki fickó, az a cirkuszos ügynök, és elvitte őt Las Vegasba, vagy hova.

Tasa milliomos lett, és az ő apja is úgy érezte, a Képekkel is egy csomó pénzt lehet keresni. „Matvej”, mondta, „egyszer még nagyon híres leszel.”

Nem lett híres. Pedig...

A robbanás előtt nem sokkal már arra is képes volt, hogy mozgassa a képeit. Az apja, amikor meglátta a szekrény oldalán megjelenő lovast, rögtön elrohant valahova. Egy szakállas fickóval jött vissza, meg egy kanadai nővel, akik állítólag éppen ilyen istenáldotta para-tehetségeket kerestek. A szakállas először valami trükkre gyanakodott, és keresni kezdte a vetítőgépet, ám amikor abban a laborban, vagy miben is a falra vetítette nekik a lovas indiánt, majd' elájultak a gyönyörűségtől. Rögtön aláírattak vele, meg az apjával egy szerződést, és adtak nekik ötezer kanadai dollárt. Azt mondták, most el kell utazniuk, de két héten belül visszajönnek, és akkor viszik Matvejt is. Először Franciaországba akarták elvinni, utána Kanadába, azután pedig az Államokba.

Nem jöttek vissza. A szerződés aláírása után tíz nappal megérkeztek a rakéták.

Amikor Novocsovrinóban lakott, a bandával, sokszor megmutatta nekik, mit tud. Esténként színes képek peregtek a füstös házfalon, filmek, amiket ő maga talált ki, és ő készített. Néha, amikor jóllakott, és jókedve volt, akár húsz teljes percen keresztül nyomta a falra a képeit.

Volt a bandában egy vénember, mindenki csak Kecskének hívta a szakálla miatt. Az valami pszichológus, vagy fizikus lehetett. Ő azt mondta, amit Matvej művel, az valóban parajelenség, nincs rá magyarázat, de valami köze lehet a telepátiához, a szuggesztióhoz, meg ilyesmihez. Azt mondta, a képek valójában nem léteznek, és hogy Matvej csak elhiteti velük, hogy látják őket.

Ám a képek igenis léteztek. Egy éjjel, amikor az egyik horda rájuk támadt, Matvej egy tigrisfalkát képzelt a falra. A vadak is látták, a banda tagjai is látták, de látták a kutyák is, amikkel a horda megkerestette őket. A csata után Matvej szerette volna megkérdezni a Kecskétől, hogy ehhez mit szól, ám az öreget elvitte a horda.

Aztán Iván, aki gépészmérnöknek tanult, azt mondta, hogy a sugárzás, amiben élnek, talán felerősítette Matvej képességeit, és bíztatni kezdte, próbáljon térbeli képeket megjeleníteni. Eleinte nem ment a dolog. Az alakok egyre színesebbek lettek, már nem olyanok, voltak, mint a rajzfilmfigurák, ám kétdimenziósak maradtak.

Azon az éjszakán sikerült először háromdimenziós képeket létrehoznia, amikor Ivánt megölték. A horda üldözőbe vette, és sarokba szorította, és a vadak már teljesen körülvették, amikor odaképzelt eléjük egy sárkányt. A dög először csak az aszfalton mozgott, és pici volt, de aztán, akár egy víztócsa eső idején növekedni kezdett. A vadak megijedtek, hátrahúzódtak, de amikor látták, hogy a sárkány csak a földön tekergőzik, újra Matvejre támadtak.

Matvej akkor úgy érezte, megpattan az agya az összpontosítástól, de végül sikerült felemelnie a sárkány a földről. A szörny három méternél is magasabb volt, és tüzet okádott. A vadak megrémültek, de csak akkor menekültek el, amikor Matvej, felbuzdulva a sikeren, még négy fejet növesztett a sárkánya nyakára...

Irina, és a Képek – rájuk mindig számíthatott. A Tér alatt élő Csatornalakó kannibálok legtöbbje messziről elkerülte őt, ám amelyik mégis elég bátor, vagy ostoba volt ahhoz, hogy rátámadjon, azt vagy Irina golyói, vagy a Képek állították meg.

Lassan végigsétált a hídon, és lenézett a vízre. Már nem fekete volt; egy ideje minden egyes nap egyre világosabb szürkévé változott.

Amikor a Rosszija elé ért, egy pillanatig eltűnődött, bemenjen-e a romok közé. Imádta a késeket, egész gyűjteménye volt már a temploma falán, és a szállodák konyhájában mindig talált egy-két új darabot.

Megrázta a fejét. Nem. Előbb a munka, utána a szórakozás. Keres pár konzervet, aztán visszajön.

A Kreml sarkánál, a Beklemisevszkij torony tövében megpillantott valamit, ami tegnap még nem volt ott. Közelebb lépett. A két halott nem régen heverhetett ott. A vér még meg sem száradt a széttépett testeken. Matvej lehajolt, és az egyik arcra meredt. Vagy két hete, amikor a Gumnál keresgélt, már látta a fickót. Kóborló volt ő is, de nem egyedül élt, hanem valami nővel.

Matvej a másik halott fölé hajolt.

Ezzel a nővel.

Matvej megvonta a vállát, és a fickó véres bőrdzsekijének zsebébe nyúlt. Egy fél pakli Lucky Strike, meg egy gázöngyújtó. Matvej eltette a kincseket, és tovább ment.

Vagy ötven méterrel arrébb egy újabb halottba botlott. A testet szétszaggatták; a Csatornalakók szokták így csinálni a dolgot.

De a Csatornalakók nem szokták otthagyni a zsákmányt. Lehet, hogy valami megzavarta őket.

De mi?

Matvej óvatosan körbekémlelt, és a csípőjéhez szorította Irinát.

A Vaszilij Blazsennij székesegyház tetejéről leszakadt hagymakupolák között mintha mozgott volna valami...

Matvej a Kreml falának tövébe húzódott, és lassan elindult. Lehet, hogy északról újabb hordák érkeztek a Térre?

Négy újabb holttestbe botlott. Penészes, rücskös zombifejek... Csatornalakók!

Igen, csakis erről lehet szó. Északi hordák. Idegenek vannak a Téren, akik a Kóborlókat és a Csatornalakókat is megölik!

Matvej tovább óvakodott. A hagymakupoláktól ötven méternyire behúzódott a Kreml falából leszakadt téglakupac mögé.

Ott valami mozog...

Matvej a vállához szorította a géppisztolyát, és a kupolák között járkáló két alakra nézett. Egy férfi, és egy nő. Csak ketten vannak, és Kóborlónak látszanak.

Nem, biztos nem ők öldököltek. A Kóborlók csak akkor bántják egymást, ha nagyon muszáj. Van még itt valaki, vagy valami rajtuk kívül is.

Matvej a törmelékkupacok fedezékébe húzódva tovább osont Szpasszkij torony felé. A fal itt vagy harminc méter hosszan ép maradt, de azon túl egy hatalmas lyuk tátongott rajta.

A Kreml Színház előtt alakok mozogtak. Matvej lehasalt, és kúszni kezdett.

Több alak. Lehetnek vagy százan is. Az északi hordák! Csak azok állnak össze csapatba.

Matvej még közelebb kúszott – és az öklébe harapott, nehogy felkiáltson.

A sugárzás majdnem mindenkit elváltoztatott. Az északi hordák tagjai őrült vadállatokká váltak, a Csatornalakók hullazabáló zombikká, de a Kóborlók között is akadt egy pár, akinek elszíneződött a bőre, vagy leesett néhány ujja. Akik a rakétatámadás óta születtek, nem sokáig maradtak életben, de ha mégis... Matvej látott már egy kiskölyköt, akinek négy keze volt, lába meg egy se. Látott egy másikat, akinek olyan volt az arca, mint a feneke, és a kulccsontja alatt növesztett szemével nézelődött. Látott már torz mutánsokat, de ilyeneket még soha.

Matvej sokáig bámulta a színház előtt rohangászó, hörgő, böfögő mutánsokat, a sátánfejű szörnyeket és a lebegő gömböket, majd megfordult, és visszakúszott a torony tövébe. Felállt, és futni kezdett a híd felé. A folyó partján lihegve leült, és gondolkozni kezdett.

Idegenek vannak a Téren! Olyan torzak, olyan ocsmányak, hogy biztos, hogy valahonnan északról, a robbanások középpontja felől jöttek. És csak egyvalamit akarhatnak: a Teret.

A Kóborlók és a Csatornalakók terét.

Az ő terét!

COMFILE-11.WAD

Milne/Játékosok

Vacsora helyett felszívtam egy liter izotonikus tápoldatot, aztán kimentem a barakk elé, hogy elszívjak egy tucat cigarettát. A dolog eséllyel pályázott az „Andy Milne legvacakabb étkezése” címre, de semmiségnek tűnt ahhoz képest, amiben utána – és előtte – volt részem.

Tudtam, hogy a Fuentes-dosszié felháborító lesz, de hogy a gyomoromat is felforgatja, arra álmomban sem gondoltam. Valaki vette a fáradtságot, hogy a biográfiai adatokhoz hozzácsapja a rajzairól készült reprókat; míg feldolgoztam, úgy éreztem, egy életre elegendő szorongásban és vérben volt részem. Hasztalan próbáltam szabadulni a lemeztelenített izületek, húsban kanyargó vezetékek, kifordult belek és eleven agyak lidércnyomásától. Longfeather megtartóztatta magát, mikor a padrét őrültnek nevezte. Én agyabeteg szociopatának mondtam volna, akit vétek emberek közé engedni. Azon, hogy a Marson játszótársakra lelt, egy percig sem csodálkoztam: Hesperia az abszolút mélypont volt, világunk söpredékének gyűjtőhelye. A zendülés egész sor rohadéktól szabadított meg minket – megvert viszont egy olyan ellenféllel, akit nem kötnek többé sem a józan ész, sem a fizika törvényei...

Fuentes személyisége lassan formát öltött bennem. Magam előtt láttam, olyannak, amilyenné a Tükör hatalma tette. Nem áhítottam a vele való találkozást, de tudtam, hogy mindenképp be kell következnie. Felpillantottam a gyorsan sötétülő égre, elhajítottam az utolsó cigarettát.

– Merre jársz, te perverz disznó? – mormoltam. – Hol keresselek?

A főépület felől terepjáró közeledett, reflektora röviden felvillant: itt az idő.

A központi hangárban Longfeather, egy lárvaarcú, ismeretlen tiszt és néhány technikus várt rám. Ez utóbbiak érkeztemkor sem hagytak fel a sürgölődéssel: felszerelést rakodtak éppen egy mattfeketére mázolt Galaxy gyomrába. A hatalmas szállítógép árnyékában embermagas konténerek, áramfejlesztők és kábeldobok sorakoztak.

– Milne százados, Tanqueray őrnagy – ejtette meg a bemutatást a sziú. Megszorítottam a lárvaarcú kezét: mintha langyos viaszt tapintottam volna. Megéreztem, hogy nem a tettek embere, mielőtt megpillantottam a hajtókájára tűzött emblémát – a Konkordátum fegyverkísérleti részlegének kitárt szárnyú sasmadara volt. Hallottam már egyet-mást ezekről a mundérba bújtatott tudósokról, és azon kezdtem töprengeni, milyen új lidércnyomást tartogatnak a számomra.

– Nagy nap ez a mai, Andrew – kezdte Longfeather. Abból, hogy keresztnevem hivatalos változatát használja, megértettem: azt szeretné, ha nem szólnék közbe. – Visszakaptuk magát az enyészettől, és ezt az alkalmat munkával fogjuk megünnepelni. Az őrnagy – hunyorított Tanqueray-re – volt oly szíves rendelkezésünkre bocsátani néhány alárendeltjét. Őket fogja vezetni a küszöbön álló bevetés alatt.

Felrémlett előttem egy falkányi harcra drótozott idegrendszerű bölény képe, de nem szóltam semmit. A harcirányító rendszer virtuális valóságában nincs sok különbség ember és ember között. A sziú úgy véli, boldogulni fogok velük, és nekem nincs okom kételkedni az igazában.

– Az elmúlt órában – folytatta az ezredes – modifikált műholdjainknak sikerült bemérniük Fuentes falkáját. Nem volt különösebben nehéz dolguk: a padre nyájával együtt visszatért Bogotába, és a rá jellemző alapossággal a földdel tette egyenlővé gyermekkorának templomát, ahol az a Longa nevű pedofil prédikált. Tűzzel árasztott el mindent; a helyi polgárőrség még most is küzd a lángokkal, de a mi szempontunkból ez mellékes. Mire Gontar megjelent, egy közelben dolgozó újságírónak sikerült magát annyira összeszednie, hogy bekapcsolja a magnóját, és megközelítse a helyszínt. Gyermekkorú kábítószerkereskedőkről akart oknyomozó riportot készíteni, ezért a legmodernebb puskamikrofonnal szerelkezett fel. Azért, amit felvett, biztosan nem kap Pulitzer-díjat, mi viszont csak hálálkodhatunk neki: jó pár kérdést megválaszolt helyettünk.

– Ismerjük a falka útirányát? – kérdeztem. – Tudunk valamit a pap terveiről?

Longfeather bólintott. Csak most vettem észre, micsoda indulat feszül benne; tekintete nagyot villant, ahogy pillantását a szállítógépre emelte.

– Bingó – mondta. – Ismerjük a mikort, a holt, sőt a miértet is; most már rajtunk a sor! – Intett az őrnagynak, aki visszahúzódott a Galaxy árnyékába, és anélkül, hogy kiáltott volna, tucatnyi alakot gyűjtött maga köré. Széles vállú, kesehajú fickók voltak, a Konkordátum szabvány harci öltözékét viselték. Eleinte semmi különöset nem láttam rajtuk, aztán, ahogy párokba rendeződve a reflektorok fénykörébe értek, elakadt a lélegzetem: egyformák voltak, és kivétel nélkül Guy Lawfordra emlékeztettek. Klónok. Klónok mind egy szálig.

– Affrancba – suttogtam. – Mi a nevük?

Tanqueray fanyar képpel sandított rám.

– A deszignációs kódokkal felesleges bajlódnia, százados – mondta. – Tökéletesen megfelel, ha Játékosoknak nevezi őket.

– Vagy úgy. – Közelebb léptem, hogy szemügyre vegyem a jobb szélen álló Játékost. A fickó képén nyoma sem volt hegeknek, bőrhibáknak. Halványkék szeme valahová a távolba révedt, két kezének ujjai a terepnadrág varrásához simultak. Tarkóján, a szabvány csatlakozó helyén XXL méretű implant sötétlett, keménygallérja elülső részére krómozott 1-est erősítettek.

– Pihenj – mondtam, a szabványember azonban meg se rezdült; mintha a gép turbinájának, vagy épp a homokszínre mázolt fémfalnak beszéltem volna.

Tanqueray fejcsóválva lépett közelebb.

– Nem fog menni, legalábbis enélkül nem – közölte, és egy vaskos modult nyújtott át. – Úgy képeztük ki, hogy csatlakoztathassa a saját aljzatához. A beleépített szoftver nem szabványos, de rögtönöztünk hozzá egy fordítóprogramot, amit a Fuentes-dossziéval együtt juttattunk a tudatába. A szinaptikus reflexek mostanra biztosan kiépültek; ha gondolja, nyomban próbát tehet vele.

Tenyeremen méregettem a modult, aztán hirtelen elhatározással az aljzatba illesztettem. Valami villant, látómezőmben sötét foltok úsztak, de hamarosan kitisztult előttem a kép.

– Egyes – vakkantottam a szabványemberhez fordulva. – Balra nézz!

A Lawford-utánzat engedelmeskedett. Fürgén és hangtalanul mozgott, akár a Fort Polkban képzett felderítők. A szoftver-részlegnél valaki úgy intézte, hogy a siker zsigeri örömet okozzon: képemen ostoba vigyor derengett fel.

– Látja? – szólt Tanqueray. – Fellépés kérdése az egész.

Visszaparancsoltam a sorba a Játékost, és Longfeatherhez fordultam.

– Hová és mikor, uram?

A sziú türelemre intett.

– A tankolást húsz percen belül befejezik – mondta. – Újabb egy óra kell hozzá, hogy Hessenből megérkezzék egy speciális szállítmány. A laborban vacakoltak egy darabig vele, mert töredékes adathalmazból kellett a lényeget kihámozniuk. Plazmafegyverről van szó, melyet Alice Csodaországa számára terveztek. Ez a ma ismert egyetlen eszköz, ami képes elpusztítani az idegenek pszeudo-anyagát – az eredeti anyagra gondolok, nem arra, amit Fuentes álmodott a világra. Okunk van feltételezni, hogy mikor elhagyta a Marsot, lecsippentett egy keveset a Vörös Tükörből, és magával hozta a Földre. Valószínű, hogy ez biztosítja számára a kapuk megnyitásához, a teremtéshez és az ujjászületéshez szükséges energiát. Ha sarokba akarjuk szorítani, ettől a vastartaléktól is meg kell fosztanunk. – Megdörzsölte állát. – A fegyver prototipusa Gontar szakaszvezetőnél van. Mivel érkezése óta egyszer sem használta, nyilván elfogyott a lőszere. Újabb hiányosság, amit pótolnunk illik. Isten a tudója, épp ideje már!

– Merre tartanak, uram? – kérdeztem megint.

– Északkeletnek – mormolta Longfeather. – Elhagyták Bogotát, a műholdak nyomukat vesztették, az újságíró felvételén azonban ott a kiszemelt cél.

– Gibraltár?

A sziú a szemem közé nézett.

– Moszkva, Andrew – mondta. – Fuentes megveti az emberiséget, rühelli a Konkordátumot és a Mindenhatót, de a legveszettebbül Gontart gyűlöli, amiért az keresztülhúzta a számítását a Marson. Bosszút akar állni rajta, ezért azt akarja elpusztítani, ami a legdrágább neki.

Pétervárra, a zajló jégre és az olvadó bronzlovasra gondoltam – valamiért mindig ez, és nem a kártyavárként széthulló Dzsama El-Kebir jutott eszembe, ha háborúról esett szó.

– Jó pár évet késett – dünnyögtem. – Moszkva halott.

– Gontar nem orosz, hanem ukrán – emlékeztetett Longfeather. – Harmadik generációs csernobilita. A faluja kis pont a térképen Kijev mellett, a szülei rég nem élnek, van viszont egy huga, aki évekkel ezelőtt Svédországba költözött. Fuentes valahogy rájött erre, Andy. Azért megy Moszkvába, hogy rátegye a kezét Ivánék megmaradt rakétáira. Ha sikerül neki, azok a robbanófejek holnap ilyenkorra már Svédország felé szállnak, hogy gőzzé változtassák Gontar hugát, az északra menekült milliókkal együtt!

Nyeltem egyet.

– Értem – dünnyögtem. – Értem már.

– Kapcsolatba léptünk az orosz hatóságokkal – vette át a szót Tanqueray. – Értesítettük őket a fejleményekről. A hadügyminiszterük kómában van: gagauz pokolgép robbant a segge alatt tegnapelőtt. A helyettese nem tudja, hatástalanították-e a kiürítés előtt a rakétákat, csak abban biztos, hogy nem hagytak hátra csapatokat az őrizetükre, és hogy most sem képes egyetlen Spetnaz -kommandót sem nélkülözni. Mindössze annyit tudtunk kiharcolni, hogy küldjenek térképeket, és biztosítsák a Galaxy útját a török határtól a nyavalyás fővárosukig. A légifolyosó mentén csak úgy nyüzsögnek majd a SZU-k és a MIG-ek, de miután talajt érnek Domogyedovón, csak magukra számíthatnak.

– Gondoltam.

Longfeather fel s alá járt a Játékosok sora előtt, aztán visszatért hozzám, és megint a vállamra tette a kezét.

– Sikerülni fog, Andy – mondta. – Sikerülnie kell!

– A svédek tudják? – fordultam Tanqueray-hoz.

– Még nem.

Agyamra – felettébb ritka alkalom – vörös köd borult.

– És mikor óhajtják közölni velük, a fenébe is?

– Mihelyt a Galaxy elindul – mondta higgadtan az őrnagy. – Semmi értelme kiürítési terveket készíteni. Ha Fuentes megszerzi és kilövi a rakétákat, a svédek teljes légiereje és légvédelme bevetésben lesz, de...

Nem fejezte be. Igazában nem is kellett befejeznie.

– Moszkva nyílt város – mondta a sziú. – Civileket talál majd benne, ám ne nagyon bízzon a jóindulatukban: a legtöbbjük... nos, megváltozott a támadás óta. Tanulmányozza a térképeket, próbálja kitalálni, merre vezeti Gontart a ROM-modulja! Ha sikerül kapcsolatba lépnie vele, ha feltöltik és felhasználják a BFG-9000-est, még győzhetünk.

– Igen, uram.

Tanqueray a kezét nyújtotta.

– Sok szerencsét a fiaimhoz, százados!

A szemébe néztem és bólintottam: íme egy ember, aki megtette, mit megkövetelt a haza.

– Egy barátja a Marsról is üzent – mondta a sziú. – Blazkowicz tábornokról van szó.

Kábán bólintottam; csak világlátott ROM-modulomnak volt szerencséje ismerni az illetőt.

– Blazkowicz régi motoros – folytatta az ezredes. – Ő fedezte fel Gontart, ő készítette elő az eridaniai akciót, és épp elég bevetésen vett részt a maga idejében ahhoz, hogy tudja, mit beszél. Úgy tűnik, kedveli magát, mert elég közvetlen a mondandója.

Ingzsebéből apró hangrögzítőt emelt ki, és a magasba emelte. Kapcsoló kattant.

– Gyerünk, Andy – zengett a hangárban egy vaskos férfihang. – Rúgja szét a koszos valagukat!

COMFILE-12.WAD

Gontar/Moszkoviták

– Szomorú disznószar, de megfeketedtél!

Amikor kiléptünk a pentagrammából, és szétnéztünk, ez az agyatlan Gontar annyira megdöbbent a látványtól, hogy hosszú idő után előtérbe tudtam nyomulni, és átvettem közös testünk irányítását.

Sto... eto?

– Moszkva, Oleg.

Sto?

– Nem ismered meg Moszkvát? Úgy tudom, már jártál itt.

– Honnan tudja? – kérdezte egy erőtlen hang.

Lenéztem a feketehajúra, akit még mindig az ölünkben tartottam. Egész csinos kis pofikája volt, bár a szeme és a szája sarkába már apró ráncokat húzott az idő. Nem voltak még mélyek, de azért elég határozottan látszottak. Úgy tippeltem, kábé harminc, legfeljebb harmincegy lehet a nő.

– Megérzés – feleltem, és letettem a földre. Aztán eszembe jutott valami. – Mikor járt itt?

A nő tágranyílt szemekkel körbefordult. Majd ránkbámult. A szeme egészen furcsa volt: kék, a pillantása kissé bágyadt, ami talán az Olegtől kapott pofon következménye volt, ugyanakkor mégis határozott.

– '32-ben.

– A Kenyérlázadás idején? – kérdeztem csodálkozva.

Mielőtt megérkeztek a muzulmánok rakétái, Moszkvában, a régi jó orosz szokásszerint éhínség tombolt. Halott gazdaság, munkanélküliség, áruhiány. A fehérorosz maffia persze ki akarta használni a lehetőséget, és Nyugat-Európából hozott párszáz tonna élelmiszert, ám arra már nem maradt idejük, hogy jó pénzért kiárusítsák a cuccot: az éhező moszkvai továrisok lerohanták őket, hogy megszerezzék a szállítmányt. A maffiának ez persze nem tetszett. A belviszány négy hónapig tartott, és csak az ENSZ békefenntartóinak megérkezése vetett véget neki...

A nő bólintott.

– A francia légió Amazon-2-es egységében szolgáltam.

Szóval az Amazon-2. A francia légió büszkesége, gépesített gyalogsággal kombinált páncéloshadosztály. Egy rakás keményseggű spinkó. A csaj nem lehet marcipánból. Ez jó. Beszarás lenne, ha ez a misiló ukrán valami emanci-puncit szedett volna fel.

Igen, látszik is a csajon, hogy francia. Széles csípő, aránylag kis mell, hosszú comb. Csinos. A karján viszont duzzadtak az erek, és izmos is volt, átkozottul izmos. Jobbat nem is választhattál volna, Oleg!

Éto Moszkva?

Ez még mindig itt tart? Hát persze, hogy Moszkva! A Krasznaja Plósagy kellős közepe. Hagymakupolás templom, meg minden. Elég egyértelmű. Csak tudnám, hogy az a buzeráns padre miért éppen ide teleportált.

– Anne Remieux. – A nő felénk nyújtja a kezét.

Na, erre mit mondjak? A. A. Milne valahol Rabatban él vagy hal. Most vágjam a képébe ennek a szegény lánynak, hogy én csak egy kibertéri csapatirányításra kiképzett tiszt személyiséglenyomata vagyok?

De álljunk meg egy pillanatra. Egyáltalán az vagyok még? Gontar intelligenciája érezhetően nőtt, mióta betettek a tarkóimplantjába. Kétségtelen, hogy hatottam rá, és ez az előnyére szolgált. Az is biztos, hogy a ROM-agy kapcsolatokban a két tudat egymásrahatása kölcsönös, szóval ő is megváltoztatott engem. De vajon mennyire? És ő csinálta, vagy ez az egész szarság, ez a mocskos élményhalmaz, amit megszereztem? Mennyire hasonlíthatok még a valódi A. A. Milnére?

– Oleg Gontar. – Megfogom a nő kezét.

Szakvez! kiáltja a háttérbe szorított ukrán észkombájn.

– Szakaszvezető – mondom.

Anne újra körülnéz. Én is. Fuentesnek és a dögöknek nyoma sincs.

De mégis... Valami mintha megmozdult volna hét óránál. Valami van a törmelékkupacok mögött.

– Egy ember – mondja Anne, mintha kitalálta volna a gondolatomat. – Egyetlen ember. Túlélő lehet.

Aha. Helyes. Egy sugárfertőzött továrissal azért még elboldogulunk valahogy. De hova tűnhetett az a ribancszájú Alvaro? Anne és Oleg annyit vitatkozott annál a felgyújtott templomnál, hogy a dögök tetemes előnyre tettek szert. Vagy két perccel előttünk érkezhettek meg, és ezek, ha akarnak, piszok gyorsak tudnak lenni. Már csak az hiányzik, hogy Fuentes tovább teleportáljon, az isten tudja hova, mi meg itt ragadjunk.

– Maga orosz? – kérdi Anne, és a szemünkbe néz.

– Ukrán.

– És... mi ez az egész?

Puff! Kérdés a fődíjhoz.

– Hallott a marsbeli Tükörről?

Megrázza a fejét. Persze, hogy is hallhatott volna róla? Top secret. Még a valódi hús-vér Milne sem tud a létezéséről.

– A Marson van egy objektum. Egy úgynevezett Tükör. Földönkívüli eredetű. Állítólag… – Most hogy az istenbe magyarázzam el neki? – …emlékszik még a „Csodaecset”-re?

Meghökken. Nem csodálom.

– Arra a rajzfilmre gondol, amiben a királylány udvari bolondja mindenfélét festett, és amit lerajzolt, az megelevenedett?

Most már az is biztos, hogy volt gyerekszobája.

– Pontosan. A Tükör olyan, mint a Csodaecset… és ezzel is egy bolond festeget. Egy Fuentes nevű pszichopata prédikátor, aki a hesperiai fegyenctelepről szökött meg. Mindenfélét létrehoz, mi pedig... hmmm... én pedig megpróbálom megsemmisíteni a marhaságait. Kábé ennyi.

– Értem.

Dehogy érted, aranyom! Ezt senki sem értheti. Bizonyos dolgokra magadtól is rájössz persze…. ha túléled egyáltalán.

A romhalmaznál, ami valamikor a Kreml fala lehetett, újra megmozdul valami. A magányos túlélő. Nem tudom, hányan lehetnek hozzá hasonlók, de ha Fuentes nem teleportált tovább, hamarosan kevesebben fogják nyelni a francos radioaktív port.

Radioaktív por...

– Tessék.

Anne a légzőmaszkra néz. Oleg egy kicsit összevérezte odafenn, meg el is szakadt, de azért használható. Egy darabig.

– Ez meg minek?

– Biztos nagy itt a sugárzás. Tegye fel! Nem sokat segít, de legalább nem fogja lenyelni a koszt.

– És maga?

Megvonom Oleg vállát.

– Gontarnak... izé... nekem nincs szükségem rá.

Anne csodálkozik, de azért az orra, meg a szája elé biggyeszti a maszkot. Rámnéz.

– Milyen vagyok?

– Szuper. – Hiába, na, bármit csinálhatnak ezek magukkal! Izmokat rakhatnak a testükre, fegyvert foghatnak, de a nő akkor is nő marad. – Tessék. Ennek is hasznát veheti.

Anne gyakorlott mozdulattal ellenőrzi az utolsó revolver tárát.

– Hét van benne.

– Nem sok, de jobb, mint a semmi – bólintok. – Szükség esetén meg tudja védeni magát.

Vagy nem.

A rövidhajút én fogom megvédeni!

Neked kuss, Oleg!

Eressz, nacsalnyik! Eressz ki magamhoz!

Később.

Rohadj meg, te szemét jenki, eressz ki, mer széttéplek, te rohadt tiszt, hazudtál a Nyikáról, de nem fogom hagyni, hogy elvegyél engem magamtól, kitéplek a fejemből, széttaposlak!

Kapd be, Oleg.

Még jó, hogy a VR/TCO-kat arra is megtanítják, hogyan kell elhallgattatniuk azt a tudatot, aminek a testét használják.

– Mehetünk?

Anne rám pillant.

– Hová?

Nem kell tűnődnöm a válaszon: ha Fuentes még nem lógott meg előlünk, itt kell lennie a közelben.

– Oda. – A Kremlre mutatok.

– Minek?

– Be kell fejeznünk a munkát.

– Befejeznünk? – Megrázza a fejét. – Talán magának.

Most mi a francot akar ez a kis ribanc? Igaza volt Olegnek, amikor megcsapta.

– Nézze, mademoiselle, tőlem akár itt is maradhat, de akkor nem sok jövőt jósolok magának.

– És ha megyek, akkor igen?

Okos. Határozottan okos.

– Akkor talán valamivel tovább fog életben maradni.

Tojok rá! Nekem dolgom van. Megfordulok, és elindulok a Kreml felé.

– Hé! Várjon!

Na, amazon, tele lett a bugyid?

– Igen?

Mellém fut.

– Inkább... mégis megyek.

Megvonom Gontar vállát. Így is jó.

Sőt, jobb.

Mikor először járt Moszkvában, Anne ki sem mozdult a domogyedovói repülőtérről. A századát nem vetették be a polgárháborúnak nevezett harcokba, az egész balhé idejére tartalékban maradtak, és vért csak akkor szagoltak, amikor a fehérorosz maffia egyik kétségbeesett bandája – csupa keményfejű, gyorskezű, de agyatlan fickó – megpróbált elrabolni egy gépet, hogy az isten tudja hova repüljenek. A csata kábé tíz percig tartott – az amazonok hernyótalpasai szó szerint a betonba taposták a maffiózókat –, és amikor végetért, a fejesek közölték, hogy vége a háborúnak, és az Amazon-2 egység visszamegy Casablancába, az állomáshelyére.

Anne nem volt különösebben kíváncsi a városra; a nyolc év alatt, amit a légióban lehúzott, egyszer sajnálta csak, hogy nem nézhetnek szét az országban, ahol rendet raktak. Igen, Los Angelest azért jó lett volna látni. Hollywood, meg minden. Habár, az sem lett volna az igazi, mert a Lelki Testvérek bandája, az a rasszista fekete csürhe, amelyik kiirtotta a város fehér lakosságának felét, a végső vereség előtt még szarrá égette a filmparadicsomot.

Hong Kongot is szívesen megnézte volna, de ott csak két napig maradtak, mert a kínai kormány nagy sietve megkötötte a békeszerződést Nagy-Britanniával. A britek megkapták a félszigetet, és a Dél-kínai partok előtt parádézó hadihajók cserébe nem lőtték szét a Sanghai és Kanton közötti partvidéket.

Moszkvára azonban nem volt kíváncsi, és főleg nem a '33-as rakétamadás után. De most mégis itt volt, mert ez az eszelős vadállat, az az ukrán marha, Gontar magával cipelte. „Megvédelek”, mondta, és belerángatta a legmélyebb, leghígabb szarba, amiben életében valaha volt. Pedig a californiai buli se volt semmi...

őCsak én tudlak megvédeni...ö Habár lehet, hogy igaza volt ennek az Olegnek, vagy hogy a francba hívják. Los Leonesben is ő vágott rendet a szörnyek között, meg Tobillo birtokán is ő mentette meg az életét. Jean-Pierre, az országúti kalózok, meg a kokainbárók gorillái labdába sem rúghattak, amikor megjelentek annak a Fuentesnek a dögei.

Csodaecset, gondolta Anne, miközben Gontar mögött a Kreml felé lépkedett. Már csak az hiányzott, hogy egy pszichopata pap rémmeséjébe csöppenjek!

A legszívesebben megfordult, és elfutott volna, de... Hová? A seregben látta a Moszkváról, meg a környékéről készült légifelvételeket. Egy több mint ötven kilométer ármérőjű körben semmi sem volt. A nagy semmi körül pedig egy kisebb semmi. Bármerre indult volna el, jó nyolcvan kilométert kellett volna megtennie, hogy lakott területre érjen. Nyolcvanat, plusz még egy jópárat hogy tiszta vidékre érjen, ahol talán van valamilyen közlekedési eszköz. Autó, talán vonat. Mert repülőgépet legközelebb Finnországban, Kijevben, vagy az Uralon túl kaphat. Az annyi mint... Minimum három-négyszáz kilométer. És mindezt hét golyóval a revolverében, egy sugárfertőzött terepen, ahol az ördög tudja kivel, mivel akadna össze. A nagy Oroszország a robbanás előtt sem a fene jó közbiztonságáról volt híres, most meg ráadásképpen itt van egy rakás mutáns, és...

– Hé!

Anne dühösen Gontarra nézett, aki másodszor már sokkal erősebben rántotta meg a karját.

– Mi az istent csinál? – kérdezte a nő, de lehasalt az ukrán mellé.

– Ott!

Anne a jelzett irányba nézett.

A Kreml félig leomlott fala mellett két alak mozgott.

– Fuentes? – súgta Anne.

Az ukrán megvonta a vállát.

– Lehet – felelte, és kúszni kezdett.

Anne követte. Az alakok vagy hatvan-hetven méternyire voltak. Az egyik furcsán magasnak tűnt, a másik pedig legfeljebb egy méter magas lehetett. A magas koszos rongyokat tekert a testére, a kicsi viszont meztelen volt.

– Kik ezek?

Az ukrán felállt, de a csípőjéhez szorította a gépördögtől elorzott rakétavetőt.

– Semmi. Mutánsok.

Aha, gondolta Anne, miközben ő is felállt. Ez neki semmi...

Gontar elindult a két alak felé. A kicsi a földről szedegetett valamit, a magas közben őrködött. Amikor felfedezte Gontart és a lányt, éles hangon felkiáltott. A kicsi gondolkodás nélkül a vállára kapott egy zsákot, és futni kezdett. Vagy húsz lépéssel arrébb hirtelen lekuporodott, és eltűnt egy törmelékkupac mögött. A magas fickó követte.

Anne megállt, de Gontar tovább ment.

– Mit csináltak ezek? – kérdezte a nő, miközben riadtan körbenézett.

– Összeszedték az ebédrevalót...

– A micsodát? – Anne közelebb lépett, a földre nézett, de rögtön oldalra fordult. Ez már sok, gondolta, miközben megpróbálta visszafojtani a hányingerét.

A földön két véres seggfejű behemót hevert, körülöttük pedig vagy kéttucatnyi rongyos mutáns. Az egyik még gyerek volt, de látszott rajta, hogy a robbanás utáni első generációhoz tartozik: csak egyetlen karja volt, és a mellkasa közepén egy második fej domborodott. A többi hulla nem látszott mutánsnak, de iszonyatosan mocskosak és büdösek voltak. Az egyik döglött Fuentes-szörny egy fejet tartott a kezeiben, amin haj helyett féregtömeg feketéllet.

Anne nyelt egyet, és kényszerítette magát, hogy a testekre nézzen. A távolabb heverő seggfejű izmos combjaiból jókora darabok hiányoztak, és a sebek még egészen friss vért eresztettek magukból. A nő most értette csak meg, miért emlegette Gontar a mutánsok vacsoráját.

– Találkozott a két nagy csapat – morogta az ukrán, és mielőtt tovább ment volna, lehajolt az egyik mutánshulla mellé, és a görcsberándult ujjak közül kitépett egy jó fél méter hosszú, háromujjnyi vastag vaspálcát, aminek a végére két hatalmas anyacsavart tekertek.

– Undorító – suttogta Anne.

Gontar megsuhintotta az ólmosbotot, majd az övébe dugta.

– Az – mondta szenvtelenül.

A Kreml fala már csak harminc-negyven méter távolságban volt. Anne-nek hirtelen nagyon rossz érzése támadt. Jobbra nézett, majd balra fordult, végül hátralesett a válla fölött, és...

– Gontar!

Az ukrán hátrapördült.

– Feküdj!

Anne ösztönösen hasra vetette magát, és lőni kezdett. Már vagy háromszor megrántotta a revolver ravaszát, amikor rádöbbent, csak a lőszert pazarolja.

Gonter első rakétája a húsz méternyire tátongó csatornanyílásból kísérteties némasággal előözönlő rongyos banda közepén robbant, a második pedig az egyik törmelékkupac mögül elősettenkedő csürhét találta telibe.

A lányon újra erőt vett a déja vu. Robbanások. Levegőbe emelkedő, szétszakadó tesek. Egy fej, karok és lábak nélküli, szétnyíló mellkas toccsan a repedezett aszfaltra. Ordítások. Fájdalmas hörgés. Por és füst.

Csend.

Aztán...

Kísértethuhogás.

– Gontar! – kiáltotta Anne, és feltérdelt. – Négy óra! Hat óra! És kilenc!

Körülöttük, egy tizenöt-húsz méter sugarú körben hirtelen megmozdult a talaj. Kerek csatornafedelek pattantak fel, a törmelékkupacok között megnyílt az aszfalt. A rongyosok, mutánsok és embernek tűnő lények vegyesen, vagy nyolc különböző irányból támadtak.

Anne vadul rángatni kezdte a revolver ravaszát, Gontar azonban nem lőtt.

– Gontar!

Az ukrán még mindig nem sütötte el a rakétavetőt. Anne folyamatosan húzkodta a ravaszt, de már rég csak halk, fémes kattanás felelt a mutatóujja mozdulataira.

A rongyosok tetves csürhéje fallá sűrűsödött körülöttük.

– Hasra!

Anne újra lefeküdt, és most már Gontar is letérdelt. Már csak nyolc méter választotta el őket a rongyosok első hullámától, amikor az ukrán végre elsütötte a rakétavetőt.

Gyors egymásutánban négy rakétát lőtt ki, majd ő is lehasalt. Anne felsikoltott, és lehunyta a szemeit. Újabb két dörrenés.

Ordítozás. Egy hörgés. Anne felnézett.

Gontar egy véres húsgyűrű közepén állt, és úgy küzdött a rárontó kéttucatnyi rongyossal, mint a mesebeli óriás a farkasokkal. A bal öklére húzott tövisboxer már vörös volt a vértől, a jobbjában pedig úgy villogott a tőre, mintha egy maréknyi villámott szorongatna. Az egyik rongyos azonban rácsimpaszkodott a jobb kezére, és hosszú, hegyesre reszelt fogait Gontar húsába vájta. Az ukrán felüvöltött; ujjai csak egyetlen másodpercre nyíltak szét, de ennyi is éppen elég volt ahhoz, hogy a tőr kicsússzon a markából. Két rongyos Gontar bal lábába csimpaszkodott, másik négy pedig a hátára ugrott. Egy hosszú acélcső vége csattant az ukrán tarkóján.

Anne, aki közben feltérdelt, látta, hogy Gontar bal térde megroggyan, és hogy a tarkójától egy sötétvörös vércsík csorog végig a nyakán. A csatornákból és a fellazított aszfalton tátongó lyukakból újabb rongyoscsürhe ugrott ki, és már vagy huszan csimpaszkodtak Gontarba, amikor Anne elé két láb dobbant. A nő lassan felemelte a fejét, és az előtte tornyosuló, feketére szuvasodott fogakkal vigyorgó rongyosra, meg a kezében tartott pengeélesre köszörült autó lökhárítóra nézett.

Rohadt nacsalnyik, adjad vissza a testemet!

A jó életbe, ezek kinyírnak, de nem hagyom, mer' én má' legyilkoltam egy rakást a Funetes buzeráns dögeiből, és az sokkal... rosszabb volt, meg azok erősebbek voltak, meg minden, de ez a nacsalnyik, ez csak parancsolgatni tud, hogy Oleg így, meg Gontar úgy, de ha balhé van, meg ha oda köll ütni, akkor csak jajgat, hogy Oleg, gyere.

Takarodj vissza a fejembe, te mocsok jenki!

– Kurvanyátok, tetves marhák!

Engem nem nyomnak le ezek a büdös hullafejűek! Olyan nincsen, hogy Gontar, Oleg szakvezt megegyétek! Ennek itten boxerra szúrom a szemit, oszt előveszem az ólmosbotot, amit a nacsalnyik szedett össze valahol, oszt pofán nyomom ezt a másikat, reccsen má az orra neki, be is szakad, mer ahova Gontar Oleg odacsap, ott vér lesz, a kurva életbe!

Hol a francba van ilyenkor az a másik hülye, az a feketehajú rövid, aki nem akart velem jönni, de most mégis itten van, hát nem adtam neki egy jó pisztolyt, mér nem lő má', hát láthatná, hogy szarba vagyok, de most megrázom magam, mint a bolhás kutya, oszt felállok, oszt spiccre kapom ennek a büdösnek az állát, hanyatt is esik rögtön, mer rúgni, azt én télleg.

Az ólmosbot, az jó, el is teszem, meg csinálok majd másikat, de most télleg kibaszok veletek, mer van itt nekem kézigránát, a zsebembe, csak eldugtam a nacsalnyik elől, a Nyika levelei közé, mer ez azér van, hogyha télleg nagy a szar, hát zdrasztvujtye Oleg, és ez tojás, és amerikai, nem olyan, mint a mienké, ami nem tojás, hanem hosszúkás, mer' ezt elég letenni, oszt később robban, az embernek van ideje elfutni, meg van ideje lenyomni azt a hosszú állatot, aki az én saját rövidemet, a feketehajút akarja lecsapni, de én gyorsabb vagyok, és felkapom a vállamra a rövidhajút, oszt elszaladok, pedig valahonnan vér folyik a szemembe, hát biztos a fejemből, de nem baj, mer most HASRA, és robban a tojás, és ezeknek a mocskosoknak majdnem annyi, mer' még vannak vagy tizenöten, ami nem sok, mer' jó ez az ómosbot, a kurva anyjukat!

Fújd ki magad, Oleg!

– Kapd be, nyápic jenki!

A vadmarha okkal dühös rám. Azt hiszem, nem tesz jót nekem ez az állandó teleportálgatás. Valahogy nem tudtam úgy irányítani közös testünket, mint odafönt, a Marson. Valami gond lehet a ROM kapcsolással, de amikor legyűrtek minket a rongyosok, Oleg szerencsére előretört, és ez jó, mert ide ő kellett, az ösztönlény, a vadállat, ami most már talán nem is olyan túl vad, de azért mégis, és ütött, vágott, gyilkolt, és úgy mozgott, mintha új erőre kapott volna a testünk, mintha benyomott volna egy liter BSK-B-t, és....

Állj.

Ez így nem lesz jó. Az addig rendben van, hogy én hatok Gontarra, hogy megváltoztatom. Az viszont már nem nyerő, ha ő is hat rám . Ennek nem lesz jó vége.

Hatás, kölcsönhatás – jó lenne tudni, természetes-e a folyamat, ami kettőnk tudata között lejátszódik. Majd ha kijutunk innen, megkeresem Longfeathert, és megmondom neki, ha legközelebb ROM-másolatot csinálnak rólam, akkor mindent vigyenek át a lemezre, ami a fejemben van, beleértve az ilyen kölcsöntestben szerzett emlékeket is. Néha jól jönnek az ilyen lényegtelennek ítélt információk is, meg az ember, ha már mindenét elvesztette, akkor legalább az emlékeihez ragaszkodjon. Ennek az ukrán bikának a testében az elmúlt néhány napban annyi borzalmat láttam, amennyit normális ember tíz élet alatt sem, de furcsa, mégsem venném szívesen, ha az egészet elfelejteném. Vagyis...

Vagyis én ezt már sohasem fogom elfelejteni. A képek, az élmények, a ribancszájú Fuentes meg a teremtményei, a hullák, a hús- és vérrengeteg, a harc izgalma, és... a félelem – ez mind-mind rajta marad ezen a lemezen, ami most én vagyok, de hiába: ha ennek az egésznek vége lesz, ha élve kijutunk innen, rám mindenképpen a halál vár. Tetszhalottként fogok porosodni egy raktár polcán, tucatnyi más Andrew A. Milne másolat társaságában, és kétlem, hogy Longfeather, vagy bármelyik másik nagykutya valaha is parancsot adna a felhasználásomra.

Szinte hallom: „Sérült ROM. Felhasználásra alkalmatlan.” Azt a sok szart pedig, amin keresztültapostunk, a sok marhaságot, amit láttunk és csináltunk, szimpla adatként fogják átvinni valami rohadt komputerbe, ami aztán a gépek személytelen közönyével kielemzi az információkat. Valaki, talán a valódi Milne majd leakaszt egy szép kis plecsnit. Hozzávágnak egy köteg pénzt, elküldik Tahitire, vagy Hawaiira, hogy kipihenje az én fáradalmaimat, mielőtt újra szétlöveti a seggét.

Pompás kilátások.

Oleg viszont valóban meg fogja kapni a jutalmát. Rehabilitálják. Talán előléptetik. Gontar, Oleg őrm. Marslakó lesz belőle. Elmegy Svédországba a rút kiskacsához, a húgához. Talán csoda történik, és sikerül valahogy megfűznie ezt az Anne-t. Család. Gyerekek. Sok pici Gontar, akik ha felnőnek, talán éppen olyan vadmarhák lesznek, mint az apjuk. Mindegy. Emberi életet fog élni. Lélegezni fog. Enni és inni. Szeretkezni – ha nem Anne-nel, hát valaki mással. Érezni, létezni fog.

A rohadt életbe! Gontar teherbe ejti a Mars összes negyven alatti hajadonját, én meg ugyanúgy béna, süket és vak leszek, mint most Andy Három. Talán ugyanúgy zsebre fog vágni valaki, mint Gontar őt.

– Nacsalnyik...

Mi van?

– Te, én utállak mint a szart, de azér nem fogom hagyni, hogy kivegyenek a fejemből. Különben eszembe jutott valami...

Eszébe jutott valami?! Hát ezt meg hogy csinálhatta?

Ne beszélj, Oleg. A csaj nem tudja, hogy benned vagyok. A végén még dilisnek néz.

Na, már csak ez hiányzott. Gontar hallgatózott!

– Akkor meg mit...?

Csak gondold, Oleg. Nekem az is elég.

– Gondoljam? Nem megy nekem az ilyesmi!

Akkor meg menj egy kicsit távolabb a Anne-től. Hogy ne halljon.

– Anne? Az meg ki?

A feketehajú.

– Szép neve van. És a segge is…

Akartál valamit mondani, Oleg?

– Mi? Ja, igen. Amikor a seregbe voltam, de még nem mentünk el a Belgrádba, akkor...

Ne kezdd megint! Kezdem unni a sztorijaidat.

– Ez nem sztori, nacsalnyik. Ez igaz. Szóval, amikor még nem mentünk el a Belgrádba, akkor volt egy faszi, nem is faszi, de zászlós, aki megmondta nekünk a titkot, mer akkor még csak '32 volt, és balhé volt a Moszkvába, a Kenyérharc, vagy mi, de minket még nem hoztak át ide, csak valami ENSZeseket, és...

A lényeget, Oleg!

– Jó. Szóval, aszonta a faszi, hogy a Kremlbe, a járdák meg az utak alatt van egy jócsomó fegyver. Mindenféle.

És?

– Hát, nekünk kéne fegyver.

Egy titkos raktár? Elképzelhető. De nem fogjuk mi azt megtalálni. Baszott nagy ez a Kreml, Oleg!

– Az, de nem baj. A zászlós aszonta, hogy a Kreml Színház alatt van egy ilyen raktár. Eztet tudom, mer a Nyika...

Már megint a csámpás balerina! Hogy ennek mindenről ez jut eszébe!

– A Nyika ott is szerepelt. Szóval ott van a sok stukker, a színháznál. Csak le kell menni, és…

És?

– És hát ez itten az a színház, vagy micsoda. De nehogy azt hidd ám, hogy amikor a Nyika itten táncolt, akkor is ilyen volt! Nem, nacsalnyik, az én húgom, az olyan, hogy be se tenné a lábát egy ilyen összedűlt házba.

Rendben, Oleg. Nem hiszem.

– Azér megyünk?

Okos vagy. Keressük meg azt a raktárat!

– Keressük.

Aszongya a nacsalnyik, hogy okos vagyok, mer tudtam emlékezni, hogy van itt egy csomó fegyver, meg minden. Hát, az má egyszer biztos, hogy az vagyok, bár a fejemre, ha büszke is voltam, hát csak azér, mer jó kemény, és nem akárki fia tudja ám betörni! Most is, az a tetves, amelyik fejbekúrt azzal a vassal. Az se tudta.

A zászlós azt mondta, hogy a pincébe kell keresni a lejárót a fegyverbunkerbe. Meg azt is mondta, van egy csomó lift, olyan nagy is van, amivel akár egy egész marhanagy teherautót is fel lehet hozni onnét. Mer hogy ezt az egészet még akkor csinálták, amikor hideg volt a háború, és egy Brezsnyov nevű cár uralkodott a Kremlbe, és félni kellett a jenkiktől. De már nem kell félni tőlük.

Hát, kár, hogy kilőtte a nacsalnyik a tetvesekre az összes rakétát, mer nagy ez kurva vaskapu... De ni! Itt má járt valaki! Mert hogy ki van lyuggatva a vaskapu. Aszongya a nacsalnyik, ha valaki volt má itten mielőttünk, akkor úgyse. Lesz fegyver. De lesz.

Na, itt a lift, de ez nem is olyan bazi nagy, amilyennek a zászlós mondta, csak kicsi, ebbe nem férne el még egy Zil se, nemhogy harci teherkocsi.

Aszongya a nacsalnyik, úgyse tudunk lemenni, mer má biztos jórég nincsen itt áram, a lift meg nem megy petróleummal. Nem tudja ez! Hogy nálunk, odahaza az Ukrajnába, meg itten is, a Moszkvába, a katonák mindent úgy csináltak, hogy menjen az magától is. Mer hiába nincsen áram sehol, itten van. Pótáram.

Na mit mondtam?

Úgy nézem, itten is volt má valaki mielőttünk, mer ez a másik kapu, ez is be van robbansztva. Na nem baj, azér most má csak megnézem, hagytak-e nekem is valamit, amivel lőni lehet. Mer nekem má' nincsen semmim, és a feketehajúnak, aki Anne, sincs.

– Na, mit szólsz, nacsalnyik?

Szóhoz se nagyon jut. Akkora ez a hodály, mint odahaza, Taraszovkába volt a fotballpálya, és van itten aztán minden franc. Lőszer. Úgy nézem, ez a fajta a vastag Kalasnyikovba való, az AFB-be, ami géppuska, de tán jó lesz a Gátlingbe is. Azér egy pár pisztolyt is összeszedek, mer az sose baj, ha van.

– Hé, feketehajú Anne! Te is szedjél össze vagy négy-öt géppiszolyt, mer fog az még kelleni!

Ez meg most mit néz? Mintha hülye lennék, vagy mi. De azér szedi.

Rakéta. Meg vető. Az nem kell. A gépbaromé jobb, mer' egyszerre több fér bele. De rakéta, az igen. Jé! Hát ez a patron meg biztos jó lesz a kettő csövű puskámba. Ebbe a nagyba.

Na, mi kellhet még? Kések, azok kellenének, de nincs itt semmi, csak AKM szurony. Elég rövid, alig húsz centi, de vagy kétmaréknyi kell ebből is. Majd ha jönnek megin' a tetvesek, akiket nem a Funetes marha csinált, hanem a sugár, a moszkvaiakból, akkor majd jól rájukhajigálom, oszt majd nézhetnek. A hülyék.

Mi? Messzelátó? Az nekem nem kell, nacsalnyik. Minek cipelni? Úgyis látjuk, ha jön a vonat. Vagy micsoda.

Páncél is kéne, de az meg nincsen. Aszongya a nacsalnyik, nézzem meg a másik kapu mögött.

– Melyik mögött, jenki?

Aszongya, a jobbik mögött, amelyiken az a bazi nagy lyuk van.

– Hát, nacsalnyik, páncél, az itten sincsen, de van ilyen harcikocsi. Te, ez nem lenne jó nekünk valamire?

Ezt a kibaszott szerencsét! Honnan szedtek az oroszok ilyet '33 előtt? Egy ROM-vezérléses...

– Frontrider 242-es hernyótalpas!

Oleg csodálkozva Anne-ra néz. A lány úgy simít végig a böhöm nagy tankon, mintha valami nercbunda lenne.

Háttérbe szorítom Oleget.

– Maga ért az ilyenekhez?

– Igen. – A lány fellép a baloldali lánctalpra, és felnyitja a kerek kabinfedelet. – Értek az ilyenekhez, bár pont ilyet még nem vezettem.

– Honnan...? – kérdi Oleg, az észlény, aki most megint átveszi a teste fölött a hatalmat. Sajnos a szája is a testéhez tartozik.

Anne ránknéz.

– Amazon voltam. – Elmosolyodik. Hű, milyen szép fogai vannak! – Vagy elfelejtette volna?

– Én nem is tudtam...

Kuss, Oleg, vagy leégsz a csaj előtt egy életre!

– Nem is tudtam, hogy ilyen volt az oroszoknak – felelem Gontar szájával.

– Hát... – Anne bemászik a kabinba. – Azt hiszem, teljesen mindegy, hogy került ide. A lényeg az, hogy van. Bár... – Nyomkodni kezdi a kapcsolókat. – Üzemanyag nem sok van, és a lövegek tárai is üresek. Nem akar szétnézni egy kicsit? Ha szerencsénk van, ezzel talán Kijevig is eljuthatunk.

Kijevig. Hát persze. Megyünk is. Majd utána.

– Na, beszáll?

Körbefordítom Oleg fejét. A csarnok hatalmas, féltucatnyi ilyen Frontridernek is jutott volna hely benne. Anne felkapcsolja a tank fényszóróit. Az egyik sarokban valami vörösség csillan.

– Várjon!

Leugrom, és a folt mellé lépek. Egy deaktiválódott pentagramma. Még meleg. Fuentes percekkel korábban itt járt. De minek?

Körbenézek. A padlót belepő porban sötétebb foltok. Két sötét folt, körülbelül akkorák, mint a Frontrider...

– Fuentes, te kretén geci!

Mit csinált má megint az otyec, nacsalnyik?

– Semmi különöset, Oleg – dünnyögöm. – Csak éppen elteleportált két tankot.

Gontar úgy viselkedett, mint lelencgyerek a cukrászdában, de hála a gyűjtőszenvedélyének, egy óra múlva a Frontrider tele tartályokkal, teljes fegyverzettel állt a helyén. A teherliftet is megtaláltuk. Anne ráhajtott a platóra, és a hidraulikus karok felemelték a tankot. A ROM-ot még nem aktiváltuk; egyelőre a nőre bíztam a vezetést.

A lift egy sötét, szűk helyiségbe emelte a gépet.

– Hol vagyunk? – kérdezte Anne.

– Nem tudom – feleltem. – Hajtson neki annak a falnak, majd kiderül.

Megtette.

Állati lett volna, ha Kreml Színház fénykorában hajtja végre a dolgot. Mekkorát nézett volna a közönség, ha nem a haldokló hattyút játszó prímabalerina jelenik meg a színen, hanem egy Frontrider robban ki a színpad alól!

Mert hogy a fal a színpad elülső fele volt. A lánctalpaknak a zenekari árok se jelentett túl nagy akadályt. Egy perccel később már a színház előtt dübörögtünk.

Anne megállította a gépet.

– Ki kell szállnom egy percre.

Ránéztem.

– Kell. – Kényszeredetten elmosolyodott, és kinyitotta a tank tetőnyílását.

Én is kiszálltam utána, és miközben behúzódott egy rakás törmelék mögé, figyeltem. Vagy két perccel később már újra a tankban ültünk mindketten.

– Merre? – kérdezte Anne.

Ez jó kérdés. Lehet, hogy Fuentes közben már elteleportált valahova, de ha még mindig itt lenne, egy hétbe is beletelik, mire megtaláljuk. Feltéve, hogy el akar bújni előlünk, ami nem valószínű, viszont jobb lenne, ha mi lepnénk meg őt, és nem fordítva.

– Arra – mutattam jobbra, bár fogalmam se volt, mi van abban az irányban.

COMFILE-13.WAD

A város/Nullius Res

Fizikai állapot: 22%

Páncélzat: 5%

Fegyverzet: szuper.

A rongyosok jócskán kifárasztották az amúgy sem túl fitt Gontart, de nem különösebben vészes a helyzet. Oleg gyógyszert és harci drogot ugyan nem talált, viszont egy pár konzervet, és egy fél üveg vodkát igen. Most tömi magába a húsos babot, és nagyokat kortyol rá az orosz BSK-B-ből, a Sztolicsnajából. Tíz perc, és semmi baja.

Tíz perc. Normális esetben pihenőt rendelnék el, de most nincs rá időnk. Meg kell találnunk Fuentest, ha még a környéken van.

– Te nacsalnyik…

Mondtam már, Oleg: ne beszélj! Azt akarod, hogy a csaj hülyének nézzen? Csak gondolkozz.

– Nem tudok én olyat, jenki.

Oké, akkor beszélj, de halkan és oroszul.

– Jó. – Most suttog. – Tudod mi jutott nekem az eszembe?

Na mi, Oleg?

– Hát az, hogy aztat a buzeránst biztos itt fogjuk találni, mer hogy az énmiattam jött ide.

Aha. És ezt honnan veszed, Oleg?

– Hát, csak onnan, hogy ha ő kergetett volna engemet, ha ő robbansztotta volna széjjel az én dögeimet, akkor én biztos is, hogy megbosszulnám a dolgot.

Úgy érted...?

– Nemtom, hogy értem-e, de biztos ez van.

Remek. Oleg Gontar, a gondolatolvasó. Ez új. De lehet benne valami. Bármit is tervezett az az őrült, mi voltunk azok, akik újra és újra keresztülhúzták a számításait. Vagyis... Gontar volt az. Tulajdonképpen logikus lenne. Moszkva ideális terep a leszámoláshoz. Hogy miért nem mondjuk Párizs, London, vagy Tokió? Fuentes pszichopata, de azt meg kell hagyni, hogy van stílusa.

– És még tudod mi jutott az eszembe?

Hmmm?

– Hát csak az, hogy az a zászlós, aki még a Belgrád előtt pofázott nekünk arról, hogy a Kreml alatt van egy jócsomó fegyver, az aszonta, hogy vannak itten más dolgok is.

Patkányok?

– Hát... azok is, biztos.

Oleg okosodott, de a viccet még mindig nem érti.

– Aszonta a zászlós, hogy még a Sztalinapánk idején ide tettek egy rakás rakétát, atomost, oszt azt mindég kicserélték, amikor volt valami még újabb, hogy ha kell, akkor semmi perc alatt széjjelkúrják a jenkik földjét, az Amerikát, mer hogy akkor még ez volt... És aztat is mondta, a zászlós úr, aki különben egy rohadék volt, mer nagyot tudott ám ütni, és a kopaszokat, azokat mindég ütötte, oszt nem lehetett neki visszaütni, de aztán már nem ütött minket, mer én egyszer megcsaptam, és az orra beletört neki az eszibe, és utána remegős lett a feje, de senki se látta, ezér nem csuktak be, és...

Mi van azokkal a rakétákkal, Oleg?

– Hát, csak annyi, hogy a rakéták a föld alatt vannak, de el lehet húzni felőlük a földet, meg az utcát, mintha csak valami fiók vagy függöny, vagy micsoda lenne, és akkor lehet lőni a jenkik földjét, meg a nátó földjét, meg minden földet, ami nem orosz és vörös. Szóval, én aszondom, hogy ez a Funetes egy állat, meg kéne őt jól ölni, meg kitaposni a belit, meg minden, de amilyen fasz, hát biztos megtalálta azokat a rakétákat, azok meg még engemet is széjjelvinnénak, szóval, nacsalnyik, menjünk innen a szarba.

Ez érdekes. Fuentes eszelős céljai között szerepel egy nagy bumm is, amivel megszabadíthajta a rabságban sínylődő istenét. Ha egy kis esze van, márpedig az van neki, az őrülete ellenére is, akkor tényleg megkeresi a rakétákat... Mindenki tudja, hogy az oroszok annak idején egy rakás SAS-t, meg SAM-et telepítettek a fővárosuk közelébe. Logikus lenne, ha éppen a Kremlbe, vagy az alá tették volna a bázist, hisz' ide aztán tényleg nem sűrűn juthattak el az ellenséges országok kémei.

Tehát rakéták. Remek.

Oké. Tegyük fel, hogy megtalálta a rakétákat. És kilövi a nem vörös országokra. Te ezt hagynád?

– Én? – Szinte hallani lehet, ahogy agyának fogaskerekei megőrlik a gondolatot. – Hagynám. Mer hogy szarok én má ebbe az egészbe, nacsalnyik. Kezdek elfáradni, oszt a Nyika úgyis a svédek országába van, ahhoz meg mi közöm nekem.

És szerinted mit kéne tennünk?

– Énszerintem? Hát... Most má van nekünk ez a tankkocsink. Énszerintem hagyni kéne ezt a Funetest, el kéne menni innen gyorsan a tankkocsival, mielőtt még megtalál minket, és ránklövi a rakétákat, mer hogy úgyis azt csinálná. Mer hogy az engemet akar meglőni, és úgyse lövi a nem vörös földeket. Csak engemet.

És ha mégis megszór egy-két országot?

– Lehet. De mink majd szólunk a többi jenkinek, hogy jöjjenek ide vagy ezren, oszt csesszék meg azt a buzeránst, mielőtt.

Harctéri fásultság. És még valami: félelem. Úgy látszik, a ROM-ból túl sok intelligencia csorgott át Gontar agyába. Most már gondolkozik, és félti a saját életét. Furcsa: a jelek szerint az ostobaság és a bátorság egyenes arányban van egymással. De ez így nem lesz jó.

Rendben van, Oleg. Menjünk ki, és szóljunk a jenkiknek!

– Szóljak a feketehajúnak, hogy úgy kormányozzon, hogy elmegyünk?

Tűnődtem egy sort.

Ha Fuentes megtalálta azokat a rakétákat, és ha mérgében mégis kilő egyet-kettőt valahová…

– Igen?

Svédország nem vörös ország, Oleg.

Most meghallja, amit mondtam. Most megpróbálja megérteni. Most megérti.

– NYIKA!

Hopp, ez talált!

Mintha tíz ampulla BSK-t nyomtam volna belé.

Társ nélkül, szövetséges nélkül nehéz a harc. Csak Irinára, és a Képekre számíthatott, máshonnan hiába kért volna segítséget.

A két Kóborló, a rövidhajú nő, és az óriásférfi visszaverte az éhes Csatornalakók rohamát. Az a férfi különösen erős lehet; legalább húsz Csatornalakót puszta kézzel ölt meg. Messziről jöhettek ők ketten, talán a város keleti feléből, vagy még távolabbról. A Téren és környékén nincs senki, aki ilyen erős lenne.

A Csatornalakók visszahúzódtak a Tér alatti sötét birodalmukba, a két Kóborló pedig eltűnt a Színház kapuja mögött. Biztos idegenek; a Tér lakói oda sohasem lépnének be. Az északról érkezett horda már vagy jó tíz perce átvonult az Arhangelszkij székesegyházhoz. Úgy vették birtokukba a templomot, mintha ostromra készülnének.

Matvej a Szpasszkij torony romjainak fedezékéből figyelt. A Kóborlók nemsokára előjöttek a Színházból. Egy páncélozott hernyótalpas kocsival jöttek ki. A Színház előtt mindketten kiszálltak. A nő egy percre eltűnt az egyik törmelékkupac mögött; az óriásférfi lövésre készen tartott fegyverrel őrködött.

Mind a ketten visszamásztak a tankba. A hernyótalpas is az Arhangelszkij irányába fordult.

Matvej először arra gondolt, figyelmezteti a két Kóborlót, ne menjenek oda, mert az északi hordák mutánsai is oda vonultak be – de aztán meggondolta magát. Az északiak idegenek. A két Kóborló is idegen. Idegeneknek pedig semmi keresnivalójuk a Téren. Ha harcolnak, és megölik egymást, az csak jó.

Matvej elindult a dübörgő, porfelhőt kavaró tank után, ami közben már a Cár harangja mellé ért.

A Frontriderben ülve Anne úgy érezte, már nem érheti őket nagy baj. A páncélozott testet még egy gépördög sem tudná átlyuggatni a rakétáival, az üzemanyag legalább hatszáz kilométer megtételére elég. Szabad a pálya, most már csak ezt a bolond, önmagával társalgó ukránt kellene rábírni valahogy a távozásra.

Anne Gontarra nézett.

– Hová megyünk?

Az ukrán a Frontrider monitorán feltűnő templomra mutatott.

– Oda.

– Maga... Be akar menni? – Anne megszédült. – Egy templomba ? Arra nem gondolt, hogy a dögök odabent lehetnek?

– De. Gondoltam. Éppen azért megyünk be.

Anne látta, hogy Gontar komolyan beszél. Ez az őrült folytatni akarja a harcot? Jó, rendben, csináljon amit akar, de most érkezett el a pillanat, amikor ő kilép a képből.

Eleresztette a Frontrider botkormányát, és hátradőlt.

– Én nem megyek be – jelentette ki határozottan. – Ha maga olyan kíváncsi az ikonokra, akkor szálljon ki, és menjen gyalog.

– Én bemegyek. És viszem a Frontridert is.

Gontar a nadrágja combzsebébe nyúlt, és egy köteg elkoszlott boríték közül kihúzott egy ROM-lemezt.

– Én bemegyek – mondta, és a Frontrider komputerblokkjába nyomta a lemezt. – Ha akar, kiszállhat.

– Ezt meg honnan...? – Anne döbbenten nézett rá. – Magának is van egy Csodaecsete, mint annak a bolond papnak?

– Van. – Az ukrán gyakorlott mozdulatokkal aktiválta a ROM-lemezt.

Anne tágranyílt szemekkel figyelte, ahogy a panelen sorra felizzanak a jelzőfények.

– Helló, Andy Három – mondta az ukrán. Tisztán, akcentus nélkül beszélt angolul.

HELLÓ – villog a felirat a párbeszéd-monitoron. – NA, MOST MILYEN SZARBA RÁNGATTÁL BELE?

– Tippelj.

CSAK NEM? MÉG MINDIG AZT A FUENTEST KERGETED?

– Bingó.

TEHÁT NEM NYÍRTA KI AZ AZ OROSZ GYILKOLÓGÉP.

– Ukrán, és kinyírta… de az a rohadék túlélte a dolgot. Fogadjunk, hogy nem találod ki, hol vagyunk!

NEM? LÁSSUK CSAK. BOGOTÁBAN MÁR VOLTUNK?

– Azt hiszem.

AKKOR EZ MOSZKVA.

– Nyert. Honnan tudod?

MIT TEHET EGY SZERENCSÉTLEN DEAKTIVÁLT ROM, AZON KÍVÜL, HOGY GONDOLKODIK? LOGIKA, HAVER, SZÍNTISZTA LOGIKA. CSAK ÉRTENI KELL EGY KICSIT FUENTES ŐRÜLETÉT.

– Oké, Mr. Lángelme. Tudod, hol vagy?

A monitoron néhány másodpercig az előző üzenet szavai vibráltak, majd:

EGY FRONTRIDER-242-ESBEN, HA NEM TÉVEDEK. ELÉG ÓCSKA, ÉS A BAL HÁTSÓ LAPRUGÓ OLYAN MEREV, HOGY MÉG KÉT-HÁROM ZÖKKENŐ, ÉS ELTÖRIK. A FEGYVERZET RENDBEN, BÁR AZ ORRLÖVEGBŐL LEGFELJEBB HAT... NEM, ÖT RAKÉTÁT TUDSZ CSAK KINYOMNI, KÜLÖNBEN SZÉTROBBAN AZ EGÉSZ. DE A TÖBBI NAGYJÁBÓL HASZNÁLHATÓ. HOVÁ AKARSZ MENNI?

– Nézz ki a kasztnidból!

EGY TEMPLOM.

– Az.

FUENTES?

– Remélem még odabent van.

Kis szünet.

VALAKI VAN ODABENT, A SZENZOROK SZERINT SOK VALAKI… DE KI A FENE VAN VELED? CSAK NEM KÖZÖS ŐSAPÁNK, ANDREW MILNE?

– Nem. Egy nő.

EGY NŐ? HONNAN A...?

– Gontar szerzeménye. Nem érdekes.

OKÉ. AKKOR MOST MIHEZ KEZDÜNK?

– Taposs a gázra! Szeretném elkapni Fuentes tökét, mielőtt elteleportál, vagy megtalálja a rakétákat, amiket az oroszok valahol itt, a Kreml alatt rejtettek el.

A képernyő elsötétült.

ARRA A HARMINCEGY SAS-RAKÉTÁRA GONDOLSZ, AMI NUKLEÁRIS ROBBANÓFEJJEL FELSZERELVE A TEMPLOM ALAGSORÁBAN VAN?

– Micsoda?

AHOGY MONDOM. A RADARSZENZOR HARMINCEGYET JELEZ. TISZTÁN LÁTOM A KÖRVONALAIKAT. TE IS KÍVÁNCSI VAGY RÁJUK?

Az Andy Háromnak nevezett ROM választ sem várva a monitorra vetített egy képet. Anne először nem látott mást, csak sötétkék és világoskék foltokat, de pár pillanattal később már tisztán a szeme elé rajzolódott vagy háromtucatnyi hosszúkás, legalább húsz méter hosszú test.

NÉGY DÖGLÖTT – jelent meg Andy Három üzenete a kép jobb alsó sarkában. – KETTŐNEK REPEDT A BURKA. EZEK VALÓSZÍNŰLEG MÁR A KILÖVÉS PILLANATÁBAN FEL FOGNAK ROBBANNI.

– Szép kilátások.

NEKED ISTENADTA TEHETSÉGED VAN AHHOZ, HOGY BELEMÁSSZ A LÉTEZŐ LEGNAGYOBB TRÁGYADOMB KÖZEPÉBE.

– Nekem? Talán Milnének.

MINDEGY.

Anne Gontarra nézett, aki töprengve megérintette a képernyőt.

– Fuentes, te állat... Hogy a francba találhatta meg ezeket a szarokat?

EGYSZERŰ. AHOGY TE.

– Azt akarod mondani, hogy…

AZT AKAROM MONDANI, HOGY KÉT FRONTRIDER KÖZELEDIK. NA MOST?

– Két Frontrider? – hüldezett Anne.

– A másik két Frontrider – felelte Gontar. – Az otyec hol van?

A TEMPLOM ALATTI RAKÉTAÁLLÁS MELLETT VALAMI HODÁLYT ÉSZLELEK. BUNKER LEHET.

– Jellemző az ivánokra: bunker a templom alatt – bólintott Gontar. – Ott lesz a geci.

A BETONFAL LEGALÁBB KÉT MÉTER VASTAG, NEM TUDOK MÖGÉ HATOLNI A SUGARAIMMAL… DE SZERINTEM IS ODA HÚZÓDOTT, ÉS A FRONTRIDEREKET ÁLLÍTOTTA ŐRSÉGBE. MEG EGY RAKÁS DÖGÖT A MAGA FALKÁJÁBÓL. – Andy Három eltöprengett. – MI A FRANCOT AKAR EZ?

– Bosszút. A svédek országát. Nyikát – hörögte Gontar.

Anne döbbenten bámult rá. A férfi arca egy pillanattal korábban még komor volt, és nyugodt, most viszont olyanná változott, akár egy tomboló őrülté. A szemei kigúvadtak, ajkai eltorzultak, a szája habzott, és csak hörgött, morgott, vicsorgott, akár egy támadásra készülő harci kutya.

Aztán hirtelen kisimultak a vonásai. Megtörölte a száját, és kissé zavart pillantást vetett a lányra.

– Bosszú – ismételte, de most már sokkal nyugodtabban. – Oleget akarja eltenni láb alól, meg a tündérkirálynőjét, aki Svédországban van. De azt hiszem, ha már itt van Fuentes, a többi rakétát se hagyja porosodni.

REMEK. ÉS A FRONTRIDEREKKEL MI LEGYEN?

Gontar elgondolkozott, majd szinte szeretettel simított végig a monitoron.

– Andy, öreg haver...

NE IS MONDD TOVÁBB!

– Ugye tudod, mit akarok?

NE FELEJTSD EL, HOGY ÉN TE VAGYOK, ÉS MINDKETTEN MILNE VAGYUNK. OKÉ. SZÁLLJATOK KI. DE...

– De?

ÍGÉRJ MEG VALAMIT. HA VISSZAMEGYÜNK, NEM HAGYOD, HOGY VISSZARAKJANAK ARRA A FRANCOS POLCRA...

Anne Gontar mellett állva döbbenten figyelte, ahogy a Frontrider lángvágói lyukat metszenek a templom előtt álló hatalmas, legalább négy méter magas harang oldalába. A távolból – és nem is olyan nagyon távolból – folyamatos mormogással közeledett a másik két Frontrider, de az ukrán szinte ügyet sem vetett a hangra.

– Befelé! – parancsolt a lányra, majd amikor ő is bebújt a harangba, a helyére illesztette a nyílásból kimetszett vastag fémlemezt.

Anne letérdelt, és a harang belső falához szorította az arcát. A rozsda, vagy talán valami lövedék, vagy sugár által a fémfalba vágott lyuk egészen kicsi volt, de Anne így is remekül kilátott rajta. Gontar egy másik lyuk mellett kuporodott le, és lövésre készen tartotta a fegyverét, bár semmiképpen nem használhatta.

A Frontrider a harangtól jó ötven méternyire állt, és lassan körbefordította középső szenzortornyát. A lánynak fogalma sem volt arról, ki lehet ez az Andy Három, de ismeretlenül is sajnálta azt az emberi tudatot , aminek most egy tank belsejébe zártan szembe kell néznie két másik acélszörnnyel, és ki tudja hány hús-vér bestiával.

Valami mozdult a harang előtti tágas tér északi oldalán, majd valamivel balra az északkeletin is. Néhány másodperc múlva már csak két-háromszáz méternyi távolság választotta el egymástól a támadó Frontridereket, meg a mögöttük tömött alakzatban ügető gyalogos sátánfajzatokat Andy Háromtól. Az egyik Frontrider megeresztett egy „üdvözlő” lövést, amit egy másodperccel később a mögötte loholó sátánfajzatok ordítása követett. A tank megállt, Andy Három felé fordította valamennyi lövegét, és újra tüzelt. Andy Három kivárta, míg a négyszer két ágyúcső végén fellobban a torkolatláng, majd egy század, vagy talán ezred másodperc alatt tucatnyi kékes lézersugarat bocsájtott ki a Frontridere homlokára szerelt gömbből. A sugarak hálót fontak a nyolc rakéta útjába, amelyek szinte egyszerre robbantak fel – Andy Háromtól vagy száz méternyire.

Közben az oldalról érkező másik sátántank is tüzet nyitott. Andy Három beindította a gépét, és megrohamozta az első tankot. Miközben a bömbölő szörnyek felé robogott, egymás után eresztette útjára a rakétákat. A plasztik robbanóanyaggal töltött acélhüvelyek átröppentek a sátántank fölött, és véres rendet vágtak a mögötte és mellette toporgó csürhébe.

A második tank közben Andy Három oldalába került, és lövegeit forgatva géppuskázni kezdett. Az acéllövedékek jégesőként kopogtak Andy Három tankjának páncélzatán, leborotválták a szenzorfürt felét, az antennákat, és megvakították a jobb oldali optikai érzékelőket. A mögüle előözönlő sátánfattyak, mintha egy el sem hangzott parancsnak engedelmeskednének, Andy Három fara felé rohantak, ott sorba álltak, és egymás után ráokádták színes tűzgomolyaikat.

Andy Három felpörgette gépe baloldali lánctalpát, lefékezte a jobb oldalit, és körbeforogva lövöldözött. A rakéták az egyik pillanatban még az első sátántank mellé csapódtak be, de a következőben már a második gép mellől támadó gömböcöket és gyíklényeket robbantották apró darabokra.

Ám a kör szűkült, és a szörnyek csak nem akartak elfogyni. Vagy két perccel később bekövetkezett az, amitől Anne tartott. Andy Három rakétái elfogyhattak, mert már csak a géppuskáiból tüzelt, meg kékes lézernyalábokat eregetett magából. A sátánfattyak egy csoportját egy pillanatra kék fényaura vette körül – de egy szemhúnyásnyi idővel később már csak valami bizonytalan állagú szerves, vörös sár bugyborékolt a helyükön. Két zöld tűzcsóvákat köpködő bikafejű hústorony elérkezettnek látta az időt arra, hogy rárontson Andy Háromra, de a Frontrider géppuskái egyetlen másodperce alatt vagy húsz lyukat fúrtak mindkettőbe.

Andy Három megvárta, míg a támadókör bezárul, míg a Fuentes nevű bomlott agyú pap által a templom védelmére kirendelt két tank, és a szörnysereg egészen közel ér hozzá, majd hirtelen jobbra fordult, rakéta- és lézerzuhatagot szórt a dögök egy csoportjára és átszakítva az élő, lélegző, ordítozó kordont, teljes sebességre kapcsolva elindult. Az acél hernyótalpak péppé darálták az útjukba kerülő testeket, a lézersugarak közömbösítették a sátántankok rakétáit, és mire Fuentes csapata észbe kapott, a Frontrider már vagy negyven méter előnyre szert téve robogott vissza, a színház felé.

– Kimegyünk.

Anne a harang falánál kuporgó Gontarra nézett. Az ukrán még egy utolsó pillantást vetett az Andy Három után vágtató tankokra és sátánfajzatokra, majd kirúgta a harang oldalát, kiugrott felperzselt aszfaltra és hátra sem nézve elindult a templom kapuja felé.

Anne egy másodpercig tétovázott csak, majd követte az eszment ukránt. Géppisztolyát egyik kezében tartva, a másikkal féltucatnyi póttárat markolva kibújt a lyukon, és Gontar után futott, akit már csak vagy öt méternyi távolság választott el a furcsamód épnek látszó templom faragott kőszobrokkal körülvett kapujától.

Valami felszisszent.

A nő hátrapördült, de semmit sem látott.

– Feküdj! – ordította Gontar, és lőni kezdett valamire.

Anne hasra vetette magát, oldalra gurult, feltérdelt és csak ekkor fedezte fel a fejük fölött jó hat méter magasban lebegő féltucatnyi gömböcöt.

A vörös, nyálkás-pikkelyes gömbök eltátották ocsmány pofájukat, kimeresztették egyetlen, savószínű szemüket, és lávaesőt okádtak a templom elé. Anne felállt, futni kezdett, de ahogy elérte az első törmelékkupacot, fedezékbe húzódva tüzet nyitott a gömböcökre.

Gontar Gatlingja folyamatosan dörgött. A golyók nyomán ürülékszínű vér fröccsent ki a gömböcök hártyaszerű bőre alól. Az egyik hirtelen felnyögött – talán egy haldokló elefánt adhat ki magából ilyen hangot –, és alaktalan masszává válva az aszfaltra toccsant. A fölötte lebegő társa közelebb húzódott Gontarhoz, de egy pillanattal később a belső szervei kicsorogtak a szeme alá lőtt hatalmas lyukon, és mire földetért, már úgy nézett ki, mint egy fonákjára fordított birkagyomor.

Anne az ukránra nézett, aki ahelyett, hogy fedezéket keresett, vagy hátrált volna, egyre előrébb nyomult. A Gatling körbeforgó csövei szünet nélkül köpték magukból az acélt. A harmadik döggel is végzett, és már a negyediket lőtte, amikor oldalról egy tűzcsóva csapott a lábai mellé. Gontar megtántorodott, és térdre zuhant.

Anne felkiáltott, tárat cserélt a géppisztolyában, és felállt. Két gömböc azonnal felé fordult, egy pedig újabb tűzgömböt repített Gontar felé. Az őrült ukrán azonban még most sem ugrott félre, csak a fejét húzta le kissé. A csóva átzúgott fölötte, a Gatling golyói pedig a földre kényszerítették a gömböcöt.

Anne a fegyvere csövét oldalra kapkodva hol az egyik, hol a másik támadójára lőtt. A dögök eltátották a pofájukat, de amikor egy-egy adagnyi golyó a testükbe fúródott, panaszos dörmögést hallatva újra becsukták. Az egyiken már látszott, hogy nem sokáig bírja, ám a másik hirtelen Anne fölé röppent, és ereszkedni kezdett.

Anne villámgyors mozdulattal tárat cserélt, majd oldalra vetődött. A vele szemközt lebegő gömböc kihasználta az alkalmat, és rálőtt egy adagnyi fortyogó lávát. A minimeteor Anne bal vállát találta el. A nő felsikoltott, kiejtette a kezéből a fegyvert, és a földre zuhant. Undorító bűz csapott az orrába – saját égett bőrének szaga –, és egy pillanattal később valami döbbenetesen hideg dolog ért felemelt fejéhez.

A gömböc teste puha volt, szinte képlékeny. És nehéz. Anne hallotta saját csigolyáinak reccsenését és már hiába próbált oldalra gurulni, mindenhol a fentről ráereszkedő dög teste volt.

Két öblös dörrenés. Egy nyögés. Anne lehasalt az egyre jobban ránehezedő gömböc alatt, és már azt a pillanatot is elátkozta, amikor Párizsban összefutott Mariussal, amikor engedett a férfi csábításának, és vállalkozott rá, hogy átutazik Kolumbiába. Ha akkor másképpen dönt, sohasem kerül Los Leonesbe, sohasem járt volna a Tobillo birtokon, és... Azt sem tudná, hogy ez a Gontar, meg ez a Fuentes létezik.

Mi közöm nekem ehhez?, gondolta kétségbeesetten, miközben jobb kezével megpróbálta előhúzni a szuronyt, amit az ukrán erőszakolt rá abban a színház alatti arzenálban.

Ujjai már a szurony markolatára fonódtak, amikor újra felhangzott a két dörrenés. A gömböc teste megrándult, a hideg pikkelyek egy pillanatra felforrósodtak, majd újra lehűltek. Még két dörrenés.

Gontar! Mit csinál ez a vadállat? Anne kihúzta a tokjából a szuronyt.

Ha lelövi ezt a dögöt, szétlapulok!

Aztán, abban a pillanatban, amikor már azt hitte, bordái nem bírják tovább a rájuk nehezedő iszonyatos súlyt, és a gerince vékony húrként fog elpattanni, hirtelen könnyebb lett a világ...

Amikor levegő után kapkodva a hátára fordult, és felnézett, Gontar még mindig a hátráló gömböcöt csapkodta tövises boxerével. A dög időnként eltátotta rút, ajaktalan pofáját, de mielőtt tüzet köphetett volna, az ukrán öklei újra lecsaptak rá.

Mire Anne-nek sikerült feltérdelni, amikor köhögve, előredőlve öklendezni kezdett, Gontar egy utolsó ütéssel letaglózta a gömböcöt, majd revolvert rántva négy golyót eresztett a vérző, vöröspikkelyes testbe.

– Mehetünk? – állt Gontar a nő elé.

– Hová?

Az ukrán a templom felé fordult.

– Maga megőrült! – kiáltotta Anne. Felszisszent, és sebesült bal vállához kapott.

Gontar letérdelt mellé és megvizsgálta a sérülést.

– Lehet – mondta, miközben óvatosan az ujjai közé csippentett és lehúzott Anne válláról egy darab égett bőrt. Az övére akasztott egyik kis plasztiktokból elővett egy flakont, és kellemesen hűvös, zsibbasztó permetet fröcskölt a nő sebére. – Lehet, hogy megőrültem, de én akkor is megyek. Ha gondolja, itt maradhat. – Újra a tokba nyúlt, de most egy három centis plasztüveg ampullát vett elő. – Ha nagy fájdalmai vannak, ezt törje a karjába.

– Mi ez? – kérdezte Anne, de Gontar már elindult a kapu felé.

A nő az ukrán után nézett, aki menet közben gyakorlott mozdulatokkal egy újabb lőszerhevedert fűzött a Gatlingjába, majd a földön heverő döglött gömböcökre nézett. A piszkospiros vér egy-két tenyérnyi helyen híg sárrá változtatta az aszfaltot borító szürkés port.

Agyrém , gondolta a nő, és sziszegve feltápászkodott. A válla most nem fájt különösebben, de az egyik térde mintha kiugrott volna a helyéről. Ha maradok, megdöglök. Ha megyek, akkor is. Anne, te állat, hogy keveredhettél bele ebbe a marhaságba?

Rácsapott a térdére, és bicegve Gontar után indult.

COMFILE-14.WAD

A város/Teremtő és Újrateremtő

Matvej egy törmelékkupac fedezékéből figyelte, ahogy a két Kóborló, a feketehajú nő, és az óriásférfi kiszáll a tankból, és elbújik a Cár harangjában.

Vajon mit keresnek odabent? tűnődött, de egy percet sem kellett várnia, hogy választ kapjon a kérdésére.

Északról, az Uszpenszkij székesegyház felől és keletről, a Kreml színház mögül két másik tank dörgött elő. A nyomukban gyalogos alakok loholtak, akik nem voltak sem Kóborlók, sem Csatornalakók, tehát csakis az északról érkezett hordához tartozhattak.

A két Kóborló a Cár harangjának belsejében lapított, a tankjuk viszont felvette a harcot a rátámadó csürhével, és a másik két géppel. Rakéták robbantak, sugarak cikáztak a levegőben, és az északi horda tagjai valami különleges, egészen apró, vagy talán láthatatlan fegyverekből lángoló gömböket szórtak az első tankra.

Matvej figyelt. Tudta, leshelyén nem fenyegeti veszély, de ha valaki mégis felfedezné és rátámadna, azzal Irina és a Képek azonnal végeznének.

A két Kóborló tankja most megfordult, áttörte a horda gyűrűjét, és száguldva elindult a Kreml színház felé. A másik két gép, és a csürhe bömbölve követte. A Kóborlók tankja hirtelen balra kanyarodott, letért a színház előtti útról, és berobogott a törmelékkupacok közé. Az egyik földhányás mögött megállt, leállította motorait, és csendben, lesen ülő vadászként várakozott. A két oldalán, a tetején és az orrán lassan elfordultak a lövegek csövei – a halk surrogás valahogy fenyegetőbb volt, mint a közeledő északi csürhe üvöltözése. Matvej felállt, vagy ötven méterrel hátrébb futott, és a Beklemisevszkij torony tövében kuporodott le újra.

Az északiak első tankja közben a lesben álló gép mellé ért. A Kóborlók tankja úgy gördült előre, akár egy prédájára vetődő párduc. A felvillanó kék sugarak kísérteties fényt terítettek szét a romokon. Az északiak gépe viszonozta a tüzet, a Kóborlók tankja pedig megriasztott kutyaként villámgyorsan hátrahúzódott, és a törmelékkupacok között szlalomozva kelet felé indult.

Matvej elmosolyodott. Ravasz, nagyon ravasz! Bárki is irányítja a gépet, kitűnően ért a harchoz. A Kóborlók tankja után nézett, ami menekülés közben apró, emberfejnél nem nagyobb csomagokat potyogtatott ki magából.

Az északiak gépe a megfutamodó tank után indult, de alig gördült előre öt métert, fény villant az orra alatt. A romok közül hirtelen egy házmagas tűzoszlop emelkedett az ég felé, a valamivel később bekövetkező robbanás pedig megemelte az északiak páncélozott gépét. A lánctalpak egy pillanatra oldalra fordultak; a tank vörös hasú teknősbékaként a levegőben lebegett, de aztán visszazökkent a földre, hogy tovább üldözze a Kóborlók tankját. A második akna, amit Kóborlók menekülő gépe szórt az útra, döglött lehetett – az északiak gépe simán áthajtott fölötte. A harmadik és a negyedik egészen közel volt egymáshoz, az ötödik pedig alig két méternyire tőlük. Az északiak tankjának vezetője vagy vak volt, vagy eltompította az agyát a düh; a harmadik és negyedik akna akkor robbant, amikor a lánctalpak rátiportak az ötödikre.

A dörej most hangosabb volt, és egyszerre három tűznyelv csapott a nap felé. Ám ezek a lángok nem lohadtak le olyan gyorsan, mint az első: egymásba fonódtak, összeforrtak, és amikor már-már kihúnyni látszottak, az északiak szétrobbanó tankjából felcsapó tűz új erőt adott nekik.

Matvej vigyorogva megrázta a fejét. Ez szép menet volt.

Miközben az északiak első tankjából leszakadt szilánkok és páncéllemezek a törmelékkupacokhoz csattantak, a Kóborlók gépe kihajtott a színház előtti térre és szembefordult a második tankkal.

Az északiak második tankja most már óvatosabb volt: visszagördült vagy öt métert, a színház oldalához hajtott, és a fal fedezékéből lőtt ki egy sugárnyalábot a Kóborlók gépére.

A Kóborlók tankja hátrahúzódott, majd oldalra fordult, de az egyik lézersugár így is végigszántotta a jobb oldalát. Az edzett acél sebzett emberként sikított; a tank oldalán mély seb tátongott.

Közben a csürhe is megérkezett. Vagy féltucatnyi bikafejű lény a kupacok fedezéke mögött osonva a Kóborlók tankja mögé került, majd amikor az megpróbált behúzódni a színház egyik rég leomlott fala mögé, zöld tűzgolyókat hajítottak rá.

Közben az északiak gépe is támadásba lendült, és vele együtt előrerontott vagy harminc gyíkszerű szörny, hogy újabb lángcsóvákat hajítsanak az ellenséges tankra.

A Kóborlók gépének vezetője rájöhetett, hogy nyíltan nem szállhat szembe a bandával, és hogy ekkora túlerővel szemben már a csel sem segíthet. A tank keletnek, a Szpasszkij torony irányába fordította orrát, és menekülni kezdett. Hátrafordított sugárvetői időnként meg-megeresztettek egy-egy nyalábot a csürhe felé, de túl nagy veszteséget nem okozott nekik.

Egyre nőtt a távolság az északiak, és a Kóborlók tankja között. A gép már majdnem elérte a Kreml falát, amikor tucatnyi hórihorgas, csontvázszerű alak ugrott elő a torony romjai mögül. Egyforma magasak voltak, egyforma szürke pólót és piros rövidnadrágot viseltek – és egyforma volt a két vállukra erősített, hatalmas tojásra emlékeztető fegyver is.

A Kóborlók tankja lézersugarakkal köszöntötte a csontvázakat, akik megriasztott verebekként rebbentek szét a lövedékek elől, de csak azért, hogy a torony tövében újra egymás mellé álljanak, és a gépre irányítsák furcsa fegyvereiket.

Gyors egymásutánban három robbanás hallatszott. Az északiak tankja még mindig nem tett le arról, hogy rakétáival telibe találja ellenfelét, és már a bikafejűek is közeledtek.

A Kóborlók tankja balra fordult, hogy a színház és a Kreml fala között egérutat nyerjen, de már nem érhette el az épület sarkát.

A tizenkét csontváz ugyanabban a pillanatban lőtte rá a kétszer annyi tűzgolyót, amikor a bikafejűek és az északiak tankja is rászórta az áldást. A Kóborlók gépének páncélzatát vagy négy helyen izzó vörösre változtatta a rázuhogó tűz, egy rakéta pedig a farába csattanva levitte a bal lánctalp hátulját. A benne ülő Kóborlónak vagy nem volt ideje leállítani a motorokat, vagy még nem értette meg, hogy nem menekülhet. A jobb oldali lánctalp tovább pörgött; a tank megkergült kutyaként forgott körbe-körbe. A talpak acélredői mély árkokat hasítottak a földbe, a szétégetett páncéllemezekről olvadt acélcsöppek fröccsentek a levegőbe; a faron tátongó lyukban erőtlen, alig látható fények villantak – a gép belsejében egymást követték az apró robbanások.

A szürkepólós csontvázak értek először a megsebzett prédához. A Kreml fala mellett sorakoztak fel, hogy egy utolsó kegyelemsortűzzel megpecsételjék a tank sorsát. Ám mielőtt lőhettek volna, a gép másik oldalánál megjelentek a bikafejűek, majd a gyíklények, és végül az északiak tankja is.

Matvej megrázta a fejét. Abban a gépben egy, vagy talán több Kóborló ül. Az óriásférfi és a feketehajú nő társai. Nem hagyhatja, hogy az északiak őket is megöljék, széttépjék és felzabálják, ahogy a Kecskét, a szakállas vénembert, a novocsovrinói bandát, meg Ivánt a hídnál. Ezek is Kóborlók, ahogy ő, és lehet, hogy holnap, vagy holnapután összeakaszkodik majd velük a Gumnál, vagy másutt, lehet, hogy ölre megy velük egy húskonzerv, egy pakli cigi vagy egy szelet kókuszos csoki miatt… de ezek még emberek!

Matvej még egy utolsó pillantást vetett a Kóborlók tankja körül nyüzsgő hordára, aminek tagjai szemmel láthatólag nem tudták eldönteni, melyik banda végezzen a Kóborlók tankjával, majd lehúnyta a szemeit, és miközben a csürhe tagjai ellenségként méregették egymást, halkan mormolni kezdett. A csontvázakra gondolt, meg a bikafejűekre. A tüzet lövő szürkepólósokra, piros rövidnadrágban, éppen olyanban, mint amilyen az amcsi kosarasoké. A szarvas ördögfattyakra, akik mintha a pofájukból köpték volna ki a zöld lánggolyókat, és akiknek meztelen felsőteste vörös volt, akár a Trockij torony tetején megmaradt csillag. Agya zsibbadni kezdett, és valahol a tarkója alatt lassan alakot öltött az első Kép.

Matvej körbefordította a csontváz képét; olyan volt ez, mintha egy szobrot járt volna körül, de közben mozdulatlan volt, csak mellkasa zihált megkínzottan és még csak az ő fejében létezett a szörny.

Mély lélegzetet vett, és a csontváz mellett megalkotta a vörös ördögöt is. Már ketten voltak az agyában; ketten, egymással szemben, egymást ellenségként méregetve. Aztán még egy mély lélegzetvétel. Matvej szemhéjai felpattantak; a Kóborlók tankjára, meg a körülötte ugrásra készen álló dögökre meredt. A csontvázak mögött most megjelent a Kép, a vörös ördög képe, a bikafejűek hátánál pedig feltűnt a szürkepólós, aki az előbb még csupán az ő fejében recsegtette csontos lábait.

Az első Kép, a vörös ördög félretaszította az előtte ácsorgó csontvázakat és a Kóborlók tankja felé hajított egy zöld tűzgömböt. A csontvázak, mintha parancsszóra tennék, felhördültek, és zsákmányukat féltő bestiákként a Kép karjai felé kaptak.

Közben a második Kép, a szürkepólós is szétlökdöste a körülötte álló bikafejűeket, beroggyantotta térdeit, és a vállára erősített tojás alakú fegyverekkel célba vette a tankot. A bikafejűek, ahogy az imént a csontvázak, előrenyúltak, hogy megragadják a szürkepólóst.

A csürhe egy pillanatra élőképpé merevedett. Az első Kép szétfoszlott a csontvázak ujjai között, csakúgy a második a bikafejűek érintésétől. De a viszály, a féltékenység és a harag már mindkét bandát hatalmába kerítette. Már csak egyetlen csepp hiányzott, hogy a harctól feltüzelt dögök egymásnak essenek.

Az egyik törmelékdomb mögül előrobogott az északiak első tankja, az, amelyikkel a Kóborlók gépének aknái végeztek pár perccel korábban. A tank a második mellé gördült, majd a csontvázak és velük szembe, ugrásra készen álló bikafejűek felé fordította lövegeit. Két apró fényvillanás. A csontvázak meghökkenten a tank felé fordultak, majd a bikafejűekre néztek, akik közül vagy három máris viszonozta a gép lövegeinek lézertüzét.

Még két halvány, kék lobbanás.

A bikafejűek üvöltve a tankokra rontottak, a csontvázak pedig megfeledkezve a Kóborlók gépéről, lőni kezdték a vörös ördögöket. Bikafejűek, csontvázak és a tank – mind egymást irtották, és a csetepatéban egyiknek sem tűnt fel, hogy az első tank, ami pár lézervillanással megijesztette a két banda tagjait, ugyanúgy szétfoszlik a levegőben, ahogy egy perccel korábban az első két Kép.

Matvej még egyszer az egymást gyilkoló dögökre nézett, és elégedett csodálkozással elmosolyodott. A Képek most szokatlanul jól sikerültek, szinte tapinthatóak voltak; az alakok egészen úgy néztek ki, mintha valódiak lennének. Ez furcsa... De mindegy, az a fontos, hogy talán megmentették a tankjába szorult Kóborlót.

Matvej felállt, és lassú léptekkel elindult az egymást gyilkoló csürhe felé. Mire odaér, már csak néhányuk lesz életben – azokkal pedig Irina már egyedül is elboldogul majd.

Moszkváért, otyec...

A húgod Svédországból...

A Katonát meg kell állítani, szét kell tiporni, de örökre, úgy, hogy soha többé ne térhessen magához, hogy soha többé ne állhasson a Terv valóra válásának útjába!

Moszkva. Az első lépés. A Katonának fontos ez a város? Akkor vegyen búcsút tőle, mielőtt a maradványai is szétfoszlanak egy gombafelhőben!

Svédország. A húga. Ő az, aki erőt ad neki, aki élteti? Megdöglik a kurva, és vele együtt mindenki, aki otthont adott neki, akik befogadták, akik bújtatták, akik lehetővé tették a számára, hogy lélekben a Katonával legyen, hogy erősítse őt!

És aztán maga a Katona következik. Kínlódni fog a halála előtt, gyötrődni, és végig fogja nézni, ahogy elpusztul az a világ, amit ura, a Hamis Isten teremtett. Meghal, de halála nem jutalom lesz, hanem büntetés, és előtte még látni fogja, hogy a mindent elemésztő tűzben hogyan olvad le a földgolyóról az a hitvány álca, amit a Hamis Isten kent fel az egyetlen Igaz Isten alkotására.

Mert leolvad, szétég minden, hogy azután a lelkek, a tűzhalál agóniájában megtisztuló emberek lelkei összeforrjanak és eggyé válva fejet hajtsanak a jégbilincseitől megszabadított Igaz Isten és az ő egyetlen hű szolgája, padre Alvaro Fuentes előtt!

Azután pedig... Az Igaz Isten ítélkezni fog, és a lelkek, amelyek ezután is megmaradnak, szétröppennek majd az univerzumban, hogy prófétaként mindenhová elvigyék az Ő üzenetét: pusztuljon minden, mert csak a Tűz tisztíthatja meg ezt a mindenséget!

De addig még hosszú az út. És fárasztó. A Tükör itt van, a Tükör megmaradt, hisz' az Igaz Isten ajándéka nem pusztulhat el soha. De... Egyedül még e kincs birtokában is nehéz, nagyon nehéz az Igaz Isten lovagjaként harcolni.

Moszkva.

Amióta a 90-es években összeomlott a Nagy Orosz Birodalom, mindenki tudott a rakéták létezéséről, csak a pontos rejtekhelyüket nem ismerte senki. Ám akinek a birtokában van az Igaz Isten ajándéka, az előtt nincsenek többé titkok. A Tükör segítségével a próféták minden vágya teljesül: azt tesznek, amit akarnak, oda mennek és oda jutnak, ahová akarnak. És azt teremtenek, amit akarnak.

Mert a tisztítótűz fellobbanása előtt még teremteni akart. Miután a Hamis Isten temploma alatt felfedezte a rakétasilókat, eltöprengett, hol állítsa fel új főhadiszállását, hol építse meg új katedrálisát. Mert az Igaz Istennek templomokra van szüksége eljövetele előtt. Olyan templomokra, ahol a Hamis Isten agybénító tudatbilincseitől megszabadított emberek imádhatják őt az armageddon előtt.

A rakétasilók alatt bukkant rá erre a betonbunkerre, és miután gondoskodott arról, hogy a Katona ne juthasson be hozzá akadálytalanul, hozzálátott az új katedrális megépítéséhez. Teremtett, akart – és minden gondolata valóra vált. Falakat húzott, oltárokat emelt, és végül elkezdte a legfájdalmasabbat: új testet alkotott önmagának. De nem akarta, hogy előző kudarca megismétlődjön, és mindennél közelebb akart lenni a Tükörhöz, és az Igaz Istenhez. Azt akarta, hogy a Tükör az új, elpusztíthatatlan test szerves része legyen, de mégis álljon külön tőle, hogy védelmezni tudja azt.

És hosszú, fájdalmas gyötrődés után felállította az Ikont.

Amikor ezzel is elkészült, érezni akarta a külvilágot, látni a városban élő lényeket. Egyetlen megmaradt emberszeme előtt sorra megjelentek az alakok. Állatként élő, egymást zabáló emberek a csatornák mélyén; magányos férfiak és nők a romok között, és... Egy csapat.

Egy idegennek tűnő csapat, ami szinte nyílegyenesen az ő rejtekhelye, és a rakéták bölcsője felé tartott. Ezek csak a Hamis Isten újabb katonái lehetnek!

Akarta, hogy az emberfalka előtt megjelenjen gyermekei egy csapata – és lőn. Megyugodva tovább nézelődött és végre felfedezte azt, akit keresett. A Katona!

A Hamis Isten hitvány szolgája is a Katedrális felé közeledett és vele volt az a másik is, az a nő. De most nem gyalog jöttek; egy tankba bújtak, és talán azt remélték, így elrejtőzhetnek az Ő mindent látó szeme elől. Akarta, hogy gyermekei egy csapata megtámadja a Katonát… de parancsot adott nekik, hogy élve hozzák elé.

Ezután odaképzelte önmagát az Ikon elé, hogy míg várnia kell a Katona megérkeztére, gyönyörködjön saját új testében. Ám a boldog percek nem tartottak sokáig: valami zavart észlelt odafönt.

A Katona és a nő nem volt a tankban, hanem a rakétabölcső, a Hamis Isten templomának kapuja előtt álltak. Hat gömbdémont küldött ellenük, de érezte, ez talán kevés lesz. Közben megengedte gyermekeinek a tank elpusztítását – bárki legyen is benne, fájdalma és gyalázatos halál vár rá.

Újra a kapuk előtt álló Katona, és a nő felé fordított figyelmét. Már beléptek a Hamis Isten templomába és egyre közelebb kerültek hozzá, az Ikontesű Prófétához.

Nem akarta, hogy idő előtt meghaljanak, de akarta, hogy szenvedniük kelljen, míg eljutnak hozzá, míg a Bűn Ikonjára vethetik pillantásukat, aminek láttán félelem gerjed a szívükben, és mocskos férgekként fognak fetrengeni őelőtte. Akarta, hogy sebeket kapjanak, hogy vérezzenek és fájdalmat érezzenek. Gömbdémonokat küldött rájuk, és az agyában megszülető, a Tükör segítségével valóvá váló embertestű katonákat. Géppuskás zsoldosokat, akik nem fizetségért szolgálták őt, hanem gyermeki szeretetből. Páncélos Bosszúállókat, akiknek láttán talán a régi, tiszta korok fognak a Katona eszébe jutni, az az idő, amikor még az Igaz Isten uralkodott e világon. Lovagokat és bárókat küldött rájuk, hogy szenvedjenek meg életükért.

De nem akarta elpusztítani őket. Még nem. A Katonának látnia kell, hogy válik semmivé mindaz, amiben hisz, és amit szeret. A teste kemény, mindent kibír, a lelkét kell hát meggyötörni!

És miközben a Katonát figyelte, újra furcsa zavart érzett. Kinézett a városba, végigtapogatta tudatcsápjaival a romokat és... És meghökkent.

Volt odakint valaki, akiből valami olyasféle erő áradt... Igen. Eddig csak a Tükör közelében érzett hasonlót! Van odakint valaki, aki... Aki magában hordoz egy darabkát a Tükörből! Aki teremteni tud. Aki képes mindarra, amire ő.

Az Igaz Isten újra meghallgatta fohászát! Kesergett, hogy nehéz egyedül és ím, Ő társat küldött mellé, egy másik prófétát! Egy társat, aki talán több is ennél. Talán egyenesen az Igaz Istentől jön, és üzenetet hoz. Dicséretet. Elismerést. És bíztatást.

Akarta, hogy az embertestű hírnök előtte legyen, hogy a másik próféta az Ikon előtt teremjen, hogy meghallgathassa szavait, hogy együtt áldhassák urukat, akit most még talán csak ők ismernek – de akinek nemsokára mindenki szolgálni fog.

Már csak négy csontváz, és vagy hat bikafejű vergődött az északiak tankja mellett, amit a két banda közös erővel vert szét. Matvej áttaposott a döglötteken, félreugrott egy feléje nyúló kéz elől, fellépett egy letépett fejű csontváz mellkasára, és Irnából egy rövid sorozatot eresztett a lábai előtt hörgő bikafejűbe.

Amikor felnézett, már csak hét alak tépte egymást a tankokat faló lángok kísérteties fényében. A vállához emelte Irinát, megsimogatta a tusát, a ravaszára tette az ujját, elmosolyodott, és...

vörös villanás vörös ragyogás vörös sistergés

... és körülnézett. És lehunyta a szemeit. És újra felnézett, és megrázta a fejét.

Mi történt?

A színház, a Kreml fala, a Szpasszkij torony, és a bikafejűek, meg a csontvázak a tövében... A tankok.

Hol vannak a tankok? Hol a torony?

Lassan, elbizonytalanodva körbefordult. A falak... Valami óriási csarnokban volt, összedőlni látszó, zöld falak között. Hátrafordult és oldalra. A háta mögött egy ajtó, jobbra és balra... Semmi.

Sötétség.

Aztán...

Matvej a fellobbanó fehér fénybe nézett. Egy alak. Mintha egy fej lenne, de... Szarvai vannak, és bikapofája, és kecskeálla, és ajaktalan szájjal vigyorog, hosszú, nagyon hosszú fogai csontsárgán fénylenek. Szemeiben valami fortyog, homlokán, két szarva között pedig valami vörös ragyogás. Abból jön a fény.

– Üdvözöllek, hírnök!

Matvej körbenézett. A hang... mint a mennydörgés. A falakból jön, a levegőből – mindenhonnan ez mordul elő.

– Jer közelebb, hírnök, s szólj! Beszéled el, mit üzent istenünk.

Matvej érezte, hogy a lába alatt süllyedni kezd a padló. Lenézett, és csak most látta, egy keskeny párkányon áll, ami süllyed, egyre lejjebb ereszkedik; talán a város alá viszi ez a furcsa lift, talán még annál is lejjebb, a föld mélyébe. Vagy a Pokolba.

Megremegett, és újra a Fejre nézett.

Vagy a Pokolba.

A Sátán!

Most már felismerte a vonásokat, az ocsmány pofát, az obszcénül vigyorgó szájat. Egyszer, valamikor nagyon régen, amikor még minden jó volt, és amikor még remélte, hogy Irina, a valódi Irina az övé lesz... Akkor látta ezt a fejet. Necronomicon. Az egyik srácé volt, aki Magyarországon jutott a könyvhöz. Egy szót sem értettek az egészből, de valahogy mégis félve lapozgatták.

A Sátán. Lehet, hogy az északi csürhe, a csonvázak és a bikafejűek megölték, és most halott, és a pokolban van, és el fog kárhozni, és...

És?

A lift megállt. Újra a hang. Olyan, mintha visszafelé beszélne valaki, de mégis ért minden szót.

– Jer közelebb, hírnök! Mondd, tud rólam istenünk?

A sátánfej beszél. Matvej bizonytalanul körbenézett, és előrelépett. Alig, hogy levette a lábát a liftről, az újra felemelkedett, és csak emelkedett, emelkedett...

Matvej felkiáltott. Maró fájdalom hasított a lábába. Lenézett. A bakancsa füstölögve foszladozott a zöldes, csípős szagú folyadékben. Sav!

Matvej kétségbeesetten körülnézett, és hat-nyolc lépésnyi távolságban felfedezte a zöld savtengerből kiemelkedő, biztonságosnak tűnő szigetet. Futni kezdett, és felugrott a platóra, ami nyomban emelkedni kezdett.

Amikor a lift megállt, Matvej feje körülbelül egymagasságban volt a Sátán szemeivel.

– Beszélj hát, hírnök!

– Sötét van – suttogta Matvej remegve.

– Kívánd, hogy fény legyen, hírnök!

Matvej lehunyta a szemeit, és kábultan engedelmeskedett. Maga elé képzelte a napot, a holdat, és az összes csillagot, és... Amikor felnézett, a csarnok elérhetetlenül magas mennyezetének jobb oldalán a nap sárgállott, a bal oldalán azonban a hold világlott, vagy kéttucatnyi halvány csillaggal körülvéve.

– Szólj, hírnök! Mit üzent istenünk?

Matvej előrenézett. Most látta csak, a Sátán feje alig domborodott elő a falból. Mintha csak valami kétdimenziós kép lett volna. Egy ikon. Egy szentségtelen ikon.

– Beszélj!

A hang most már türelmetlen volt.

Halk nyöszörgés, és egy eszelős kacagás. Matvej az ikon tövébe nézett, ahol egy alig méternyi párkányon két emberszerű alak állt. Az egyik egy darab követ tartott a kezében, meg egy vaspálcát, és írt, karcolta a követ, mintha papírt és tollat szorongatna. Csak időnként nézett fel a sátánfejre, de olyan arccal, mintha szomjazná a mozdulatlan ajkakról ömlő szavakat. Az ikon másik oldalán is egy férfi állt, de ez egyfolytában hadonászott és tátogott, mintha prédikált volna, de egyetlen hang sem jött ki a torkából.

Matvej csodálkozva előrébb hajolt. Egy pillanatra úgy látta, mintha a prédikátor szájából valami vörösség csorranna elő...

Megdöbbent. Alig, hogy a gondolat megfogalmazódott a fejében, a hevesen gesztikuláló férfi torkából egy vastag vérsugár tört elő. A fickó egy percre hátrahajtotta a fejét, majd, mintha mi sem történt volna, tovább szónokolt.

Matvej az írnokra nézett. Ez meg, gondolta, úgy bámulja azt a mocskos pofát, mintha kocsányon lógnának a szemei...

Matvej megrázta a fejét, és pislogni kezdett. Az írnok szemei egy pillanatra mintha kiugrottak volna a koponyájából, és egy-egy hosszú, véres ínszalagon az ikon elé röppentek, hogy aztán újra visszacuppanjanak a helyükre.

A Sátán hahotázni kezdett.

– Értem, hírnök. Értem. Nem akarsz beszélni, amíg ezek itt vannak.

A két férfi fölött hirtelen megjelent egy-egy fekete gömb. Matvej az újabb jelenésre bámult. A gömbök megduzzadtak, szájakat növesztettek, és magukba szippantották az írnokot meg a szónokot.

– Beszélj hát, hírnök! Te is próféta vagy, ugye? Hallott már rólam urunk? Hallotta, hogy meg akarom szabadítani? Ismeri a nevem?

Matvej a sátánfej szemeibe nézett, majd a homlokán ragyogó vörös tükörre bámult.

Hol vagyok? gondolta rémülten, és lehunyta szemeit. Mi ez? A Pokol? Nem akarok meghalni! Nem akarok itt lenni! Nem akarom ezt látni! Haza akarok menni!

Vörös villanás, vörös ragyogás, vörös sistergés.

Amikor kinyitotta a szemeit, és körülnézett, a Sátánfej már eltűnt, el az írnok és a prédikátor, és levegővé foszlottak a zöld falak, a savtenger, meg az egész látomás.

Matvej leszállt az ágyáról, és kábult fejjel, zúgó füllel, Irinát markolva a Feltámadás templomának kapujához tántorgott, de már csak arra volt ideje, hogy egy pillantást vessen a bágyadt, de mégis forró napsütésben örvénylő porfelhők mögött szürkéllő városra, mert

vörös világ vörös univerzum vörös gondolatok

hirtelen újra azon az oszlopon állt, amin az előbb, és újra a sátánfejet, a szentségtelen ikont látta maga előtt.

Új arca mögött meghökkenten rázta a fejét. A hírnök eltűnt. Az előbb még itt volt, de most már nyoma sincs. Vajon miért ment el tőle? Talán nem volt elégedett a látvánnyal? Talán úgy találta, nem megfelelően használta fel az Igaz Isten ajándékát?

Kába, riadt gondolatok cikáztak az agyában, a Teremtő Agyban, amelynek gondolatai a Tükör segítségével már eddig is valóra váltották a csodákat.

A hírnök szóra sem méltatta. Elrontott volna valamit? Hibázott volna? Vagy...

Vagy éppen ellenkezőleg?

Újra megrázta emberfejét, és dühösen felhorkant, de a hang most új arca ajkain keresztül buggyant elő. Az ikon mellé állított két férfi, a szolgák, a krónikás és a próféta megremegett a hörgés erejétől.

Vagy éppen ellenkezőleg?! Lehet, hogy a hírnök mindent tökéletesnek tartott, és most azért tűnt el, hogy lesből rátámadjon? Hogy kitépje őt az ikonból, hogy elfoglalja a helyét, és hogy elbitorolja tőle a győzelmet?

Lehet, hogy a hírnök magának akarja megszerezni a dicsőséget? Az Ő dicsőségének fényében fürödve akar a megszabadított Igaz Isten elé állni, hogy elfoglalja trónját?

Akarta, hogy a hírnök ismét új arca előtt álljon. Akarta, hogy hatalmas, nem emberi szemeibe nézzen és a Tükörre, ami most már örökké ott fog vörösleni az ikon-Fuentes homlokán.

Akarta, és úgy lett.

– Ki vagy? – förmedt az oszlop tetején újra megjelenő alakra.

A hírnök nem felelt; némán állt a helyén, és az ikon-Fuentesre bámult.

– Ki vagy? – ismételték a kérdést a gránitajkak.

– Ki vagy? – visszhangozta az ikon mögött megbúvó emberfej is.

A hírnök nem felelt. Fuentes akarta, hogy az Igaz Isten képmására megalkotott fej tűzszínű szemei még tágabbra nyíljanak; akarta, hogy az emberagy teljes egészében, minden aprócska részletével együtt befogadja, és feldolgozza a hírnök képét.

Ahogy az emberagy sejtjei megőrölték a begyűjtött információkat, és kipergették magukból az apró gondolatszemcséket, Fuentes megdöbbent. A hírnök nem csupán emberi volt: a hírnök… ember volt.

Egy ember nem lehet az Igaz Isten hírnöke! A zöldes, szürkés gránitajkak szétnyíltak, és a kőtorokból elődübörgött egy dühödt ordítás.

– Te ember vagy! Halandó!

Az oszlop tetején álló alak felemelt, és maga elé tartott egy hosszúkás tárgyat.

Fegyver , futott át a gondolat Fuentes emberagyán, de a riadalom csak egyetlen pillanatig tartott. Ebbe az új testben már semmiféle fegyver nem tehet kárt; az ikont még azok a rakéták sem tudnák lerombolni, amelyek a Hamis Isten temploma, és az Igaz Isten szentélye közötti csarnokban várják, hogy kiröppenjenek fémbölcsőikből, és hogy elvigyék a halál üzenetét abba az országba, ahol a Katona számára oly fontos nő menedéket talált.

Nem, ezen a testen nem üthet sebet egy közönséges halandó!

Az alak most a csípőjéhez szorította a fegyvert, és egyenesen az ikon homlokán vöröslő Tükörre célzott. Fuentes elképzelt egy hatalmas gránitlapot, ami a következő pillanatban már védelmező szempillaként borult a Tükörre.

– Lőj csak! – nevetett új arca mögött. – Lőj!

Ám a halandó nem húzta meg fegyvere ravaszát. Csak állt mozdulatlanul, és ahogy a vérben forgó szemként ragyogó, lassan eltűnő Tükörre meredt, a gránitpilla lassan felemelkedett.

Fuentes megdöbbent. Ez az ember akar valamit, és a Tükör az ő gondolatait is valóra váltja! Még erősebben a kőszempillára koncentrált, de közben érezte az övével ellentétes akarat hullámait. A gránitlap hol feljebb emelkedett, hol lejjebb ereszkedett. A küzdelem egy hosszú percig tartott csupán, de amikor a kőpilla végül lecsukódott, Fuentes emberfeje lihegett az erőfeszítéstől.

Ezt a halandót segíti az Igaz Isten – másként aligha lett volna képes arra, amit tett... De nem. Ez lehetetlen. Az Igaz Isten nem ad erőt közönséges embereknek. Az Igaz Isten csak a prófétákat segíti, az olyan kiválasztottakat, akik érdemesek erre, és akik hajlandóak mindent feláldozni őérette. Az olyanokat, akik még testükről is lemondanak, ha a cél úgy kívánja.

Akkor viszont csak egyetlen magyarázat van a történtekre: ez az ember valahogy, talán a sors szeszélye folytán hozzájutott az isteni ajándékhoz. Ez az ember képes teremteni!

Fuentes emberarca eltorzult a dühtől. Ha a bitorló isten, félisten, vagy akár démon lett volna, semmit sem tehetne ellene, de így...

– Készülj a halálodra, ember! Fájdalmas lesz és hosszú.

Ahogy az ikon gránitajkai végtelen megvetéssel kiejtették az utolsó szót is, az oszlop, melynek tetején az ember állt, süllyedni kezdett, és a Tükörről lehullott a kőpilla, a vörös ragyogásból pedig kivált az első Kocka.

Matvej reszketve magához szorította Irinát, és a feléje zuhanó hatalmas, húszínű tárgyra meresztette a szemét. A sebesen pörögve közeledő kocka mindegyik oldalán egy-egy koponya vöröslött; az üreges szemekből láng csapott ki, az eszelős vigyorra húzódó szájakból sűrű gázcsóva lövellt elő. A surrogó hang először halk volt, ám egyre jobban felerősödött, és végül őrjítő sivítássá változott. Amikor a kockát már csak néhány méternyi távolság választotta el az oszloptól, Matvej megrántotta Irina ravaszát. Az acélmagvas lövedékek jégesőként verték végig az undorító test egyik lapját, de ahelyett, hogy sebeket szakítottak volna a mocskos felületen, egyszerűen belesüppedtek a vörös halálfejbe.

Matvej felordított és villámgyors, begyakorlott mozdulattal tárat cserélt. Ez volt Irina egyetlen rossz tulajdonsága: alig tíz másodpercig tartott csupán, míg kidarálta magából a harminc lőszert és máris megéhezett.

A második sorozatból néhány golyó az egyik vörös koponya szemébe csapódott. Amikor Matvej előhúzta az oldalára szíjazott táskából a harmadik tárat, iszonyatos bömbölés reszkettette meg a levegőt. A hatalmas csarnok savzöld falai felerősítették a hangot, ami hirtelen éles recsegésbe fulladt – mintha ezer meg ezer autó sikoltott volna egy gigantikus prés alatt. A kocka úgy repedt szét, akár egy túlérett gránátalma, de ahelyett, hogy köddé vált, vagy lezuhant volna az oszlop tövét nyaldosó savtengerbe, egy másodpercre megállt a levegőben, és négy lényt fröccsentett ki magából.

Az egyik egy bikafejű, fakóbőrű szörny Matvej elé, az oszlop tetejére dobbantott, és miközben ütésre emelte félelmetes karmokkal koronázott kezét, szélesre tátotta a pofáját. Matvej a bikafejű megfeszülő rágóizmaira bámult, meg az ajak nélküli szájra, és...

A bikafejű torkából felböffenő zöld lánggömb még nem érhette el a lilás nyelv hegyét, a tigriskarmos kéz még nem csaphatott le, amikor Irina a dög mellébe és hasába szórta a harmadik tár tartalmát. A bikafejű megtántorodott. Matvej oldalra hajolva kitért a feléje vágódó zöld meteor elől, és közben a dög torkába döfte az Irina csövére erősített szuronyt.

A bikafejű hanyatt vágódott, és lezuhant az egyre lejjebb süllyedő oszlop tetejéről. A felfröccsenő sav néhány cseppje Matvej arcára hullott. Közben a kockából előpattant másik három lény hörögve karmolászta és harapdálta az oszlop tövét. Úgy mozogtak, mintha nem is egy térdig érő savtóban állnanak, és olyan veszekedett dühvel ugráltak felfelé, mintha egyedül az oszlop tetején reszkető ember elpusztítása miatt születtek volna meg.

Matvej a helyére kattintotta Irina negyedik tárát, és lőtt. A golyók nyomán apró vérszökőkutak jelentek meg a szörnyek piszkosrózsaszínű bőrén. Amikor a harmadik oroszlánszájú dög is belemerült a savba, Matvej győzedelmesen felnézett az ikonra, ám a testén végigáramló megkönnyebbülés szinte azonnal félelemhullámmá változott.

Az ikon homlokán ragyogó vörsségből kipattant a második kocka, majd a harmadik, a negyedik, és az ötödik is. Matvej Irinába illesztette az utolsó teli tárat, és felkészült a küzdelemre.

A második és a harmadik kockát szinte azonnal sikerült szétrobbantania. Ezekből négy-négy olyan csontváz ugrott elő, amilyet a Kreml falánál, a Kóborlók tankja mellett is látott. A hórihorgas, szürkepólós alakok mind az oszlop tövébe zuhantak, de azonnal felálltak. Legalább két és fél méter magasak voltak, és bár valószínűtlenűl vékony volt a lábuk, mégis olyan magasra ugrottak, hogy egyiküknek sikerült megkapaszkodnia a még mindig süllyedő oszlop felső peremében.

Matvej gondolkodás nélkül rátaposott az egyik kézre, a másikra pedig Irina tusával csapott rá. A csontujjak megreccsentek, és még akkor is a peremet markolászták, amikor a szürkepólós visszaesett a savtóba. Matvej egy hosszú pillanatig a rángatózó ujjakra meredt, majd letérdelt, és Irina csövét lefelé fordítva lőni kezdett.

Közben a kockák mind belehullottak a savba, és szétnyílva kiböffentettek magukból vagy húsz bestiát. Matvej rövid, kettes-hármas sorozatokat eresztett feléjük, de hiába próbált takarékoskodni a lőszerrel: a tár kiürült, és Irina závárzata már csak a töltényűr acélját püfölte.

Az egyik szürkepólós csontváz felugrott, és elkapta Irina csövét. Matvej kétségbeesetten hanyatt vetett magát, de az oszlop közben már olyan mélyre ereszkedett, hogy fekve is jól látta a körötte tomboló bikafejűek szarvát. Bárhogy kapálózott, a csontkéz erősen tartotta Irinát, és vagy öt karmos mancs már az ő lábait és karjait szorongatta.

Mielőtt a dögök lerántották volna a savba, mielőtt az első láb rátaposott volna, Matvej még felnézett az ocsmány ikon homlokán ragyogó vörös négyszögre.

– Dögöljetek meg! – hörögte még, és belesüllyedt a savba.

A fájdalom iszonyatos volt; először a ruhái olvadtak le róla füstölögve, majd a bőre vált el lassan a húsától.

Istenem, segíts! gondolta a kíntól félőrülten. Húzz ki innen! Húzz ki, Irina! Vigyél el innen, és legyen már vége ennek az egésznek, ennek a fájdalomnak: nem akarok meghalni!

Hirtelen erős rántást érzett, és pár pillanatig mintha repült volna. Amikor Irinát markolászva felült, egy pillanatra erős, maró szag, és égésbűz csapott az orrába. Megpróbálta kinyitni a szemeit, de hiába: mintha valami szoros kötés tapadt volna a homlokára, és az egész arcára. Fél kezével eleresztette Irinát, és megérintette a szemeit. Mintha egy gumimaszk lett volna rajta... Megpróbálta a maszk pereme alá dugni az ujjait, hogy lefeszegesse magáról a gumilapot, de... Hiába. A maszk maradt, ő pedig még mindig nem látott.

– A sav. Megvakultam… – Hanyatt vágta magát, és felnyögött. – De én látni akarok!

Mintha éles tőr lenne, úgy szúrt az agyába a fény. Újra felült, és körülnézett. Még mindig a zöldfalú csarnokban volt, de már nem a savtengerben hevert. Az ikon vele egymagasságban vöröslött a szemközti falon, és még mindig dobálta magából a kocka alakú lárvákat, amiknek mindegyike négy bestiát rejtett magában.

Matvej lassan körbe fordította a fejét. Azon a párkányon hevert, amin akkor állt, amikor először megérkezett ebbe a csarnokba. A háta mögött egy fémajtó kéklett.

De hogyan...? Egy perccel korábban még Irinát markolta, és lőtt, utána meg ott fetrengett, lent a savban, és most... Most pedig itt ül, és bámészkodik. Hogyan?

A savtóban döglött bikafejűek, csontvázak, oroszlánszájúak, és pikkelyes alakok nyüzsögtek, akár a termeszek egy feldúlt bolyban. Talpuk alatt zöld lé tocsogott, elhullott társaik teste recsegett. A mozgásukon látszott, a prédát keresik, de már hiába.

Matvej megrázta a fejét. Fájdalom hasított a nyakába, de csak egyetlen pillanatig tartott. A dögök odalent, Irina pedig üresen. Vége mindennek... Lenézett a kezében tartott fegyverre. Irina fatusáját szétrágta a sav, csövén apró, égésszerű lyukak sötétlettek. Ezzel már akkor sem lőhetne, ha lenne mit. Matvej a ravaszra tette az ujját, megrántotta, és

égett hús csont megfeketedett vér

felordított. Az arca elé emelte a kezét, és hitetlenkedve a maradványaira bámult. A sav.

Végignézett magán. Ruhájából szinte semmi sem maradt, csak a Lee egy-két foltnagyságú darabkája kéklett piszkosan a lábszárára tapadva. Bőrén mindenhol sebek és égésnyomok; a sérült réteg alól több helyen elővillant a meztelen, megfeketedett hús. Előrenyújtotta kezét, és megérintette a bal lábát. Ujjai és a térd halk csontkoppanással találkoztak.

Hogyan…?

Újra megrázta a fejét, de most nem érzett semmit. Ez lehetetlen. Nincs ember, aki ilyen sebekkel a testén életben maradna. Ha más nem is, a fájdalom biztosan végezne mindenkivel. Egyszer látta, hogy az anyja WC pucolás közben a kezére csöppentett egy kis sósavat. Elájult, annyira fájt neki...

Megpróbált felállni, és furcsa módon elsőre sikerült neki. Lenézett a savtóra, meg a benne toporgó bestiákra. Legalább tizenöt, húsz méter mélyen vannak... De akkor hogyan? Sebesülten, szétmálló testtel mászott volna ilyen magasra?

Mély, torokhangú kiáltás töltötte be a csarnokot.

– Hiába menekülsz, ember! Hiába próbálsz elszökni előlem! Meghalsz, mert én úgy akarom! Akarom!

Egy kocka zuhant Matvej mellé, és a szétnyíló, hártyás burokból két bikafejű, meg két szürkepólós csontváz ugrott elő. Matvej hátralépett, és védekezően maga elé tartotta Irinát. A csontvázak behajlították térdüket, és miközben a bikafejűek oldalra húzódtak, áldozatukra irányították a vállukra szerelt tojás alakú lövegeket.

Csak egy betonfal védhetne meg tőlük , gondolta Matvej. Egy betonfal, ami körbefog.

A következő pillanatban eltűnt a szemei elől a négy bestia, és egy szürke fal magaslott előtte. A beton elég durva volt, itt-ott kitüremkedett belőle egy-két nagyobb kavics, de erősnek látszott.

Négy tompa durranás. Matvej meghökkent. Eddig még sohasem sikerült szilárd képeket létrehoznia. Egy gondolattal megszüntette a falat, és a csontvázakra, meg a zavarodottan toporgó bikafejűekre nézett. Lehet, hogy ők sem egyebek, mint Képek? Lehet, hogy az ikont is egy olyan ember hozta létre, aki az övéhez hasonló képességekkel rendelkezik, csak éppen a tökélyig fejlesztette a tudását?

A bikafejűek még nem tértek magukhoz, és a szürkepólós csontvázak sem lőhették ki a második sortüzet, amikor újra felharsant az ikonból bömbölő hang.

– Akarom, hogy megdögölj, és minden valóra válik, ha én úgy akarom! Velem nem szállhatsz szembe! Engem az Igaz Isten ajándéka, a vörös Tükör segít!

Matvej az ikonra, a szarvakkal csúfított homlokon ragyogó vörösségre bámult. Lehet, hogy ez a Tükör? Lehet, hogy az az őrült, aki most az életére tör, ennek a vörös izének a segítségével teremti meg a saját, háromdimenziós, szilárd, és szemmel láthatóan önálló akaratú képeit? Ha ez így lenne...

Egy furcsa gondolat villant át az agyán. A sav. A fájdalom. Amikor ott feküdt, a zöld, maró és égető folyadék alatt, azt kívánta, hogy kerüljön ki onnan, és hogy szűnjön meg a fájdalma... Lehet, hogy ezt is ez a Tükör váltotta valóra?

A két bikafejű ráugrott, és most már a szürkepólósok sem bajlódtak a lövegeikkel: kemény csontkezeiket ütésre emelve szökkentek elé. Matvej összerezzent.

Egy sárkány, gondolta. Az megállítaná őket.

A gondolat nem volt tiszta; a megjelenő Kép először egy mesebeli hétfejű dögre hasonlított, majd alakot váltott, és egy brontoszaurusz lett belőle, ám egy pillanattal később már megszilárdult, és felfogta a két bikafejű, meg a csontvázpár támadását. Matvejnek fogalma sem volt arról, hogyan lehetséges ez az egész, de nekilátott, hogy megnövessze a sárkányát. A bestia most már legalább kétszer nagyobb volt a magasabbik bikafejűnél, és leginkább egy kínai esősárkányra hasonlított. Matvej elvigyorodott, és a szörnyfej helyére egy tátogó tigriskoponyát képzelt, amire először két hatalmas, kerek fület, majd egy hosszú egérorrot növesztett. Legutoljára az apró, gonoszan és vörösen villogó szemeket változtatta kerek, bamba pillantású karikákká.

– Felismeritek? – kérdezte, és akarta, hogy a sárkánytestű Miki egér cafatokra tépje az ikonszülte négy sátánfajzatot.

– Megdöglesz, ember! – rikoltotta az ikon, és most már nem csak a homlokából, hanem eltátott pofájából is szünet nélkül szórta a hatalmas kockákat.

Matvej megszédült. A Tükörre bámult, és gyengének, nagyon gyengének érezte magát. A savtenger fölötti keskeny peremre egymás után zuhogtak a kockák, és Matvej előtt már vagy húsz bestia üvöltözött. Az egérfejű sárkány megfakult, a körvonalai megremegtek, majd az egész zsugorodni kezdett, és végül eltűnt. Matvej hátrébb lépett.

– Véged, halandó! – bömbölte az ikon.

Matvej megtántorodott. A Tükör képeket állít elő. Valódi képeket. A Tükör teremt – azt hozhat létre a segítségével, amit akar. Talán még azt az őrültet is legyőzhetné a saját képeivel, de... De nem most.

Pihenni akart, elbújni valahová, átgondolni ezt az egész őrültséget, és megfejteni a titkot, hogy könnyebb legyen a győzelem, hogy könnyebben elkergethesse azt, aki befurakodott a Térre. Az ő terére.

A közeledő sátánfajzatokra nézett, és akarta, hogy máshol legyen.

A vörös ragyogás és a sistergés most elmaradt. Amikor felnézett, a Téren találta magát. A háta mögött, jó kétszáz méter távolságban a Kreml félig leomlott fala állt, előtte pedig a Vaszilij Blazsennij székesegyházról leszakadt, megfakult hagymakupolák hevertek.

Megrázta a fejét, és lassú léptekkel elindult dél felé, a Feltámadás templom irányába. Savmarta izmai eleinte nem mozogtak valami jól, de amikor akarta, hogy teste engedelmeskedjen neki, gyorsabban haladt, mint bármikor.

Pihennie kell. Pihenni, és gondolkozni.

A Képek. A Tükör. A sárkány, amit ő hozott létre, és amit kedve szerint formázhatott...

A székesegyház romjai között valami mozdult. Matvej ösztönösen lekuporodott egy töremlékhalom mögé, és maga elé tartotta Irinát.

A templom mögül tucatnyi alak lépett elő. Emberek. Jó százötven méter távolságban voltak, de Matvej így is látta a fegyvereiket, a temérdek fegyvert, amit magukkal cipeltek.

Ezek nem Kóborlók, és északiak sem lehetnek, tehát csakis az ikon őrültje hozhatta létre őket. Kopók, emberformájú szörnyek, akiket az az eszelős most utána küldött. Matvej mély lélegzetet vett, és gondolkozni kezdett, hogyan pusztítsa el őket. Fogalma sem volt róla, hol lehet a Tükör, és abban sem volt biztos, hogy itt is képes lesz szilárd lényeket létrehozni, abban azonban bízott, hogy a régi módszerrel még mindig tud Képeket alkotni.

Most egy hatalmas kígyóra gondolt, egy húsz méter hosszú, pikkelyes testre, egy elpusztíthatatlan szörnyre, amit szétvághatnak, szétrobbanthatnak, apró darabjaival is képes lesz elpusztítani a kopókat.

Az egyik hagymakupola tövében már derengeni kezdett a test körvonala, amikor

repeszsüvöltés bombavisítás

Matvej meglátta a kopók elé ugró gépördögöt. Matvej egy pillanatra összezavarodott – a kígyó eltűnt, ő pedig a rakétavetővel felfegyverzett mechanikus szörnyre meresztette a szemét.

A gépördög a laza alakzatban közeledő kopók közé lőtt. Azokat váratlanul érhette a támadás; az első rakéta darabokra szaggatta az elén haladó féltucatnyi alakot.

A két fickó testcafatai még földet sem értek, amikor a gépördög már újra lőtt. A rakétasortűz feltépte a repedezett aszfaltot, szétfröccsentette a törmeléket, és széthasogatta a hagymakupolák maradványait, az életben maradt kopók azonban máris fedezéket találtak. A gépördög lövegének mély bumm-bummjához valami élesebb sivítás keveredett. A kopók rakétái kisebbek voltak, de három így is elég volt ahhoz, hogy a gépördögöt megingassák.

A hatalmas acéllábú szörny megtántorodott, de folyamatosan tovább tüzelt. Matvej látta, hogy a kopók egyike kétrét görnyedve elindul, hogy a törmelékhalmok fedezékében széles ívben a gépördög oldalába kerüljön. Az acéllábú közben felfedezte az egyik kopót, és ráeresztett két rakétát. Két dörrenés – a kupola, és a mögötte rejtőző kopó a levegőbe emelkedett, majd belehullott az aszfaltba robbantott kráterbe.

Közben a taktikázó kopó megfelelő lőállást találhatott, mert tüzet nyitott. A gépördög oldalra fordult, és jobbra-balra ingatva lövegét, kutatni kezdett a célpont után. Másik két kopó hirtelen felállt. Egyikük egy géppisztolyból nyitott tüzet az acéllábúra, társa pedig egy rakétavetőt tartott a vállán.

A géppisztoly ugyanabban a pillanatban kelepelt fel, amikor a gépördög végre megtalálta az oldalra húzódott kopót. A géppisztoly ugatását egy pillanatra elnyomta a három rakétavető dörrenése.

Matvej feltérdelt. A gépördög lövedéke célt tévesztve vágódott a templom falába, a két kopó rakétájának azonban mintha szeme lett volna. Az acéllábú imbolyogva előrébb lépett, megtántorodott, majd üvöltve az ég felé emelte a karját helyettesítő löveget.

A robbanás nagyobb volt, mint az előzőek. Matvej úgy érezte, a légnyomás letépi a fejét. Lehasalt a kupac mögé, a tarkójára szorította a kezét, és amikor újra felnézett, már csak egy hatalmas vértócsa, meg egy acélpata jelezte a gépördög helyét.

Matvej óvatosan körülnézett – a kopók még nem mozdultak –, és újra a kígyójára összpontosított. Az egyik földrezuhant kupola mögött újra megjelent a hosszú test, és már csak a fejet kellett megteremteni...

Matvej összerándult, és orra bukott. Fájdalmat most sem érzett, de a hátába csapódó géppisztolygolyók felszaggatták a húsát.

Nem akarok meghalni! gondolta kétségbeesetten. Nem lehet, most még nem. Az eszelős... a Tükör. A Tér! Meg kell védenem a teret!

Egy hang.

– Százados?

A kopók. De... angolul beszélnek.

Valami megérinti a vállát. Valami a hátára fordítja. Egy láb.

– Ez nem úgy néz ki, mintha Fuentes kölyke lenne. Inkább valami mutáns lehet.

– Százados?

Szünet. Majd:

– A detektor mit mutat?

– Nyugat, körülbelül egy kilométer.

– Továbbmegyünk.

Lépések. Aztán... Semmi.

Matvej megkönnyebbülten fellélegzett. Nem az őrült kopói voltak. Angolok, vagy talán amerikaiak. Igen, biztos jenkik voltak, azok minden szarba belekeverednek. Mindenhova elküldik a katonáikat. Biztos a Tükröt használó eszelőst keresik, más dolguk nem nagyon lehet Moszkvában.

De egyedül semmire sem mennek. Segítség nélkül, négyen képtelenek lesznek legyőzni azokat a dögöket.

Matvej nyöszörögve feltápászkodott, és sántikálva elindult a jenki katonák után.

Az amcsik, és ő, a Tér ura – együtt lesz esélyük rá, hogy legyőzzék azt az őrültet. Hogy megtisztítsák a Teret. Az ő terét.

COMFILE-15.WAD

Az ikon

NYIKA!

Ez a rohadék, ez a ribancszájú Funetes! Hogy mér kell ennek még mindig élnie, a rohadéknak? Hogy mér nem tud ez má csak úgy feküdni, hogy mér nem kezdett el megrohadni, úgy, ahogy más normális halott, akinek szétlőtték azt a nyamvadt pókfejét? Ennek má rég ott kellene feküdnie, odafenn a Marson, de nem, ez idejött, mer ez egy mocsok, mer ez élni akar, biztos direkt csak azér hogy engemet csesztessen, hogy az a jó édes isten szakítsa rá az eget, oszt ennek még az se elég, hogy van, ez még mindég keveri a szart, mer most meg aszongya a nacsalnyik, hogy a szemét állat lőni akarja a svédek országát. Rakétákkal. Ahol Nyika van. Biztos ott van, mer' koronásak a bélyegek, meg mer a nacsalnyik aszonta, hogy ott. Bazi nagy rakétákkal, amik széjjelvisznek mindent, mer arra csinálták őket a továrisok, még régen.

NYIKA! De én most már télleg bemegyek, oszt télleg széjjelvágom ezt a Funetes állatot, mer hogy jön ő ahhoz, hogy másokat kinyírjon, a rakétákkal, mer az egy mocsok dolog, mer az rendben van, hogy valaki odamegy valaki máshoz, és szétbassza neki a fejit, géppuskával, ha mása nincsen, de mit csinált ennek a Nyika, hogy rakétázni akarja a svédek országát, a rohadék?

Mer a Nyika, az az én húgom. És ha már egyszer él még, és ott van, egy nem vörös országban, a svédekében, és ha már egyszer nem halt meg itten ebbe a nagy büdös Moszkvába, akkor én visszarúgom ezt a Funetes állatot a jó édesbe, mer' hogy jön ő ahhoz? És különben is.

– Halottak vagytok, basszátok meg! Halottak mind, csak még nem tudjátok!... Kurva gömböc barom!

Széttaposom a pofáját neki; a feketehajú rövid Anne meg csak néz, de az a jó, csak nézzen, mer majd legalább mindenkinek elmondhassa, hogy Gontar, Oleg, az egy kurva jó marslakó, de szarok én már a Marsra is, vissza sem mennék, csak legyen már vége!

Gyíkok. Kurva gyíkok má megint. Vannak vagy húszan, honnan szedi ezeket ez a Funetes barom, hogy ezek sose fogynak má el, de kapnak tőlem valamit, Oleg bácsi hozta nektek, pazsálszta, egyetek, meg, szarjátok össze magatokat, mer Oleg bácsi kibaszott nagyot tud ütni, főleg ezzel a Gát-inggel. Né má! Hát a te fejed csak ennyit bír, semmi többet? Hogy tojózd meg a gyíkanyád, nektek most má télleg annyi, mer jöhettek tízen, meg körbe is állhattok, meg rám is akaszkodhattok, mint lelencgyerekek a fagylaltosra, a Nyika is szerette a fagylaltot, vettem is neki mindég vagy nyolc-tíz gombócot, akkorát, mint a te szemed, te mocsok gyíkszemét, hogy csorogjon ki a fejedből. Jöhettek, basszátok meg, meg recseghettek, mer hiába szövegelt ez a hülye nacsalnyik, azér mégiscsak jó, hogy elhoztuk ezt a rövidhajút, aki Anne, és nem Nyika, mer most lő tikteket, kibaszott gyíkpacákok, a hátatokba, csak úgy fröcsköl.

– Hadd szóljon, feketehajú! Nyomjad nekik!

Az Anne, az most csak áll, oszt néz rám.

– Mit nézöl?

Csak rázza a fejit.

– Vérzel, óriás.

Hö. Hö-hö. Aszonta, hogy óriás. Nekem!

– Nem az enyim ez a sok vér, te feketehajú. De ha az enyim lenne is...

Tovább, Oleg!

– Na, előbújtál, nacsalnyik? Ilyenkor mindig előkerülsz, mi? Te rohadék!

– Tessék? – Az Anne csak áll, oszt bámul rám. Azt hiszi, biztos, hogy neki beszélek, pedig nem.

– Nem neked szóltam, rövidhajú. A nacsalnyiknak.

– A kinek?

– Hát... tudod, nekem van itt a fejembe egy...

Ne magyarázkodj, Oleg! Tovább!

– Jól van na.

Új heveder a Gát-ingba, oszt indulás.

Ez itten valami templom lehetett, valamikor, tán még a sok rakéta előtt, de most má csak olyan, mint a vurstli szok lenni odahaza, amikor má elfogyott az összes vodka. Meg a kultúrba a mozi, szombat esténként. Ott is pont így szokjuk összetörni a padokat; mondta is mindég a Nyika, hogy te Oleg, mér töröd össze ezt a sok padot, csak azér, mer japános filmet láttál? Erre mindég aszondom neki, hogy nem azér, hanem mer olyan jó az. Erre mindég azt szokja mondani a Nyika, hogy te Oleg, ha még egyszer jövünk a moziba, akkor ne törjél össze semmit se.

De hát kellett. Mer amikor még egyszer mentünk, akkor nem verekedős filmet néztünk, hanem valami táncolósat, ami régi, meg amibe volt egy Freddy nevű faszi, de ez nem a sírból jött vissza, mint az a másik, mer ez szeretett egy lányt, és örömébe a falon is tudott táncolni. Fütyöltek is a fiúk, mer ők aztat a másik Freddyt várták, a késkezűt, nem az Asztrát, de a Nyikának ez jobban tetszett, mer hogy ő má akkor is táncolt, minden kedden meg pénteken, a Natasa néninél, egy csomó lánnyal.

De a fiúk meg csak fütyöltek, oszt szólt a Nyika, te Oleg, nem hallom, mit énekel a Freddy, hát akkor nagyon összetörtem a padokat is. Meg a fütyölőket is, a szájukat, mer' szép volt az a film, akkor is, ha nem volt benne sok-sok vér meg halott. Szép volt, mer' a Nyika aszonta, hogy az. A Freddy szerette azt a lányt, és most lehet, hogy én is felugranék a falra, oszt táncolnék, mer én is szeretem ezt az Anne-t, mer... Hát nem lelőtte ezt a mocsok fütyölőst? A gyufafejű csontfejet, ami halál, de széjjelment, a rohadék, pedig én hozzá se nyúltam, csak az Anne. A görcsbe!

Ne bámulj, Oleg! Köszönd meg!

– Mi van?

Köszönd meg a hölgynek, hogy megmentette az életedet.

– A mimet?

Mindegy, Oleg. Nézz a nőre, és mondd szépen: köszönöm.

– De minek?

Csináld!

Hát, ha ennek ilyen fontos...

– Köszönöm.

– Semmiség – mondja Anne, és elindul a széttört padok között, amik éppen olyan szürkék, mintha száraz verébszarral lennének tele.

– Na, erre kellett, nacsalnyik?

Ez mindég okoskodik, itt a fejembe'.

Megy előttem az Anne, a széttört, verébszaros padok között, és fogja a géppisztolyát, és ott van egy ajtó, bazi nagy, meg vas, ott oldalt, oda megy az Anne, és...

– Feküdj!

A verébszar! Ez nem is szar! A kurva életbe, biztos má megint ez a Funetes keveri!

A szürke szar felemelkedik a széttört padokról, és összeáll, és most má teljesen úgy néz ki, min valami bazi nagy kéz, és a feketehajút akarja szétcsapni, má ujjai is vannak, meg karja, meg válla, meg mindene...

– Szarember!

Anne vetődött egy hanyattast, de a szarember elkapta a lábát, és most éppen úgy emelte fel, mint mink szokjuk a nyúzás előtt a nyulakat; lehet, hogy ez meg akarja nyúzni a rövidhajúmat?

Lőj, Oleg!

– Anyád, nacsalnyik!

Ha lenne neki szeme, akkor biztos látná, de nincs, és nem látja, hogy itten nem lehet lőni, mer a végin még az Anne-t találnám el, és azt azér mégse, főleg most nem, hogy az elébb lelőtte rólam a fütyölős gyufafejűt, azt a röpködőst. A szarembernek most má szája is van, tele fehér-szürke szarfogakkal, de kemények, rohadt kemények lehetnek neki, mer már a szájába vette az Anne jobb lábát. Az Anne meg csak lő, de nem nagyon találja el, csak a padlót, meg nincs is nagyon mit, mer a szarembernek a lába helyin csak valami szaroszlop van, és csak fröcsköl le róla a sok száraz verébtrágya, de még mindég áll, a rohadt anyját!

Oleg! Ne!

– Kuss, nacsalnyik!

Úgy kell ezt csinálni, mint az amcsik, a rögbisek szokják: rávetődni a lábára, ledönteni a földre, elvenni tőle az Anne nevű labdát, oszt gyepálni meg rúgni, ahol éri az ember, meg ütni is, csak szakadjon szét, szakadjon szét mindene. A szarembernek. A lábatlannak.

A betonlábúnak.

A kurvaanyját, de kibaszott kemény! Reccsen a vállam, pedig nehéz csontú gyerek voltam mindég, de recseg neki is, de azér nem dől el, de én most felállok, oszt állon kapom. De nem ereszti az Anne-t, csak tartja, oszt a szartestből kinő még vagy két szarkar, én meg ütöm neki az állát, és má kés is van a kezembe, honnan a francból, szúrom, és lecsapom neki azt a korhadt-gally szarkezét, amivel a feketehajúmat tartja, oszt rúgok bele egy nagyot. De ez ellök magától, de nem baj, mer az Anne nevű feketehajú már áll, és lövi, lövi mint az őrült, és már kifogyott a tára, de azér csak rángatja a ravaszt, de most má én is lövök...

Mint a céllövöldében a gipszbohóc: ahol golyó találja, a szarember szürke teste szétporlik, oszt a végin má annyit lövünk bele, hogy nem marad belőle más, csak egy nagy kupac verébszürke homok, de ezt is szétrúgdosom, de hiába, mer mintha mágnes lenne ebbe', vagy micsoda, mer a szarpor összeáll, oszt már megint kész a szarember.

De lőjük, oszt most megint por lett belőle, és most...

– Mi a szart csináljak, nacsalnyik?

Kussol a rohadék, most persze nem jártatja azt a nagyokos pofáját, de nem baj, mer itt van ez az Anne, aki most előszed egy teli tárat, de nem nyomja bele a géppisztolyába, hanem kipöcköli belőle a műanyag hüvelyes töltényeket, és ráharap egyre – kicsi, hegyes fogai vannak, amikkel kiszúrja a műanyag hüvelyt, és a szarporra szórja a puskaport, ami már megint próbál ember lenni, amíg én bele nem rúgok egyet.

És az Anne már egy jó csomó puskaport rászórt a töltényekből a kupacra; fekete és szürke keveredik, és kéz lesz belőle, de mint a cukrozott tészta, olyan ez, a húsvéti süteményhez. És most az Anne lő, és a szarember szétrobban, de most már égni kezd a pora is, és...

– Oleg!

A szarmeber lángol, de nem kiabál közbe', nem csinál ez semmit, csak szétég, de meggyullad tőle a sok széttört pad, és fentről... Kibaszott magas ez a plafon! Fentről jön egy csomó röpködő, és mind a fogát csattogtatja, meg mind fütyöl, meg ég. Hol a francba voltak ezek eddig?

Vagy öt röpködő Anne-nak esik, de a többi rámjön; biztos azér, mer én vagyok a nagyobb, és látják azzal a lyuk-szemükkel, hogy rajtam több a hús. A Gatling! Valahol elszórtam, de hol?

Pisztoly!

– Kösz, nacsalnyik!

Pisztoly. Ez az. Hét golyó – hét röpködő szétrobban. Anne géppisztolya egyfolytába szól, má nincs is rajta csak egy gyufafejű, de nekem kifogyott a táram, és csak ütni tudok. Orron vágok egy röpködőt, de az csak egy kicsit megy vissza, aztán má megint jön. Megcsapom megint, de még most se robban széjjel, de közbe má itt van másik kettő. És ütök. És megint ütök, és megég a hajam, még jó, hogy rövid, meg a vállamon a marsi ruha, pedig vastag ám, és égek, de ezek meg csak jönnek – és jön onnan fentről vagy hat gömböc is; ezek köpködik ránk a röpködőket, tiszta tűz a pofájuk meg a torkuk is olyan, mint odahaza a cserépkályha belseje, és...

És a röpködők most már teljesen beleptek, úgy rámmásztak, mint hangyák a nyálas málnacukorra, és már Anne se lő, biztos kifogyott neki, és csak visít helyette, én meg ordítok, égek meg csapkodok, és...

– Megdöglünk, nacsalnyik!

És az egyik gömböc felnyög. És megfordul, mintha bántotta volna. És arrafelé néz, amerről mink is bejöttünk. Én is oda akarok nézni, de nem tudok, mer' tele vagyok röpködőkkel, és hiába csapkodok, kurvára fáj má mindenem, és büdös rajtam az égett ruha, meg az égett bőr, és Anne meg csak visít, és…

Egy kurva nagy durranás. Meg még egy és még egy. És lövések.

Funetes, te buzeráns! A végin még te győzöl? Most má lövetsz is minket?

Lecsapok vagy három röpködőt, és felemelem a fejem a földről, és csapkodom a vállam, hogy elaludjon a tűz, de még mindig rohadt sok gyufafejű van rajtam, és a gömböcök is lejjebb ereszkedtek.

– Anne!

Futni kezdek, de visszafelé nem tudok, mer két szemét gömböc elébem ereszkedett, futok hát a vasajtóhoz, a másik oldalra, de...

A vasajtó előtt álló géppuskások nem nézik, hogy kit találnak el: csak lőnek feszt, mintha sose fogyna ki nekik a golyójuk. Sorban állnak, egymás mellett, vannak vagy huszan, és lőnek, én meg szétütöm a feketehajú felől a röpködőket, és megfogom a karját, csurom vér, és berántom a széttört padok közé.

De a géppuskás bunkók csak lőnek, és szétmennek a röpködők, meg szétmegy, nagy durranással az egyik lángtorkú gömböc is, és kelepelnek a gépuskák, és durrognak a rakéták, és...

Rakéták?!

Gépbarom...?

Hasalok a feketehajún, az meg csak sír alattam, és má' fel se nézek, mert ha jön a gépbarom, akkor jobb ha nem is.

Egy csomó rakéta. Vagy tizenöt. Sok. Visítás. Robbanások. Kattogó géppuskák. Ordítások. Csend.

Csend?

Felnézek. A füst, az marja a torkom, meg a számat is, de nem köhögök. Csak nézek.

A vasajtó mellett véres kupacban fekszenek a géppuskások. A röpködök sehol, a gömböcök meg kidurrantott epehólyagként fekszenek a padlón, vagy a padokon, ott, ahová éppen hullottak.

Felállok. Kurvára fáj a vállam, amelyik megégett, meg a fél fejem is. Ez is megégett. Meglátom a Gát-inget. Kiugrok a padok közül, és felkapom, de rögtön vetődök is tovább, mer a kapuba, ott, ahol mink is bejöttünk ebbe az istenverte templomba, most vagy négy faszi áll, rakétavetőkkel, meg mindennel, és engemet néznek, de lelövöm őket, mert hál istennek nem megint egy gépbarom jött, csak ilyen emberformájú, megölhető izék.

Behasalok a pad mögé, előszedek egy hevedert, befűzöm a bazinagy stukkerembe, és kihajolok oldalt, meg kidugom a Gát-ing csövét is, és ha én most meghúzom ezt a ravaszt, akkor hús csonton nem marad, ott a kapuba, csak azok meg nehogy megint rákezdjék a rakétázást, mert akkor...

Állj! Ne lőj!

– Mi van, bameg?

Ne lőj! Állj fel, és tedd le a Gatlingot!

– Mér?

Én lelövöm ezeket, akármit is mond a bolond jenki, itt a fejembe'! Mert mér' is ne lőném le őket, amikor az a buzeráns Funetes küldte rám mindet?

Ne lőj, katona! Ez parancs!

– Kapd be.

Ne lőj! Az a faszi ott a kapuban én vagyok!

– Mi? Ki? Te?

Érzem a nacsalnyikon, hogy valami kurva elégedett.

Én. Vagyis Andrew A. Milne. Az igazi. Állj fel, Oleg: megjött felmentő sereg!

A nagy találkozás. Végre.

Végre?

Jó esetben tovább megyünk, szétkúrjuk Fuentest, meg azt a rohadt Tükröt, aztán beszállunk valami gépbe – közös életünk során Milne minden esetben gondoskodott a visszavonulásról –, aztán kezdődik az igazi móka. Pszichológusok, neurotechnikusok, pszichiáterek, a sereg főfejesei, meg minden. Esküszöm, némelyik rosszabb, mint Fuentes dögei... Aztán szépen kivesznek a Vörös Óriás fejéből, leporolnak, betesznek valami nylontasakba, és megyek szépen vissza a polcomra. Milnének valami marha mély és híg szarba kell kerülnie ahhoz, hogy újra elővegyenek.

– Ez tényleg te lennél, nacsalnyik?

Én, Oleg. Vagyis... én voltam.

– Voltál? És most már nem vagy?

Nem hiszem, Oleg.

Nem hiszem? Tudom, hogy nem. Alig pár napot töltöttem Oleg fejében, de annyi élményt sikerült összegyűjtenem, hogy most legalább annyira különbözök A.A. Milne századostól, mint a vén sziútól, Longfeathertől. De hiába. Az élményeim a sereg számára nem többek puszta információknál. Értékes információknál, az igaz, de az egész mégis csak egy adathalmaz.

– Te, nacsalnyik, most mi lesz?

Mi lenne, Oleg? tovább megyünk, és szétcsesszük a ribancszájú padrét. De most már végleg.

– Oké, jenki. Ez eddig oké. De mi lesz utána? Kivesznek belőlem?

Lehet, Oleg.

Kivesznek. Hát persze, hogy kivesznek. Andrew A. Milnéből őrnagy lesz, talán ezredes. Belőlem egy ROM. Olegből pedig ismét Gontar szakvez., aki kurva jó marslakó, de sötét, mint a legfeketébb marsi éjszaka. Ennyi. Pálya vége, kész. A huszonkettes csapdája: ha győzünk – vesztünk. Ha vesztünk... Akkor megoldódik a probléma. Végleg.

– Te nacsalnyik, én télleg utállak, de... De azér nem lehetne valahogy megcsinálni, hogy valahogy mégis bennem maradjál? Tudod, itt a fejembe.

Szép ez a vonzódás. Megható. A Vörös Óriás a húgán kívül is szeret valakit.

És miért, te Oleg gyerek?

Csend. Felnézek, és Oleg szemével magamra bámulok. Milne eléggé megtépázottnak látszik, és az is biztos, hogy Longfeather nem három emberrel küldte el erre a moszkvai túrára. A jelek szerint már ő is összegyűjtött néhány elsőkézből származó információt Fuentesről.

Most elindulnak felénk. Félelem nem látszik rajtuk, de óvatosan mozognak.

– Hát csak azér... Tudod, jenki, én télleg szeretem a húgomat, de ha te nem lennél, akkor még most is aszinném, hogy nem él, pedig de, és meg akarom találni őtet, de nem hiszem, hogy menne a dolog, mer' én csak egy szakvez vagyok, meg minden, te meg mégiscsak százados, vagy micsoda, és a csillagokkal együtt ész is jár, meg aztán itten van ez az ájult rövidhajú, ez fekete Anne, akivel ha én beszélek, akkor csak néz rám, meg minden, de ha te beszélsz, akkor figyel is, és...

Hé, levegőt is vegyél!

– Jól van na, de találjál má ki valamit, jó?

Milne mellénk lép. Fölénk hajol.

– Andy? – A hangja mint mindig: száraz. A homlokán pár vércsepp, de izzadtság semmi. A hideg profi.

– Jó?!

Kuss, Oleg!

– Andy, bent vagy? Ki ez a nő?

Oleg hátrahúzódott, én meg felállok.

– Ő Anne, a feketehajú – mondom. – De maga kicsoda?

Milne ránk mereszti a szemét.

– Nem ismersz meg, Andy?

– Andy? Ki az az Andy? – kérdem.

Milne meghökken, és kihúzza magát.

– Jelentést, katona!

Vigyázzba vágom magam.

– Oleg Gontar szakvez, marslakó jelentkezem!

Milne egyik embere felállítja Anne-t, és valami fiolát tart az orra alá. A nő elfintorítja az orrát, és lassan felnéz. A másik két fickó, – ugyanolyan pofájuk van mint az elsőnek – lassan, fegyverét előírásszerűen maga elé tartva elindul a templom túlsó végében levő vasajtó felé.

– Jelentem, a Marson voltunk, aztán eljöttünk onnan, és most itten vagyok ezzel az Anne nevű nővel, és kurva sok dög van, de még több volt, és...

Milne felemeli a kezét. Milyen ismerős ez a mozdulat!

– Elég. Andy hol van?

– Kicsoda?

– Andy. Milne százados. A ROM, akit a fejedbe tettek.

Megvonom a vállam.

– Volt itten ROM, kettő is, de az egyik ott maradt a Marson, a másik meg aszonta, rakjuk bele egy tankba, oszt elment, nem is mondta, hova, és...

Milne Összeráncolja a homlokát, és mélyen a szemünkbe néz. Anne felé fordul.

– És maga, hölgyem? Hogy kerül ide?

A két pankrátor kinyitja a vasajtót, és belép. A másik fickó elereszti Anne-t. A nő alig áll a lábán; megszédülhetett kissé. A bal halántékán megpörkölődött a haja, az állán és a nyaka bal oldalán egy-egy vérző seb.

– Kaphatnék valamit inni?

Milne int a nő mellett álló fickónak, aki leakasztja a derekáról az apró kulacsot. Anne kortyol egyet, és megtántorodik. A katona – olyan merev az arca, akár valami indián totemoszlop tetején a széldémoné – elkapja.

– Nos? – kérdi Milne.

– Én csak... Kolumbia... Bogota. – Elcsuklik a hangja.

Milne elkapja a karját, és magához rántja.

– Ide hallgasson, miss, én nem tudom, hogy maga kicsoda, de ha egyszer azt kérdezem, hogy...

Lövések. Milne hátrakapja a fejét. A totemarcú fickó rápillant, és a vasajtóhoz ugrik. Milne elereszti a nőt; Anne az egyik padhoz tántorodik.

– Katona! – néz hátra Milne a vasajtóból. – Gyerünk!

– Értettem! – Felemelem a Gatlingot, és én is az ajtóhoz ugrom.

– Oleg! – sikít Anne. – Ne hagyjatok itt!

Milne rámnéz.

– Légiós volt. Amazon. Tud lőni – mondom.

Anne hozzánkfut. Milne a szemébe néz, majd egy pisztoly nyom a kezébe.

– Használja, ha kell – mondja, és a totemarcú után ő is belép a vasajtón.

Hát, az egyszer biztos, hogy a nacsalnyik má' megint keveri. Aszonta, hogy ő jött meg azzal a másik három faszival együtt, de az egyszer biztos, hogy nem ő, mer' én nem ismerem túl régóta, de ő sose volt ennyire... tiszturas. Mert ez a Milne nevezetű, ez olyan, amilyennek a nagy könyvben a tiszturakat leírják. Kár, hogy a nacsalnyik rámszólt, hogy ne lőjem le. Pedig én szívesen.

Mer' hogy a nacsalnyik, az én nacsalnyikom, az sose csinált volna olyat, hogy előreküldi a kőarcút, meg engemet, ő meg hátul marad a nővel. Az ment volna előre ezen a kurvabüdös folyosón, ami má' megint tele van valami folyékony szarral, bokánál is feljebb ér, és zöld, ez látszik, mer' világos, az van. Mintha a nap sütne, pedig nem is. Csak éppen a plafon van tele lámpákkal, bár mindegyiken annyi a pókháló, meg a kosz, hogy na.

Mostan a nacsalnyikom lépked a lábommal, de én azér' figyelek, mer' azt sose lehet tudni. Hogy mikor kellek én. Fogja a Gát-ing nevű marhanagy stukkert, a másik kezemmel meg a hevedert, amibe' AKM golyók vannak belenyomkodva, de ebbe a Gát-ingbe az is kurvajó. És megyünk. A kőarcú jenki után.

És a kőarcú most megáll, és ránknéz, és lemutat a rakétavetője csövével. Ott fekszik az a két nagydarab katona, aki velük volt. Még egy perce sincsen, hogy lövöldöztek, de az egyik lábának annyi. Valaki lerágta. A ribancszájú kölykei jó éhesek lehetnek már. Én is az vagyok, de olyat, hogy egyek egy emberből, azt azér' mégse.

Jön a Milne nevű tisztúr, meg Anne is, és megállnak. Az Anne, az már látott ilyesmit, főleg amióta én megmentettem, de a tisztúrnak valami gond lehet a gyomrával, mer' úgy csinál, mintha hánynia kéne.

– Mi van itt?

A nacsalnyik megvonja a vállát.

– Ilyen ez, má a Marson is ilyen volt, otyec.

Otyec! Hát ezt meg kitől tanulta? Nem is mondta, hogy beszél oroszul.

A tisztúr mutatja, hogy menjünk tovább. Megyünk.

A zöld nyál, az most még mélyebb. Egy másik ajtó. A kőarcú jenki elkezdi nyomkodni a mellette levő számos kapcsolókat, ami tisztára olyan, mint egy telefon nyomókája, de semmi. Az ajtó, az nem nyílik ki. Biztos Funetes zárta be.

A nacsalnyik most eltolja onnan a kőarcút, oszt beleereszt egy jó sorozatot az ajtóba. Az meg kinyílik. A Milne nevű tisztúr meg csak néz.

– Szép volt, nacsalnyik! Eztet én se csináltam volna jobban!

– Kussolj, Oleg, és húzz hátra! Majd szólok, ha előjöhetsz.

Szólsz? Hogy szólsz?

– Majd az mondom, hogy Oleg. Jó?

A Milne nevű tisztúr meghallhatott valamit, mer felénk bámul… de nem szól.

Megyünk tovább. Egy folyosó. Egyre lejjebb jutunk; má jól bent lehetünk a nagy templom alatt.

A folyosó végén egy hodály nagy terem. Betonból vannak a falak, de itt is csuromzöld minden. És ragad. És biztos savas, mer' a kőarcú azt kiabálja. És fogja a lábát.

A tisztúr csak néz, aztán kiabál:

– Futás!

Futunk. Elől a kőarcú, utána én a nacsalnyikommal, mögöttünk meg a tisztúr a feketehajúval.

A hodály másik végében már kevesebb a zöld izé, és egy jódarabon nincs is. A tisztúr megáll, és elkezdi nézegetni a padlót. Egy helyen sorba' olyan nagy vasajtók vannak, hogy kiférne azokon még egy...

– Ezek alatt lehetnek a rakéták – mondja a tisztúr, és felnéz a plafonra.

Ott is vannak vasajtók, mind olyan, mint a Nyika fényképezőgépében volt a luk, ami mindig kinyílt, hogy kép legyen a fényből. Mint az összecsavart virágok, olyanok.

– Ez az – mondja a tisztúr. – A kapuk valahol a Vörös Téren nyílhatnak. – Lehajolt, és a géppisztolya csövével kapirgálni kezdi a zöld nyálat, de abbahagyja. Nem megy neki.

– Lehugyozzam? – kérdi a nacsalnyikom.

Jé! Télleg! Odafenn a Marson én egy pont ilyet hugyoztam le, és attól szétmállott.

Milne ránknéz. Biztos dühös, de csak annyit mond: ne.

A kőarcú közben elért a hodály végébe, ahol egy másik ajtó van, de ez a falon.

– Ott lehet az indítószerkezet – mutat Milne az ajtóra.

– Meg Fuentes – mondja a nacsalnyikom.

Milne ránéz, de most se szól.

Tovább megyünk. A kőarcú kinyitja a vaskaput.

– Oleg!

A nacsalnyikom kienged magamból, és most megint én viszem előre magunkat, de megállok, mert.

Kurvasok dög, tele fogakkal, tűzzel meg géppuskákkal, meg mindennel, és mind itt vannak az ajtó előtt, és mind minket akar kinyírni, és mind minket bámul, és a kőarcú már hiába próbálja bezárni a vasajtót, mert lelövik, és csak oldalra dől, a Milne meg a falhoz rántja a feketehajút, és lehasal, és lő, és ordít, hogy tűz, katona, de én tudom, piszok jól tudom, hogy ezeknek kevés a Gát-ing, ide más kell.

Elhajítom a Gát-inget, lehasalok én is, és odakúszok a kőarcúhoz, aki még él, de fetreng és haldoklik, és má nem nagyon fog lőni. Elveszem tőle a rakétvetőjét, és feltérdelek, és lövök, mint az állat, és az ajtó

acélszilánkok hörögve szétfröccsenő Fuentes-gyermekek

az már szétment, és szétmentek a dögök is, egy jó csomó, de még kurvasok van belőlük, és rakétám már csak egy.

Az ajtón túl, sorban egymás mellett álló géppuskások most lőni kezdenek. Lehasalok, és magam elé húzom a kőarcú testét. Hallom, ahogy a hátam mögött Milne átkozódik, és tárat cserél. Anne már rég kilőtte az összes töltényét. A géppuskagolyók széttépik a kőarcút, már nem is lélegzik. Már halott.

Felállni nem tudok, lőni nem tudok, mer messze a Gát-ing, és nincs nálam más, csak ez a bazi nagy stukker, a zöldet villanó, de az meg üres, és...

– Mit csináljak, nacsalnyik?

A totemarcú! Vedd el tőle, amije van!

Megfordítom a kőarcút, és belenyúlok a hátizsákjába. Egy pisztoly. Tárak. Lőszer. Még több lőszer. Egy tőr. Francos fémdobozok. Sok fémdoboz. Minek hozott ez ennyi konzervet?

A BFG, Oleg!

– Mi van?

Muníció a BFG-hez!

A bazi nagy stukker! Előrerántom a hátamról, és sorba belényomkodom a dobozokat. Egy piros szám van a tetején. Most 200-at mutat. Még több doboz kell ide! A szám most 600.

Lőj!

Feltérdelek. A vállam fáj. Kurva géppisztolyos faszfejek!

Nyomd meg, Oleg!

Mintha a nap kelt volna fel.

Egy zöld nap.

Csend.

Felállok, és elindulok a vasajtó felé. Hallom, Milne és Anne is jön utánam.

Kilépek. Megint egy csarnok, megint zöldek a falak, és szemben...

– Bameg, nacsalnyik, mi ez?

– Fuentes – lihegi mellettem a tisztúr.

A kőpofa zöld, és nagy, és szeme van, meg valami vörös izé a homlokán, a szarvai közt.

A Tükör , mondja a nacsalnyik.

– A Tükör – mondom én is, és Milnére nézek.

Várom a parancsot, de se Milne, se a nacsalnyik nem szól. Aztán...

Megmozdul a padló a talpunk alatt. Lenézek. Valami keskeny párkányon állunk, alattunk kurva mély, felettünk meg zöld. Odelent hemzsegnek a dögök, és a padló egyre lejjebb ereszkedik velünk.

Még vagy hat méter, és lent vagyunk.

A dögök sorba állnak, úgy várnak minket.

Már csak három méter.

Közelebb húzódnak.

Már csak egy fél méter.

Ugranak.

– Baszódj meg, Funetes!

Amikor a jenkik beléptek a templomba, Matvej hátrébb húzódott, de amikor kinyitották a vasajtót, és beléptek az első folyosóra, óvatosan utánuk osont.

Matvej nem érzett fájdalmat, és úgy mozgott, ahogy akart: kígyóként siklott, árnyként suhant, vagy éppen beleolvadt a falba. Egyelőre nem akarta, hogy a jenkik észrevegyék, főleg nem azután, hogy az első találkozásukkor egy géppisztolysorozattal üdvözölték. Nem haragudott rájuk, mert biztos volt benne, hogy ők is a Tükör eszelős tulajdonosát akarják elpusztítani, de nem szerette volna megkockáztatni, hogy újra lelőjék. Fogalma sem volt arról, hogy meddig bírja távol tartani magától a fájdalmat, és azt sem tudta, képes lenne-e még egyszer, pusztán az akaratával elűzni a biztos halált. Érezte, hogy már csak az őrült csodatükrének köszönheti, hogy életben van, de nem tudta, időben és térben mekkora a csoda hatótávolsága.

Amikor a jenkik áthaladtak a rakétsilókat rejtő csarnokon, és az egyikük egy atomvillanás-szerű, zöld lánggal elpusztította a folyosó végéből nyíló ajtó előtt álló szörnyeket, Matvej közelebb osont hozzájuk. Az életben maradt két férfi még ekkor sem vette észre, ám a nő mintha megérezte volna a jelenlétét, hátrafordult, és rábámult.

Matvej mélyen a feketehajú nő szemébe nézett, és lassan megrázta a fejét. Akarta, hogy a nő ne kiáltson; akarta, hogy tudomást se vegyen róla, hogy árnyéknak nézze, és a Tükör ereje újra megsegítette. A nő hunyorgott, de aztán a két férfi után rohant, akik már az ikon csarnokában, a keskeny párkányon álltak.

Matvej a vasajtó mellé húzódott, és figyelt. És várt.

Dőlnek a mocskosok, dőlnek, mint odahaza a búza a viharban.

– Ha megjönnek a villámharcosok...

A kurva anyjukat!

– ...szablyájuk villan, és...

Mocskos sátánfajzatok!

– ...véres rendet vágnak az ellen soraiba.

Kész.

Balra, Oleg! Ne szavalj, lőj!

– Mi a szarral, nacsalnyik?

A BFG?

– Üres.

A Gatling?

– Odafent hagytam, annál a francos kapunál.

Baszd meg.

– Te is, nacsalnyik.

Most mi a szentszart csináljak? Milne, a jenki tisztúr lő, mint a veszett, és sorba lekaszálja a balról érkező dögöket. Tárat cserél, és közben ránknéz.

– Kapd el, Andy! – kiáltja, és felénk hajítja az övéből előrántott pisztolyt.

Lövök. Egy röpködő. Kettő. Három.

A mocskos gyíkja, ennek külön kettő kellett!

A feketehajú visít. Hátrafordulok. Két röpködő van fölötte. Két röpködő – két golyó. Ez is kész. Elhajítom a pisztolyt.

– És most, nacsalnyik?

Blazkowicz duplacsövűje!

Két golyó, és más semmi. A tisztúr megint tárat cserél, de már nem kell lőnie. A dögök mind belefulladtak a saját zöld mocskukba...

Oleg! Nézz fel!

A rohadt anyjukat! Ez meg mi az úristen? Repülő kockák?

– Tisztúr!

Milne szarrá lövi az egyik kockát. A mocskos hártya, akár a forró zsíra hajított hurkán a bél, megreped, és...

Dögök. Négy kibaszott gyík. De nem jutnak messzire; a tisztúr keze biztos.

A kockák most mind földet érnek, és mind széthasadnak, és mindből négy Funetes-kölyök ugrik elő. Az a mocskos kősátán meg csak vigyorog, és hajigálja ránk a kockákat a rohadt homlokából, és most már kurva sok dög van körülöttünk, és ellőttem a két utolsó golyómat, és a tisztúrnak sincs már több teli tára, és...

Egy szürkepólós csontváz. Anyád! A dögök körbevesznek, és Anne-t, a feketehajút már megfogták, és viszik valahova, és viszik már a tiszturat is, és cipelik őket, valahova fel, a kősátán elé, és rajtam meg van vagy harminc szürkepólós, és hiába csapom őket, hiába rúgom az agyukat, ezek megfognak, és rámtekernek valamit, ami hosszú, és nedves, és ragad, és visznek, és...

Oleg?

Oleg!

– Mi van?

Nyisd ki szemünket.

Felnéz.

– Mi...?

Körbefordítja a fejét. A Fuentes-ikon előtt heverünk. Tőlünk jobbra Milne fekszik, mellette egy kicsit távolabb az a fickó, akit abban a mexikói színházteremben már láttunk. Balra Anne térdel, arrébb pedig az a másik pasas áll, aki... igen, ő is ott volt Mexikóban.

– Katona!

A hang félelmetes.

– Katona! Nézd, amit látnod kell!

A szavak mintha visszafelé peregnének, de mégis érthetőek. Oleg hátrafordul, és felnéz. Az ikon kőajkai összezárulnak, és előttük, mint egy vetítőernyőn, megjelenik egy kép.

A silók.

A rakéták!

– Lásd, hogyan pusztul el az, aki mindennél fontosabb neked!

A kép mellett megjelenik egy másik. Egy térkép, rajta egy vörös folt. Moszkva.

– Lásd, hogyan áll bosszút az Igaz Isten egyetlen prófétája!

A Moszkvát jelképező pontból lassan elindul egy aprócska nyíl. Észak felé kúszik, súrolja Finnország határát, átível az Északi-tenger fölött, és megérkezik egy másik vörös pontba.

Stockholm!

– Érezd, milyen a fájdalom!

Egy újabb nyíl indul útjára, és még egy, és... Még egy. Mind Svédország térképére érkezik meg, és amikor célba jutnak, akár egy tintafolt az itatóspapíron, szivárogni kezd belőlük egy gyorsan terjedő fekete folt.

– Érezd, milyen a valódi fájdalom!

A fekete foltok egymásba érnek: már egész Svédországot beborítják, a szélük már átcsorog Norvégiába, és a tengerbe is.

– Egy perc még, Katona. Csak egyetlen perc, és odafönt mindennek vége. Ez a jutalmad az Arakhnotronért, Katona.

– Mi van?

A rakétákról beszél, Oleg!

– Milyen rakétákról?

Azokról, amikkel szét akarja lőni Svédországot .

Oleg megvonja a vállunkat.

– Hát... Csinálja.

Nem érted, te vadmarha? Ez a kősátán Fuentes, és szét akarja kúrni Svédországot!

– Mi?

Fuentes ki akarja nyírni a húgodat!

– Nyikát? De hisz ő a svédek országába' van... NYIKA!

NYIKA nem hal meg, te mocskosállat Funetes, de te megdöglesz, mer' széttéplek, kitaposom a beled, és most a két kezemmel foglak kinyírni, és most az egyszer tényleg megdöglesz, te állat, és nem hagyom, hogy a Nyikát bántsd, se rakétával, se mással, mert ő él, és élni is fog, és mindenki élni fog, rajtad kívül, te... Te... A kurvaanyád, Funetes! Ezt nyeld le, ha tudod!

Matvej döbbenten figyelte, ahogy az óriási termetű katona dühöngve megfeszíti a testét, és széttépi a rátekert nyálkazsineg szálait. Az ikon vigyorra húzta kőszáját, és mintha mondani akart volna valamit, ám az óriás előrevetődött, és beugrott az ajkak közötti résen.

Matvej előrébb húzódott, egészen a szakadék pereméig, és látni akarta hogy mi történik a zöldes gránitfal mögött.

Az ikon mögött egy keskeny kamra húzódott. A szélessége nem lehetett több két lépésnél, a hossza talán kétszer annyi. A végében egy hosszú, embermagas pózna állt, rajta egy emberinek tűnő fej.

Az óriás a fejhez ugrott, és teljes erejéből az arcba öklözött. A fej ordításra nyitotta a száját, és ugyanabban a pillanatban az ikon zöld gránitajkai is eltávolodtak egymástól. Az óriás ütött, és újra ütött; a karóra tűzött arc már véres péppé változott, de a megvadult katona csak ütötte, majd hirtelen megmarkolta a két fület, és maga fölé emelte a fejet.

Matvej körbenézett. A falakat borító zöld réteg máladozni látszott, az ikon zöldes gránitja mintha vastag üveggé változott volna, a tövében ácsorgó sátánfattyak pedig mozdulatlanná válva bámultak fel az óriásra, és a fejre, a Tükör eszelős urának fejére.

A katona egy hirtelen mozdulattal a földhöz csapta a fejet, és ráugrott.

– Megdöglesz, Funetes! Most az egyszer meg!

Az óriás a levegőbe ugrott, felhúzta a térdeit, és a fejre dobbantott. Az ikon gránitarcán megjelent egy mély repedés. Az óriás újra felugrott. A repedés, akár egy fa gyökere, szétágazott; a gránitsátán most már nem volt egyéb egy széthulló üvegikonnál.

– Andy! – üvöltötte az ikon előtt fekvő jenki. – Hagyd, Andy! Segíts!

Az óriás meg egyszer, utoljára az alaktalanná változott fejbe rúgott, majd kivetődött az áttetsző üvegajkak között. Egy gyors mozdulattal átvágta a jenki katona köteleit, majd a nőhöz ugrott. Az ikon egyik szarva élesen felreccsent, lassan elvált a fejtől, és maga alá temetve az eszelősen kántáló prédikátort, a keskeny peremre hullott.

– Andy! Futás! – A jenki levetette magát a legalább három méter magas peremről.

Az óriás az ikonra meredt, ránézett a kábult, üveges tekintetű írnokra, majd a vállára kapta a nőt, és leugrott a peremről. A jenki nyomában maradva átrohant a dermedten álló sátánfattyak között, a földre tette a nőt, eltépte a köteleit, majd a szemközti fal repedéseibe kapaszkodva mászni kezdett felfelé.

Matvej oldalra húzódott. Az ikon másik szarva is levált. A repedések most már az egész arcot behálózták.

A jenki katona lihegve fellendült a vasajtó előtti peremre, és kisvártatva megjelent a nő, és mögötte pedig az óriás is.

A jenki fújtatva feltápászkodott, és rohanni kezdett. A nő követte, ám az óriás visszafordult a kapuból, és újra a perem szélére lépett.

A gépfegyver első sorozata szétrobbantotta az ikon maradányát. A vörös Tükör kibillent a helyéről, és a megkövült démoncsürhére zuhant. Az óriás egyetlen másodpercre eleresztette a géppuska ravaszát, előrébb lépett, és oldalt fordította a csövet.

– Szakadj szét, kurva Tükör! – üvöltötte.

Az acéllövedékek néhány másodperc alatt szilánkokra tépték a Vörös Tükröt, amely utoljára még teljesítette az óriás kívánságát.

COMFILE-16.WAD

Gontar/Galaxy

– Galaxy, itt Milne. Vétel. Várjuk a madarat. Ismétlem: várjuk a madarat.

– Milne, Itt Galaxy. Madár öt percen belül.

Milne előhúzott az övéből egy krómcsövet, letekerte a végét, és lassú mozdulattal a Szpasszkij bástya tövébe tette.

– Te Andy...

A katona ránézett.

– Nemtom, ki az az Andy, akiről maga mindég beszél, de ha magának így a jó, akkor szóljon, mer akkor tán hallgatok rá.

Milne elmosolyodott.

– Oké. Ha akarod, titok marad, de nekem igazán bevallhatnád a dolgot.

A katona megvonta a vállát.

– Én nemtom, hogy mit kéne bevallanom, mer nem csináltam semmit, amit meg csináltam, azér már majnem leültem az időmet.

Milne hosszan meredt rá.

– Azért azt megmondhatnád, milyen érzés magadat látnod...

– Magamat? Hát, van má vagy egy hete, hogy utoljára tükörbe néztem, de mindég eléggé jó érzés.

Milne hátratette a kezeit, és járkálni kezdett. Hirtelen megállt, és a jelzőrúd mellett ülő nőre nézett.

– Miatta? – fordult a katona felé.

– Mit miatta?

– Ő az oka, hogy maradni akarsz?

A katona megcsóválta a fejét.

– Nem akarok én itt maradni, az egyszer szent. Énnekem aszonták, ha kinyírom ezt a Funetest, akkor marslakó lehetek. Hát, asziszem, kinyírtam, és most megyek vissza a Marsra. Meg különben is – tette hozzá rövid hallgatás után –, mért maradnék? Mit csinálnék én itten Moszkvába?

Milne sóhajtott, és a katona szemébe nézett.

– Így is jó. Jelenteni fogom Longfeathernek, hogy Andy Három a Marson, Andy Kettő pedig Moszkvában, egy Frontriderben semmisült meg. Így jó lesz?

A katona újra megvonta a vállát.

– Nekem aztán mindegy. Ahogy a tisztúr akarja. De... azér jó lenne, ha mi is kapnánk egy csillagot.

Milne hátrapördült.

– Mi? Ezt meg hogy érted?

A katona elvigyorodott.

– Hát csak úgy, hogy én is, meg ez a feketehajú is. Megérdemelné.

– Nacsalnyik?

Csak halkan, Oleg!

Mér' nem mondtad meg neki... Izé. Magadnak... Vagyis... A tisztúrnak, hogy bennem vagy?

Ha akarná, megnézhetné a ROM-aljzatot, és magától is rájöhetne az igazságra.

De nem akarja?

Nem.

Mér'?

Bonyolult dolog ez, Oleg. Talán mert ő én, és én sem tenném meg vele, ha fordított helyzetben lennénk... Talán ezért, talán másért. Nem tudom.

Te nacsalnyik, most má' örökre velem maradsz?

Nem lenne rossz, Oleg. Vagyis... Számomra ez lenne a jobbik eset.

Az én számomra is. Mert tudod, mire jöttem én rá, nacsalnyik?

Mire, Oleg?

Hát csak arra, hogy te meg én, vagyis én meg te, vagyis mink ketten. Hát, mi aztán kurva nagy dolgokra lennénk ám képesek!

Sokat kell még neked ahhoz tanulni, Oleg!

Én tanulok, ha tanítasz... Csak aztat ígérd meg, hogy mielőtt elkezdjük tanulni azt a sokat, hát... Előtte még elmegyünk a Nyikához.

Rendben, Oleg. De te is ígérj meg valamit.

Mit, nacsalnyik?

Ha összejön a dolog ezzel a feketehajúval... Nem kell mindig, de azért néha... Egy kicsit magunkra hagyhatnál majd. Tudod, már kezdem elfelejteni, milyen érzés az ilyesmi…

EPILÓGUS

Matvej odafentről nézte végig az Ikon pusztulását.

A fájdalom, amelyet eddig nem érzett, most lassan visszatért, de mintha indulatai új mederbe terelődtek volna: már nem acsarkodott, nem gyűlölt, csak figyelt – és várt.

Hogy mire vár, maga sem tudta volna megmondani. Tudta, hogy a küzdelemnek vége, és a Tér – az ő Tere – hamarosan megint csak az övé lesz. Ennek ellenére kisértette a befejezetlenség érzése. Hátramaradt még valami, talán nem több egy apróságnál.

Várt. Akkor moccant meg ismét, mikor a jenkik végre-valahára eltávoztak; a megcsonkított Irinára támaszkodva lefelé indult a törmelék meg a holt hús halmain át.

Hosszú időbe telt, mire leért, de a most és a majd immár mást jelentett számára. A fájdalom emlékei távolodtak, közeledtek ellenben a különös vörösség szilánkjai, melyek a becsapódások nyomán hatalmas területen szóródtak szét. Matvej számára semmit sem jelentettek, mégis, mintha valami vonzotta volna feléjük – feléjük és a kiteljesedés felé.

Az utolsó métereket már Irina segítsége nélkül tette meg. Úgy szorította a fegyvert, mint a kezdet kezdetén, mikor benne, egyedül benne látta túlélése zálogát; változatlanul rajongott érte, noha helyzete alapjaiban megváltozott.

Megváltozott?

Matvej térdre ereszkedett a vörös szilánkok borította térség peremén. Óvatosan kinyúlt, kézbe vett egy tenyérnyi cserepet, és felemelte. Az ónixkemény anyagdarab hosszában fura fényreflexek táncoltak, színük vörösesből lassanként aranyra változott.

Matvej a térdére támasztotta Irinát, és visszafojtott lélegzettel meredt a szilánknyi ragyogásba.

A mélyén mintha valami mozdult volna. A titokzatos végtelenség fenyegető végességnek adta át helyét; Matvejnek olyan érzése támadt, mint mikor gyerekkorában alkonyatkor a tulai erdő fái közé bámult. Valami lappangott abban a vörösségben, ami csak arra várt, hogy érte nyúljon, és megragadja.

Matvej lehunyta szemét, összpontosított, és kinyúlt tudata csápjaival. A valami formát öltött, oly közel volt már, hogy szinte fájt; Matvej alig győzte kivárni, hogy végre megpillanthassa.

Lenézett a kezében tartott törmelékdarabra, és elvigyorodott.

A szilánk nem volt sötét többé – ablakká változott. Ablakká, melyből egy aranyfényben izzó, túlvilági lény tekintett a fiúra talányos szemeivel.

– Irina – suttogta Matvej. – Győztünk! Győztünk, és megint győzni fogunk!

Felegyenesedett, és ereje biztos tudatában kifelé indult. Az a mosoly, azok a szemek...

Az arc a tükörcserépben a saját régi arca volt.

DOOM TIMELINE.FAQ

kb. 65 millió éve Megjelenik a Korán Jött Tükör. A kapcsolatfelvétel sikertelen: megszületnek az első Proxenosaurusok, klímaváltozások zajlanak a Föld légkörében. Az óriáshüllők pusztulása kezdetét veszi, az ökológiai egyensúly a melegvérűek javára módosul – ez gyorsítja a folyamatot, mely hosszú távon a főemlősök felemelkedéséhez, utóbb a hominidák és az ember kialakulásához vezet.

kb. 70 ezer éve A Homo neandertalensis egyeduralma.

kb. 35 ezer éve A Homo sapiens megjelenése, a négy fő rassz kialakulása Eurázsia és Afrika területén. A Homo neandertalensis végképp alulmarad a túlélésért vívott küzdelemben.

i.sz. 30 körül Egy Jézus nevű férfi az emberi gondolkodás és érzelemvilág megváltoztatásának igényével prédikál a közel-keleti Galilea falvaiban. (Empirikus adatok; a kereszténység alapítójának működéséről egykorú források nem, csupán az I. század második felétől keletkezett evangéliumok szólnak.) Pontius Pilatus római helytartó 30-ban vagy 33-ban keresztre feszítteti Jeruzsálemben. Jézus Krisztus (khrisztosz: felkent; gör.) tevékenységének hatása a következő két évezredben meghatározó, a tényleges szellemi fejlődés ehhez mérten szinte elenyésző mértékű. A lélekgyógyászok neki köszönhetik a Messiás-komplexust.

i.sz. 622 Mohamed mekkai kereskedő és vallásalapító „futása” szülővárosából Medinába. Mohamed a 610-es években nyilatkoztatta ki saját verzióját az abszolút igazságról. Megjegyzésre érdemes, hogy követői Mózes és Jézus tevékenysége folytatójának, az Egy Igaz Isten harmadik nagy prófétájának tartják – a zsidó, a keresztény és az iszlám konfliktusai tehát voltaképp családi perpatvarnak tekinthetők. Az áldozatok összeszámlálása folyamatosan zajlik.

1908 júniusa Létrejön a Tunguz Tükör. A Föld értelmes lényei késve – tizenkilenc év múltán – érkeznek a helyszínre, a pszichoaktív plazma ekkorra elveszti érzékenységét és megsemmisül. Kapcsolatfelvételre megint nem kerül sor – a Tükör csak a tajgavidék őslakóinak rémálmai közül vált valóra néhányat.

1945 júniusa San Franciscóban ötven állam képviselői elfogadják az Egyesült Nemzetek Szervezetének alapokmányát. Az ENSZ ötven-egynáhány éves működése során főként reprezentatív, ritkábban diplomáciai feladatokat lát el – békefenntartó haderejének és költségvetésének zöme az USA figyelmességét dicséri. A szervezetet a XX. század végének válsággócaiban jobbára csak hírből ismerik.

1978 márciusa Julius Mayerling születése a dél-afrikai Durbanben.

1984 áprilisa Baleset a csernobili (Ukrajna) atomerőműben. Súlyos anyagi és felmérhetetlen erkölcsi kár, egyelőre Nagy Villanás nélkül. A leolvadt 4. blokkot nemzetközi erőfeszítéssel betonszarkofágba zárják. Megjegyzendő: az incidens során zömmel olyanok tértek meg az Úrhoz, akik – a maguk vagy mások hibájából – sosem keresték Őt.

1989 októbere Sankayan Naran Sattva születése az indiai Új-Delhiben.

1992 januárja A Proxenosaurus Imperator csontmaradványainak feltárása Belső-Mongóliában. A vizsgálati eredmények jó ideig – a Mayerling-elmélet 2028-as közzétételéig – nem kerültek nyilvánosságra, egyes szervezetek és kormányok azonban már megismerkedhettek velük.

1997 ősze A csernobili atomerőmű 4. blokkjának betonszarkofágja megreped: tömeges sugárfertőzés Európa keleti régiójában.

1998 nyara Erőteljes, a Richter-skála szerinti 9.2-es föld- és tengerrengés Kelet-Ázsia partjain. A Csendes-óceán egész medencéjét sújtó katasztrófa nyomában járó cunami (szökőár) csak Kyushun kétmillió-nyolcszáztízezer áldozatot szed; Japán hatalmas területei néptelenné és lakhatatlanná válnak. A japán diaszpóra kezdete: nagyarányú kivándorlás Alaszkába, Kaliforniába, Ausztráliába illetve Új-Zélandra. Általános gazdasági és pénzügyi válság, tőzsdei összeomlás. Az USA darabokra hull, az anyagi és erkölcsi támogatását veszített ENSZ egy éven belül beszünteti tevékenységét; a tűzfészkek közelében állomásozó békefenntartók elmenekülnek, elpusztulnak vagy fogságba esnek. Sikertelen túszmentő akciók Kelet-Afrikában, Kambodzsában és Haitin.

2000 Világvége-pánik. Angol-francia kisérlet az EU-keretszerződések felmondására, az Antant feltámasztására. Németország gazdasági fölényének maradékára támaszkodva közbelép; konfliktusveszély Elszász-Lotharingiában és az Északi-tengeren. Káosz, anarchia világszerte, éhínség a Távol-Keleten és a volt USA nyugati partvidékén. Az ausztráliai és új-zélandi japán telepesek nagy tömegű nyersanyagot importálnak a szovjet utódállamokból.

2003 Az anarchia legsúlyosabb időszaka: fel-fellángoló háborúk, törzsi villongások, minden képzeletet felülmúló bűnözési hullám világszerte. A terrorizmus veszélye hadseregközi egyezmények megkötésére készteti az EU államait. Bevándorlási tilalom, járványok, határzár. A font és a márka gyengül, Svájc és a frank még tartja magát.

2004 A nemzeti valuták a dollár és a jen katasztrófáját követően folyamatosan veszítenek értékükből. A fejletlenebb gazdaságok visszatérnek az aranyalapra, a fejlettek alapvető szabadalmak értékesítésével, újak kidolgozásával igyekeznek stabilizálni helyzetüket. Felélénkül a tudományos tevékenység, a kormányok tartalékai az űrbéli expanziót támogató programokba áramolnak. Az előrelátó konszernek megnyitják archivumaikat, az általuk birtokolt korszakos szabadalmakat közkinccsé teszik – így sikerül elkerülniük az államosítást.

2004 novembere Alvaro Fuentes születése a kolumbiai Bogotában.

2005 februárja Az első irányított magfúzió a volt USA egy titkos laboratóriumában. Arizona ideiglenes kormánya nyomban értékesíti a felfedezést, a világ más tájain dolgozó szakemberek reprodukálják és igazolják az amerikaiak eredményeit.

2007 szeptembere Andrew A. Milne születése a Missouri állambeli Springfieldben.

2009 tavasza Az első fúziós meghajtású, orbitális pályáról indított űrszerkezet, a Disney megkerüli a Holdat és visszatér. Az USA egykori tagállamai tárgyalásokat kezdenek az új kongresszus felállítása érdekében. A választott szövetségi forma: konföderáció.

2010 Az EU megosztja alapvető szabadalmait a formálódó Konföderációval és az ausztráliai japánokkal. Kína kísérletet tesz Mongólia megszerzésére, a FÁK határozott fellépése azonban meghátrálásra készteti.

Az Amerikai Konföderációhoz az év végére csatlakozik Mexikó, Kuba és a közép-amerikai államok zöme. A dél-amerikai kormányokkal folyó tárgyalások a kokainbárók makacssága miatt zátonyra futnak; háború kezdődik a válságban megizmosodott Kartellek, a velük szövetséges latino nationales ek és a Konföderáció között.

2011 decembere Oleg Vaszilijevics Gontar születése az ukrajnai Taraszovkában.

2012 szeptembere A Gibraltári Konkordátum létrejötte; az EU, a CSA és a FÁK szerződik a globális nyugalom helyreállítása érdekében. Ausztrália és Új-Zéland japán többségű kormányai még ez évben, Nagy-Britannia és a nemzetközösségi országok kabinetjei 2013 tavaszán ratifikálják az egyezményt. Kína a területére zúduló terrortámadások ellenére '15-ig halogatja a csatlakozást, ekkor azonban formálisan kéri felvételét a szövetségbe.

2013 Antigravitációs erőteret gerjeszt az EU egy kutatócsoportja a németországi Hessenben. Az alapvető szabadalmat a Konkordátum csak tagjai számára teszi hozzáférhetővé. Új-Japán növeli ipari és mezőgazdasági kapacitását, a tőzsdék és a nemzeti valuták feltámadása kezdetét veszi. Harcok Közép- és Dél-Amerikában, iszlám intervenció a Balkánon – Nagy-Szerbia taktikai atomfegyver bevetésével fenyeget.

2014 Az első fúziós hajtású űrhajó eléri a Marsot. Az energiagondok megoldását a nyersanyagforrások bővülése követi; a rákövetkező években bányák és maximális biztonságú börtöntelepek létesülnek a vörös bolygón. Az Atmoszféra-program zöld utat kap, mindkét féltekén átalakítók épülnek. A marsbéli éj-nappal hőingadozás a második év végére 25-30 Celsius fokra csökken, a légkör oxigéntartalma azonban – egyelőre – alig növekszik.

Génmanipulációs kísérletek a Földön és a Marsra települt kutatóközpontokban, földi életformák tudatos adaptálása az új létfeltételekhez.

2017 márciusa Létrejön a Mars-Adminisztráció, (MA) melynek első feladata a bevándorlás koordinálása. Tízezrek kelnek útra a vörös bolygó felé a Föld válságövezeteiben élő milliók közül. Orbitális pályán hajóépítő üzemek, teherátrakó állomások épülnek, az űrsiklókat antigravitációs liftrendszer váltja ki. Fúziós meghajtású járműveknek törvény tiltja a manőverezést a Föld elgyötört atmoszférájában. Új erővel lángol fel a közép-afrikai és a balkáni háború; Nagy-Szerbia nukleáris fegyverkísérleti üzemét EU-gépek bombatámadása semmisíti meg.

2027 tele A Marson létrejön a Vörös Tükör. Az Egyesült Asztronautikai Tanács (UAC), a Konkordátum űrkutatásért felelős igazgatósága megkezdi Alice Csodaországának építését az idegen objektum köré Eridania szívében.

Minden korábbinál kegyetlenebb háború a Balkánon. Az EU csapatokat küld az iszlám szélsőségesek szorongatta Magyarország és Törökország megsegítésére. A hadzsikat a Drinán túlra vetik vissza, a bosnyák muzulmánok oldalán beavatkozó iráni és egyiptomi erők megjelenése tovább mélyíti a válságot. A FÁK béketervvel áll elő, melyet Nagy-Szerbia elfogadna, a muzulmán expedíciós seregek azonban nem tartják tiszteletben határait – a fanatikusok Nagy-Bosznia megteremtését tűzték ki végső céljukul. Elhúzódó csatározások a szerb-bosnyák frontvonal mentén, Szerb-Krajnát feldúlják a hadzsik. A FÁK – a Konkordátum jóváhagyásával – katonailag is beavatkozik a konfliktusba.

2033 decembere Atomtámadás Moszkva ellen: muzulmán szélsőségesek bosszúja Belgrád elvesztéséért. Negyedmillió polgári áldozat. A FÁK átmenetileg kivonja erőit a balkáni térségből. Oleg Gontar szakít az orosz hadsereggel, és kivándorol a Marsra.

2034 februárja Terrortámadás Szentpétervár ellen. A Konkordátum megakadályozza az atomfegyver bevetését. Andrew A. Milne ejtőernyővel érkezik a szorongatott városba, ő menti meg az Admiralitás ódon épületét a pusztulástól. Súlyosan megsebesül, testét csökkentett hőmérsékleten szállítják Münchenbe, ahol egész sor műtétet hajtanak végre rajta. Mellkasában – bár ő maga nem tud róla – ettől fogva EU szív dobog.

2042 A hesperiai börtönlázadás. Vezetője, Kamal Khan életét veszti a harcban, Alvaro Fuentes csoportja azonban kitör az MA-milícia gyűrűjéből. Elvergődik Eridaniáig, elfoglalja Alice Csodaországát és – egyfajta módon – létrehozza a rég esedékes kapcsolatot két idegen civilizáció között. Andrew A. Milne a Marsra indul, Oleg Gontar a phobosi Alamo erőd katonai kórházában raboskodik. Milne ROM-moduljának és tudattartalmának befogadása után egymaga indul az UAC-bázis visszafoglalására, ahol eleven ellenfelek helyett csak élőholtakat és démonokat talál. A Tükörből kinőtt hegy tetején álló katedrálisban pedig...

DOOMBABBLE.FAQ

SST (Super Sensory Television) – minden érzékszervre ható tömegkommunikációs rendszer; alapkiépítésben csak az öt fő érzékre, opciós csomaggal együtt az agy emlék- és gyönyörközpontjára is hat.

HUD (Head-Up Display) – olyan digitális fedélzeti jelzőrendszer, mely a repülési és harci információkat a pilóta látómezejébe, a kabintető egy előre meghatározott pontjára vetíti.

TEVS (Target-and-Engagement Viewpoint System) – automatikus lőelemképző, mely a céltárgyak mozgásának függvényében a fedélzeti fegyverek irányzékát is módosítani képes.

BSK-B (Berserkers' Blood) – szintetikus harci kábítószer, mely az agy fájdalomközpontjának kiiktatásával és a hisztaminegyensúly ideiglenes felborításával operál. A szóbeszéd, miszerint bikaheréből készítik, nélkülöz minden alapot.

Tartalom

- ELSŐ KÖNYV

- INTRO.EXE

- COMFILE-01.WAD

- COMFILE-02.WAD

- COMFILE-03.WAD

- COMFILE-04.WAD

- COMFILE-05.WAD

- COMFILE-06.WAD

- COMFILE-07.WAD

- COMFILE-08.WAD

- COMFILE-09.WAD

- COMFILE-10.WAD

- COMFILE-11.WAD

- COMFILE-12.WAD

- COMFILE-13.WAD

- COMFILE-14.WAD

- COMFILE-15.WAD

- COMFILE-16.WAD

- COMFILE-17.WAD

- COMFILE-18.WAD

- COMFILE-19.WAD

- COMFILE-20.WAD

- COMFILE-21.WAD

- COMFILE-22.WAD

- ENDFILE

- MÁSODIK KÖNYV

- INTRO.EXE

- COMFILE-01.WAD

- COMFILE-02.WAD

- COMFILE-03.WAD

- COMFILE-04.WAD

- COMFILE-05.WAD

- COMFILE-06.WAD

- COMFILE-07.WAD

- COMFILE-08.WAD

- COMFILE-09.WAD

- COMFILE-10.WAD

- COMFILE-11.WAD

- COMFILE-12.WAD

- COMFILE-13.WAD

- COMFILE-14.WAD

- COMFILE-15.WAD

- COMFILE-16.WAD

- EPILÓGUS

- DOOM TIMELINE.FAQ

- DOOMBABBLE.FAQ