Margaret Mitchell
Elfújta a szél III.
A mű eredeti címe
Margaret Mitchell: Gone with the Wind
Alapkiadás
Margaret Mitchell: Elfújta a szél
Forum Könyvkiadó, Novi Sad, 1965

39
A vonat sokat késett, és a júniusi mélykék, csöndes alkonyati homály már ott feküdt az elhagyatott vidéken, mikor Scarlett Jonesboróban leszállt. Sárga lámpafény látszott a boltokban és házakban itt-ott, de csak kevés ház állt a feldúlt telep helyén még mindig. Itt-ott nagy hézagok tátongtak a főutcán is. Golyóverte falak, tűzégette romok álltak néhol feketén. A boltok előtt néhány ló és öszvér várakozott. A poros, téglavörös, messzire kanyargó út üres volt és néptelen. Egyéb zaj nem hallatszott, csak az utca végén levő kocsmából szűrődött idáig néhány részeg kurjongatása.
Itt sem építették fel az állomásépületet és a raktárakat a háború után, s csak egyetlen fából ácsolt fészer álldogált a sínek mentén. Scarlett odament, és ráült egy üres hordóra. Körül-körülnézegetett. Will Benteent kereste. Willnek itt kellett volna lennie, hogy várja. Tudhatta, hogy az első vonattal jön rövid értesítése után, hogy Gerald meghalt.
Olyan sietve indult, hogy kis táskájában éppen csak a hálóinget meg fogkefét hozta magával, még fehérneműt sem hozott, hogy válthasson. Kényelmetlenül érezte magát a szűk fekete ruhában, amit Mrs. Meade adott hamarjában kölcsön, mert arra nem volt ideje, hogy gyászruhát varrasson magának. Scarlett még gyászában és fájdalmában sem bírta elfelejteni, milyen csúnya lehet most, és utálattal nézett le magára. Alakja tönkrement, aroa és bokája felpuffadt. Mostanáig nemigen törődött vele, milyen, de az a gondolat, hogy Ashley fogja így látni, égette. Még most, mikor az apját siratta, még most is visszarettent attól, hogy más férfi gyermekét hordozva álljon eléje. Hiszen szeretik egymást! És ez a gyermek mintha hűtlenségének lett volna bizonyítéka. De hát bármennyire is nem örült, hogy így fogja látni, karcsúságától és könnyed járásától megfosztottan, ez is olyasmi volt, amit nem kerülhetett el.
Türelmetlenül topogott. Willnek rég itt kellene lennie. Igaz, hogy átmehetne Bullard holtjába, s kérdezősködhetne, vagy megkérhetne valakit, vigye el Tarára, ha Will mégsem jött volna érte. De nem akart odamenni. Szombat este volt, és tudta, hogy nagyon sokan vannak a boltban. Talán az egész környék. Nem akarta, hogy ebben a szűk, rosszul álló fekete ruhában lássák. És nem akarta, hogy részvéttel és sajnálkozással emlegessék előtte apját. Félt, hogy sírva fakad, amint valaki a nevét említi. És nem akart sírni. Tudta, ha egyszer elkezdi, nem lesz vége, úgy sír majd, mint mikor a vén gebe nyakára hajolt ott az országúton, éjszaka közepén, amikor Atlanta elesett, és Rhett otthagyta őket egyedül.
Nem, nem fog sírni! Érezte a torkában a fojtó görcsöt, amint emelkedik, mint már többször útközben, mióta megkapta a hírt. De mit ér a sírás? Csak elgyengíti, megzavarja. Miért, ó, miért nem írta meg Melanie, Will vagy valamelyik húga, hogy Gerald beteg? Azonnal sietett volna Tarára, hogy ápolja, orvost hozott volna Atlantából… Bolondok! Nem tudnak semmit elintézni nélküle? Utóvégre ő sem lehet egyszerre két helyen, és csak a Jóisten a megmondhatója, mennyit dolgozott és küszködött értük Atlantában.
Megfordult a hordón, és idegesen nézett újra körül. Will még mindig nem volt sehol. Hol lehet? Egyszerre hallotta, hogy csikorog a kavics a sínek között, és hátranézett. Alex Fontaine-t látta meg, amint egy zsák zabbal a vállán megy a szekere felé.
–  Úristen, te vagy az, Scarlett? – kérdezte. Ledobta a zsákot, és odasietett hozzá. Kezébe vette a kezét, öröm volt fekete, sovány, kis arcán. – Mennyire örülök, hogy látlak. Will átment a kovácshoz, hogy megpatkoltassa a lovat. Tudtuk, hogy a vonat késik, azért gondolta, hogy van még ideje. Elmenjek érte?
–  Igen, kérlek, Alex – mondta, és mosolygott kissé, mert olyan jólesett ismerős arcot látni.
–  Ó … izé … Scarlett… – kezdte ügyetlenül Alex, és még mindig fogta a kezét – én … én nagyon sajnálom az apádat. Igaz érzéssel és …
–  Köszönöm – mondta fojtottan Scarlett, és kívánta, bár ne mondta volna ezt. Egyszerre maga előtt látta apja piros, kerek arcát, és hallotta harsogó hangját, amilyen azelőtt volt.
–  Talán egy kis vigasztalásodra szolgál, Scarlett – folytatta Alex –, hogy mindnyájan nagyon büszkék vagyunk rá. Tudod, úgy halt meg, mint igazi katona. Hősi halála volt.
„Mit akar ez mondani ezzel? – gondolta révetegen Scarlett. – Katona? Talán lelőtte valaki? Verekedésbe keveredett a kofferesekkel, mint Tony Fontaine?” Nem, nem akar többet hallani. Mindjárt sírni fog. És nem szabad sírnia, míg csak biztonságban nem ül a szekéren Will-lel, s nem járnak kint a határban, ahol senki nem láthatja. Will nem számít. Ő olyan, mintha a bátyja lenne.
–  Alex, kérlek, ne beszélj erről. Nem akarom.
–  Nem csodálom, Scarlett, egy csöppet sem csodálom – mondta sötét arccal Alex. – Természetes, hogy nem akarsz beszélni erről. Ha az én húgomról lenne szó, hát én … tudod, életemben nem szóltam egy rossz szót asszonynéphez, ide megverném. És nem ártana, ha valaki eltörné a botját Suellen hátán, azt is őszintén megmondom.
„Micsoda ostobaságot beszél ez? – gondolta kábultan Scarlett. – Mi köze van 'mindehhez Suellennek?”
–  Hidd el – folytatta Alex –, egyetlen ember nincs a környéken, aki ne így gondolkozna. Will az egyetlen, aki védeni próbálja, és Melly. De tudod, hogy ő szent, és senkiben sem látja meg a rosszat, és …
–  Mondtam már, hogy ne beszéljünk róla! –mondta nyersen Scarlett. De Alex nem haragudott meg. Ügy nézett rá, mint aki érti és megbocsátja a kemény hangot. Ez még bosszantóbb volt. Idegentől tudjon meg valami rosszat a családjáról? Miért nem írt meg Will mindent?
Szerette volna, ha Alex nem néz rá olyan merően. Érezte, hogy tud az állapotáról, s ez zavarodottá tette. Alex azonban nem erre gondolt. Amint az arcát nézte az egyre sűrűsödő alkonyatban, azon tűnődött·, hogy megváltozott ez az édes, szép arcocska. Talán azért, mert gyereke lesz? Ilyenkor néha nagyon megváltoznak az asszonyok. Meg aztán a szíve is nagyon fájhat az apja után. A legkedvesebb gyermeke volt O'Harának, azt tudta jól. De mindez nem magyarázta meg eléggé azt a megváltozott arckifejezést, ami Alexnek feltűnt rajta. Tulajdonképpen csinosabb volt, mint mikor utoljára látta, teltebb, nyugodtabb. Jobb színben volt. Látszott, hogy mindennap jól szokott lakni. És az az üldözött vadra emlékeztető kifejezés sem volt a szemében. Azelőtt ijedt, kétségbeesett volt a szeme. Most hideg és kemény. Biztonság, parancsoláshoz szokott fensőbbség volt ezen az arcon még akkor is, ha mosolyogni próbált. Igen, nagyon megváltozott. Ugyancsak boldog lehet mellette az öreg Frank… Szép asszony, az bizonyos, de az a lágy kedvesség, a báj, az édes könnyedség eltűnt róla, és az a hízelkedő, kedves tekintet is, amellyel úgy nézett fel a férfiakra, mintha a Jóisten után mindjárt ők -következnének.
De nem változtak-e meg mindnyájan? Alex végignézett saját magán, és rongyai láttán keserűen elhúzta a szája szélét. Éjszaka, ha álmatlanul feküdt, és azon töprengett, honnan szerez pénzt, hogy az anyját megoperáltathassa, hogy Joe kis árváját iskolába küldhesse, hogy még egy öszvért vehessen, néha azt kívánta, bár tartana még a háború. Nem tudták megbecsülni akkor a jó dolgukat – gondolta. – Valami ennivaló csak került, ha kukoricakenyér is, valaki parancsolt, és ők engedelmeskedtek. Nem volt más gondjuk, mint hogy a következő összecsapásnál nem harapnak-e a fűbe. Semmi felelősség, semmi tehetetlenség… Most itt van Dimity Munroe is. Szerette volna elvenni, de hogyan hozza haza, mikor máris annyian várták, hogy eltartsa őket. Rég szerették már egymást, s a leány arcáról kezdenek lehervadni a rózsák. Bár legalább Tonynak ne kellett volna Texasba szöknie. Ha még egy férfi lenne a házban, megváltozhatna minden. Lobbanékony, kötekedő, de kedves öccse minden pénz nélkül valahol Nyugaton … Hogyne változtak volna meg mindannyian. Nagyot, nehezet sóhajtott.
–  Még meg sem köszöntem, amit te meg Frank Tonyért tettetek – mondta halkan. – Tudom, hogy ti segítettétek megszökni. Igazán hálás vagyok érte. Üzenetet küldött Texasból, hogy szerencsésen megérkezett. Féltem írni és levélben kérdezni, de most mondd meg, kérlek, adtatok neki pénzt is kölcsön? Mert akkor visszafizetem.
– Ugyan, Alex, kérlek, hagyd! Hallgass! – kiáltotta Scarlett. Most az egyszer nem tudott pénzzel törődni. Alex hallgatott egy pillanatig.
–  Majd idehívom Willt – mondta végül. – Holnap mindnyájan átjövünk hozzátok a temetésre.
Amint újra vállára vette a zaboszsákot ós megfordult, nyikorgó kerekű szekér fordult ki a mellékutcából, s egyenesen feléjük tartott. Will már messziről kiáltott:
–  Elkéstem, Scarlett, bocsánatot kérek!
Nehézkesen kapaszkodott le falábával az ülésről, lehajolt, és megcsókolta Scarlett arcát. Sohasem csókolta még meg, és sohasem szólt hozzá ilyen közvetlenül, a keresztnevén, mindig asszonyságnak szólította. Scarlett nagyon meglepődött, de jól is esett neki a kedvesség. Átmelegedett tőle a szíve. Tetszett neki Will, amint testvér módjára bánt vele, és gondosan felsegítette a szekérre. Scarlett látta, hogy ugyanaz a szekér, amellyel azon a szörnyű estén elindult az égő Atlantából Tara felé. Hogyan tudta Will így kijavítani, és ennyi ideig használatban tartani? Sokat dolgozhatott rajta. Megborzongott, mikor ráült a deszkára. Ha mezítláb kell járnia, vagy koplalnia kell, akkor is küld legközelebb annyit, hogy Will új szekeret vehessen. Ezt pedig égessék el.
Will eleinte egy szót sem szólt, és Scarlett hálás volt érte. Leült Scarlett mellé, megfogta a gyeplőt, ócska szalmakalapját hátradobta a szekérderékba, csettintett a lónak, és megindultak. Will szakasztott olyan volt, mint azelőtt, sovány, csontos, vörös hajú, szelíd kék szeme türelmesen bámult bele a világba.
Maguk mögött hagyták Jonesborót, és elindultak a véghetetlen vörös országúton Tara felé. A nyugati égen még derengett egy kis pirosság, és a kövér, pihés felhők széle aranyfényű volt. Mögöttük egészen halványzöld foltok látszottak. A természet alkonyi csendje úgy szállt le rájuk, mint valami imádság. Hogyan is bírta elviselni ilyen soká – gondolta Scarlett –, hogy ne érezze ezt az édes, tiszta levegőt? Hogy ne lássa a felszántott földeket, ne érezze a nyári éjszaka melegét. A nedves, vörös földnek olyan jó, ismerős, barátságos szaga volt. Szeretett volna leszállni, és felmarkolni egy keveset belőle. A mézvirág illata felszállt az út menti gyomok közül, tisztán és frissen, mint eső után szokott. Felettük egy csapátnyi füstifecske cikázott el hirtelen. Néha egy-egy mezei nyúl futott át a szekér előtt, fehér farkbojtja megvillant. Scarlett elégedetten látta, hogy a gyapotföldek jól állnak. A zöld cserjék erőteljes sorokban guggolnak a vörös föld felszínén. Milyen gyönyörű itt minden! A halványszürke köd a mocsarak fölött, a vörös föld, a fejlődő gyapotvetés, a menedékes földhátak, a fekete fenyők sorfala, mint megannyi lándzsa… Ó, miért, miért is maradt olyan soká Atlantában?
–  Scarlett –- szólalt meg csendesen Will –, mielőtt elmondanám, mi történt Mr. O'Harával – éspedig mindent el szeretnék mondani, mielőtt hazaérünk –, előbb kikérem a véleményét valamiről. Úgy vélem, most maga a ház feje.
–  Mit akar, Will?
Szelíd, józan szemét rászegezte egy pillanatig.
–  Szeretném, ha beleegyezne, hogy feleségül vegyem Suellent.
Scarlett úgy meglepődött, hogy belekapaszkodott a deszkaülésbe. Suellent feleségül venni! Mióta elvette tőle Frank Kennedyt, nem hitte volna, hogy Suellen valaha is férjhez megy. Kinek kell Suellen?
–  Hogyan jutott ez az eszébe, Will?
–  Remélhetem, hogy nem fogja ellenezni?
–  Ellenezni? Dehogy. Csak… csak elakad a lélegzetem. Miért Suellent? Hiszen mindig azt hittem, hogy magának Carreen tetszik.
Will a lovak fülét nézte, és megrántotta kissé a gyeplőt. Arca nem változott, de Scarlett úgy hallotta, mintha sóhajtana egyet.
–  Lehet, hogy úgy is volt.
–  Akkor hát? Ő nem akar magához menni?
–  Soha nem is kérdeztem.
–  Ó, Will. Miért? Kérdezze meg. Legalább kétszer annyit ér, mint Suellen.
–  Scarlett, maga nem tudhatja, mi minden történt Tarán. Nem sokat törődött velünk az utóbbi időben.
–  Nem? – fortyant fel mérgesen Scarlett. – Mit gondol, mit csináltam Atlantában? Kocsikáztam, és bálba jártam, mi? Nem küldtem minden hónapban pénzt? Nem fizettem meg az adót? Nem vettem új ekét meg öszvéreket? Nem javíttattam meg a háztetőt? Nem …
–  Nem kell mindjárt mérgelődni – szakította félbe zavartalan nyugalommal Will. – Ha valaki tudja, hogy mi mindent tett, én tudom, és mondhatom, két férfinak is elég munka lett volna.
Scarlett erre lecsillapult, és csendesebben kérdezte: –, Akkor hát?
–  Ügy értettem, hogy megigazíttatta a tetőt, és mindenfélét küldött, pénzt is, eszem ágában sincs letagadni, de azzal ugyan keveset törődött, hogy kinek mi van a fejében és szívében, és mire, gondol. Nem veszem én ezt rossz néven, Scarlett. Ez a maga szokása. Mikor itt volt, akkor sem sokat törődött ilyesmivel. Azt akarom csak megmagyarázni, hogy azért nem is kérdeztem meg Carreen kisasszonyt, nem akarna-e a feleségem lenni, mert tudom, hogy úgyis hiába lett volna. Olyan volt hozzám, mintha a kis húgom lenne, és jólesett nekem, hogy, azt hiszem, nyíltabban elmondott nekem mindent, mint akárki másnak a világon. De soha nem tudta azóta sem elfelejteni azt a fiút, akit szeretett, és nem is akarja. Nem is fogja. Azt is mindjárt megmondhatom, hogy legjobban szeretne belépni   Charlestonban   a   zárdába.
–  Tréfál?
–  Tudtam, hogy haragudni   fog   érte.   Éppen   ezért mondtam el most, és nagyon szépen kérem, Scarlett, ne vitatkozzon vele, és ne ellenkezzen. Ne szidja. Ne nevesse ki. Hagyja, hadd menjen. Hadd legyen békés, nyugodt élete. ígérje meg, Scarlett, hogy nem bántja egy szóval sem.
–  De az isten szerelmére! Ezren és ezren vannak, akiknek megtört a szíve, mégse rohantak a zárdába. Nézzen rám. Én a férjem vesztettem el.
–  De ez nem törte meg a szívét – mondta Will nyugodtan, és egy szalmaszálat vett fel a kocsi mélyéből, szájába dugta, és lassan rágcsálta. A megjegyzéstől Scarlettnek elakadt a lélegzete. Mint mindig, ha az igazat mondták neki, akármilyen 'bárdolatlan formában is, becsületes alapérzete arra késztette, hogy elismerje az igazságot. Egy pillanatra néma maradt, igyekezett megbarátkozni a gondolattal, hogy Carreen apáca lesz, azután felelte:
– Jól van hát, megígérem – mondta, és melegebb megértéssel nézett a falábú emberre, aki annyira szereti Carreent, hogy ennyire pártját fogja, és most mégis Suellent akarja elvenni.
–  De hiszen maga nem is szereti Suellent.
–  De szeretem, úgy, ahogy őt szeretni kell – mondta Will, és kivéve szájából a szalmaszálat, olyan figyelemmel nézegette, mintha a világ legérdekesebb tárgya lenne. – Suellen nem olyan rossz, mint gondolják, és azt hiszem, egészen jól megleszünk egymással. Az egyedüli baj Suellennel az, hogy férj kell neki meg gyerekek. Minden asszonnyal az a baj.
A szekér tovább zörgött a gödrös úton, és mind a ketten hallgattak néhány percig. Scarlett gondolkozott. Valami másnak is kell még lennie a dologban. Valami fontosabbnak, ami most egyszerre arra készteti ezt a szelíd, csendes fiút, hogy sietve feleségül vegyen egy ilyen kényes, nyafogó, semmirevaló teremtést, mint Suellen.
–  Miért jutott éppen most az eszébe ez a házasság, Will? Ha a család feje vagyok, jogom van tudni.
–  El is mondom – bólintott Will. – És remélem, megérti. Én nem szeretném itthagyni Tarát. Úgy érzem már magam, mintha itthon lennék. Ismerem és szeretem minden kövét. Úgy dolgoztam rajta, mintha az enyém lenne. Azt hiszem, tudja, mi az, ha az ember úgy dolgozik valahol…
Scarlett bólintott. És mert Will szeretetét látta a föld iránt, melyet ő is szeretett, még mélyebb lett a testvéri érzés benne.
–  így gondolom, Scarlett. Most, hogy a papa meghalt, és Carreen zárdába megy, Suellen meg én maradunk ketten Tarán, és ez nem lehet másképpen, csak úgy, ha feleségül veszem. Tudja, mit szoktak az emberek ilyenkor beszélni.
–  De … de Will… hát Melanie és Ashley? … Ashley nevére odafordtult hozzá a férfi. Halványkék
szeme kifürkészhetetlen volt. Scarlettnek az a különös érzése támadt, hogy Will mindent tud, mindent megért, semmit sem kárhoztat, és semmit nem helyesel.
–  Hamarosan elmennek ők is innen.
–  Elmennek? Hová? Miért? Nekik sincs más otthonuk, mint Tara!
–  Nekik Tara nem otthonuk. És éppen ez gyötri Ashleyt. Nem az ő otthona, és mindig úgy érzi, hogy nem érdemli meg az eltartást. Hogy a munkája nem ér meg annyit. Nagyon jól tudja, hogy ügyetlen a földmunkában. Isten látja, mennyire igyekszik, és én is látom, de nem arra teremtődött, hogy szántson és vessen, és ezt maga is tudja, Scarlett, éppen úgy, mint én. Ha fát aprít, belevág a lábába. Ha kézbe fogja az eke szarvát, a kis Beau is jobban belenyomja a földbe. Ha le lehetne írni, mi mindent vét el, egy nagy könyv lenne teli. Nem az ő hibája. Mondom, nem erre született. És egyre rágja a lelkét, hogy egy asszony alamizsnáján él itt, és nem tudja viszonozni.
–  Alamizsnán? Mondott valami ilyent?
–  Nem, soha egy szóval sem panaszkodott nekem. Ismerheti Ashleyt. De aki nem vak, az látja. Tegnap este aztán, hogy együtt virrasztottunk a szegény papa mellett, megmondtam neki, hogy megkértem Suellent, legyen a feleségem, és Suellen bele is egyezett. Akkor Ashley azt felelte, hogy ennek nagyon örül, mert ő úgy érezte magát már itt Tarán, mint a kutya a kútban, és attól félt, hogy Melly mindenképpen itt kíván maradni, csak azért, mert most, hogy Mr. O'Hara meghalt, nem hagyhatná egyedül Suellent velem. És akkor azt is elmondta, hogy már rég töri a fejét, hogy munkát keres valahol.
–  Milyen munkát? Merre?
–  Nem tudom pontosan, mi a szándéka, de valami olyant mondott, hogy északra megy. Van valami jenki barátja New Yorkban, aki egy bankban kínált neki állást.
–  Nem! Nem! – kiáltott fel Scarlett. Will újra rátekintett, mint az előbb.
–  Talán mindenkinek jobb lenne, ha elutaznának Északra.
–  Nem! Nem! Én nem hiszem … és tudom, hogy nem …
Lázasan cikáztak ide-oda a gondolatai. Ashley… New Yorkba … De hiszen akkor talán soha nem láthatja többé! Bár így sem találkoztak hónapok óta, bár nem váltott vele egy szót sem azóta, hogy az a szörnyű jelenet volt köztük az alsó udvarban, egyetlen nap nem múlt el anélkül, hogy rá ne gondolt volna, és jólesett a tudat, hogy az ő fedele alatt él. Soha egy dollárt nem küldött Willnek a nélkül a gondolat nélkül, hogy ezzel Ashley életét is könnyebbé fogja tenni. Tudja jól természetesen, hogy nem farmernek való. „Ashley különb dolgokra van teremtve – gondolta büszkén. – Ashleynek szép palotában kellene élnie, szolgasereg közepette, gyönyörű paripák hátán sétalovaglásra mennie, verseskönyveket olvasnia. Nem, Ashleynek igazán nem való a szántás meg faaprítás. Hbgy nem volt már kastélya, se lova, se négere és alig-alig volt könyve, az egyáltalán nem számított. Ashley nem arra született, hogy szántson és fát aprítson. Nem csoda, ha elvágyik innét.”
De nem engedheti el Georgiából. Ezt tisztán érezte. Nem, nem engedheti el! Legalább Georgiában maradjon. Ha kell, inkább rákényszeríti Frankot, adjon neki munkát a boltjában. Igaz, hogy … Ashley a pult mögé sem való. Ashley Wilkes mint kereskedő! Nem, nem … valami mást kell kitalálni…   Ó,   hiszen   ott  a   másik fűrészmalom! Annyira megkönnyebbült erre a gondolatra, hogy akaratlanul elmosolyodott. De vajon elfogadná-e tőle ezt az ajándékot? Nem fogja ezt is alamizsnának venni? Kellő módon kell beállítani a dolgot, úgy, mintha ő tenne vele neki szívességet. Igen, elküldi Johnsont, és Ashleyt teszi a fűrészmalomhoz. Hugh vezetheti az elsőt. Meg fogja magyarázni Ashleynek, hogy Frank beteges, és nagyon sok a boltban a dolga, nem segíthet neki. És hogy mostani állapotában megbízható helyettesre van szüksége a fűrészmalomban … Meg fogja magyarázni, hogy nem is tudja, mit tesz, ha ő nem jön a segítségére. Fizetés helyett inkább a fél érdekeltséget adja neki a malomból, csak jöjjön. Akármit, akármit, csak a közelében lehessen, csak láthassa a mosolygását néha, csak érezhesse egy-egy lopott pillantását, amiből tudni fogja, hogy még mindig szereti. Azt megígérte, hogy soha, soha nem beszél vele többé szerelemről. Soha nem erőlteti többé, hogy a becsületét válassza helyette. Mert ha attól félne, hogy újra olyanféle jelenet lesz köztük, mint akkor, bizonyosan nem akar eljönni majd …
– Atlantában is tudnék neki munkát – szólalt meg végre.
–  Ez már nem az én dolgom – vonta meg Will a vállát, és visszatette a szalmaszálat a szájába. – Gyű, te, Sherman! Hanem, Scarlett, még valamit kérnék, mielőtt elmondanám, mi történt a papával. Nem akarom, hogy egy rossz szót is szóljon Suellenhez. Amit tett, azt megtette, most már hiába, és ha ki is rázná a lelkét, azzal sem tudná az édesapját ebbe a világba visszahozni. Amellett ő legjobb meggyőződése szerint hitte, hogy helyesen cselekszik.
–  Éppen ezt akartam kérdezni, Will. Mi van Suellennel? Alex úgy beszélt, hogy egy szót sem értettem az egészből. Hogy meg kellene verni. Mit tett az a szerencsétlen?
–  Hát ami igaz, igaz. Akivel ma Jonesboróban találkoztam, mindenki azzal fenyegetőzött, hogy legalábbis elvágja a nyakát. De majd csak elfelejtik. Hát ígérje meg, Scarlett, hogy egy szót sem szól. Nem akarom, hogy veszekedés legyen a házban, mikor Mr. O'Hara ott fekszik a nappaliban a ravatalán.
„Ő nem akarja, hogy veszekedés legyen! – gondolta Scarlett gőggel. – Mintha már az övé lenne Tara!”
Aztán Gerald jutott az eszébe, amint ott fekszik a nappaliban, és egyszerre sírva fakadt. Sírt, keserű fulladozó zokogással. Will magához ölelte fél karral, melegen, támogatóan, és nem szólt semmit.
Amint a szekér lassan döcögött velük a sötétedő országúton, amint ott tartotta fejét Will vállán, s nem érezte, hogy a kalapja ferdére csúszik, Scarlett elfelejtette azt a Geraldot, akit az utóbbi két évben ismert. Nem a tétova, zavaros tekintetű, roskadt öregembernek látta, amint az ajtót nézi és egy asszonyt vár, aki elment, és soha nem fog visszajönni többé. Azt az életerős, hetyke, lármás kis öregurat képzelte maga elé, makacsul göndör ősz sörényével, kiabáló vidámságával, fényesre kefélt lovaglócsizmájában, ügyetlen tréfáival, takargatott jólelkűségével, akiért annyira rajongott. Emlékezett rá, hogy gyermekkorában őt tartotta a legkülönb embernek a világon. Emlékezett rá, hogyan ültette maga elé a nyeregbe, ha a kerítésen ugratott át, hogyan fordította a térdére, és paskolta meg, ha rossz volt, hogyan sírt vele együtt, ha sírt, és hogyan adott neki egy-egy negyeddollárt, hogy megvigasztalja. Emlékezett, amint haza-hazajött Charlestonból vagy Atlantából, nagy halom hasznavehetetlen drága ajándékkal, emlékezett, könnyes mosolygással, hogyan érkezett meg a hajnali órák felé a jonesborói politikai gyűlések után pityókosan, sövényeket ugratva át, recsegő hangon énekelve: Elindult Peg a kiskocsin … És emlékezett rá, hogyan szégyellt másnap Ellen szeme elé kerülni. Most… most már együtt vannak, Ellen meg ő, megint …
–  Miért nem írta meg, Will, hogy beteg? Azonnal hazajöttem volna …
–  Nem volt ő beteg egy pillanatig sem. Itt a zsebkendőm, édes. Szépen megtörli az orrát, én meg elmesélek mindent.
Scarlett kifújta az orrát, s megtörölte a szemét Will tarka zsebkendőjével, mert úgy jött el Atlantából, hogy még zsebkendőt sem hozott magával. Aztán visszahelyezkedett Will karjába. Milyen jó fiú ez. Sohasem izgatja fel semmi.
–  Hát így történt, Scarlett. Maga csak küldte és küldte a pénzt, és Ashley meg én fizettük az adót, és vásároltunk öszvért, disznót meg tyúkot és csirkét. Melly nagyon ügyesen bánik ám a baromfival, mondhatom, hogy nagyon okos kicsi asszony az. Egyszóval mikor mindent megvettünk Tarára, ami kellett, nemigen maradt kidobni való pénz. De senki nem is panaszkodott emiatt, csak éppen Suellen.
Melly és Carreen legszívesebben otthon ültek, és hordták a régi ruháikat, mintha még büszkék is lettek volna rá, de hiszen ismerjük Suellent mind a ketten, Scarlett. Ő sohasem tudja megszokni, hogy semmi sincs úgy, mint azelőtt. Fájt neki, hogy mindig csak a régi ruhát kell felvennie megint, mikor eljött velem Jonesboróba vagy Fayetteville-be. Különösen mert néhány kofferesnek a felesége meg lánya úgy kiöltözködik mostanában, hogy majd elrepül. Hát talán éppen ezért . a régi úri családok asszonyai csak azért is a legrégibb ruhájukban jártak a városban, hogy lássák, mennyire nem törődnek az ilyesmivel. De, amint mondom, Suellen új ruhákat szeretett volna, meg azután hintót és lovat. Egyre tarról beszélt, hogy a nénjének is van.
–  Nem hintó az, csak bricska – mondta mérgesen Scarlett.
–  Az, már mindegy. Megmondhatom azt is, hogy Suellen sohasem tudta lenyelni, hogy maga ment Frank Kennedyhez, nem ő, és őszintén szólva, ezt nem is csodálom. Erezheti, hogy ez nem volt valami szép játék a húgával szemben.
–  Nem volt valami szép játék? Tehetek én arról, hogy jobban tetszettem neki, mint ő?
–  Maga nagyon ügyes asszony, Scarlett, és ha úgy akarta, hogy jobban tessék, jobban tetszett. Az ilyesmit meg tudják tenni az asszonyok. De hiába, ami igaz, az igaz, Suellennek a vőlegénye volt. Hiszen alig egy héttel azelőtt, hogy maga Atlantába ment, azt írta· neki, hogy siet összeszedni egy kis pénzt, hogy az esküvőt mielőbb megtarthassák. Tudom, mert megmutatta nekem a levelet.
Scarlett elhallgatott, nem tudta, mit mondjon erre. Soha nem várta volna, hogy Will üljön fölötte törvényt. És soha nem nehezedett a lelkiismeretére az egész dolog. Ha valaki nem tudja megtartani a gavallérját, az ő baja.
–  Ne legyen olyan rossz hozzám, Will! – mondta végre. – Ha Suellen lett volna Frank felesége, gondolja, hogy adott volna egy centet Tarára vagy a mi megélhetésünkre?
–  Dehogy. És azt is tudom, hogy a saját szempontjából helyesen járt el, mert ügy gondolkozott, hogy aki bírja, marja – fordult csöndes mosolygással feléje Will. – Nem, egészen biztos, hogy nem láttunk volna az öreg Frank pénzéből semmit. De ez mégis pimasz trükk volt egy testvérrel szemben, és ha nem tetszik, hogy így mondom, csakugyan nem tartozik rám, és nem az én dolgom, hogy panaszt emeljek a viselkedése miatt. Csakhogy ezért Suellen mégis joggal keseredett el, s mondhatom, mindnyájan éppen eleget nyeltünk miatta. Nem mintha nagyon szerelmes lett volna a jó öreg Frankba, de nagyon bántotta a hiúságát. És egyre arról beszélt, hogy a nénjének milyen szép ruhái lehetnek most, és kocsin jár, Atlantában él, ő pedig el van temetve Tarán. Hiába, Suellen szeret társaságba járni, beszélgetni, új ruhákat hordani. Nem rovom fel neki. Az asszonyok általában ilyenek.
Hát vagy egy hónapja lehet, megint elvittem Jonesboróba. Mikor hazafelé jöttünk, csendes volt, mint egy kis egér, de láttam, hogy úgy fel van izgatva, hogy majdnem szétpattan a szíve. Azt hittem, talán valami érdekes pletykát hallott, és nem vetettem sok ügyet rá. Vagy egy hétig úgy járt-kelt a ház körül, hogy csak néztünk egymásra, mi lesz. Nem szólt senkihez egy árva szót. Elment, hogy meglátogassa Cathleen Calver-tet. Scarlett, az ember sírni tudna, ha őt látja. A szerencsétlen lány inkább a halálba ment volna, mint hogy férjhez menjen ehhez   a széltoló jenkihez,   Hiltonhoz.
Hallotta már, hogy kölcsönt vett fel a földekre, kártyán elvesztette, és most el kell hagyniuk az ültetvényt?
–  Nem, ezt nem tudtam, és hallani sem akarok róla. Most a papáról akarok mindent megtudni.
–  Igen, rátérek már – mondta Will nyugodtan. – Mikor aztán Suellen visszajött a látogatásból, kijelentette, hogy valamennyien rosszul ítéltük meg Hiltont. Hilton úrnak nevezte, és azt mondta, hogy nagyon kellemes ember, de mi kinevettük. Egyszerre csak észrevettük, hogy kezdi délutánonként sétálni vinni az édesapját. Sokszor, ha hazafelé jöttem a földekről, láttam, amint ott ülnek ketten a temetőkert kőkerítésén, és Suellen ugyancsak beszélt neki, hadonászott, magyarázott. Az öregúr meg csak hallgatta és lógatta a fejét, legfeljebb csak néha nézett fel megütközéssel. Hiszen tudhatja, milyen volt szegény. Az utóbbi időben még csak romlott az állapota. Jóformán nem is tudta már magáról, kicsoda-micsoda. Egyszer észrevettem, hogy Suellen rámutatott az édesanyja sírjára, s akkor a szegény öreg zokogni kezdett. Mikor aztán bejöttek a házba, és láttam, hogy Suellen ugyancsak jókedvű, félrehívtam egy sarokba, és megmondtam neki a magamét, hogy: hallja a kisasszony, miért nem hagyja békén az édesapját, miért juttatja mindig eszébe a szegény mamát? Mikor legtöbbnyire nem is emlékszik rá, hogy meghalt. Minek így kínozni, hogy mindig a sírjához viszi ki? Ő meg csak felkapta a fejét, és nevetett, és azt mondta, hogy törődjek a magam dolgával, és lesz idő, mikor mind örülni fogunk annak, amit ő tenni akar. Melly említette tegnap este, hogy neki beszélt valamit Suellen a terveiről, de nem akarta elhinni, hogy komolyan gondol rá. Azt is kijelentette Melanie, hogy nem akarja senkinek elmondani, amit Suellentől hallott, olyan felháborító.
–  Mit, Will? Már félúton vagyunk, és mindjárt hazaérünk. Tudni akarom, mi történt a papával.
–  Hiszen azt próbálom elmondani – bólogatott Will. – Majd inkább meg is állítom a lovat, míg be nem fejezem.
Meghúzta a gyeplőt, a ló megállt és felnyerített. Ott voltak a MacIntosh-ültetvény vadnarancssövénye mellett. Scarlett, amint betekintett a bozótba, látta a félhomályban a magasra nyúló, füstös kéményt. Megborzongott, legalább ne itt álltak volna meg.
–  Nem akarom hosszú 1ère engedni. Egyszóval az volt az egész terv, Scarlett, hogy a jenkik fizessék vissza a gyapot árát, amit felégettek, meg az állatokat, a sövényt, a letaposott termést.
–  A jenkik?
–  Nem hallott róla? A jenki kormány visszafizeti mindenkinek a kárát, aki bizonyítani tudja, hogy rokonszenvezett az északiakkal.
–  Hallottam – mondta Scarlett –, de mi közünk nekünk ehhez?
–  Suellen úgy gondolta, hogy van közünk. Kisült, hogy aznap, mikor Jonesboróban volt velem, MacIntoshékkal találkozott, és azok eldicsekedtek vele, hogy mennyi pénzt kaptak, amiért a hadsereg felégette a házukat, mert ők az északiakkal rokonszenveztek, és semmiféle módon nem segítettek a Konföderációnak a háborúban.
–  Nem segítettek azok soha senkinek – szólt közbe megvetően Scarlett. – Skótok.
–  Lehet. Én nem ismerem őket, nem tudok róluk semmit. Szóval a kormányzat, nem tudom, hány ezer dollárt adott nekik. Szép összeg volt, az biztos., Ez szöget ütött Suellen fejébe. Egész héten gondolkozott, de nekünk nem szólt, mert félt, hogy ki találjuk nevetni. Cathleen Calvert férje, az a gaz Hilton nagyon mellette volt a dolognak. Elmagyarázta, hogy a papa nem is született itt, hanem ír bevándorló, nem vett részt a harcokban, sőt azonfelül egyetlen fia sem vett részt a háborúban, mert kiskorában meghaltak a fiai, és ő maga sem volt katona, sem tisztséget nem viselt a Konföderációban. Ki bizonyíthatja hát, hogy konföderációs volt? Még azt is megígérte, hogy ha Suellen ad neki valamit a pénzből, elintézi a dolgot. Csak arra kell rávenni az öregurat, mondta, hogy írja alá az eskümintát az északi   alkotmányra. így   aztán Suellen,   amint hazajött, megkezdte a munkát, és napról napra ott lógott az apja nyakán. Fogadok akármibe, hogy szegény öregnek fogalma sem volt semmiről. Hiszen éppen arra számított Suellen, hogy az öreg a felét se érti annak, amit mond neki, és leteszi az államhűségi esküt, anélkül, hogy tudná, mit csinál.
–  És a papa… letette az esküt? – kiáltotta Scarlett.
–  Mondom, hogy az utóbbi időben jóformán azt sem tudta már, kicsoda-micsoda, és Suellen éppen ebben bízott. Gondolja el, egyikünk sem sejtett semmit, tudtuk, hogy valamit forral, de arra nem is gondoltunk, hogy a halott édesanyját használja fel, mintha ő tenne szemrehányást, amiért a lánya rongyokban jár, holott százötvenezer dollárt kaphatna a jenkiktől. A jenkik százötvenezer dollárt akartak neki fizetni.
–  Százötvenezer dollár… – suttogta Scarlett, s egyszerre nem is találta olyan nagyon rettenetesnek a dolgot.
Mennyi pénz volt ez! És egyszerűen meg lehetett volna kapni azért, hogy aláírja a hűségesküt, hűséget fogad az Egyesült Államok kormányának, esküvel hitelesíti, hogy az aláíró mindig híve volt a kormánynak, és sohasem támogatta vagy melengette az ellenséget. Százötvenezer dollár! Ennyi pénz egy olyan kis hazugságért! Hát nem is tudja kárhoztatni Suellent. Jó ég! Ez volt az, amiért Alex agyon akarja verni? Hogy képzeli a környék, hogy ki akarja vetni magából Suellent? Bolondok mind, ahányan vannak. Mi mindenre telt volna ebből a pénzből. Mí mindent vehetne bárki ennyi pénzen ezen az elpusztított vidéken. És mit számít ehhez képest egy olyan kis hazugság. Végeredményben amit ki tud csalni a jenkiktől, az becsületes pénz, akármilyen úton jut is hozzá az ember.
–  Tegnap aztán – folytatta Will –, déltájban, mikor Ashley fát vágott, én meg a kerítést javítottam odalenn, Suellen befogott a szekérbe, felültette az édesapját, és elmentek a városba, anélkül hogy valakinek egy szót szóltak volná. Melanie sejtette, hogy hova mennek, de remélte, hogy valami közbejön, imádkozott is érte, ezért nem szólt nekünk. Egyszerűen nem tudta elhinni, hogy Suellen ilyesmire képes.
Ma hallottam meg, hogy tulajdonképpen mi történt. Annak az ocsmány fickónak, Hiltonnak, csakugyan volt befolyása a többi sehonnainál és republikánuspártinál. Megbeszélték, hogy megosztoznak a pénz egy részén, nem tudom, mennyit ígért nekik Suellen, s megszereztetik az öreg O'Harának a százötvenezer dollárt. Suellen megígérte nekik, hogy azért is kapnak a pénzből, ha nem veszik nagyon szigorúan, mit mond az öregúr és mit nem. A papának nem kellett egyebet tennie, mint végighallgatni az esküt és aláírni, hogy ír alattvaló, nem vett részt a harcokban, hűséggel van az Unió iránt, és a többi. Azonnal ment volna az irat Washingtonba,
Elhadarták előtte az eskümintát, és ő nem szólt egy mukkot sem. Minden jól ment egészen odáig, míg a kezébe nem adták a tollat, hogy aláírja. Ki tudja, miért, de nem akarta aláírni. Mintha kicsit magához tért volna, vagy mi. Csak megrázta a fejét. Suellen, úgy látszik, nem tudott vele bánni. Erre persze még idegesebb lett. Karon fogta az öregurat, kivitte az utcára, felültette a szekérre, ide-oda kocsikázott vele, és beszélt és beszélt. Hogy a mama hogy sír a koporsóban, mert nekik szenvedni és nyomorogni kell, pedig élhetnének másképp is, éppen csak alá kellene írni azt a papirost. Azt mondják, szegény öreg ott ült a szekéren, és sírt, mint a gyerek, hiszen tudja, mindig sírt, ha a feleségét emlegették előtte. Az egész város látta őket, és Alex Fontaine oda is ment megkérdezni, mi baj, de Suellen ráförmedt, hogy törődjön a maga dolgával.
Nem tudom, honnan vette az ötletet, délután Suellen szerzett egy üveg brandyt, és visszavitte az apját a hivatalba, s ott kínálgatni kezdte. Scarlett, maga tudja, hogy itt Tarán nincs egy korty ital sem, csak víz meg egy kis szederbor, amit Dilcey főz. Mr. O'Hara elszokott egészen az italtól. Az öregúrnak fejébe szállt a brandy, és Suellen nyaggatására azt mondta, hogy nem bánja ő már, akármi, aláírja, ha olyan nagyon muszáj.
Újra felolvasták az eskümintát, kezébe adták a tollat, s akkor, az utolsó percben, kiszaladt Suellen száján: „Na most henceghetnek aztán MacIntoshék és Slatteryék!” A papa erre felnézett, összehúzta a szemét, és kiegyenesedett. Nem látszott már sem pityókosnak, sem bolondosnak, hanem ugyancsak kemény hangon kérdezte: „Slatteryék és MacIntoshék is aláírtak ilyen papirost?” Suellen csak hebegett, mire az öregúr ráripakodott: „Mondd meg, aláírták-e azok az átkozottak is?” Mire Hilton nagy szolgálatkészen bizonygatta: „Hogyne, hogyne, Mr. O'Hara, persze hogy ők is éppen ilyent írtak alá! És mennyi pénzt kaptak érte!”
Ekkor az öregúr akkorát kiáltott, hogy mindenki megijedt tőle, és összeszaladt az egész utca. Még lenn, a kocsmában is hallották. És ráordított Hiltonra: „És ti azt hittétek, gyalázatosak, hogy én, Gerald O'Hara, olyant írok alá, amit az a piszkos szemétnép aláírt?” összetépte a papirost, és Suellen arcába dobta. Odakiáltott neki: „Nem vagy a lányom!” – aztán már kinn is volt az irodából, mielőtt valaki egy szót szólhatott volna.
Alex látta őt végigrohanni az utcán, mintha neki akarna menni a világnak. Azt mondja, az öregúr egészen olyan volt, mint valaha rég, most először volt igazán ő maga, mióta a felesége meghalt. Kissé tántorgott, kivörösödött és szitkozódott, ahogy a torkán kifért. Alex esküszik rá, hogy még sohasem hallott ilyen remek káromkodásokat. Alex lova ott állt, egy karóhoz kötve. A papa se szó, se beszéd, eloldotta, felpattant rá, és már nyargalt is, mint a szél, Tara felé. Csak egy porfelhő maradt utána, és a hangja hallatszott, amint káromkodott minden lélegzetvételnél.
Hát úgy naplemente idején Ashley meg én ott üldögéltünk a lépcsőn, néztük az utat, és nagyon nyugtalankodtunk. Melly odafenn a szobájában sírt. Egyszerre csak kiabálást hallottunk, valaki torka szakadtából ordított, mintha száz hajtó űzné a vadat rókavadászaton, és Ashley felütötte a fejét. Azt mondta: „Ejnye, de furcsa! Ez éppen olyan, mint amikor a háború előtt Mr. O'Hara jött hozzánk látogatóba.”
Akkor egyszerre megláttuk a legelő másik végén. Úgy jött fel a dombon, mint maga az ördög, énekelt teli tüdővel, énekelt, mintha övé lenne az egész világ. Azt dalolta, hogy: Elindult Peg a kiskocsin. Ütötte a lovat a kalapjával, és az állat vágtatott, mint az őrült. Nem is rántotta meg a gyeplőt, mikor a dombtetőre ért, éppen olyan vadul rohant neki a lejtőnek lefelé is, és mikor közel volt a magas kerítéshez, hallottuk, hogy kiabál. „Ellen! Ide nézz! Jövök hozzád!”
Akkor a ló a kerítésnél hirtelen megállt, és nem akart ugrani. És a papa átbukott a feje fölött. Nem szenvedett egy pillanatig sem. Mire odaértünk, már halott volt. Azt hiszem, a nyakát törte.
Will várt egy percet. De Scarlett nem szólt semmit. Megfogta hát a gyeplőt, és meglegyintette kissé a ló hátát.
– Gyű, te, Sherman.
A ló tovább poroszkált Tara felé.

40
Scarlett keveset aludt ezen az éjszakán. Mikor megvirradt, s a nap felfelé kezdett kapaszkodni a fekete fenyők mögött a keleti domboknál, felkelt összegyűrt, forró ágyából. Leült az ablak melletti székre, karjára hajtotta elgyötört fejét, és kitekintett az udvaron túl a földekre. Minden csupa harmat volt, csupa csend. Ragyogó zölden feküdt előtte a táj. Tara jól gondozott, derűs, friss képet mutatott így napkeltekor, szinte mosolygott, mintha nem tudná, hogy halva fekszik a gazda. A lapos, hosszan elnyúló új tyúkólak gondosan be voltak tapasztva agyaggal a patkányok és görények ellen, és tisztára voltak fehérítve mésszel. Az udvar gyomlálva, kisöpörve feküdt a friss reggeli fényben. A kertben szépen öntözött, gonddal gyomlált zöldséges ágyak húzódtak. A gyümölcsfák zöld lombja között lassan érő almák meg körték villantak meg.   A   baromfi   most ébredt, vígan indultak ki a földek felé, ahol a frissen kapált helyeken kövér kukacokat találhattak.
Scarlett szíve túláradt hálával és szeretettel Will iránt, aki így rendben tudott tartani mindent, és ilyen emberfölötti szorgalommal tett csodát. Akármennyire szent és sérthetetlen volt előtte Ashley, nagyon jól tudta, hogy ezt nem neki, az ültetvényes arisztokratának köszönheti. Tara, ha rendezettnek látszott is, nem volt már ültetvény, hanem jól megművelt kisbirtok. Nem a száz négerhez szokott ültetvényes, de a maga munkájában bízó kétlovas, szekeres kisfarmer keze nyoma látszott rajta. Nem a régi nagyúri hely volt… vége a luxusnak, a lótenyésztésnek, a sok rúgkapáló csikónak, öszvérnek; A távolabb eső földeket elborította a fenyő. De amit meg bírt munkálni Will, az alaposan és gondosan meg volt művelve. Ha jobbak lesznek az idők, majd újra fel lehet szántani a többi földet is, csak kövérebb és termőbb lesz a pihenés után.
Will többet is tett, mint hogy megművelt néhány hektárt. Megóvta Tarát attól a sorstól, amelynek a legtöbb georgiai ültetvény áldozatul esett, ahol a földeket és a kertet, a legelőt és az udvart benőtte a szederinda és a törpefenyő. Végig az országban mindenütt a kastélyokig vagy a megszenesedett romokig ért a gaz.
Scarlettnek elszorult a szíve, mikor arra gondolt, milyen könnyen juthatott volna ide Tara is. Igen, ő meg Will jó munkát végeztek. Nem engedték be ide a jenkiket, a koffereseket, a vadszedret… semmi ellenségét. Egyébként Will még az este megmondta neki, hogy amint a gyapotot leszedi, ne küldjön neki többé pénzt, kivéve, ha a kofferesek megint szemet vetnének Tarára, és égig emelnék az adót. Szeretne a maga emberségéből megélni.
Scarlett tudta, hogy Willnek nehéz dolga lesz egyedül, de annál inkább csodálta és becsülte az önállóságát. Addig elfogadta a pénzt tőle, míg fizetett alkalmazottnak tudta magát, de ezentúl, hogy sógora lesz, és ő lesz a férfi a házban, meg akart állni a maga lábán.
Igen … Willt a Jóisten küldte hozzájuk.
Pork már este megásta a gödröt Ellen sírja mellett, és korán reggel elegyengette a földet körös-körül. Ott állt, ásójára támaszkodva a nedves agyagföldrakás mellett, s várta, hogy visszalapátolja ura koporsójára a göröngyöket. Scarlett egy görcsös, alacsony törzsű cédrus foltos árnyékában állt mögötte. A júniusi reggel napja máris forrón tűzött le a tájra. Igyekezett elfordítani a szemét a gödörtől. Jim Tarleton, Hugh Munroe, Alex Fontaine meg az öreg McRae-nek, Gerald régi barátjának legfiatalabb unokája hozták vállukon a koporsót. Lassan, ügyetlen és ingadozó lépésekkel jöttek a ház irányából a szűk kerti ösvényen. A koporsó két tölgyfahusángra téve nehezedett a vállukon. Mögötte, tisztelettudó távolságban, hosszú sor kopott ruhás, hallgatag ember haladt. Ismerősök, szomszédok. Amint feltűntek a napos kerti úton, Pork lehajtotta fejét ásója nyelére, és sírva fakadt. Scarlett csendesen nézte, és csak most vette észre, hogy gyapjas haja, amely néhány hónapja még egészen fekete volt, mennyire megőszült.
Fáradt, eltompult szívvel adott hálát az Istennek, hogy éjszaka elsírta minden könnyét. Egyenesen, száraz szemmel tudott a helyén állni. Suellen szipogása a válla mögött annyira bosszantotta, hogy össze kellett szorítania az öklét, nehogy visszaforduljon, és felpüffedt arcába üssön. Ő okozta az apja halálát. Most legalább legyen benne annyi tisztesség, hogy fegyelmezze magát az ellenséges érzésű szomszédok előtt. Egyetlen ember nem szólt hozzá ma reggel, egyetlen ember nem pillantott részvéttel rá. Megcsókolták Scarlettet, megszorították a kezét, kedves, gyöngéd szavakat mondtak Carreen-nek, sőt még Porknak is, de úgy tettek, mintha Suellen ott sem volna.
Az ő szemükben Suellen rosszabbat tett, mintha meggyilkolta volna az apját. Az Ügyet, a Dél szent ügyét akarta elárultatni vele. És ennek az elkeseredett, kemény gerincű közösségnek olyan volt ez, mintha a becsületüket dobta volna oda. Megtörte a hadállásukat. Azzal, hogy pénzt akart szerezni az ellenségtől, a kofferesekkel és jöttmentekkel, az árulókkal azonosította magát, akiket jobban gyűlöltek, mint a jenki katonákat.
Ő, egy régi arisztokrata ültetvényes család sarja, átpártolt az északiakhoz, s ezzel szégyent hozott valamennyi családra.
A gyászolók szívében égett a harag és a keserűség. Különösen hárman bírtak nehezen az indulatukkal. Az öreg McRae, aki Gerald legjobb barátja volt, amióta csak sok-sok éve Savannah-ból idetelepedett, Fontaine nagymama, aki azért szerette, mert Ellen férje volt, és Mrs. Tarleton, aki közelebb állt Geraldhoz, mint bármelyik szomszédjuk, mert, mint gyakran hangoztatta, Gerald volt az egész környéken az egyetlen igazi ló-szakértő.
Mikor a besötétített nappaliban, Gerald ravatala körül ott látták a vihart ígérő- arcokat, Ashley és Will kényelmetlen előérzettél összenéztek, és bementek Ellen irodájába, hogy megtanácskozzák a tennivalókat.
– Ezek közül valamelyik szóvá akarja tenni Suellen dolgát – mondta ki egyenesen a véleményét Will, és kettéharapott egy szalmaszálat. – Azt hiszik, jó okuk van rá, hogy kinyissák a szájukat. Lehet, hogy csakugyan lenne rá okuk. Hanem azt megmondom, Ashley, hogy akár igazuk van, akár nem, mi nem hagyhatjuk annyiban, mint a család férfitagjainak, helyt kell állnunk. Akkor aztán baj lesz a vége. Az öreg McRae-vel nemigen lehet szót érteni, mert süket, mint a föld. Olyan ember pedig még nem született a világra, aki el tudná hallgattatni Fontaine nagymamát, ha beszélni akar. Ami végül Mrs. Tarletont illeti, nem tudom, láttad-e, hogyan villogott a vörös nyúlszeme, valahányszor Sue került eléje? Szinte hátracsapta a fülét, mint az ideges ló, és alig várja, hogy kiabálhasson. Márpedig éppen elég a bajunk anélkül is Tarán, hogy itt valami ellenségeskedés legyen a temetés után.
Ashley nyugtalanul sóhajtott. Ismerte a szomszédok természetét, még sokkal jobban, mint Will, és ismerte a szokást is, hogy az elhunyt ismerősök koporsójánál akárki felszólalhatott, és ebből a szokásból származott a háború előtt a legtöbb veszekedés, verekedés, sőt lövöldözés is. Ilyenkor néha dicsérték a hozzátartozókat, de néha nagyon is könyörtelenül lerángatták a leplet egyről-másról. Nemegyszer megtörtént, hogy a legjobb szándékú szavakat is félreértették a hátramaradottak, és alig dobták az utolsó ásónyi földet a sírhalomra, máris kirobbant a veszekedés.
Pap hiányában Ashley vállalkozott rá, hogy imádkozik a sírnál. Carreen adta oda imakönyvét, miután a jonesborói metodista és protestáns lelkészek felajánlott segédletét udvariasan elhárították. Carreen, aki buzgó katolikus volt, nagyon rossz néven vette, hogy Scarlett elfelejtett Atlantából lelkészt hozni. Csak az vigasztalta meg kissé, hogy ha Suellen és Will összeesketésére eljön a pap, meg fogja áldani a szülei sírját is. Carreen volt az, aki ellenezte, hogy a szomszédos protestáns papok végezzék a szertartást. Inkább Ashleyre bízta, és lei jelölte számára a felolvasandó imádságokat. Ashley éppen ezért tudta, hogy neki mint a szertartást végző személynek kell megakadályoznia a veszekedést, és amint most az öreg asztalnak támaszkodott, törte a fejét, mit tehet, hiszen ismerte a szomszédok hirtelen természetét.
–  Nincs itt semmi segítség, Will – mondta, és felborzolta a haját. – Nem üthetem le sem Fontaine nagymamát, sem az Öreg McRae-t, és nem foghatom be Mrs. Tarleton száját. Márpedig a legszelídebb dolog, amit mondani fognak, az lesz, hogy Suellen gyilkos és hazaáruló, és ha ő nincs, az apja még ma is élne. Ördög vinné el azt a szokást, hogy beszédet mondanak a halott fölött. Valóságos barbárság.    ·
–  Figyelj, Ash! – mondta Will. – Én nem akarom, hogy egy rossz szót is mondjanak Sue-ről. Bízd csak rám. Mikor befejezted az imát, mondd azt: ha valaki szólni akar néhány szót, szóljon. De közben nézz rám, hogy elsőnek én beszélhessek.
Scarlett máskor olyan éles szemét azonban elkerülte minden baljós jel. Amint a támolyogva, imbolyogva közeledő koporsóvivőket figyelte, nem tudott másra gondolni. Ólomnehéz szívvel érezte, hogy amikor az apját temetik, újra eltemetnek valamit, ami összekötötte őt a boldogság és felelőtlenség régi édes napjaival.
A négy ember végre letette a koporsót a gödör mellé, Ashley, Melanie és Will is bejöttek, és odaálltak a három O'Hara lány mögé. A közelebbi ismerősök, akik még elfértek, körülöttük álltak meg, a többiek kívül maradtak az alacsony téglafalon. Scarlett most nézett körül először, és meglepte, mennyien vannak itt. Ezekben az Időkben, mikor alig volt az embereknek egy-egy rossz gebéjük vagy öszvérük, igazán szép volt az ismerősöktől, hogy így összegyűltek. Ötven vagy hatvan embert látott, némelyik olyan messziről érkezett, hogy csodálkozott, honnan tudhatta meg a hírt ilyen hamar. Egész családok voltak ott Jonesboróból, Fayetteville-ből meg Lovejoy-ból, néhány néger szolgával együtt. Aztán sok kisfarmer a vízen túlról, crackerek a mocsarak vidékéről, meg az erdei telepesek. A mocsári emberek sovány, sárgaarcú, szakállas óriások voltak, prémsapkával a fejükön, könnyedén tartották a puskájukat, és arcuk kidagadt a rágódohánytól. Asszonyaikat is elhozták, mezítláb jöttek. Maláriás sárga arcuk beesett volt, de ragyogó tisztára megmosdottak, és olcsó kalikóruhájuk is frissen volt mosva, vasalva, keményítve.
A közelebbi ismerősök közül egy sem hiányzott. Fontaine nagymama sárgán, törődötten, megviselten, mint valami vedlett vén madár, a botjára támaszkodott, mögötte ott álltak Sally meg a „fiatalasszony”. Hiába integettek neki, hiába suttogtak a fülébe, és rángatták a szoknyáját, hogy üljön le az alacsony téglafalra. A nagymama férje, az öreg doktor, nem volt már ott. Két hónapja halt meg, s azóta a nagymama szeme nem csillogott a régi, kemény fényben. Cathleen Calvert-Hilton külön állt, egyedül, mint olyanhoz illik, akinek férje részes volt a tragédia előidézésében. De azért itt volt ő is, és kopott napernyője mögé rejtette lehajtott fejét. Scarlett elképedve látta, hogy perkálruháján zsírfoltok vannak, és keze szeplős, tisztátalan, fekete körmű. Semmi, semmi nyoma nem volt rajta a régi előkelőségnek. Egyszerű cracker asszony volt, vagy még az sem. Jöttment fehér asszonynak gondolhatta volna az ember. Félszegen, megalázottan, lomposan állt ott.
 „Mindjárt szipákolni fog, ha ugyan még nem tette meg – gondolta elképedten Scarlett. – Mennyire letört megint!”
Scarlett megborzongott, és elfordította a szemét Cathleentől. Milyen keskeny a szakadék az úrinép és a szegény emberek durva élete között!
„Ha nincs bennem erő, ilyen lennék én is” – gondolta, és egyszerre büszkeség töltötte el, amint ráébredt, hogy ő meg Cathleen egészen egyforma fegyverekkel indultak neki az életnek a háború után, csinos arccal, üres kézzel. A különbség csak azután világlott ki: hogy mi van a fejükben és szívükben.
„Nem is olyan rosszul álltam meg a helyemet” –· gondolta, és mosolyogva emelte magasra az állát.
De azonnal elkomolyodott az arca, amint magán érezte Mrs. Tarleton megbotránkozó tekintetét. Mrs. Tarleton szeme vörösre volt sírva. Szemrehányó pillantást vetett Scarlettre, aztán ismét Suellenre emelte égő tekintetét. Sötét gyűlölet lángolt szeméből. Mögötte ott állt a férje és négy leánya, vörös hajuk kirívó volt a fekete gyülekezetben, vöröses szemük éppen úgy villogott, mint fiatal állatoké, élettel, haraggal telten és veszedelmesen.
Mozdulatlanul álltak, a kalapok lekerültek, a kezek összetevődtek. Ashley előrelépett, kezében Carreen kopott kis imakönyvével. Egy pillanatig maga elé nézett a földre, s a napsugár ott játszott aranyszőke haján. Mélységes csend szállt le a tömegre, olyan mély, hogy a magnóliafák merev leveleinek halk zörgése és egy távoli madár sikongató kiáltása kibírhatatlanul hangosnak és bánatosnak tűnt. Ashley olvasni kezdte az imát, és minden fej mélyebbre hajolt, amint lágy, édesen zengő, kiművelt hangján sorra kiejtette a súlyos, méltóságteljes szavakat.
„Milyen gyönyörű a hangja – gondolta Scarlett, és a torka összeszorult. – Ha már valakinek el kellett temetnie papát, örülök, hogy Ashley temeti. Talán így még szebb, mintha egy idegen pap állna itt a sírjánál.”
Amikor Ashley az imádságban ahhoz a részhez ért, ahol a purgatóriumba jutott lélekről van szó, amit különben Carreen jelölt ki számára, hirtelen abbahagyta : a bibliaolvasást és becsukta a könyvet. Csak Carreen vette észre, hogy elhagyta ezt a részt, és megütközéssel nézett rá, amikor Ashley a miatyánkba kezdett. Ashley tudta, hogy a jelenlevőknek több mint a fele sohasem hallott a purgatóriumról, és akik hallottak is róla, személyes sértésnek vennék, ha fel merné tételezni, hogy egy olyan finom úr, mint Gerald O'Hara nem egyenesen a mennyországba jut. Megalkudván hát a közvéleménnyel, elsikkasztotta a purgatóriumnak még az említését is. A gyülekezet lelkesen csatlakozott a miatyánk mondásához, de meghökkenten hallgattak el, amikor az Üdvözlégy Máriába kezdett. Sohasem hallották még ezt az imádságot, és csodálkozva néztek egymásra, amikor az O'Hara lányok, Melanie és a tarai szolgák feleltek: „Imádkozzál érettünk, bűnösökért most és halálunk óráján, ámen.”
Ekkor aztán Ashley felemelte a fejét, és egy pillanatra bizonytalanná lett. A szomszédok szeme várakozón függött rajta, kényelmesebben igyekeztek állni, mert felkészültek egy hosszú beszédre. Várták, hogy belekezd a hosszadalmas igehirdetésbe, hiszen senkinek közülük még csak eszébe sem jutott, hogy már végére értek a szertartásnak és a katolikus imádságoknak. A vidéki gyászszertartások mindig hosszadalmasak voltak. A baptista és metodista lelkészek, akik a szertartást végezték, nem kész imádságokat mondtak, hanem aszerint rögtönöztek, ahogyan a körülmények megkívánták, és nem-. igen álltak meg addig, amíg valamennyi gyászoló könnyezni nem kezdett, és az árván maradt nőszemélyek hangosan nem zokogtak. Senki Ashleynél jobban nem tudta, hogy a szomszédok mennyire megütköznének, megdöbbennének és felháborodnának, ha mindössze ebből a rövid imádságból állna az egész szertartás egy olyan halott temetésén, akit olyan barátian szerettek, mint Geraldot. Szerte a járásban heteken át erről beszélgetnének az ebédeken, és az egész környék véleménye az lenne, hogy az O'Hara lányok nem tanúsítottak kellő tiszteletet atyjuk iránt.
Ezért egy futó, mentegetőző pillantást vetett Carreen felé, és ismét lehajtva fejét, emlékezetből mondani kezdte annak a gyászszertartásnak a szövegét, amelyet számtalanszor olvasott fel a Tizenkét Tölgy ültetvényen a rabszolga-temetéseken.
„Én vagyok az Élet és a feltámadás … és aki… hisz Bennem, sosem hal meg.”
Nem emlékezett egészen pontosan, lassan beszélt, néha meg is állt, és erőltette emlékezetét, hogy eszébe jussanak a szavak és kifejezések. De ez a lassúság és akadozás csak még mélyebbé tette szavainak benyomását, és a gyászolók, akik eddig száraz szemekkel álltak, most zsebkendőjükért nyúltak. A nyakas baptisták és metodisták, akik azt hitték, hogy ez hozzátartozik a katolikus szertartáshoz, nyomban megváltoztatták eddigi véleményüket a katolikus szertartásokról, amelyeket hidegeknek, ridegeknek és pápáskodóknak ismertek. Scarlett és Suellen éppilyen keveset tudtak a szertartásról, és a szavakat nagyon szépeknek, vigasztalóknak találták. Csak Melanie és Carreen vették észre, hogy egy hithű katolikus ír embert az anglikán egyház szertartásai szerint temetnek el. Carreen azonban túlságosan összetört volt és túlságosan bántotta őt Ashley eljárása ahhoz, hogy beavatkozzék.
Mikor befejezte az imádságot Ashley, szomorú, mély szürke szemével körülnézett. Kis szünet után egyenesen Willhez fordult, és így szólt:
–  Van itt valaki, aki néhány szót szeretne mondani még?
Mrs. Tarleton idegesen megrezzent, de mielőtt előléphetett volna, Will már odakocogott falábával a koporsóhoz, s levett kalappal beszélni kezdett:
–  Barátaim – kezdte rekedtes, halk hangon –, kedves ismerősök és szomszédok. Lehet, hogy van, aki azt gondolja magában, hogy több jogot követelek magamnak, mint amennyi nekem jár, mikor az ima után elsőnek akarok beszélni, én, aki csak az utolsó egy-két esztendőben ismertem O'Hara urat, holott vannak itt, akik húsz vagy még több év óta jól ismerik. De van rá mentségem. Ha csak egy hónapig élt volna tovább, nekem is jogom lett volna hozzá, hogy apámnak hívjam.
Meglepett moraj futott végig a gyülekezeten. Sokkal jobb nevelésűek voltak, mint hogy suttogtak volna, de minden szem Carreen lehajtott feje felé fordult. Az egész vidék tudta, milyen néma rajongással veszi őt körül Will. A férfi pedig látva, hogy merre néznek valamennyien, folytatta beszédét, és úgy tett, mintha semmit sem vett volna észre.
–  Minthogy pedig feleségül fogom venni Suellen kisasszonyt, amint papot tudunk hozni Atlantából, úgy gondolom, talán nem fog rám haragudni senki, ha szót merek kérni.
Az utolsó mondatot már alig lehetett hallani az izgatott mozgolódás zúgásában. Mintha dühös méhraj zümmögött volna. Csalódás és felháborodás érzett benne. Mindenki szerette Willt, becsülték és elismerték a munkáját, tudták, mennyit tett Taráért. De tudták azt is, hogy Carreent szereti. Miért veszi hát el a kiközösített, megvetett Suellent? Ez a derék, kedves Will elveszi ezt az ostoba, nyafka kis Suellen O'Harát!
Egy pillanatra feszült volt a hangulat. Mrs. Tarleton szeme veszedelmesen összehúzódott, ajka mozgott, de hang nem jött ki a száján. A csendben hallatszott az öreg McRae vékony, magas hangja, amint unokáját faggatja, hogy mi történt. A falábú ember szembefordult valamennyiükkel. Szelíd és nyugodt volt az arca, mint mindig, de halványkék szemében volt valami kihívó kérdés: mer-e valaki csak egy rossz szót is mondani leendő feleségéről? … Egy pillanatig majdnem felbillent az egyensúly. Mi lesz erősebb: gyűlöletük Suellen-nel szemben vagy a szeretet Will iránt? Will győzött. Folytatta beszédét, mintha a szünet csak természetes pihenés lett volna.
–  Én nem ismertem O'Hara urat olyannak, mint régi barátai. Én csak egy derék, jóságos urat ismertem, akinek a szíve megtört a sok szomorúságtól, a felesége utáni gyásztól, és már csak félig élt közöttünk. Félig abban a másik világban járt, ahová most egészen elköltözött. De hallottam róla, milyen volt, és el tudom képzelni. Igazi harcos ír férfi volt, azt is elmondhatom róla, igazi déli gavallér, előkelő úriember, és amellett hűséges konföderalista utolsó leheletéig. Ennél nagyobb dicséretet pedig senkiről sem lehet mondani. És nem is igen fogunk ilyen embert látni többé, azok az idők, amikor ilyen férfiak születtek és éltek, éppen olyan halottak, mint ő maga. Idegen országban született, de a szíve szerint georgiai lett, igazibb georgiai, mint akárhányan, akik itt születtünk. Leélte az életét, szerette a földet, ami az övé volt, és szép halála volt, mert a mi Ügyünkért halt meg, akár a katonák a háborúban. Közülünk való volt. Benne éltek a mi jó tulajdonságaink, de benne éltek a hibáink is. Volt benne igazi erő, ami mindnyájunké, de volt benne olyan gyengeség is, ami mindnyájunkban benne van. Semmi a világon meg nem állíthatta, ha valamit a fejébe vett, és nem félt senki emberfiától. És semmi sem győzhetett rajta, ami kívülről jön. Sem háború, sem nyomorúság, sem veszedelem.
Amikor még otthon volt, Írországban, nem félt az angol bíróságtól. Azt tette, amit vére parancsolt, s hogy fel akarták akasztani, átjött ide, egy cent nélkül. De attól sem ijedt meg. Dolgozott, és pénzt teremtett a földből. Nem félt idejönni, bár akkoriban még nagyjából vadon volt ez a vidék, mert az indiánokat csak nemrég kergették ki az erdőkből. És a vadonból szép, nagy ültetvényt varázsolt. Mikor pedig jött a háború, és elvitte a pénzét, akkor sem ijedt meg. A jenkiktől sem félt. Nem futott el, mikor jöttek, hanem megállt a háza kapujában, és azt mondta nekik: felgyújthatják a födelet a feje fölött, ha akarják, de ő nem megy el innen. Nem bánta volna, ha tűz égeti el, vagy megölik. Nem volt legyőzve. Megállt a talpán, és nem tudták elmozdítani onnan. Ezért mondtam, hogy semmi nem győzhetett rajta, ami kívülről jön és kívülről éri az embert.
De az, ami belül van, erősebb volt nála. Ez az a gyengeség, ami mindnyájunkban él. Amit az egész világ nem bírt megcselekedni, azt megtette vele a saját szíve. Amikor Mrs. O'Hara, a felesége meghalt, a szíve is meghalt vele. Nem volt már a régi. Akit mi itt láttunk járni, az már nem ő volt, csak a teste, csak a ruhája.
Will elhallgatott, és csöndes, nyugodt szeme körbejárt a tömegen. Úgy álltak ott az emberek a forró napon, mintha bűvölet érte volna őket, és ha volt a szívükben gyűlölet Suellen iránt, elfelejtették. Will szeme egy pillanatig Scarlett arcán pihent, s a szeme sarkában megsűrűsödtek a ráncok, mintha vigasztalóan feléje hunyorított volna. És Scarlett érezte is a vigasztalást, vissza tudta szorítani felgyülemlő könnyeit. Will egyszerűen, józanul és okosan beszélt, ahelyett hogy nagy-hangúan szónokolt volna a jobb hazát emlegetve és az élet fájdalmait meg a meg nem érdemelt szenvedéseket. Scarlett pedig mindig megnyugvást és vigasztalást talált a józan megállapításokban.
– Nem szeretném azért, ha valaki is kevesebbre becsülné, mert a szíve erősebb volt nála, és le tudta győzni. Mindnyájan ilyenek vagyunk. Ami két lábon jár, nem verhet meg minket. Sem a jenkik, sem a kofferesek, sem a jöttmentek, sem a kemény idők és nagy adók, sem a keserű éhség. De a szívünk uralkodik rajtunk, és legyőzhet egy szempillantásnyi idő alatt. És annyit mondhatok: akinek az élete rugója eltört, mint ahogyan annak, akit most temetünk, eltört abban a pillanatban, mikor eltemette élete társát, annak jobb, ha megpihen, és nem gyötrődik tovább. Azok nem találják a helyüket a földön, s nem tudnak boldogok lenni soha többé. Ne keseregjen senki Mr. O'Hara halála miatt, és ne is lázadozzunk, mert a Jóisten magához vette őt. Akkor volt ő sajnálatra méltó, amikor Sherman járt erre, és Mrs. O'Hara nehéz betegségben meghalt. Most, hogy a teste is elment a szíve után, nem tudom, miért lenne okunk gyászolni, ha pedig mégis megtesszük, ez nagy önzés mindnyájunktól. Ezt én mondom, aki igaz szívvel szerettem őt, mintha csakugyan az édesapám lett volna … Most pedig talán jobb lenne, ha nem esne több szó, ha van egy kis ν jóakarat a tisztelt gyülekezetben. A családtagokat nagyon meggyötörte a búcsúzás fájdalma, és nem lenne szép, ha még jobban feltépnénk fájó szívük sebét.
Will elhallgatott, Mrs. Tarletonhoz fordult, és halkabban, gyorsabban mondta:
–  Kérem szépen, Mrs. Tarleton, talán lenne olyan szíves, és bevinné Scarlett sógorasszonyomat a házba. Nem tesz jót neki, ha olyan sokáig áll a napon. És Fontaine nagymama se nézzen olyan szemrehányóan, nem tiszteletlenségből mondtam.
Scarlett erre a váratlan fordulatra elvörösödött. Érezte, hogy minden szem feléje fordul. Mi jut Willnek az eszébe, hogy még jobban felhívja az emberek figyelmét áldott állapotára? Szégyenkező, haragos tekintetet vetett feléje, de Will pillantása nyugodtan állta ezt is.
„Kérlek – mondta a szeme. – Tudom, mit csinálok.”
Scarlett nem akart jelenetet rendezni. Szó nélkül fordult Mrs. Tarleton felé, akinek a gondolatai, mint Will remélte, azonnal elterelődtek Suellenről. Karon fogta Scarlettet.
–  Gyere, menjünk a házba, édes! – szólt neki. Arca szenvedő kifejezést öltött, és Scarlett   nagyot
nyelve engedte, hogy átvezessék a tömegen. Részvevő, rokonszenves mormogás kísérte őket, amint szűk ösvény nyílt számukra a temetőkert kapujáig, és baráti kezek simogatták meg útközben. Mikor kiértek a téglakerítéshez, Fontaine nagymama nyújtotta feléje sárgás, kiaszott kezét.
–  Nyújtsd a karod, gyermekem! – mondta, és a segítségére készülő Sallyt meg a fiatalasszonyt leintette: – Nem, ti ne jöjjetek. Nincs szükségem rátok.
Elindultak a mögöttük bezárult tömegből a keskeny úton a ház felé, és Mrs. Tarleton abban az igyekezetében, hogy segítséget nyújtson, olyan erősen tartotta könyökénél fogva Scarlettet, hogy majdnem felemelte minden lépésnél a földről.
–  De hát hogy tehetett Will ilyet? – kiáltotta Scarlett hevesen, amikor elég távol jutottak a tömegtől. -– Mintha azt mondta volna, nézzetek rá, másállapotban van!
–  Hát ami azt illeti, csakugyan másállapotban vagy, nem? – mondta Mrs. Tarleton. – Okosan tette Will, bolond voltál, hogy ennyi ideig ott álltál a forró napon, amikor  összeeshettél  volna,  és  koraszülés  lett  volna belőle.
–  Willt nem a koraszülés aggasztotta – mondta nagymama kissé lihegve, mert fárasztó volt számára az út a főbejárat lépcsői felé. Arcán megértő mosoly ragyogott. – Will nagyon okos. Azt akarta, hogy se te, Beatrice, se én ne legyek ott a sírnál. Attól félt, hogy kinyitjuk a szánkat, és tudta, hogy ez az egyetlen lehetőség, hogy megszabaduljon tőlünk… De talán még mást is akart. Azt akarta, hogy Scarlett ne legyen ott, és ne hallja, amint az első göröngyök a koporsóra hullanak. Ebben is igaza volt. Majd emlékezzél vissza, Scarlett, hogy mit mondtam: amíg az ember nem hallja ezt a hangot, addig az, akit eltemettek, mintha nem is halt volna meg. De ha egyszer hallja… Ez a legborzalmasabb végső hang a világon. Segítsetek felmenni a lépcsőn, gyerekek, Beatrice, add ide a kezed. Scarlettnek már nincs szüksége rá, mint ahogy nincs szüksége mankóra sem, viszont én nem vagyok olyan mozgékony, mint Will gondolta … Will tudta, Scarlett, hogy te voltál apád kedvence, és nem akarta, hogy még rosszabb legyen számodra, mint amilyen már most is. Tudja, hogy testvéreidnek nem lesz olyan nehéz elviselni. Suellen a szégyene miatt kénytelen keményen tartani magát, és Carreen az istene miatt. De neked nincs semmid. Vagy talán van?
–  Nincs – felelte Scarlett, és segített az öregasszonynak a lépcsőkön. Kissé meglepte az az igazság, amely a rekedtes öreg hangból hangzott felé. – Nincs semmi, amire támaszkodhatnék, csak – anyám.
–  De amikor őt is elvesztetted, rájöttél, hogy meg tudsz állni a magad lábán is. De vannak, akik nem tudnak. Ilyen volt apád is. Willnek igaza van. Ne gyászold. Apád nem tudott boldogulni Ellen nélkül, és most boldogabb. Mint ahogyan én is boldogabb leszek, ha odakerülök majd a jó öreg doktor mellé.
Úgy beszélt, mint aki nem vár rokonszenv-nyilatkozatot, és a másik kettő nem is érzett különösebb rokonszenvet iránta. Kurtán és olyan természetesen beszélt, mintha a férje még élne, és ott lenne Jonesboróban, és egy rövid kocsikázással összekerülhetnek. A nagymama már túlságosan öreg volt, és túlságosan sokat látott ahhoz, hogy féljen a haláltól.
–  De maga, nagymama, szintén meg tud állni a maga lábán  – mondta Scarlett.
Az öregasszony rápillantott a szeme sarkából.
–  Igaz, de néha istentelenül kényelmetlen.
–  Hallja, nagymama – szakította félbe Mrs. Tarleton –, nem kellene, hogy így beszéljen Scarlett előtt. Ügyis már eléggé felzaklatott. Elég volt neki ideutazni, ezt a szoros ruhát viselni, elég neki a maga gyásza és a hőség, mindez elég lenne ahhoz, hogy elvetéljen akkor is, ha maga nem kezd most gyászról és szomorúságról beszélni.
–  A fene, aki eszi – kiáltott Scarlett ingerülten. – Nem vagyok annyira felzaklatott. És nem tartozom azok közé az asszonyok közé, akik az izgalmaktól idő előtt szülni kezdenek.
–  Azt sose tudhatja az ember – mondta Mrs. Tarleton nagy komolyan. – Én váratlanul megszültem az első gyermekemet, mikor láttam, hogy egy bika felökleli az egyik négerünket, és emlékszel még az én pej-kancámra, a Nellie-re? Ez volt a legegészségesebbnek látszó kanca, amelyet valaha is láttam, mégis ideges volt, riadós, és ha nem vigyáztam rá …
–  Beatrice, fogd be a szád! – mondta a nagymama. – Scarlett nem fog elvetélni riadozásból. Üljünk le itt a hűvös előcsarnokban. Itt van egy kis kellemes huzat. Beatrice, te menj, és nézd meg a konyhában, talán találsz egy pohár aludttejet. Vagy nézd meg a kamrában, hátha van egy kis bor. Én is meginnék egy pohárral. Mi addig itt maradunk, míg az emberek be nem jönnek, hogy elköszönjenek.
–  Scarlettnek jobb lenne, ha ágyba feküdne – vetette közbe Mrs. Tarleton, és olyan szakértő szemmel fürkészte Scarlett alakját, mint aki az utolsó pillanatig ki tudja számítani a másállapot tartamát.
–  Eredj már! – szólt rá a nagymama, és botjával még meg is taszította. Mrs. Tarleton kiment a konyhába, kalapját útközben odadobta az egyik bútordarabra, és kezével végigsimított égővörös haján.
Scarlett hátratámaszkodott székében, és szűk blúzának felső gombjait kigombolta. A magas előcsarnokban kellemesen hűvös félhomály volt, és a nap égetése után lehűtötte Scarlettet az az enyhe huzat, amely belülről a főajtó felé járta át a csarnokot. A nyitva hagyott ajtón át az asszony a társalgóba pillantott, ahol az imént még Gerald feküdt ravatalán, de aztán kitépte magát a gyászos gondolatokból, és felpillantott Robillard nagymama képére a kandalló felett. Mint mindig, a szuronnyal felszakított kép a magasra tornyosuló hajjal és a félig leplezett keblekkel meg azzal a hűvös, gunyoros tekintettel, most is felingerelte.
–  Nem tudom, melyik csapás volt Mrs. Tarleton számára súlyosabb, a fiai vagy a lovai elvesztése –mondta a nagymama. – Nem sokat törődött egész életében sem a férjével, sem a lányokkal, ezt tudjuk. Ő is egyike azoknak, akikről Will beszélt. Benne is eltört az élet rugója. Sokszor azt hiszem, hogy ő is olyan lesz, mint az édesapád volt. Soha nem tudott boldog lenni, csak akkor, ha lovakat vagy embereket nevelhetett, férfiakat, viszont egyik lánya sem ment még férjhez, és nem is sok kilátásuk van arra, hogy itt a járásban férjet fogjanak maguknak. így aztán nincs, ami foglalkoztassa. Ha szíve mélyén nem lenne olyan jólelkű, egész közönséges teremtés lenne … Megmondta Will az igazat, hogy miért veszi el Suellent?
–  Igen – mondta Scarlett, és nyíltan a szemébe nézett az öregasszonynak. Te jó ég, most vissza tudott emlékezni arra az időre, amikor ő maga is halálosan félt Fontaine nagymamától. Azóta sem sokat változott, és nagyon kell vigyáznia magára, hogy ne mondja azt, hogy menjen a pokolba, ha beleavatkozik Tara ügyeibe.
–  Okosabbat is tehetett volna – mondta a nagymama elgondolkozva.
–  Csakugyan? – kapott a szón Scarlett.
–  Na csak szállj le a magas lóról, kisasszony – mondta az öregasszony csípősen –, nem bántom a drágalátos   testvéredet,   bár   ha   ott   maradtam   volna   a gyászszertartáson, nem hallgattam volna el a véleményem. Én csak arra gondolok, hogy milyen kevés férfi van itt a környéken. Will akármelyik lányt elvehette volna. Ott van Mrs. Tarleton négy vadmacskája, ott vannak a Munroe lányok, a McRae lányok…
–  De Will Sue-t veszi el és kész.
–  Örülhet Sue, hogy férjet kap.
–  Tara szerencséje.
–  Te szereted ezt a helyet? – Igen.
–  Annyira szereted, hogy azt se bánod, ha a húgod alacsonyabb osztályból kap férjet, a fontos csak az, hogy van egy férfi, aki gondoskodik Taráról, ugye?
–  Osztály? – hökkent meg Scarlett. – Osztály? Ugyan mit számít most az osztály, ha egy lány férjet kaphat, aki gondoskodik róla.
–  Hát ez vitatható kérdés – mondta az öregasszony. – Akadhatnak, akik azt mondják, hogy okosan beszélsz, mások azt fogják mondani, hogy engedtetek a színvonalból, bár ez helytelen. Will kétségtelenül nem tartozik az arisztokráciához, családotok pedig oda tartozott.
Sastekintete Robillard nagymama képére szegeződött.
Scarlett Willre gondolt, féllábú, nem is megnyerő külsejű, szikár, csendes; örökké rágja a szalmát, egész megjelenéséből hiányzik az erély, olyan, mint a többi cracker. Nem áll mögötte a gazdag, kiváló és nemes vérű elődök hosszú sora. Lehet, hogy az első, aki Will családjából Georgia földjére tette a lábát, valami száműzött vagy jobbágyi szolga volt. Will felsőbb iskolákba se járt. A valóságban a négy esztendő, amíg az erdei iskolába járt, volt az egész iskolai nevelés, amelyben részesült. Becsületes volt és hűséges, türelmes volt és keményen dolgozott, de hát ez mind nem minősítés és nem nemesi érdem. Egészen bizonyos, hogy ha a Robillardok mértékével mérik, Suellen rangon alul megy férjhez.
–  Szóval te helyesled, hogy Will a családotokba kerül?
–  Igen – felelte Scarlett hevesen, készen arra, hogy nekiugrik az öregasszonynak, ha egy szóval is kifogást emel.
–  Csókolj meg ezért – mondta a nagymama meglepetésszerűen, és vidám mosolya őszinte helyeslést fejezett ki. – Eddig nem nagyon szerettelek, Scarlett. Mindig kemény dió voltál már mint gyermek is, és én nem szeretem a nehezen kezelhető nőket, beleértve magamat is. De nekem tetszik az, ahogyan te a dolgokat kezeled. Nem csinálsz nagy lármát olyan dolgok miatt, amelyeken úgyse tudsz segíteni, még akkor se, ha nagyon kellemetlenek. Tiszta vizet öntesz a pohárba.
Scarlett bizonytalanul mosolygott, és engedelmesen hajolt le, hogy megcsókolja az öregasszony odanyújtott szélcserzett arcát. Jólesett neki, hogy dicsérő szavakat hall tőle, habár nem egészen fogta fel az értelmüket.
–  Sokan lesznek itt errefelé, akiknek kifogása lesz az ellen, hogy megengeded, hogy Sue férjhez menjen egy crackerhez, habár különben mindenki szereti Willt. Egy szuszra el fogják mondani azt is, hogy milyen kitűnő ember, és azt is, hogy milyen szörnyű az, hogy egy O'Hara lány rangján alul megy férjhez. De ne törődj velük.
–  Sose törődöm azzal, hogy az emberek mit mondanak.
–  Igen, hallottam. – Volt egy kis csípősség az öregasszony hangjában. – Igazad van, ne is törődj azzal, amit mondanak az emberek. Lehet, hogy egész jól sikerül ez a házasság. Will persze mindig olyan marad, mint amilyenek a crackerek, és a házasságtól nem fog megjavulni a kiejtése. És' ha aranyhegyeket hozna is össze, akkor sem fog olyan fényt és tündöklést kölcsönözni Tarának, mint amilyent az apád adott neki. A crackerek nem nagyon tündökölnek, de Will szívében nemes érzésű. Nagyon jó ösztönei vannak. Csak egy ilyen kiváló ember tapogathatta ki ennyire pontosan, hogy mi bajunk van, mint ő tette ott a temetésen. A világ nem tud legyőzni bennünket, de mi megsemmisíthetjük magunkat azzal, hogy túlságosan is vágyódunk olyan dolgok után, amelyek többé nincsenek, és azzal, hogy túl sokat emlékezünk. Igen, Will javára lesz Suellennek is és Tarának is.
–  Tehát maga helyesli, hogy megengedem Willnek, hogy feleségül vegye Sue-t?
–  Dehogyis! –if elélte az öregasszony; hangja fáradt, keserű, de határozott volt. – Helyeselni azt, hogy egy cracker beházasodik egy ősi családba? A crackerek jók, megbízhatók, becsületesek, de …
–  Hiszen az előbb azt mondta, hogy jó házasság lehet belőle! – kiáltotta Scarlett megdöbbenten.
–  Én arra gondoltam, jó, hogy Snellen férjhez megy Willhez vagy akárki máshoz, mert nagyon nagy szüksége van már egy férjre. És hol a csodában találna egy másikat? Amellett hol találnátok ti egy ilyen jó intézőt Tarára? De ez nem jelenti azt, hogy nekem jobban tetszik a helyzet, mint neked.
„De nekem tetszik – gondolta Scarlett, és igyekezett felfogni az értelmét annak, amit az öregasszony mondott. – Örülök, hogy Will elveszi a húgom. Miért gondolja a nagymama azt, hogy én nem vagyok megelégedve vele? Meg van győződve róla, hogy éppúgy kifogásolom, mint ő.”
Kissé megszégyenülnek és zavartnak érezte magát. Mindig zavarban volt, ha az emberek érzéseiket és belső okaikat tárták eléje, és azt hitték, hogy ő is ugyanúgy gondolkozik, (mint ők.
A nagymama legyezni kezdte magát pálmalevelekből készült legyezőjével, és száraz hangon folytatta:
–  Nem örülök jobban ennek a házasságnak, mint te, de én a praktikus oldalát nézem a dolognak, ugyanúgy, mint te. És ha arra kerül a sor, hogy valami kellemetlenségről van szó, de úgyse lehet rajta segíteni, nem látom semmi értelmét, hogy az ember sikoltozzon és dühöngjön. Ezzel úgyse lehet semmire se jutni az életben, ahol egyszer fel a kerék, másszor le. Ezt tudom, mert családom is és a jó öreg doktor családja is ugyancsak kivette a részét ezekből a váltakozásokból. És ha nekünk van egy jelmondatunk, akkor ez csak ez lehet: „Ne békétlenkedj, mosolyogj, és nézd, hogy boldogulj.” Sok mindenen felülkerekedtünk ezzel a jelszóval, mosolyogtunk, és igyekeztünk boldogulni, végül szakértők lettünk abban, hogy mindenen túltettük magunkat. Kénytelenek voltunk vele. Mindig a lemaradó lóra fogadtunk. Franciaországból a hugenottákkal menekültünk, Angliából a kiűzött lovagokkal, Skóciából a száműzött Károly herceggel; Haitiből az indiánok űztek ki, és most a jenkik győztek le bennünket. De néhány év alatt mindig felszínre kerülünk. Tudod, miért?
Megrázta a fejét, és Scarlett úgy vélte, hogy a nagymama most leginkább egy öreg, szajkózó papagájhoz hasonlít.
–  Nem, nem tudom – felelte udvariasan. Rettentően unatkozott, mint azon a napon, amikor a nagymama felfrissítette az indiánlázadás emlékeit.
–  Hát majd én megmondom. Mert mindig megalkuszunk azzal, ami elkerülhetetlen. Mi nem búza vagyunk, hanem pohánka. Ha a vihar jön, lefekteti az érett búzát, mert száraz, és nem tud a széllel hajladozni. De az érett pohánka fenntartja a fejét, és hajladozik. Ha aztán a szél elvonult, újra felüti a fejét, és ugyanolyan erős, mint vihar előtt volt. Mi sem vagyunk megmerevedett nyakú emberek. Hajlékonyak vagyunk, és ha viharos szél fúj, hajladozunk, mert tudjuk, hogy majd elmúlik. Szájalás nélkül térünk ki az elkerülhetetlen elől, ha a neheze jön, dolgozunk, mosolygunk és igyekszünk boldogulni. Együtt haladunk az árral, és rajta vagyunk, hogy hasznát lássuk. Elég erősek vagyunk, és boldogulunk azoknak az embereknek a bőrén, akiknek a nyakára tudtunk mászni. Gyermekem, ez a titka annak, az ember mindent túlél, és mindenen felülkerekedik.
Egy kis szünet után még hozzátette:
– Most átadom neked a titkot.
Az öregasszony mosolygott, láthatólag szórakoztatták a szavai, bármennyi keserűség is volt bennük. Egy kis ideig várta, hogy Scarlett megjegyzést tesz rá, de Scarlett nem sokat értett a szavaiból, és semmi sem jutott eszébe, amit mondhatna.
–  Bizony – folytatta aztán az öregasszony –, a vihar két vállra fektette az embereinket, de újból fel fognak kelni. De nem mindannyian. Nézd ezt a Cathleen Calvertet, mi lett belőle. Szegény fehér, és jóval alacsonyabbra került még annál a férfinál is, akihez férjhez ment. Nézd a McRae családot. Teljesen letörtek, gyámoltalanok, nem tudják, mihez kezdjenek, és egyáltalán mit csinálhatnának. Vagy nézd a többit, bárkit itt a környéken, kivéve az én Alex fiamat, Sally menyemet, magadat, Tarletonékat és még egyet-kettőt. A többi mind lemerült, mert nincs bennük semmi erő, nincs bennük elég mozgékonyság ahhoz, hogy újra felülkerekedjenek. Ezek az emberek mást sem ismertek, csak a pénzt és a négereket, és most, hogy se pénz, se néger, egy nemzedék múlva crackerek lesznek.
–  Elfeledkezett Wilkesékről.
–  Dehogy feledkeztem el róluk. Csak udvarias akartam lenni, és nem említeni őket, mert látom, hogy Ashley házatok vendége. De ha már te felhoztad, hát nézd őket is. Ott van India, aki mint hallom, kiszáradt vénkisasszony, és minden igyekezete az, hogy özvegynek tekintsék, mert Tarleton Stuart elesett, és most meg sem kísérli, hogy elfelejtse és más férfit fogjon magának. Igaz, hogy csakugyan koron felül van, de azért még szerezhetne egy özvegy férfit valamelyik nagy családból, ha megkísérelné. A szegény Honey pedig mindig férfibolond volt, és annyi esze van, mint egy csirkének. Ami pedig Ashleyt illeti, hát csak tekints rá.
–  Ashley finom és kiváló ember – vetette közbe Scarlett melegséggel.
–  Ezt nem is tagadom, de olyan tehetetlen, mint egy hátára fordított teknősbéka. Ha a Wilkes család mégis túléli ezeket a nehéz időket, azt csak Mellynek köszönheti, nem pedig Ashleynek.
–  Mellynek! Nagymama! Miket beszél itt össze? Elég sokáig éltem együtt Mellyvel, hogy tudjam, hogy beteges, riadt, és nincs benne annyi bátorság sem, hogy elkergessen egy gágogó libát.
–  Hát miért zavarna egy libát, ha éppen gágogni akar? Mi szükség erre? Igaz, hogy nem száll szembe egy libával, de szembeszáll a világgal, vagy a jenki kormányzattal, vagy bármi mással, ami veszélyezteti az ő drága Ashleyjét és fiát vagy az érzelmeit. Ő más utakon jár, Scarlett, mint te vagy én. Olyan utakon jár, amilyeneken az anyád járna, ha még élne. Melly mindig az anyádat juttatja eszembe, fiatal korára gondolok… És talán átsegíti a Wilkeseket ezeken a nehéz időkön.
–  Ó, igen, hát Melly egy nagyon jóindulatú kis senki, de maga, nagymama, igazságtalan Ashleyhez.
–  Az ördögöt! Ashleyt arra nevelték, hogy könyveket olvasson, és semmi mást ne csináljon. Ezzel nem sokra jut az ember, ha bajba kerül, amilyenben mi most vagyunk. Amennyire hallottam, a legügyetlenebb a mezei munkákban az egész járásban. Csak hasonlítsd össze Alexszel. A háború előtt Alex volt a legüresebb ficsúr az egész világon, soha mással nem törődött, mint az új nyakkendőjével, azzal, hogy jó nagyokat igyon, rálőjön valakire, ha éppen kedve tartotta, és hajszolja az olyan lányokat, akik semmivel sem jobbak, mint amilyeneknek az ilyen lányoknak lenniük kell. De nézd meg most! Megtanulta a földmunkát, mert meg kellett tanulnia. Másképp éhen halt volna ő is, mi is. Most a legjobb gyapotot termeli az, egész járásban, bizony! Sokkal jobb, mint a tarai gyapot, és tud disznót, csirkét nevelni. Nagyszerű fiú, akármilyen rossz természete van is. Mindenen felül tud kerekedni, megváltozik, ha változnak az idők, és ha ez az egész visszacsatolási nyomorúság elmúlik, majd meglátod, hogy Alex ugyanolyan gazdag ember lesz, mint az apja és nagyapja volt. De Ashley …
Scarlettnek fájt, hogy Ashleyt becsmérelik.
–  Ez csak üres fecsegés – vágta oda hűvösen.
–  Hát ne vedd annak – mondta a nagymama, és átható tekintettel nézett Scarlettre. – Te magad is más úton jártál, mióta Atlantába mentél. Igen, mi hallottuk, mi mindent csináltál, bármennyire is el vagyunk itt temetve. Ügy változtál, ahogy a szél fújt. Hallottunk arról, hogy mint a pióca, belekapaszkodtál a jenkikbe, a fehér csőcselékbe és az újgazdag kofferesekbe, hogy minél több pénzt húzzál ki belőlük. Amennyire hallottam, nem estél a fejed lágyára. Jól teszed, én csak ennyit mondhatok. Szedjél ki belőlük minden centet, amit tudsz, de ha lesz elég pénzed, köpjél az arcukba, és fordíts nekik hátat, mert úgysem lehetnek többé javadra. így tegyél és ügyes legyél, mert ha hagyod, hogy belekapaszkodjanak a kabátodba, csak visszahúznak és tönkretesznek.
Scarlett a nagymamára nézett. Szemöldökét összehúzta, és erőlködött, hogy megeméssze a szavakat. Még mindig nem egészen értette, de változatlanul haragudott azért is, mert Ashleyt hátára fektetett teknősbékának nevezte.
–  Azt hiszem, nincs igaza Ashleyt illetőleg – mondta hirtelen.
–  Scarlett, nem vagy okos.
–  Ez a maga véleménye, nagymama – mondta gorombán Scarlett, és legszívesebben ököllel vágott volna az öregasszony képébe.
–  Igen, ami a dollárokat illeti, abban elég ügyes és okos vagy. De ez a férfiak okossága. Női ügyesség és okosság nincs benned. Egyáltalán nem tudsz az emberekkel bánni.
Scarlett szeme kezdett szikrát hányni, és keze minduntalan ökölbe szorult.
–  No most már eléggé megbolondítottalak? – kérdezte mosolyogva az öregasszony. – Pontosan ez volt a szándékom.
–  Ez? De az istenért, miért?
–  Sokféle jó okom volt erre.
A nagymama hátradőlt a székben, és Scarlett hirtelen rájött, hogy az öregasszony nagyon fáradt és elképesztően öreg. A kis, összezsugorodott kéz, amely ölbe téve nyugodott a legyezőn, viaszsárga volt, mint egy halottnak a keze. Scarlett haragja lecsillapodott, odahajolt az öregasszonyhoz, és megfogta az egyik kezét.
–  Maga egy kedves vén hazug – mondta szeretettel. – Egy szót sem vett komolyan mindabból, amit itt most összefecsegett. Csak azért beszélt annyit, hogy elterelje a figyelmemet szegény papáról.
–  Ne hízelegj nekem – mondta az öregasszony, és durván ellökte a kezét. – Részben ugyan ezért mondtam, de részben azért is, mert mindaz igaz volt, amit mondtam, de te ostoba vagy, és nem érted meg.
Azért mégis mosolygott egy kicsit, és meleg tekintettel nézett Searlettre. Scarlett most már Ashley miatt sem haragudott az öregasszonyra. Bizonyára azt sem vette komolyan.
–  Mégis köszönöm. Kedves volt magától, hogy beszélt, és örülök, hogy tudom, hogy maga is mellém áll Will és Suellen ügyében, még akkor is, ha sokan helytelenítik.
Mrs. Tarleton jött vissza két pohár aludttejjel. Nagyon ügyetlen volt a háztartási dolgokban, és mind a két pohár tartalma kilötykölődött.
–  Egészen hátra kellett mennem a nyárikonyhába – mondta. – Igyátok meg gyorsan, mert az emberek már jönnek a temetőből. Mondd csak, Scarlett, csakugyan megengeded, hogy Suellen férjhez menjen Willhez? Nem mintha Will nem lenne túlságosan is jó Suellen számára, de hát tudod, hogy egy cracker, és …
Scarlett tekintete találkozott a nagymamáéval. Az öreg szemekben gúnyos szikra villant feleletül arra, amely Scarlett szemében is felvillant.

41
Mikor a legutolsó vendég is elbúcsúzott, Scarlett bement Ellen irodájába, és elővett valamit a sárgult papírok közül. Már tegnap este iderejtette. Amint meghallotta, hogy Pork szipogva, nagyokat nyelve teríti az asztalt az ebédlőben, kikiáltott érte, Pork bejött, fekete képén a gazdátlan kutyák vigasztalhatatlan bánatával.
–  Pork – mondta szigorúan –, ne merj sírni, mert akkor … én is sírok! Ebből elég legyen!
–  Igenis, asszonyság … én próbálok nem sírni, de mikor az eszembe jut, hogy Gerald úr most már …
–  Ne jusson az eszedbe. Ha más sír, azt inkább el tudom viselni, mint ha téged látlak. Nem érted? Tudom, hogy te nagyon szeretted őt. Fújd ki az orrodat, Pork. Valami szép ajándékot akarok neked adni.
Pork engedelmesen kifújta az orrát, és udvarias érdeklődéssel várt.
–  Emlékszel arra az éjszakára – kezdte Scarlett –, mikor tyúkot loptál és megsöréteztek?
–  Én, Scarlett asszonyság? Soha életemben nem …
–  Ugyan, ne tagadd most már. Tudom jól. Emlékszel, hogy akkor mit mondtam neked? Hogyha lesz egyszer pénzem, szép aranyórát kapsz a hűségedért.
–  Igenis, emlékszem, de úgy gondoltam, hogy az asszonyság elfelejtette.
–  Nem felejtettem el. Nesze, itt van. Odanyújtotta a nehéz aranyórát, melynek   láncáról
sokféle apró csecsebecse függött.
–  Úristen, Scarlett asszonyság! – kiáltotta Pork. – Ez Gerald úr órája! Ezerszer és ezerszer láttam rajta, ezt hordta mindig!
–  Igen, a papa órája volt, és most neked adom. Vidd!
–  Nem én, asszonyság! – hátrált rémülten Pork. – Ez fehér embereknek való óra. Hogy is mondhat ilyet, hogy nekem adja? Ez az óra a kis Wade úrfié.
–  A tiéd. Talán Wade ápolta a papát, mikor beteg volt? Te ápoltad. Te fektetted ágyba minden este, és te öltöztetted fel reggel. Te fürdetted és borotváltad. Te voltál mellette, mikor a jenkik jöttek. Te loptál, hogy legyen mit ennie. Ha valaki megérdemelte ezt az órát, te megérdemelted, Pork. Tudom, hogy a papa is helyesnek tartaná, és örülne, hogy neked adom. Vedd hát.
Megfogta a néger nagy fekete kezét, és a tenyerére tette az órát. Pork rábámult, és lassan felderült az arca.
–  Igazán az enyém, Scarlett asszonyság?
–  Igazán.
–  Hát… hát köszönöm. Köszönöm.
–  Azt akarod, hogy elvigyem a városba, és belevésessek valamit? Valami szép mondást?
Pork gyorsan hátralépett, és magához szorította az órát.
–  Nem … köszönöm … jó így is.
–  Mi az, Pork? Nem bízol bennem?
–  De igen, asszonyság, csakhogy … csakhogy félek, hátha meg tetszik gondolni… ez az óra sok pénzt ér. Hátha eladná.
–  A papa óráját, Pork?
–  Hát… ha éppen pénz kellene az  asszonyságnak …
–  Hallod, ezért megérdemelnéd, hogy megverjelek. Hallod, megharagszom, és mindjárt visszaveszem az órát.
–  Dehogy akarja! – Most derengett fel gyászba borult arcán az első halvány mosoly. – Én ismerem magát. És tudja, Scarlett kisasszony …
–  Mit, Pork?
–  Ha maga csak fele olyan kedves lenne a fehér emberekhez, mint amilyen a négerekhez, a világ is jobban bánna magával.
–  Nem panaszkodhatom, nem bánik rosszul velem – mondta Scarlett. – Most szaladj, mondd meg Mr. Ashleynek, hogy beszélni akarok vele. Jöjjön rögtön.
Ashley odaült Ellen .írószekrénye elé, és hallgatta, amint Scarlett felajánlotta neki a fűrészmalom fele hasznát. Egyetlenegyszer sem nézett fel rá, egyetlenegyszer sem szakította félbe. Ott ült, és a saját kezét nézte. Akármilyen nehéz munkával teltek is a hónapok, még mindig karcsú volt a keze, ideges, jól ápolt, fehér.
Lehajtott feje és hallgatagsága megzavarta kissé az asszonyt, aki annál nagyobb erőfeszítéseket tett, hogy a malmot vonzó szíriben tüntesse fel. Mosolyogni próbált, arcán megjelentek a gödröcskék, és szeme meleg volt és könyörgő. De kárba veszett az egész. Ashley makacsul lenézett. Csak egyszer tekintene fel! Egy szóval sem említette, amit Willtől hallott, hogy Ashley északra akarna menni, és úgy beszélt, mintha meg lenne győződve róla, hogy semmi akadálya nincs a fűrészmalom átvételének. Ashley még mindig nem szólt. Végre aztán Scarlett is elhallgatott. Valami szokatlan konokság látszott keskeny válla tartásában, ami megriasztotta az asszonyt. Csak nem fogja visszautasítani? Mi oka lenne rá?
–  Ashley! – akarta újrakezdeni, de elakadt a szava. Nem akarta az állapotát felhozni érvnek, visszariadt még attól is, hogy Ashley így lássa őt, megcsúnyulva. De mert nem volt más mód, úgy látszott, többi érve nem hatott, elhatározta, hogy ezt is meg fogja próbálni.
–  Ashley … Atlantába kell jönnötök. Nagy szükségem van a segítségedre. Én most már nem járhatok ki a fűrészmalmokhoz, hónapok telhetnek el, míg újra olyan erős leszek, hogy … tudod …
–  Kérlek – mondta nyersen Ashley –, ne beszélj erről, Scarlett.
Felállt, hirtelen az ablakhoz ment, és kinézett rajta. Háttal állt meg Scarlettnek. Odakint az udvaron hosszú sor kacsa vonult el méltóságteljesen.
–  Ezért… ezért nem akarsz rám nézni? – kérdezte Scarlett halkan. – Hiszen tudom, hogy csúnya vagyok
Egy szempillantás alatt visszafordult, és úgy nézett Scarlett szemébe, hogy az asszony a torkához kapta a kezét.
–  Mit bánom én, milyen vagy! – kiáltotta hevesen. – Tudhatod, hogy én mindig gyönyörű szépnek látlak.
Scarlettet úgy elöntötte a boldogság egyszerre, hogy a szeme is könnybe lábadt.
–  Milyen kedves, hogy ezt mondod. Lásd, én úgy szégyelltem, hogy így látsz, és …
–  Te szégyellted? Mit szégyellnél? Semmi okod rá. Nekem van okom rá, hogy szégyelljem magam. Ha nem lettem volna olyan ostoba, most nem ülnél így itt. Soha nem mentél volna feleségül Frankhoz. Nem lett volna szabad megengednem, hogy elmenj Taráról. Ő, én bolond! Tudhattam volna… tudhattam volna, mikor olyan kétségbeesett voltál… nekem … azt kellett volna .. . mondanom …
Scarlettnek vadul vert a szíve. Most sajnálja Ashley, hogy nem szökött meg vele akkor… most sajnálja …
–  Ha egyebet nem tudtam kitalálni, kimehettem volna az országútra, hogy leüssem és kiraboljam az első embert, aki arra jár, és így segítsek rajtad, hogy kifizethesd az adót. Te befogadtál minket, koldusokat, és én ….
Nem, Scarlett nem ezt remélte. Csalódottan, fájó szívvel sóhajtott.
–  Mindenképpen elmentem volna – szólt fáradtan. – Különben is most már megtörtént, nincs mit beszélni róla.
–  Igen, megtörtént – mondta Ashley keserűen. –· e nem akartad volna, hogy én valami becstelenséget
kövessek el, de te eladtad magad egy férfinak, akit sohasem szerettél, és az ő gyermekét hordod, hogy én meg a családom éhen ne haljunk. Kedves   volt tőled, hogy védted, pártoltad a tehetetlenségem. Szép és kedves volt tőled, hogy pártfogoltál gyámoltalanságomban. Hangja kissé élesen hangzott. Elárulta azt a sebet, mely belül égette, és szavai megszégyenítették asszonyt. Ashley ezt rögtön   észrevette,   és   arca   megenyhült.
–  Csak nem gondolod, hogy korhollak? Az istenért, Scarlett, dehogyis. Te vagy a legbátrabb asszony, akit valaha is ismertem. Én magamat korholom.
Megfordult, kinézett az ablakon, s a válla nem volt már olyan egyenes, mint az előbb. Scarlett soká várt türelmesen. Remélte, hogy Ashley visszaesik az előbbi hangulatba, és arról fog beszélni, hogy neki ő mindig milyen szép. Olyan rég nem látták egymást. Olyan rég kellett az emlékeiből élnie… már egészen elkoptak mind.
Tudta, hogy igen, Ashley szereti. Még mindig szereti. Látszott az arcán, válla tartásán, kiérzett keserű, önmagát marcangoló szavaiból. Felindulásából, amiért Scarlett Frank gyermekét hordja. És úgy vágyott rá, hogy beszéljen róla, hogy szavakkal mondja ki, ismételgesse … Mennyire szeretett volna kérdezni valamit, amire felelnie kellett volna Ashleynek… de nem mert megszólalni. Emlékezett a fogadalomra, ott az alsó udvarban, emlékezett rá, mikor azt mondta Ashleynek, hogy nem kell félnie, nem kerül sor ilyen beszélgetésekre többé. Érezte, hogy nem szegheti meg ezt az ígéretét, ha azt akarja, hogy Ashley a közelében maradjon. Ha csak egy szót mond, csak egy sóvárgó tekintetet vet rá, Ashley New Yorkba menekül. És nem szabad elmennie!
–  Ő, Ashley, ne hibáztasd magad. Eljössz Atlantába, és segítsz nekem, ugye?
–  Nem.
–  De Ashley, kérlek… hiszen úgy számítottam rád. Igazán nem is tudom, mit csináljak. Frank nem segíthet nekem. Annyi dolog van a boltjában, és ha te nem akarsz jönni, honnan szerezzek valami megbízható embert? Atlantában mindenki, aki csak egy kicsit is ügyes, az a maga dolgával van elfoglalva, a többi pedig hasznavehetetlen…
–  Ne magyarázd, Scarlett.
–  Inkább mennél New Yorkba, és élnél a jenkik között, mint hogy Atlantába jöjj?
A férfi megfordult hirtelen, homloka ráncokba redőződött.
–  Ki mondta ezt neked?
–  Will.
–  Igen. New Yorkba akarok menni. Egy régi barátom, aki még a háború előtt együtt járta velem végig Európát, állást ajánlott fel nekem az apja bankjában. Jobb lesz így, Scarlett, hidd el. Nem lennék a hasznodra úgysem. Nem értek a deszkaüzlethez.
–  És a banküzlethez értesz? Pedig az még sokkal nehezebb. És azt is tudhatod, hogy én inkább elnézem a tapasztalatlanságodat, mint valami idegen jenki!
Ashley felszisszent, s Scarlett ijedten nézte, hogy nem azt mondta, amit kellett volna. Ashley szó nélkül fordult az ablakhoz megint.
–  Én nem akarom, hogy nekem elnézzék a tapasztalatlanságomat. Meg akarok állni a magam lábán, és annyit keressek meg, amennyit megérdemlek. Mit csináltam mostanáig? Igazán ideje, hogy vagy felküzdjem magam, vagy ha nem vagyok érdemes rá, lemerüljek. Máris túlságosan soká vettem igénybe a vendégszeretetedet.
–  De én a fele részt ajánlom fel neked, Ashley! A fűrészmalom fél érdekeltségét! A magad lábán fogsz állni, amennyit dolgozol, annak a fele a tiéd. És a fűrészmalom is a tiéd tulajdonképpen …
–  Nem mindegy ez mind? Pénzért veszem meg tőled a fűrészmalom felét? Nem. Ajándékul adod. És már sok volt az ajándékokból, Scarlett. Enni adtál, lakást adtál, még ruhát is adtál mindhármunknak. Én meg semmivel sem viszonoztam.
–  Dehogynem! Will egyedül nem bírta volna a munkát…
–  Igaz. Jó. Fát aprítani már egészen jól tudok.
–  Ó, Ashley! – kiáltotta Scarlett kétségbeesetten, és könny gyűlt a szemébe erre a keserű hangra. – Mi történt veled, mióta én elmentem? Olyan kemény vagy, olyan konok, olyan rosszkedvű! Nem voltál ilyen azelőtt.
–  Hogy mi történt, Scarlett? Nagyon különös dolog. Gondolkoztam. Nem is hiszem, hogy igazán komolyan elgondolkoztam volna, mióta visszakerültem a fogolytáborból, csak mostanában, mikor elmentél. Nem törődtem mással, minthogy volt mit ennem, volt hová feküdnöm. De mikor te elutaztál Atlantába, férfigondokkal a válladon, megláttam magam, és megundorodtam magamtól. Gondolhatod, hogy ha az ember nem tudja magát semmire becsülni, nem lehet valami jókedvű. Nem akarok tovább is így élni. Mások sem kerültek ki szegényebben a háborúból, mégis megéltek. Én is meg fogok élni. És elmegyek New Yorkba. Dolgozni.
–  Nem értem, Ashley. Ha dolgozni akarsz, miért nem éppen olyan jó neked Atlanta is, mint New York? És a fűrészmalom …
–  Nem, Scarlett. Ez az utolsó alkalom a számomra. Északra megyek. Ha elfogadom az ajánlatodat, és Atlantában maradok, és neked dolgozom, mindennek vége.
Vége … vége … vége … – csengett Scarlett agyában, mint valami halálharang. Hirtelen feltekintett a férfira. De a szeme tágra nyílt, kristálytiszta volt, szürke, mint a csendes tó. Valahová messzire nézett. Scarlett nem látta, nem értette, hová.
–  Mindennek vége? Talán tettél valamit, amiért Atlantában elfognának a jenkik? Mert Tonynak segítettél megszökni? Vagy … ó, Ashley, csak nem vagy benne a Ku-Klux-Klanban? …
Ashley szeme megrezzent, Scarlettre nézett, és kis félmosollyal mondta:
–  Elfelejtettem, hogy te betű szerint értesz mindent. Nem, nem a jenkiktől félek. Úgy értem, ha Atlantába megyek, és segítséget fogadok el tőled megint, akkor mindörökre eltemethetem a reményt, hogy önállóan a magam lábára állok valaha.
–  Ó! – sóhajtott fel Scarlett. – Ennyi az egész?
– Igen – mosolygott hidegen, keserűen Ashley. – Ennyi. Csak a férfibüszkeségem, csak az önbecsülésem, vagy, ha így akarod mondani, a halhatatlan lelkem.
–  De Ashley – próbálkozott Scarlett –, ha megtakarítasz egy kis pénzt, lassan megveheted tőlem az egész fűrészmalmot,  és akkor egészen a tiéd lesz,  és …
–  Scarlett – vágott szavába vadul –, hagyd már abba! Mondtam, hogy nem lehet. Van rá más okom is.
–  Milyen okod?
–  Azt te tudhatod a világon a legjobban.
–  Ő … az? – kérdezte Scarlett gyorsan. – De hiszen … hiszen az semmi. Az rendben van. Én megígértem neked, tudod, odalenn az alsó udvaron, múlt télen, és megtartom az ígéretemet, hogy …
–  Igen? Akkor talán te biztosabb lehetsz magadban, mint amennyire én bízok magamban. Én nem tudok ígérni semmit. Nem lett volna szabad ezt sem kimondanom, de azt akarom, hogy megértsd, hogy nem jöhetek. Most pedig ne beszéljünk róla többet. Vége. Amint Suellen és Will megtartották az esküvőjüket, indulok New Yorkba.
Még egyszer, felkavart lelkének minden gyötrődésével, Scarlett szemébe tekintett, aztán sietve ment ki. Már ott volt a keze a kilincsen. Scarlett rémülten nézett rá. Vesztett. Hirtelen érezte, hogy valami gyengeség fogja el. Nem bírták tovább az idegei a megpróbáltatást. Most tört ki rajta minden. Az ijedtség, a gyász, a fáradtság, a csalódás, a fájdalom. Felsikoltott:
–  Ó, Ashley!
Levetette magát az ócska pamlagra, és vadul felzokogott.
Hallotta, amint a férfi bizonytalan léptekkel jön visszafelé az ajtótól, megáll mellette, és halkan, kérőn ismételgeti a nevét. Aztán gyors lábdobogás közeledett a konyha felől, és Melanie rohant be a szobába, rémült szemmel.
–  Scarlett… csak nincs valami baj a bébivel? Scarlett a poros huzathoz nyomta az arcát, és tovább
sírt.
–  Ashley… olyan kiállhatatlan! Olyan önző! Nem akarja megtenni, amire kértem!
–  Mi jutott az eszedbe, Ashley? – fordult szembe a férjével Melanie megütközve. Aztán letérdelt, és átölelte Scarlett vállát. – Mit mondott Ashley? Mi történt? Mivel bántott meg, édesem? Tedd ide szépen a vállamra a fejed. Ügy. Mi a baj? Igazán, Ashley, hogyan lehettél ilyen?
–  Ne bántsd! – kiáltott hirtelen Scarlett, és elkapta a fejét Melly válláról. – Azt tehet, ami neki tetszik, nem erőltethetem semmire.
–  Melanie – mondta Ashley sápadtan –, engedd, kérlek, hogy megmagyarázzam. Scarlett olyan kedves volt, hogy munkát ajánlott fel Atlantában. Azt akarja, hogy vezessem az egyik fűrészmalmát…
–  Nem, hogy vezesd! – kiáltotta haragosan Scarlett. – Oda akartam adni a felét, hogy a magad munkája után gazdálkodj, de te …
–  De én azt mondtam, hogy már New Yorkban van állásom, és akkor …
–  Ó! – kezdett el Scarlett újra zokogni. – Magyaráztam neki, hogy milyen nagy szükségem lenne a segítségére, hogy nem kapok becsületes embert, hogy most már én nem dolgozhatom, mert várom a kicsit… de ő azt mondta, hogy nem jön és nem jön! És most aztán .. . most aztán nem tehetek mást, mint hogy eladom a fűrészmalmot, pedig tudom, hogy nem is fogok jó árat kapni érte, s elvesztek egy csomó pénzt, de mit törődik ő azzal, ha éhen is halunk!
Odaejtette a fejét Melanie keskeny vállára, és zokogott, zokogott, de már nem egészen őszintén. Fellobbant a remény újra a szívében. Érezte, hogy Melanie fel van háborodva. Még az ő tökéletes Ashley jétől sem akarta eltűrni, hogy Scarlettet bántsa! Ügy ugrott neki a férjének, mint valami mérges kis kakas, életében először.
–  Ashley! Hogy lehet valaki ilyen? Visszautasítani Scarlett kérését. Mikor annyi jót tett velünk! Mikor most ő van ránk szorulva, mert várja a kicsit… Milyen lovagiatlan vagy. Mennyit tett értünk, és most, mikor tőlünk vár segítséget, te …
Scarlett titkon odalesett Ashleyre, és látta, hogy bizonytalanság és meglepődés tükröződik az arcán. Ő is meg volt lepve Melly váratlan erélyességétől, mert tudta, hogy Melanie szemében Ashley a Jóisten után következik és csalhatatlan.
–  Melanie! – hebegte Ashley, és tehetetlenül emelte maga elé a kezét.
–  Hogyan lehet így gondolkozni, Ashley? Mondd! Hogyan lehet egy pillanatig is így gondolkozni? Meghaltam volna, mikor Beau született, mind a ketten meghaltunk volna, ha Scarlett nincs mellettem! És … és egy jenki katonát is megölt, hogy minket ne bántson. Nem tudtad? Igen. Embert ölt értünk. És dolgozott, mint valami fekete rabszolga itt Tarán, mielőtt te meg Will jöttetek volna, hogy éhen ne haljunk. És ha elgondolom, hogyan szedte a gyapotot reggeltől estig … ó, Scarlett! Drágám! …
Lehajolt, és megcsókolta Scarlett felborzolt haját.
–  Most aztán, mikor végre valamivel visszafizethetnénk a jóságát.. .
–  Nagyon jól tudom, mit tett értünk Scarlett. Nekem nem kell magyarázgatnod.
–  Ó, Ashley … és gondold csak el, mit jelent ez? Atlantában élhetnénk megint! Nem kellene idegenek közé mennünk! Atlantában van Pittypat néni, Henry bácsi és minden régi ismerősünk … Beau-nak lesznek pajtásai, iskolába járhat… Ha északra mennénk, nem engedhetnénk a jenki gyerekek közé,   hogy a hazáját hallja ócsárolni,   nevelőnőt   kellene   tartanunk,   és ki tudja, lenne-e pénzünk rá .. .
–  Igazán Atlantába szeretnél menni, Melanie? – kérdezte Ashley tompa, nehéz hangon. – Ennyire vágysz oda? Soha egy szóval sem mondtad nekem.
–  Minek mondtam volna, mikor azt hittem, hogy nem lehet? Csak búsítsalak? Arról volt szó, hogy New Yorkban kapsz munkát. Gondoltam, az a kötelességem, hogy szó nélkül menjek veled, ahová visz a sors. De ha Atlantába mehetünk, Ashley, ha Scarlett ott kínál nekünk munkát… ó, Ashley! Otthon lennénk! Otthon lennénk! .. .
Ujjongva ölelte meg Scarlettet.
–  Láthatnám újra a várost, a Barackfa utcát s a régi helyeket mind … ó, mennyire hiányzott nekem Atlanta! És hátha, hátha lehet egy kis külön lakásunk? Mit gondolsz, Ashley? Nem bánom, akármilyen kicsi is, akármilyen szűk és szegényes, de a mi külön otthonunk lenne …
Ragyogott a szeme felindultságában és boldogságában. A másik kettő csak nézte. Ashley különös, kábult kifejezéssel, Scarlett meglepődve és egy kissé szégyenkezve is. Nem is jutott volna az eszébe, hogy Melly ennyire vágyik Atlantába, és arra, hogy külön otthona legyen. Olyan elégedettnek látszott Tarán. Most pedig kisül, hogy neki is honvágya van …
–  Ó, Scarlett, milyen jó vagy te, hogy ránk gondolsz! Bizonyosan tudtad, mennyire sóvárogtam Atlanta után!
Mint mindig, ha Melly olyan jó tulajdonságokat fedezett fel benne, amiről jól tudta, hogy nyoma sincs a lelkében, Scarlett szégyenkezett és mérges volt. Hirtelen lesütötte a szemét. Egyikükre sem tudott most felnézni.
–  Tudod-e, Scarlett, hány éve vagyunk házasok, és még sohasem volt otthonunk? Hátha bérelhetnénk egy kis külön házat…
–  Lakhattok ti is Pittypat néninél. Az az otthonotok – motyogta Scarlett maga elé, és egy párnát forgatott á kezében.
–  Köszönöm, drágám, de akkor nagyon is össze kellene szorulnotok. Majd keresünk valami kis lakást. Ó, Ashley, mondd már, hogy igen!
– Scarlett – mondta Ashley tompa hangon –, nézz rám!
Scarlett meglepődve feltekintett. A férfi szürke szeme tele volt fájdalommal és fáradt reménytelenséggel.
– Scarlett, elmegyek Atlantába. Kettőtökkel nem bírok megküzdeni.
Megfordult, és kiment a szobából. Scarlett szívében valami különös félelem tompította le a diadalérzést. Éppen olyan volt a szeme most, mint mikor arról beszélt, hogy ha nem megy el északra, mindennek vége.

Azután, hogy Suellen és Will megtartották az esküvőt, és Carreen elment Charlestonba a zárdába, Melanie, Ashley és Beau Atlantába érkeztek egy szép napon. Dilceyt magukkal hozták, hogy főzzön, és a kisfiút gondozza. Prissy és Pork egyelőre Tarán maradtak még, míg Will nem tud elég munkást kapni, azután majd ők is bemennek a városba.
Az a kis téglaház, amit Ashley kibérelt, az Ivy utcában volt, közvetlen Pittypat néni háza mögött, úgyhogy a két hátsó udvar összeért, és csak bokros sövény választotta el. Ezen könnyű volt nyílást vágni. Melanie éppen ezért kívánta ezt a házat. Sírva-nevetve ölelgette Scarlettet és Pittypat nénit, és többször is elmondta, hogy éppen elég soká élt már távol azoktól, akiket szeret, most hadd legyen újra minél közelebb hozzájuk.
A ház valaha kétemeletes volt, de a felső emeletet szétlőtték az ostrom alatt az ágyúgolyók. Mikor· a tulajdonos a háború után visszatért, nem volt pénze, hogy újra felépítse. Megelégedett azzal, hogy a megmaradt első emeletet laposan befedje, ami valami különös skatulyaszerű kinézést adott a háznak. Nevetségesnék tűnt a díszes lépcsőfeljáró meg a széles homlokzat. De enyhítette a hatást a két szép, nagy tölgy meg a magnóliafa, melyek betakarták lombjukkal a csonka, lapos tetőt. Szép zöld pázsit volt elöl, elburjánzott élő sövénnyel körülvéve, édes illatú mézvirág bújt meg a  fű között. Itt-ott egy-egy elvadult rózsatő is új hajtásokat növelt, és rózsaszín meg fehér mirtusz bimbózott a lépcső mellett olyan vidáman, mintha soha nem is lett volna háború, és a jenkik lovai nem rágták volna le a töveket majdnem földig.
Scarlett képtelenül   csúnyának   találta   a házat,   de Melanie szemében   még   a Tizenkét Tölgy   ültetvény sem lehetett volna szebb. Első otthona volt, mióta férjhez ment… Ashley, Beau meg ő végre a saját fedelük   alatt lakhatnak!
Hamarosan India is megérkezett Maconból. Ő meg Honey 1864 óta éltek ott, de most, hogy Ashley letelepedett Atlantában, nála kívánt lakni. Melly és Ashley szeretettel fogadták, bár nem volt valami sok helyük. Az idők változtak, a gazdagságnak vége lett, de a régi szokások éltek még. És az ellátatlan, férjhez nem ment nőrokonok számára kellett hogy hely legyen.
Honey férjhez ment, mégpedig, mint India mondta, mélyen rangján alul. Valami nyers nyugati ember lett az ura, aki Maconban telepedett meg a háború után. Vörös képe, hangos beszéde, kedélyeskedő modora ellenszenves volt a kényeskedő, finomkodó India szemében, és India nem nagyon jól érezte magát sógora otthonában. Örömmel vette ezért, hogy Ashleynek most saját otthona van, és elhagyhatja ezt a számára kényelmetlen környezetet, megszabadulhat attól a visszataszító látványtól, hogy a húga milyen mérhetetlenül boldog egy ennyire méltatlan emberrel.
A család többi tagja magában azt gondolta, hogy a vihogó és együgyű Honey sokkal jobban járt, mint amennyire várható volt, és csodálkoztak, hogy egyáltalán sikerült férjet fognia. Férje régi családból származott, és minden tekintetben rendes ember volt; de India számára, aki Georgiában született, és virginiai hagyományokban nevelkedett, mindenki, aki nem a keleti partokról származott, paraszt és barbár volt. Lehet, hogy Honey férje éppúgy örült, hogy megszabadult India társaságától, mint ahogyan   a leány örült,   hogy elhagyhatja őt, mert mostanában nem volt könnyű elviselni India társaságát.
Indián most már a vak is láthatta, hogy vénkisasszony. Huszonöt éves volt, és ez meglátszott rajta. Nem is akart már tetszeni. Halovány, pillátlan szeme keményen és rosszkedvűen nézett a világba, keskeny száját gőgös méltósággal szorította össze. Valami méltóságteljes és büszke légkör fogta körül, ami, bármilyen különös, jobban illett hozzá, mint fiatalabb korában leányos kedveskedése a Tizenkét Tölgy ültetvényen. Szinte úgy viselkedett, mint valami özvegyasszony. Mindenki úgy tudta, hogy Stuart Tarleton feleségül vette volna, ha nem esik el Gettysburgnál, és így jogosnak vették ezt a beállítást. Olyan nőnek tekintették, aki nem azért maradt pártában, mert nem kellett senkinek, hanem mert vőlegénye, majdnem férje, elesett.
A kis ház hat apró szobájába lassan bútor is került. Frank boltjának raktárából hordták oda a legolcsóbb, legrozogább fenyőfa bútort, mert Ashley, akinek egy fillérje sem volt, kénytelen volt hitelbe vásárolni, nem akart több adósságot, mint amennyi feltétlenül elkerülhetetlen. Ez bántotta Frankot is, aki őszintén szerette és becsülte Ashleyt, de Scarlettet még inkább. Szívesen odaadták volna a legszebb mahagóni- és rózsafa bútort is, de Ashley és Melly visszautasították. Kínosan kopár és szegényes volt a lakásuk. Scarlettnek rossz volt tudni, hogy Ashley szőnyegtelen, függönytelen szobákban él. De mintha nem is vette volna észre, mi van körülötte. Melanie pedig boldog és büszke volt arra, hogy végre külön otthona van. Scarlett talán meghal a szégyentől, ha ilyen helyen kell fogadnia az ismerőseit, mikor még csak elég szék, teáscsésze és kiskanál sincs a háznál. Ám Melanie olyan ragyogó arccal ment a vendégei elé, mintha brokátfüggönyök és bársonypamlagok lennének körös-körül.
De akármilyen boldog volt is, és akármilyen friss és jókedvű igyekezett lenni, nem volt egészséges Melanie. A kis Beau születését sohasem tudta kiheverni, különösen mert olyan nehéz munkát végzett hónapokig utána. Olyan sovány volt, hogy csontjai szinte kibújtak áttétsző fehér bőrén. Ha a hátsó udvaron futkározott a kisfiával, gyermeklánynak gondolhatta volna akárki, mert, mint Scarlett gondolta, nem volt annyi esze, hogy fodrokat varrt volna a keblén a mellénykéjére és a csípőjén az alsószoknyájára. Arca nagyon sápadt, nagyon keskeny lett, és finom, fekete szemöldöke színtelen arcán olyan volt, mint a lepke tapogatója, finom, meg-megremegő, selymes. Kicsi arcában nagyon is nagynak tűnt mély, bársonyos szeme. De a tekintete éppen olyan volt most is, mint valaha rég, gondtalan kislánykorában. Háború, fájdalom, betegség, munka, gond nyomtalanul múlt el édes, nyugodt, tiszta pillantása fölött. Boldog volt a szeme, olyan asszonynak látszott, aki körül viharok dúlhatnak, de a lelkét meg sem érintheti semmi.
„Vajon hogyan maradhatott ilyen a szeme?” – tűnődött néha Scarlett, amint irigyen nézte. Tudta, hogy az ő szeme olyan néha, mint valami éhes, kósza macskáé. Mit is mondott egyszer Rhett Melanie szeméről? Valami bolondságot. Gyertyához hasonlította. Igen, két szentelt gyertya a gonosz világban. Minden széltől óvott két gyertya, boldog fény a kietlenségben, most, hogy ismét otthon volt, barátaik körében.
Melanie kis háza mindig tele volt emberekkel. Már gyermekkorában szerette mindenki, és amint megtudták, hogy hazajött, odagyűltek hozzá. Mindenki ajándékot vitt neki. Csecsebecsét, képet, egy-egy ezüstkanalat, párnahuzatot, asztalkendőt, ágy elé való rongyszőnyeget, apró emlékeket, amiket megmentettek Sherman serege elől, és most megesküdtek, hogy úgysem kell, csak fogadja el tőlük.
Öregemberek jöttek, akik az apjával együtt verekedtek valaha Mexikóban, és vendégeket is hoztak, hogy megmutassák nekik „az öreg Hamilton ezredes kedves leányát”. Rég halott édesanyja barátnői vették körül, akik szerették, mert Melanie mindig tisztelettel bánt az idősebbekkel, és ez jólesett a hölgyeknek a zavaros új időkben, mikor a fiatalok ugyancsak hamar elfeledték jó nevelésüket. Kortársai, fiatalasszonyok, anyák, özvegyek ültek nála, és a szívükbe zárták, mert ő is végigszenvedte  mindazt,  amit ők éltek  át,  de  nem  lett keserű és kemény a szíve, és türelmesen végighallgatta mindenkinek a panaszát. És jöttek a fiatalok is, egyszerűen mert jól érezték magukat ott, és mindenkivel találkozhattak, akit látni szerettek volna.
Melanie kedves, szerény, halk személye körül hamarosan egész kör támadt, fiatalokból és öregekből, az atlantai háború előtti társaság színe-java. Mind szegények voltak világi javakban, gazdagok lelkiekben, büszkék a családjukra. Mintha Atlanta szétvert, szétriasztott, haláltól megtizedelt, változástól megriasztott régi társasága megtalálta volna végre a magot, mely köré újraformálódhat.
Melanie fiatal volt ugyan, de mindenki tisztelte és becsülte. Büszkén és emelt fővel tudta a szegénységet tűrni, egyetlen jottányit nem engedett a felfogásából. Volt benne hajthatatlan erkölcsi bátorság, volt benne derű, jóság, vendégszeretet, és mindenekfölött hű volt a régi hagyományokhoz. Melanie nem változott meg, és nem akart megváltozni, nem is akarta tudomásul venni, hogy egyáltalán változott valami a világban. Ha valaki hozzá belépett, mintha a régi szép napok tértek volna vissza, s mindenki erőt és bátorságot kapott tőle ezekben a keserves időkben, mikor csak az újgazdag koffereseknek és az árulóknak volt jó dolguk.
Ha kedves, finom arcára néztek, és látták rajta a régi napokhoz és hagyományokhoz való törhetetlen ragaszkodást, elfelejtették minden gondjukat. Elfelejtették a legfájóbbat is: hogy saját soraikban akadtak árulók, akik átpártoltak az ellentáborba, és republikánusok lettek, hogy jobban tudjanak boldogulni és kikerüljenek a nyomorúságból. Pedig sokan voltak már. Akadtak jó családból való emberek, akiket kétségbeejtett a szegénység, és átálltak az ellenséghez. Akadtak hajdani katonák, akiknek nem volt bátorságuk a reménytelen küzdelemhez, és Rhett Butler vezetésével versenyeztek a kofferesekkel a különféle pénzszerzési módok kitalálásában.
De a legmegbocsáthatatlanabbul néhány legelőkelőbb atlantai családból való fiatal lány viselkedett. Ezek a háború óta nőttek fel, a háborúból csak gyermekkori emlékeik maradtak, és nem érezték a konok keserűséget, ami szüleiket és idősebb testvéreiket égette. Nekik nem esett el sem a férjük, sem a gavallérjuk. Nem emlékeztek a régi idők ragyogására. És a jenki tisztek olyan csinosak és kedvesek voltak… olyan gyönyörű bálokat rendeztek … A régi ismerős családok fiai lompos, ócska ruhákban jártak, mindig csak komoly és unalmas dolgokon járt az eszük, és annyit dolgoztak, hogy semmi idejük nem maradt az udvarlásra. Sok-sok .atlantai család viselt nehéz sebet a büszkeségén egy-egy jenki katonatiszt miatt. Voltak fiúk, akik köszönés nélkül mentek el húgaik mellett az utcán, voltak szülők, akik ki sem ejtették a leányuk nevét. Ha ezekre α dolgokra gondoltak, hideg borzongás futott végig a gerincén azoknak, akik kimondták a jelszót: nem hajolunk meg! Nem adjuk meg magunkat! … és ezt a borzongást Melanie bátor, hűséges arca feledtette el velük. – Példát mutathatna minden fiatal lánynak és asszonynak a városban – mondogatták az előkelő hölgyek. És mert nem nagyképűsködött, és nem beszélt róla, a fiatal lányok sem haragudtak meg rá érte.
Melanie-nek soha eszébe se jutott volna, hogy az újonnan alakuló társaság vezetőjévé válik. Csak annak örült, hogy az emberek olyan kedvesek hozzá, látogatják, és hívják, hogy velük tartson varrókörükben, társas összejöveteleiken és zenei társulataikban. Atlantában mindig sokat zenéltek, és szerették a jó zenét, annak ellenére, hogy a többi déli város fölényesen mosolygott Atlantán, s azt állította róla, hogy kulturálatlan. Most, amint az idők nehezebbek és elviselhetetlenebbek lettek, fokozódott az érdeklődés, a lelkesedés a zene iránt. Könnyebb volt elfelejteni az utcán kellemetlenkedő fe-: kete arcokat és a kék katonai egyenruhákat, amíg az ember zenét hallgatott.
Melanie nagyon meglepődött, mikor az újonnan alakult Szombat Este Zenekör elnöknőjévé választotta. Nem értette, miért jutott éppen neki ez a tisztség, ha csak azon a réven nem, hogy akárkit akármikor szívesen kísért, még a McLure kisasszonyokat is, akiknek egyáltalán nem volt semmi hallásuk, de nagyon szerettek duettet énekelni.
Tulajdonképpen az történt, hogy Melanie jószívvel és ügyes diplomáciával egybeolvasztotta a Hárfázó Hölgyek, az Urak Énekkara és a Fiatal Leányok Mandolin- és Gitárszövetsége mindeddig egymással vetélkedő tagjait, s ebből lett a Szombat Esti Zenekör. így igazán értékes zenét hallhattak hetenként egyszer. Sőt a körben azt tartották, hogy a Bohém Lányok zenélő körének előadásai sok tekintetben felülmúlták azokat a hangversenyeket, amelyeket New Yorkban és New Orleans-ban hivatásos zenészektől hallottak. Mrs. Merriwether akkor szólt Mrs. Meade-nek és Mrs. Whitingnak, hogy válasszák meg a kör elnökének Melanie-t, mikor Melly ügyesen bevonta a Hárfázó Hölgyek csoportját a körbe. Ha a hárfázó hárpiákkal így tudott boldogulni, akkor mindenkivel boldogulni fog, jelentette ki Mrs. Merriwether. Ő maga is zenélt, orgonán játszott a metodista templomban, és a halk hárfásokat, a maga búgó hangszere után ítélve meg, nem sokra tartotta.
Emellett Melanie-t titkárrá választották meg a hősi halottak sírjának díszítő bizottságában és a Konföderáció hadiözvegyei s árvái számára ruhaadományokról gondoskodó Varróegyesületben.
Ez az új megtiszteltetés akkor érte Melanie-t, amikor mindezek az egyesületek együttes ülést tartottak. Az ülés olyan viharos volt, hogy az a veszély fenyegetett, hogy egész életen át tartó barátságok erőszakosan megszakadnak. Az összejövetelen az a kérdés merült fel, hogy a konföderációs katonák sírja közelében eltemetett északi katonák sírjáról eltávolítsák-e a gazt, vagy sem. Ha gondozatlanul, gazzal benőtten hagyják ezeket a sírokat, akkor hiába szépítik a maguk hőseinek sírjait. A szűkre húzott fűzőkben égő láng hirtelen magasra lobbant, amint ez a kérdés felvetődött, és az összejövetelen részt vevő egyesületek tagjai ellenségesen álltak szemben egymással. A Varrókör tagjai amellett kardoskodtak, hogy meg kell tisztítani ezeket a sírokat is, a Sírápoló Egyesület hölgyei viszont hevesen kikeltek ez ellen.
Mrs. Meade fejezte ki az utóbbi csoport véleményét, amikor kijelentette:
–  Megtisztogatni a jenki sírokat? Az ördög vinné el őket. Inkább kiásom valamennyi jenkit és a szenny gödörbe dobálom őket!
Ε kihívó szavakra valamennyi jelenlevő felugrált, mind egyszerre megmondta a véleményét, és senki sem hallgatott a másikra. Az összejövetelt Merriwetherék társalgójában tartották meg, és Merriwether nagypapa, akit ebből az alkalomból a konyhába száműztek, utólag kijelentette, hogy olyan lárma volt, mint mikor Franklinnál az összes ágyúk és puskák megszólaltak. És, fűzte hozzá, véleménye szerint jóval biztonságosabb volt Franklinnál jelen lenni a csatában, mint ezen a női összejövetelen.
A lárma közepette Melanie valahogy a leghevesebb csoport közepére került, és csodálatosképpen a legnagyobb zajban is meghallották halk hangját. Szívét a torkában érezte, hogy ennyire merész, és ennyi felháborodott asszonyhoz szólni mer, de addig ismételgette sírástól remegő hangon: – Kérem, hölgyeim –, míg a vihar le nem csillapult. Azután bizonytalanul kezdte:
–  Azt akarom mondani … úgy gondolom már régóta, hogy nemcsak a gazt kellene eltávolítanunk a sírokról, hanem virágot is kellene ültetnünk. Én … én nem törődöm vele, hogy maguk mit gondolnak, de valahányszor virágot viszek szegény jó Charlie bátyám sírjára, mindig teszek néhány szálat egy közelben fekvő ismeretlen jenki katona sírjára is. Mert az olyan..·, olyan elhagyatottan néz ki.
A vihar újra kitört, még hangosabbak voltak a szavak, és ezúttal a szemben álló felek mind egyöntetűen ugyanazt mondták:
–  Virágot jenki sírokra! Melly, hogy tehettél ilyet? Hiszen ők ölték meg Charlie-t! Majdnem megöltek téged is. Megölhették volna a jenkik Beau-t is, mikor megszületett. Fel akarták gyújtani a fejetek felett Tarát!
Melanie megkapaszkodott a szék támlájában, hogy el ne essen, mert majdnem összerogyott az eddig ismeretlen harag és rázúdult kiáltozások súlya alatt.
–  De kérem – könyörgött –, engedjék meg, hogy befejezzem. Én tudom, hogy nekem nincs jogom felszólalni ebben a kérdésben, mert Charlie kivételével senkit sem öltek meg szeretteink közül, és én legalább tudom, hogy a bátyám hol nyugszik. De ma olyan sokan vannak közöttük, akik azt sem tudják, hogy fiaikat, férjüket, fivéreiket hol, merre temették el…
Hangja megcsuklott, és egyszerre halálos csend lett a szobában.
Mrs. Meade égő szemét könny borította el. A csata után megtette a fárasztó nehéz utat Gettysburgig, hogy Darcy fia holttestét hazahozza, de senki sem tudta megmondani, hol esett el, sem azt, hova temették. Valahol nagy sietséggel gödröket ástak az ellenséges földön, és oda rakták be az elesetteket. És Mrs. Allan szája is remegett. Férje és fivére részt vettek Morgannak az Ohio ellen intézett szerencsétlen támadásában, és az utolsó hír, amit férjéről és fivéréről kapott, az volt, hogy elestek a folyó partján a jenki lovasság támadása közepette. Nem tudta, hol nyugszanak. Mrs. Allison fia egy északi fogolytáborban halt meg, és ő, a legszegényebb a szegények között is, nem tudta hazahozatni fia holttestét. Hányan voltak ott még, akik az elesettek listáján azt olvasták szeretteikről: „Eltűnt – valószínűleg elesett”, és ezek a szavak voltak az utolsó hírek, amelyeket valaha is hallottak emberekről, akiket láttak elmasírozni.
Kérdő szemük, amint most Melanie-re néztek, fájón vetette szemére:
„Miért téped fel megint ezeket a sebeket? Ezek soha be nem gyógyuló sebek, mert soha meg nem tudjuk, hol nyugosznak.”
Melanie új erőt gyűjtött a csendben, és hangja most tisztán csengett.
–  Szeretteink sírja ott van valahol Északon, a jenki országrészekben, éppúgy, ahogyan jenki sírok vannak itt, és milyen szörnyű lenne azt tudni, hogy egy jenki asszony azt mondja, kiásatná és a szemétre dobatná őket…
Mrs. Meade keservesen felnyögött.
–  De milyen jó lenne azt tudni, hogy egy jóságos :   jenki asszony … kell hogy legyenek ott jóságos jenki asszonyok is … Én nem bánom, akármit mondanak, nem lehetnek mindannyian rosszak! Milyen jó lenne azt tudni, hogy ők is kiirtják a gazt szeretteink sírjáról, virágot visznek a sírokra, még ha ellenséges sírok is. ? Ha Charlie valahol Északon nyugodna, nekem vigaszt adna az a tudat, hogy valaki… És nem bánom, akármit I mondanak és gondolnak rólam …
Hangja ismét megtört, és most már sírva folytatta:
–  Én kilépek valamennyi klubból és egyesületből, de én kiirtom a gazt minden jenki sírról, amelyet látok, és virágot ültetek rá, és senki engem meg nem akadályozhat!
Hangosan zokogott, és támolyogva az ajtó felé igyekezett.
Merriwether nagypapa egy órával később, biztonságos helyen, a Divatos Lányokhoz címzett kocsmában beszámolt Henry Hamilton bácsinak arról, hogy Melanie utolsó szavai után mindenki sírt, ölelgették Melanie-t, és az egész a szeretetmegnyilvánulás ünnepévé változott, és a végén Melanie-t megválasztották valamennyi egyesület titkárának.
–  És ezentúl majd irtják a gazt. Az ördög vigye az egész társaságot, én magam is nagyon szívesen segítenék, úgy sincs semmi más dolgom. Nekem semmi bajom a jenkikkel, és azt hiszem, Mellynek igaza volt, viszont a többi nő csupa vadmacska, és nem volt igazuk. Sajnos nem vállalkozhatom arra, hogy az én koromban és derékfájásommal kijárjak a gazt irtani.
Melanie az Árvaházi Központ ülésein is részt vett, és kiküldték a bizottságba, mely gondosan megválasztotta a Serdülő Ifjak Könyvtára részére alkalmas könyveket. Még a Thespis-klub is, mely időről időre színdarabokat adott elő, követelte, hogy vegyen részt munkájukban. Melanie a világért nem vállalt volna szerepet egy darabban sem, de akár liszteszsákból is gyönyörű jelmezeket tudott varrni. Ezt az ügyességét ki is használták.
Különben Melanie volt az, aki szavával eldöntötte a vitát  a Shakespeare   Olvasókörben, hogy  Dickens  és Bulwer-Lytton műveit is olvassák ugyan, de ne olvassák Byron verseit, mint ahogyan azt egy fiatal férfi indítványozta, és Melanie azért szavazott így, mert titokban félt, hogy az olvasókör agglegény tagjait túlságosan hévbe hozzák az angol költő versei.
A nyár végi langyos estéken állandóan tele volt vendégekkel az alig világított, szegényes kis ház. Sohasem volt elég szék, és gyakran megtörtént, hogy a hölgyek és urak egy része a küszöbön és a verandalépcsőn ült, férfiak lovagoltak a korláton, kuporogtak üres ládán, . nyújtóztak el a fűben. Néha, ha a vendégek így, ültükben szürcsölték a teát – egyébbel Wilkesék meg sem vendégelhették őket –, Scarlett csodálkozott, hogyan képes Melanie ilyen szégyen nélkül kimutatni előttük ι a szegénységét. Scarlett úgy érezte, hogy amíg nem tudja a házat úgy bebútorozni, mint a háború előtt volt, nem tudja a vendégeit finom bútorok között drága ételekkel, borokkal, sültekkel, süteményekkel megkínálni, addig nem is hív senkit, különösen olyan előkelő embereket nem, amilyenek Melanie-nél voltak néha.
Gordon generális, Georgia hőse gyakran eljött, valamint Ryan atya is, a Konföderáció papköltője, aki eljött, valahányszor átutazóban Atlantában járt. Sokszor el is mondta néhány versét. Aztán a Konföderáció hajdani alelnöke, Alex Stephens és mások, Ilyenkor, ha híre ment, hogy közülük jön valaki, egész tucat gyermeket hoztak a szülők, hogy valaha elmondhassák: kezet fog-# tak Ryan atyával, megcsókolta őket a Konföderáció generálisa. Órákig maradtak fenn rendes lefekvési idejükön túl, álmosan bólogatva a szüleik ölében .. . Minden jelentős személyiség, aki Atlantában járt, eltalált Wil-kesékhez. Ezek a vendégek gyakran éjszakára is ott maradtak. Ilyenkor Indiának a kis Beau apró gyermekszobájában kellett aludnia, és Dilcey korán reggel átszaladt Pittypat nénihez, hogy néhány tojást kérjen kölcsön tőle, de azért Melanie olyan pompásan szórakoztatta őket, mintha még régi kastélyukban élnének.
Nem, igazán nem gondolta Melanie, hogy ő valami kivételes és fontos személyiség. Éppen azért nagyon elpirult  és  zavarba  jött,  mikor   egy  különösen  sikerült este után, mely alkalommal Shakespeare Macbethjéből olvasott fel részleteket, Meade doktor, befejezvén szerepét – ő volt Macbeth –, kezet csókolt Melanie-nek, és a következőképpen szónokolt:
– Drága asszonyom. Mindig kitüntetésnek és különös örömnek veszem, ha itt lehetek a házában, mert az on és az önhöz hasonló hölgyek az egyedüli reménysugárt jelentik elborult életünkben. Elvették férfikorunk virágait, asszonyaink kacagását. Elvették vagyonunkat. Visszavetettek ötven évvel a kultúrátlanság sötétségébe. Elvették a gyermekek reményét, akiknek iskolába kellene járniuk, és az aggok békéjét, akiknek pihenniük kellene a biztonságos napfényben … Ám mi nem csüggedünk, és új életet fogunk kezdeni, mert van olyan bátor szívünk, amilyen a magáé is, és erre építünk. És amíg ilyen a szívünk, addig a jenkik nem törhetnek meg bennünket.

Mindaddig, amíg Scarlett alakja olyan idomtalanná nem vált, hogy 'már Pittypat néni nagy fekete kendője sem tudta állapotát leplezni, mindaddig Scarlett maga is gyakran átment esténként Frankkal együtt Melanie-ék vendégei közé. Rendesen kint maradt a kertben az árnyékban, ahonnan feltűnés nélkül elnézhette Ashleyt.
Csak Ashley vonzotta, senki és semmi más. A hosszú beszélgetések untatták és elkedvetlenítették. Mindig ugyanarról volt szó; először a nehéz időkről, azután a politikai helyzetről, végül elmaradhatatlanul a háborúról. A hölgyek a drágaságról panaszkodtak, és azt kérdezték a férfiaktól, mit gondolnak, meddig fog ez még így tartani? Visszatérnek-e még a régi jó idők? És az urak mindig azt felelték: hogyne, hogyne; már csak pusztán idő kérdése. A hölgyek tudták, hogy az urak hazudnak, az urak is tudták, hogy a hölgyek tudják, hogy hazudnak. De jókedvűen tették, és a hölgyek úgy bólogattak, mintha hinnének minden szót. Mindenki tudta emellett, hogy a kemény és nehéz napok soha nem múlnak el többé.
Ha azután ezt a tárgyat kimerítették, akkor a hölgyek a szabad négerek egyre tolakodóbb viselkedését szapulták, és a kofferesek kibírhatatlan és arcátlan visszaéléseit, valamint a megaláztatást, hogy még mindig lépten-nyomon jenki katonákba botlik az ember a városban. Gondolják az urak, hogy megelégelik a jenkik végre Georgia úgynevezett újjáépítését? Az urak biztatóan remélték, hogy hamarosan vége lesz pünkösdi királyságuknak, és minden másképpen lesz, ha a demokraták újra szavazati joghoz jutnak. A hölgyekben volt annyi tapintat, hogy nem kérdezték, mikorra lehet ezt várni. És most következett a háború.
Ha két egykori konföderációs bárhol összetalálkozott, csak egyetlen beszédtémájuk volt, és ha többen is összetalálkoztak, a viták eredménye mindig az volt, hogy elméletben újra végigvívták a háborút. Mindenben a „ha” játszotta a főszerepet.
– Ha Anglia elismert volna bennünket… Ha Lee tábornok ideküldte volna a seregét… ha Longstreet engedelmeskedett volna Gettysburgnál… Ha Vicksburg nem esett volna el…
Ha így, ha ügy… a férfiak halk, lágy társalgási hangját meg-megremegtette a régi lelkesedés, amint ott beszélgettek a békés sötétségben, gyalogosok, lovasok, tüzérek előhozták emlékeiket.
„Ezek soha nem is fognak tudni másról beszélni – gondolta Scarlett –, mindig csak a háború. És nem is fognak soha másról beszélni. Csak a háborúról, míg csak meg nem halnak.”
Látott kisfiúkat az apjuk ölében, amint felragyog a szemük, és figyelnek a háborús történetekre, amint zászlók lobogása, dobok pergése készteti gyorsabb dobogásra a szívüket, és látják az esőben vonuló rongyos gárdát…
„Ezek a gyermekek sem fognak másról beszélni. Azt fogják hinni, hogy a háború gyönyörű volt, és dicsőség embert ölni, és nyomoréknak hazajönni… vagy ott maradni a csatatéren. Ezek mind így fogják ismerni a háborút, ahogyan atyáiktól hallják. Én elfelejteném szívesen … ó, bár elfelejthetném!”
Sötét arccal, meg-megborzongva hallgatta, amint Melanie elmondta, mi minden történt velük itt Atlantában, Ρ menekülés közben, és Tarán; amint ragyogó arccal mondja el Scarlett hőstetteit, dicsekedve, hogyan állt meg a jenki betolakodók előtt, hogy mentette meg Charlie kardját, hogy fojtotta el a tüzet… Ő nem tudott sem büszkélkedni, sem örülni.
„Miért nem tudják elfelejteni végre? Miért nem néznek előre, miért mindig csak hátra? Minek volt a háború? Nem lett volna jobb el se kezdeni? Legalább minél hamarább felejtsük el.”
De senki sem akarta elfelejteni, csak ő. így aztán Scarlett szinte örült, mikor teljes joggal mondhatta meg Melanie-nek, hogy nem jön át. A sötétben sem szívesen ül idegenek között már. Melanie azonnal elfogadta a mentséget. Ő sóvárogva vágyott még egy gyermek után, de Meade doktor is igazat adott az öreg Fontaine-nek. Nem élné túl.
Félig-meddig belenyugodott már a változhatatlanba, és azzal vigasztalta magát, hogy legalább Scarlett eljövendő gyermekének örülhet. Mikor csak tehette, átszaladt hozzá. Scarlett,, aki nem várta örömmel a kicsit, és bosszankodott, hogy éppen most kell megszületnie, mikor annyi dolga lenne, szentimentális ostobaságnak tartotta ezt, viszont valami bűntudatot is érzett, mert ösztönös elégedettség ébredt benne, mikor megtudta, hogy Melanie-nek és Ashleynek nem lesz gyermeke többé.
Ashleyt gyakran láthatta most, de sohasem egyedül. Minden este bejött, hogy elszámoljon a napi munkáról. De Frank és Pittypat néni mindig ott voltak, sőt legtöbbször Melly és India is. Csak néhány üzleti vonatkozású kérdést tehetett fel, megmagyarázhatta, mit hogyan intézzenek el, aztán megköszönte Ashleynek, hogy beszólt, jó éjszakát kívántak egymásnak, és Ashleyék hazamentek.
Ő, csak ne jönne most a gyermek! Soha jobb alkalom nem lenne a beszélgetésre, mint reggelenként kikocsizni kettesben a fűrészmalomhoz a hosszú erdei úton, és hazajönni estefelé. Akkor azt képzelhetnék, hogy otthon vannak megint, és nem is volt soha háború, nincsenek hajszolt napok.
Nem, soha nem emlegetné egy szóval sem a szerelmüket. Megesküdött erre önmagának. De talán, ha így egyedül lennének, Ashley levetné azt a magára kényszerített hűvös udvariasságot, amit azóta érez benne, mióta itt vannak Atlantában. Talán olyan lenne újra, mint a régi volt. Mint a Tizenkét Tölgy ültetvényen tartott mulatság előtt. Akkoriban sem beszéltek soha szerelemről. Ha nem is szerethetik egymást, jó barátok lehetnének, és melengethetné .magányos, hideg szívét ennek a barátságnak a parazsánál.
Nemcsak Ashley utáni vágya tette terhessé a várakozást. Tudta jól, hogy az üzletnél is szükség volna a jelenlétére. Mióta Hugh és Ashley vezették a dolgokat, érezhetően lanyhult a forgalom.
– Csak már túl lennék a szülésen – sóhajtotta néha türelmetlenül. – Akkor együtt lovagolhatnánk és beszélgethetnénk.
Hugh ügyetlen és tehetetlen volt, akármennyire igyekezett is jól végezni a munkáját. Gyenge üzletember volt, és még gyengébb munkavezető. Akárki túljárhatott az eszén. Ha valami ravasz vállalkozó azt találta mondani, hogy silány minőségű fát adott, Hugh úgy érezte, hogy úriember ilyenkor nem tehet mást, mint hogy mentegetőzve leszámít valamit az árakból. Mikor, Scarlett megtudta, mennyi pénzt vett be a rengeteg építőanyagból, sírva fakadt mérgében. A munkásokkal sem tudott boldogulni. A négerek azt követelték, hogy napról napra fizesse őket, s este aztán kocsmába mentek, lerészegedtek, és másnap nem jöttek el dolgozni. Ilyenkor Hugh-nak először más munkások után kellett szaladgálnia, mielőtt hozzáfoghattak volna valamihez. Ennyi baj közben persze ritkán maradt ideje bemenni a városba, hogy az eladásnak utánanézzen.
(Scarlett tehetetlenségében úgy látta, hogy minden pénze szétfolyik Hugh ujjai között. Megrémítette Hugh gyámoltalansága és ostobasága. Azt sem tudta, mit tegyen. Csak legyen már meg a kicsi, azonnal kimegy a fűrészmalomhoz,  felmond Hugh-nak,  és szerez valami okosabb embert. Akárkivel többre menne. De a szabad niggerekkel sem kínlódik tovább. Hogyan tudna bárki is jó munkát végezni az örökké veszekedő négerekkel. – Frank – mondta egy viharos jelenet után, mikor Hugh megint azzal mentegetőzött, hogy a munkásai nem jöttek el dolgozni –, Frank, én elhatároztam, hogy rabokat fogok bérelni a munkához. Nemrég beszéltem Johnnie Gallegherrel, Tommy Wellburn munkavezetőjével. Panaszkodtam neki, mennyi bajunk van ezekkel a feketékkel, és ő ajánlotta, hogy legokosabb lenne rabokat szerezni. Azt mondja, nagyon olcsón kap akármennyit az ember, és az étkezésük jóformán semmibe sem kerül. Meg azután a kutya sem törődik velük, nem úgy, mint ezekkel a négerekkel, akiknek egyre a hátuk mögött áll a Felszabadítottak Irodája, s mindenbe beleüti az orrát. Amint Gallegher szerződése lejár, felfogadom. Vezesse ő Hugh helyett a fűrészmalmot. Aki azokkal a vad bevándorolt munkásokkal el tud bánni, az nem fog félni a raboktól sem.
Frank még szólni sem bírt rémületében. Rabokat bérelni … Ez a legszörnyűbb ötlet volt Scarlett minden eddigi ötlete között. Még a kocsmaépítkezésnél is szörnyűbb. Legalábbis azokban a körökben, ahol Frank mozgott, a rabok alkalmazását valóságos halálos bűnnek tartották. Az egész intézmény úgy fejlődött ki, hogy a háború után az államnak nem volt elég pénze a közönséges gonosztevők ellátására. így aztán kisebb-nagyobb csoportokban bérbe adta őket útépítéshez, vállalkozásokhoz, gyárakhoz, fatelepekhez. Frank és barátai belátták a dolog szükségességét, de azért lelkük legmélyéből megvetettek mindenkit, aki hasznot akart kicsikarni ezeknek a szegény ördögöknek a munkájából. Azt mondták, hogy ez sokkal rosszabb a rabszolgaságnál.
És most Scarlett is rabokat akar bérelni! Frank úgy érezte, ha ez megtörténik, soha többé nem tud emelt fejjel kilépni az utcára. Ez sokkal rosszabb, mint az, hogy Scarlett maga vezeti a fűrészmalmát, vagy bármi, amit eddig tett. Mit fognak az emberek mondani? De ez sokkal több volt, mint félelem a közvéleménytől. Mert mit fog ő maga érezni? Emberi testtel, emberi erővel való kereskedés ez, nem szebb a prostitúciónál, olyan bűn, ami az ő lelkét is nyomná, ha megengedné, hogy Scarlett elkövesse.
Ez egyszer bátorságot adott neki a felháborodás, és olyan erős és nyers hangon tiltakozott, hogy Scarlett egyelőre hallgatott. Hogy lecsillapítsa, még azt is mondta szokatlanul szelíden, hogy nem gondolt rá komolyan, csak felvetette az ötletet.
Annyira felháborodott Hugh és a szabad négerek magatartásán, hogy elöntötte a harag. Titokban ezért továbbra is arra gondolt, és az után vágyott, hogy a bebörtönzöttek munkája leveszi válláról a legsúlyosabb terheket. Csak Frank ne lenne olyan érzékeny ebben a kérdésben.
Nagyot sóhajtott. Ha legalább az egyik fűrészmalomból pénzt látna, akkor kitarthatna, de Ashley nem sokkal többre ment, mint Hugh.
Scarlett eleinte megdöbbent és csalódást érzett, hogy Ashley nem tesz csodát, amint a fűrészmalomba belép, és nem tízszereződik meg a bevétel a keze nyomán. Hiszen milyen okos! Mennyi könyvet olvasott! Miért ne tudná ezt az egyszerű üzletet pompásan vezetni, hogy csak úgy dőljön a pénz? De hamarosan látnia kellett, hogy Ashley alig ügyesebb, mint Hugh. Tapasztalatlansága, tévedései, az üzleti érzék teljes hiánya és túlzott érzékenysége sokszor nagyon hasonlóvá tették Hugh Elsinghez.
Scarlett szerelmes szíve természetesen azonnal talált ezerféle mentséget a számára. Világért sem bírálta volna el kettőjüket egyformán. Hugh egyszerűen buta volt az ő szemében, míg Ashley csak járatlan. Azt azonban észre kellett vennie, hogy Ashley nem gyors számoló, és sohasem tud határozott árat mondani, mint ő. Néha azon is eltöprengett, hogy akármennyit tanulja is, meg tudja-e különböztetni a keményfát a puhától. És mert ő maga úriember volt és becsületes, mindenkinek hitt, mindenkiben bízott. Gyakran nagy összegeket veszített volna, ha Scarlett idejekorán észre nem veszi a bajt, és tapintatosan közbe nem lép. Ha pedig valakit szeretett – és nagyon sok jó barátja akadt a városban –, annak szívesen adott portékát hitelbe is, minden fedezet és biztosíték nélkül. Ε tekintetben éppen olyan mamlasz volt, mint Frank.
De majd csak megtanulja! Addig várni kell és elnézni egy és más tévedését. Ha esténként rosszkedvűen, porosan beállított Ashley, Scarlett fáradhatatlanul magyarázott neki, adta az utasításokat, jó tanácsokat. De hiába próbálta bátorítani, biztatni, hiába beszélt vele akármilyen kedvesen, akármilyen jókedvűen, Ashley •bágyadt szemében mindig valami különös halotti tompaság volt. Ezt nem értette Scarlett. Ez megijesztette. Olyan más volt, mint azelőtt. Csak egyszer beszélhetne vele külön, hogy megkérdezné, mi a baja!
Éjszakákon át nem aludt emiatt. Aggódott Ashley ért. Azért is, mert látta, hogy boldogtalan, de azért is, mert tudta, hogy boldogtalansága miatt még ügyetlenebb, mint máskülönben lenne. Igazi gyötrelem volt tudni, hogy a két fűrészmalom két ilyen ember kezében van, mint Hugh és Ashley. Szinte a szíve szakadt meg, mikor látta, hogy a konkurrensek hogyan ragadnak magukhoz minden jó üzletet, mikor annyi igyekezettel építette ki hónapok alatt a vevőkörét! Ó, csak dolgozhatna már végre megint! Kezébe fogja venni Ashleyt, megtanítja mindenre ő maga. A másik fűrészmalmot pedig ráhagyja Johnnie Gallegherre. Ő maga az eladást intézi a városban. így minden jó lesz. Hugh a szállítással bíbelődhet, a kocsit hajthatja, ha nála akar maradni. Ahhoz nem kell nagy tudomány, és másra úgyse jó.
Hiszen csak megkaphatná már Galleghert! Persze bármennyire ügyes és minden hájjal megkent volt is Gallegher, mégiscsak egy kíméletlen ember volt, viszont ki mást találhat? Miért nem akarnak a többiek, akik ügyesek és becsületesek is, egy nő számára dolgozni? Ha legalább egy akadna, aki Hugh helyett dolgozna neki, kevesebb lenne a gondja. De a szerződés még mindig nem járt le. Tommy Wellburn nyomorék-sága ellenére egyre-másra vállalta az építkezéseket. Azt mondták, nagyon ügyes ember, és halomra gyűjti a pénzt. Mrs. Merriwether vállalkozása is egyre jobban fellendült. Most már üzletet is nyitottak. René odabenn dolgozott a boltban, méghozzá igazi francia ötletességgel, és a süteményes kocsit Merriwether nagypapa hajtotta, nagyon boldogan, hogy elszabadulhat hazulról, a kemence sarkából. A Simons fiúk téglaégetőt építettek, és kora hajnaltól késő estig dolgoztak benne. Rells Whiting is sok pénzt szerzett az anyja konyhájában kotyvasztott hajápolószerrel, mert azt mondta a négereknek, hogy csak az kap szavazatot, akinek nem göndör, hanem szép sima a haja.
Igen, mindenki hozzáfogott valamihez, akiben volt egy kis élelmesség és ügyesség, megéltek valahogy a fiatal ügyvédek, orvosok, kereskedők is. A szédült közömbösség, ami a háború után elfogta őket, elmúlt. Buzgón és teljes erejükkel dolgoztak, hogy újra felülkerekedhessenek a nehéz napok után. Akik még nem találtak maguknak munkát, akiknek nem sikerült semmi, azok rendesen olyanféle emberek voltak, mint Hugh … és Ashley.
Micsoda rettenetes dolog! Az embernek ott az üzlete, tönkreteszik, ha nem néz utána, s most le kell feküdnie, hogy gyermeket hozzon a világra!
„De most aztán elég – határozta el magában. – Soha többé nem akarok gyermeket! Meg is mondom Franknak őszintén. Én nem leszek olyan, mint azok az asszonyok, akik minden évben szülnek. Jóságos ég, ez azt jelentené, hogy évente hat hónapig nem dolgozhatnék. Pedig nem szabad elmaradnom a telepről egyetlen napig sem.”
Tudta, hogy Frank nagy családot szeretne. De valahogyan majd csak lehet beszélni a fejével. A fűrészmalmok fontosabbak mindennél.

42
Scarlettnek kislánya született. Csöpp, kopasz fejű, csúnya, majomarcú kis teremtés volt, tökéletesen hasonlított az apjához. Senki nem találhatta szépnek a legjobb akarattal sem, túl boldog apján kívül. De az ismerősökben volt annyi jóérzés, hogy emlegessék, hány csúnya kisgyerekből lett szép lány, mire felnőtt. Ella Lorenának keresztelték. Ellának Ellen után és Lorenának, mert akkoriban az volt a legdivatosabb leánynév, mint ahogyan Robert Ε. Loe és Stonewall Jackson volt a legnépszerűbb fiúnév, és Abraham Lincoln és Emancipáció volt a leggyakoribb név a néger új szülöttek számára.
Éppen azon a héten, mikor született, nagy izgalomban volt az egész város. Rémült suttogás járt szájról szájra, és baljós hírek szivárogtak ki a jól értesült körök útján. Egy négert, aki megtámadott egy fehér nőt, letartóztattak. De mielőtt a bíróság elé kerülhetett volna, a Ku-Klux-Klan tagjai felnyitották éjszaka a börtönt, és felakasztották. Állítólag azért tették, hogy megkíméljék az eddig ismeretlen áldozatot, akit a jenkik tanúnak be akartak idézni a bíróság elé. Apja és bátyja azonban megesküdtek, hogy inkább agyonlövik, mint hogy nyilvánosan meg kelljen vallania a szégyenét. így aztán legjobb megoldás volt a négert eltenni láb alól. A város közönsége legalább így gondolkozott. De a katonai hatóságok fel voltak háborodva, ők nem értették, miért ne tehetett volna vallomást a leány.
Sok letartóztatás történt. A jenkik esküdöztek, hogy kiirtják a Ku-Klux-Klant, még ha minden férfit le kell is tartóztatniuk Atlantában. A négerek bosszúval fenyegetőztek, és állítólag fel akarták gyújtani a déliek házait a városban. Híre járt, hogy a jenkik tömeges akasztásokkal készülnek a megtorlásra, és hogy a négerek zendülést terveznek a fehérek ellen. Mindenki csukott ajtók mellett és lehúzott ablakredőnyök mögött ült otthon. A férfiak nem mertek a munkájuk után járni, nehogy otthon egyedül, védtelenül maradjanak az asszonyok és gyermekek.
Scarlett az ágyban feküdt, kimerülten és gyöngén. Magában hálát adott az Istennek, hogy Ashleynek van annyi esze, hogy ne tartozzék a Ku-Klux-Klanba, Frank pedig nagyon is öreg és beteges már az ilyesmihez. Milyen rettenetes lenne most, ha ők is benne lennének a Klánban, és a jenkik akármelyik percben idejöhetnének értük! Miért nem hagyják lenni, aminek lennie kell, ezek az ostoba, keményfejű Ku-Klux-Klan-tagok, és minek izgatják föl örökösen újra a jenkiket? Hátha nem is történt semmi baja a lánynak, csak megijedt. Miatta aztán mennyi férfinak kell meghalnia vagy szenvednie.
Mialatt kint az utcán puskaporos volt a hangulat, Scarlett gyorsan nyerte vissza erejét. Edzett volt, erős és egészséges. Két hét múlva már felült és veszekedett, hogy nem akar tovább pihenni. A harmadik héten felkelt, és kijelentette, hogy kimegy a fűrészmalomba. Mind a két telepen állt a munka, mert sem Ashley, sem Hugh nem merték őrizetlenül hagyni a családjaikat.
Akkor aztán beütött a baj.
Frank, akinek büszke apasága bátorságot adott, megtiltotta Scarlettnek, hogy ezekben a zavaros időkben kitegye a lábát a házból. Erre nem sok ügyet vetett volna, de Frank a városi istállóba küldötte el a lovát és kocsiját, és úgy rendelkezett, hogy csak az ő személyes utasítására adják ki. Ami pedig még rosszabb volt, míg Scarlett feküdt, ő és Mammy össszekeresték Scarlett ide-oda eldugott pénzét, és Frank a saját nevén betette a bankba. így aztán még csak nem is herélhetett kocsit.
Scarlett kiabált mérgében, szidta Frankot, szidta Mammyt, aztán könyörögni kezdett, és végül egész nap sírt, mint valami elkényeztetett gyermek, akinek nem akarják megadni, amit kér. De Frank csak így vigasztalgatta:
–  Drágám, drágám, lásd be végre, hogy nem lehet. Azt akarod, hogy valami bajod történjen? Még nem is vagy egészen egészséges, és nem engedhetem, hogy tönkretedd magad.
Mammy pedig megcsóválta fekete fejét.
–  Ha az asszonyság nem hagyja abba a sírást, el fog apadni a teje, és a kisbaba kólikát kap! Majd meglátja. Akkor aztán sírhat.
Scarlett mérgében kiszaladt a házból a hátsó kijáraton, és az udvaron át elment Melanie-hez. Ott panaszkodta el a bánatát. Kijelentette, hogy ha gyalog kell mennie,   akkor is  elindul.   És mindenkinek  el fogja mondani Atlantában, milyen ember az ő férje, hogyan zsarnokoskodik vele. Őt ne csukják be idehaza, mint valami gyereket! Van pisztolya, elviszi magával, s ha valaki bántani akarja, legfeljebb lelövi. Egy embert már lelőtt, és szívesen lelőne, igenis szívesen lelőne még egy másikat is.
Melanie szíve nagyon megesett rajta. De ő is Frank pártján volt.
–  Gondold meg, drágám, ezekben a zavaros időkben … nem is tudhatod, mi történhet… Én is meghalnék, ha neked valami bajod esne …
– De én megyek! Én megyek! Én megyek!
Melanie megértette, hogy ez nem szeszély nála, hanem konok elhatározás. Tarán is többször látta szemében ezt a fényt. Átölelte Scarlettet, és magához szorította.
–  Ne haragudj rám, drágám. Látod, ennek is én vagyok az oka. Olyan gyáva vagyok, hogy nem mertem Ashleyt elengedni a fűrészmalomhoz. De majd megmondom neki, hogy csak menjen. Én meg Beau-val addig nálatok leszek. így aztán nem fogok olyan nagyon félni…
Scarlett magának sem akarta megvallani, hogy Ashley nem tudna elintézni semmit. Dühösen förmedt rá Melanie-re.
–  Hát még mit nem? Azt hiszed, érne valamit a munkája, ha mindig csak rátok gondolna és aggódna, mi van itthon? Mindenki olyan kiállhatatlan! Még Péter bácsi is. Nem akar velem jönni! De én elmegyek magam, akármi lesz is, én nem engedem tönkretenni a fűrészmalmot, én …
–  Ne, ne, Scarlett, édesem, ne! Azt mondjak, hogy az új telepen, a Decatur utca mentén, csupa gonosz néger van, és éppen arra kellene menned … Gondolkozom .. . várj csak … Scarlett, ígérd meg, hogy ma nem mégy el sehová … ígérd meg, hogy holnapig vársz . Kérlek, menj most szépen haza, és feküdj le, jó? Én gondolkodom … és kitalálok valamit…
Scarlettet annyira kimerítette az indulat, hogy nem is tehetett volna mást. Rosszkedvűen megígérte, hogy ma otthon marad. Hazament, de nem feküdt le, a háznép békítési kísérleteit pedig mereven visszautasította.
Ezen a délutánon különös alak baktatott végig Melanie udvarán, és hamarosan Pittypat néni kertjében tűnt fel. Mindjárt látszott, hogy azok közül való, akiket Mammy és Dilcey szerint „Melanie asszonyság az utcán szokott felszedni, és beenged aludni a pincébe”.
Melanie-ék lakása alatt három szép, tágas, száraz pincehelyiség volt, ami valaha cselédlakásul és borpincéül szolgált. Az egyikben most Dilcey lakott, a másik kettő üresen'állt mindaddig, míg Melanie ki nem találta, hogyan vegye hasznát. Ettől fogva állandóan tanyázott odabenn egy-két rongyos, félelmetes külsejű csavargó. Csak Melanie tudta, kik, mik, honnan jönnek, hová igyekeznek. Lehet, hogy Mammyéknak igazuk van, s az utcán szedte fel őket. De mint ahogyan az előkelőek és azok, akik hozzájuk igyekeztek tartozni, vonzódtak hozzá, éppen úgy megtalálták a háza felé vezető utat az élet nyomorultjai is. Fedelet kaptak a fejük fölé egy éjszakára, reggelit és vacsorát, azonkívül egy csomagban útravalót. Legtöbbnyire hajdani katonák voltak, szegények, hazátlan, kenyértelen emberek, akik az országutat járták, hogy valami munka akadjon a számukra valahol.
Megszálltak itt néha szikár, korán öregedett falusi asszonyok is szőke, ijedt és csendes gyermekeikkel. Férjüket elvitte a háború, földecskéjüket az új adó. Most rokonaikat keresték, akik ki tudja, hová vetődtek a nagy felfordulásban. A szomszédság néha meg volt botránkozva, micsoda embereket bocsát be Melanie, akik még angolul is alig tudnak. Ezek valahonnan messziről jöttek, csábította őket a Dél kincseiről és termékeny földjeiről szóló mese. Egyszer egy republikánus is aludt a többi között, legalábbis Mammy erősen állította, hogy republikánus volt. Azt mondta, ráismert a szagáról, mint a ló a csörgőkígyóra. De senki sem hitte él Mammy vádjait, mert utóvégre valami határa már csak Melanie jótékonyságának és elnézésének is kell hogy legyen. Legalábbis remélték, hogy van.
 „Igen – gondolta Scarlett, amint ott ült a, halovány novemberi napfényben a hátsó verandán, ölében tartva kislányát. – Melanie sánta kutyái közül való. Méghozzá csakugyan sánta.”
Olyan falába volt, mint Will Benteennek, mikor Tarára tévedt. Nagyon magas és nagyon sovány öregember volt, piszkos-rózsaszín, kopasz koponyával. Ősz szakálla olyan hosszú volt, hogy az övébe dughatta volna. Ráncos, fekete, kemény kifejezésű arcáról ítélve hatvanas lehetett, de a mozdulatain ugyancsak nem látszott meg a kor. Nehézkesnek látszott, és nem volt megnyerő jelenség. Falábával is olyan gyorsan mozgott, mint valami kígyó.
Egyenesen Scarlett felé igyekezett. Feljött a lépcsőn, és megállt. Scarlett már az első szavaknál kiérezte a kiejtéséből, hogy hegyvidéki, ember. Látszott arról is, hogy bár piszkos és rongyos volt, valami büszke méltóság áradt róla. Magasra emelve hordta a fejét, és látszott rajta, hogy nem szereti, ha tréfálnak vele. Hosszú szakálla dohányleves volt, arca kidagadt a bagótól. Keskeny, horgas keselyűorra, bozontos, fekete szemöldöke volt3 két füléből szőrpamacs állt ki, hogy szinte állati módra egészen elfedte. Egyik szeme helyén csak üres fekete lyuk sötétlett, és homlokától ferdén a fél arcán végig sebhely húzódott. Akárki megijedhetett volna tőle. A másik szeme kicsi, elmosódott, hideg nézésű, merev és szúrós volt. Övéből nagy revolver agya állt ki, egészen kézhez állóan, csizmaszárába pedig nagy kés volt dugva.
Hidegen viszonozta Scarlett tekintetét, és mielőtt megszólalt volna, nagyot köpött a veranda kerítésén keresztül a kertbe. Ebben az egy szemében is megvetés ült, nem személyesen Scarlett, hanem az egész női nem iránt. Megvető hangon mondta:     \
–  Wilkes asszonyság átküldött, hogy munkát kapok. Archie a nevem. – Lassan, rekedtes hangon szólt, mint az olyan ember, aki nem szokott hozzá a beszédhez; szinte nehézkesen ejtette a szavakat.
–  Sajnálom, Archie úr, nem tudok munkát adni magának.
–  Nem vagyok úr. Archie a keresztnevem.
–  Bocsánat. És a rendes neve mi? Megint köpött egyet.
–  Az az én dolgom. Csak hívjon Archie-nek, mint mások.
–  Nekem igazán mindegy, hogyan hívják, vagy hogyan nem hívják. Mondtam már, hogy nem tudok munkát adni.
–  Ördögöt nem. Wilkes asszonyság idegeskedik, mert maga bolondjára szaladgál körül a városban, átküldött, hogy hajtsam a kocsit.
–  Igen? – kérdezte Scarlett mérgesen. Bosszantotta, hogy Melly a dolgába avatkozik, és hogy ez a falábú vénember ilyen tiszteletlenül beszél vele. Archie megvetően, ellenségesen vetette rá a fél szemét.
Egy szemével valami személytelen felháborodással nézett az asszonyra.
–  Bizony, egy asszony ne akarjon gondokat okozni a férfiaknak azzal, hogy kénytelenek gondot viselni rá. Ha maga azonban elszánta magát, hogy körülkocsikázik, hát majd én hajtok. Én is gyűlölöm a négereket meg a jenkiket is.
A szájában levő dohánycsomót nyelvével áttolta a másik oldalra, és anélkül hogy felszólításra várna, leült a legfelső lépcsőre. Úgy ismételte:
–  Igen. Ha már mindenáron kószálni akar, én is jövök. Nem mintha szeretnék asszonyokkal mászkálni, de Wilkes asszonyság jó volt hozzám, és az ő kedvéért megteszem.
Scarlett összehúzta a szemét. Aztán jobban ránézett. És a következő pillanatban elmosolyodott. Nem mintha tetszett volna neki ez a vén zsiványképű ember, de alkalmasabb kísérőt keresve sem találhatott volna. Ha ez mellette ül, nyugodtan mehet akárhová. Járhatja a várost, kimehet a fűrésztelepre, látogathatja vevőit. Sem az emberek nem mondhatnak róla rosszat, sem az útonállók nem merik megtámadni.
–  Ha a férjem beleegyezik, megkötjük az alkut, Archie.
Frank, miután négyszemközt beszélt Archie-val, nehezen ugyan, de beadta a derekát. Átküldött az istállóba a lóért és a kocsiért. Bántotta és csalódott volt, hogy, Scarlettet az anyaság sem változtatta meg, hiába remélte ezt. Ha pedig már mégis elszánta magát, hogy újra kijár az átkozott malmaiba, akkor Archie-t az Isten küldte.
Atlanta nagyot nézett, mikor megjelent a bricskán a különös Pán, a vad képű, torzonborz vénember, aki falábát kidugta elöl a bak tetején, és a csinos, divatosan öltözött fiatalasszony, komoly ráncokba szedett fehér homlokával. Hol itt, hol ott lehetett őket látni, egyszer a főutcán, másszor kint, a városon túl. Láthatóan nem nagyon szerették egymást, és soha egy szót sem váltottak, ha nem volt muszáj, de csak ültek egymás mellett szépen. És a hölgyek azt mondták, hogy még mindig jobb így, mint mikor azzal az árulóval, Rhett Butlerrel járt Scarlett együtt. Kíváncsiak lettek volna, hogy Rhett hol volt ezekben a napokban, mert három hónapja váratlanul elutazott, és azóta senki, még Scarlett sem tudta, hogy hol tartózkodik.
Archie csendes ember volt, soha nem szólalt meg, ha nem szóltak hozzá, és rendszerint kurtán, gorombán válaszolt. Reggelenként feljött Melanie pincéjéből, leült Pittypat néni házának verandalépcsőjére, és addig bagózott és köpködött nagy egykedvűséggel, míg Scarlett ki nem jött, és Péter ki nem hozta a kocsit meg a lovat az udvarra. Péter bácsi valamivel jobban félt tőle, mint az ördögtől vagy ,a Ku-Klux-Klantól, és még Mammy is csendesen igyekezett el a közeléből, ha meglátta. Gyűlölt minden négert. Érezték rajta, és rettegtek tőle. Pisztolya meg kése mellé most még egy pisztolyt viselt, az övében, de soha nem kellett elővennie, mert ha csak messziről látták a négerek, már szétszaladtak. Egyetlen néger sem mert még csak nevetni sem, ha Archie hallótávolságban volt.
Scarlett egyszer kíváncsian megkérdezte tőle, miért gyűlöli annyira a négereket, és meglepődött a válaszon,, mert különben kérdéseire Archie rendszerint durván, letorkolta azzal, hogy: „Semmi köze hozzá.”
–  Minden hegyi ember gyűlöli őket. Nekünk soha nem kellett néger. Egy sem. Ezek miatt a négerek miatt volt a háború. Ezért még külön gyűlölöm őket.
–  De hát harcolt a háborúban – mondta Scarlett csodálkozással.
–  Azt hiszem, ehhez mégis jogom van. A jenkiket is gyűlölöm. De legeslegjobban gyűlölöm a fecsegő asszonyokat.
Ilyen válaszok miatt Scarlett rettenetesen tudott haragudni rá, és szívesen elkergette volna. De nem tehetett semmit. Igaz, hogy Archie piszkos volt, durva és neveletlen, néha nagyon büdös is, de legalább így elmehetett a fűrészmalomhoz. Egy szó nélkül, néha nagyot köpve, ült a bakon, ment, ahová Scarlett irányította, és a füle botját se mozdította, míg Scarlett a munkásokkal vagy üzletfeleivel tárgyalt. De ha az asszony leszállt, és négerek, napszámosok vagy jenki katonák közé ment, ő is leszállt a bakról, és egy lépésnyire ment mögötte.
Atlanta hamarosan megszokta Scarlett testőrét a bakon, s a hölgyek lassan irigyelni kezdték, amiért olyan szabadon járhat el Scarlett akárhová. Mióta a Ku-Klux-Klan lincselései történtek, az úrhölgyek a szó szoros értelmében házi fogságra voltak ítélve. Még a boltba sem mertek férfi nélkül elmenni, ha legalább hatan össze nem kapaszkodtak. Miután azonban szerették a társaságot és a mozgást, egymás után nyugtalankodni kezdtek, lenyelték a büszkeségüket, és megkérték Scarlettet, adja kölcsön a testőrét egy-két órára.
Archie valóságos társadalmi intézmény lett. A hölgyek versengtek a szabad idejéért. Ritkán volt olyan nap, hogy egy néger vagy inasgyerek át ne szaladt volna Scarlettékhez a cédulával:
„Édesem, ha ma délután nincs szükséged Archie-ra, kérlek, küldd el hozzám. A temetőbe szeretnék virágot vinni.”
Vagy:
„Édesem, a kalaposnőhöz kellene mennem próbálni.”
Vagy:
 „Szeretném, ha Archie elvinné kissé sétálni Nelly nénit.”
Vagy:
„El kell mennem látogatóba a Péter utcába, és nagyapó nem jól érzi magát, nem kísérhet el. Ha esetleg Archie …”
És Archie elment mindenkivel, ifjú és öreg asszonyságokkal, vénkisasszonyokkal és hajadon lánykákkal egyaránt. Mindig ugyanazzal az egykedvű, megvető kifejezéssel az arcán. Melanie-t kivéve, az asszonyokat sem szerette jobban, mint a jenkiket meg a négereket.
Az asszonyok eleinte megütköztek Archie gorombáskodásain, de később megszokták, és azonkívül, hogy jó nagyokat köpött a dohánylétől, olyan csendes volt, hogy annyira odatartozott, mint maga a ló, s el is felejtették, hogy létezik. Csakugyan megtörtént, hogy Mrs. Merriwether teljes részletességgel beszámolt Mrs. Meade-nek az unokahúga lebetegedéséről, anélkül, hogy észrevette volna, hogy Archie is ott ül mellette a kocsiban.
Más időkben és más körülmények között ilyesmi semmiképpen sem történhetett volna meg.
A háború előtt Archie-t be nem engedték volna még a konyha küszöbére sem. Az ajtón keresztül adtak volna ki neki valami ennivalót, s menjen isten hírével. Most azonban megbecsülték ijesztő külseje miatt. Ő volt az asszonyok testőre, s a férfiak nyugodtabban dolgozhattak azzal a tudattal, hogy ha a családjuk elmegy hazulról, Archie lépked mellettük a falábával. Ha valakinek éjszakára kellett elmennie, akkor is Archie volt az őr.
Scarlettnek úgy rémlett, hogy mióta Archie náluk van, Frank ugyancsak gyakran megy el éjszakánként. Emlegette, hogy nagyon sok a könyvelési munka, nem ér rá máskor elvégezni, mint késő este. Máskor azt mondta, hogy egy beteg barátját kell meglátogatnia. Legtöbbször azonban azzal búcsúzott el a feleségétől, hogy politikai gyűlésre megy. Minden szerdán este tartottak a demokraták politikai gyűlést a szavazati jog ügyében. Frank soha el nem mulasztott egy összejövetelt sem. Scarlett meg volt győződve, hogy az egész semmi másra nem jó, mint hogy a férfiak még többet emlegethessék háborús élményeiket. Megvitatják John B.' Gordon tábornok kiválóságát, hiszen Lee tábornok kivételével valamennyi többi fölé emelték, és újra és újra végigharcolták a riáborút. Legalábbis nem vett észre semmiféle eredményt politikai téren, legkevésbé a szavazati jog tekintetében. De Frank, úgy látszik, nagyon jól érezte ott magát, mert ilyenkor mindig későn jött haza.
Ashleynek is voltak beteg barátai, akiket ápolnia kellett, és ő is eljárt a demokraták gyűléseire. Rendesen ugyanazokon a napokon maradt el hazulról, amikor Frank. Ilyenkor Archie átkísérte Pittypat nénit, Scarlettet, Wade-et és a kis Ellát Melanie-hez, s a két család együtt töltötte az estét. A hölgyek varrogattak, Archie pedig végighevert az ebédlődíványon, és hortyogott. Minden szusszantásnál fellibbent szakálla a levegőbe. Senki egy szóval sem kínálta, hogy odafeküdjön, s mert a legszebb bútordarab volt a házban, titkon mindenki nagyot nyelt ilyenkor. De senkinek nem volt bátorsága rászólni, hogy tegye le onnan a sáros lábát. Különösen mikor kijelentette, hogy nagy szerencse, hogy aludni tud, másképpen rég megbolondult volna, mikor ennyi asszony kárál körülötte.
Scarlett elgondolkozott rajta néha, vajon milyen lehetett Archie élete, mielőtt Melly pincéjébe került, de már nem kérdezett tőle semmit. Olyan mord volt egyszemű, sötét arca, hogy nem mert kíváncsiskodni. Csak annyit tudott róla, hogy hangja és szavai az északi hegyekre vallanak, szolgált a hadseregben, és közvetlenül a fegyverletétel előtt elvesztette a fél lábát és a fél szemét. Azok a heves szavak, amelyeket Hugh Elsing ellen haragjában ejtett, végül is kikényszerítették az igazságot Archie múltjáról. Véletlenül kisült minden.
Az öreg egy nap ahhoz a fűrészmalomhoz vitte ki Scarlettet, amelyet Hugh vezetett. Mikor odaértek, néma csend fogadta őket. Egyetlen munkás sem dolgozott sehol. Hugh kényelmesen üldögélt egy fa alatt. Elmondta, hogy ma reggel nem jöttek el a négerek, most nem tudja, mit csináljon. Scarlettet elöntötte a méreg, és meglehetősen nyíltan kifejtette Hugh előtt a véleményét. Éppen most kapott egy nagy megrendelést sürgős szállításra. Mennyit fáradt érte, hogy sikerüljön! S most tessék, a fűrészmalom áll.
–  Vigyen át a másik fatelephez! – mondta kurtán Archie-nak. – Igen, tudom, hogy messze van, tudom, hogy nem tudunk ebédre hazaérni, de ha maga nem ebédel, én sem ebédelek,, és utóvégre nem azért fizetem, hogy a bakon üljön! Meg kell mondanom Mr. Wilkes-nek, hogy hagyjon abba mindent és siessen ezt a rendelést elintézni. Csak attól félek, hogy az a fűrészmalom is áll. Azt a mindenit! Soha életemben nem láttam ilyen tehetetlen vénasszonyt, mint ez a Hugh Elsing. Csak lejárjon Johnnie Gallegher szerződése! Ügy kiröpítem innét, hogy a lába sem éri a földet. Hogy a jenkik mellett harcolt? Ő legalább tud dolgozni. És torkig vagyok a felszabadított négerekkel is. Az ember sohasem bízhat meg bennük. Rabokat fogok bérelni. Azokból majd kihajtja a munkát Gallegher.
Archie hozzáfordult. Fél szeme gonoszul megvillant. Harag reszketett rozsdás, nyikorgó hangjában.
–  Attól a naptól fogva, hogy rabokat bérel, én nem hajtom a kocsiját!
–  Már miért? – bámult rá Scarlett.
–  Én tudom, mi az rabokat bérelni. Gyilkolni a rabokat, semmi más. Úgy adni-venni az embereket, mintha öszvérek lennének…. szép az? Aztán ütni-verní őket, koplaltatni, halálra dolgoztatni…
–  Mi köze hozzá?
–  Van közöm – mondta Archie egykedvűen. – Magam is rab voltam negyven esztendőn keresztül.
Scarlettnek elállt a lélegzete. Szó nélkül, ijedten dőlt hátra a kocsiban. Ez hát a magyarázata a sok rejtélynek Archie körül, annak, hogy nem akarja megmondani a vezetéknevét, a születési helyét, semmit sem akar elmondani a múltjáról, ez a magyarázata annak, hogy olyan nehezen beszél, és annyira gyűlöli a világot. Negyven esztendő … Egészen fiatal lehetett, mikor a börtönbe került. De hiszen akkor életfogytiglanra ítélhették el.
–  Maga … maga embert ölt?
–  Igen – mondta Archie nyugodtan, és megrántotta kissé a gyeplőt. – A feleségemet.
Scarlett riadtan pislogott,
A szája a szakáll felett mozogni látszott, mintha Archie gúnyosan mosolyogna az asszony félelmén.
–  Ne reszkessen, nem ölöm meg, ha ettől ijedt meg. Csak egyetlen ok lehet arra, hogy az ember az asszonyt megölje.
–  Maga a feleségét ölte meg!
–  Megcsalt a tulajdon öcsémmel. Az öcsém megszökött. Az asszonyt megöltem. A becstelen asszonyt meg kell ölni. A törvény nem igazságos, hogy ilyesmiért bezárják a becsületes embert.
–  De hogy szabadult ki? Megszökött vagy kegyelmet kapott?
–  Nevezhetjük kegyelemnek is. – Sűrű szemöldökei úgy húzódtak össze, mintha nagy erőfeszítéssel szedegetné össze a szavakat.
–  Mikor hatvannégyben Sherman bejött, én Milledgeville-ban voltam a tömlöcben, és az őrök összehívtak bennünket rabokat, aztán kihirdették, hogy aki be akar állni a seregbe, és becsülettel harcol, az, ha életben marad a háború végére, szabad lesz. Márpedig én, ha van valami, amit a négereknél és az asszonyoknál, jobban gyűlölök, az a jenki.
–  Miért? Ismert valaha is jenkiket?
– Nem, asszonyom, de hallottam róluk. Hallottam, hogy nekik sose elég, hogy csak a maguk dolgával törődjenek. Én pedig gyűlölöm azokat az embereket, akik beleártják magukat más dolgába. Mi a csodát keresnek ők Georgiában, eljöttek felszabadítani a négereket, felgyújtani a házainkat, leölni az állatainkat. Erre mondta a fegyházőr, hogy a hadseregnek nagyon kellenek a katonáik, és aki a háború végén életben marad, az kiszabadul. De bennünket, életfogytiglaniakat, gyilkosokat nem akar a hadsereg látni sem, azt mondta az őr. Bennünket valahová máshová kellett volna fegyházba küldeni. Én megmondtam az őrnek, hogy én nem vagyok olyan, mint a többi életfogytiglani, én csak azért vagyok bent, mert megöltem a feleségem, és hát őt meg kellett ölni, olyan asszony volt. Én harcolni akarok a jenkik ellen. Az őr is belátta, hogy igazam van, és kiszöktetett a többi bevonuló fogollyal. Kis szünetet tartott és krákogott.
–  Hát az aztán nagyon mulatságos volt. Bezártak engem azért, mert öltem, és kiengedtek egy puskával a kezemben és teljes szabadsággal, hogy még többet öljek. Bizony nagyon jóleső érzés volt szabad embernek lenni egy puskával a kezemben. Mi, akik Milledgeville-ből jöttünk, jól harcoltunk, és sok jenkit megöltünk, de sokat megöltek ők is közülünk. Egyről sem tudok, aki megszökött volna. Mikor aztán jött a fegyverletétel, mi szabadok lettünk. Elvesztettem a lábam és elvesztettem a szemem. De nem sajnálom.
–  Ő! – mondta Scarlett gyenge hangon. Visszaemlékezett, hogy Frank említette, mikor náluk volt karácsonykor, hogyan masíroztak egy sorban a börtönből kiengedett gonosztevők a katonaiskolás gyermekekkel.
Mit is mondott? Nem tudott visszaemlékezni, mert az emlékei abból az időből nagyon zűrzavarosak voltak. Egy pillanatra újra átérezte azoknak a napoknak a rémületét, hallotta az ostrom éjszakájának fegyverropogását, látta az úton a vércsíkot a zötykölődő kocsi nyomán, látta az elvonuló polgárőrséget, a kis kadétokat és gyerekeket, mint amilyen Meade doktor Phil fia volt, és az öregembereket, mint Henry bácsi és Merriwether nagypapa. És a rabok is meneteltek, hogy meghaljanak a Konföderáció alkonyán, megfagyjanak a hóban vagy elpusztuljanak Tennessee-ben az utolsó harcban.
Egy pillanatra arra gondolt, milyen bolond volt ez az Öregember, hogy harcolt azért az államért, amely negyven évet rabolt el az életéből. Georgia elvette tőle az· ifjúságát és érett korának legszebb éveit egy olyan bűnért, amelyet ő nem is tartott bűnnek, ő mégis készségesen odaadta fél lábát és fél szemét Georgiának. Eszébe jutottak azok a keserű szavak, amelyeket Rhett ejtett a háború első napjaiban. És emlékezett rá, hogy azt mondta, sohasem fog harcolni egy olyan társadalomért, amely őt kiközösítette. De mikor a végső válság elkövetkezett, ő is elment, hogy harcoljon ugyanezért a társadalomért, ugyanúgy, mint Archie. Scarlettnek az volt az érzése, hogy a déli emberek, akármilyen magas rangúak voltak, vagy alacsony fokon álltak, mind érzelgős bolondok voltak, és kevésbé törődtek a meneküléssel, mint a szavakkal, amelyeknek nem volt számukra semmi értelmük. Félénken pillantott Archie pisztolya és görbe kése felé. Vajon sok ilyen hajdani rab járkál az utcán? Gyilkosok, kalandorok, betörők, rablók, akiknek a Konföderáció kegyelmet adott. Hiszen akkor akármelyik idegen, akivel az utcán találkozik, gyilkos is lehet. Bizonyára. Ha Frank megtudná az igazat Ar-chie-ról… vagy Pittypat néni… talán meghalna ijedtében. És Melanie! Scarlett szinte kívánta, hogy bár elmondhatná Mellynek. Legalább megtanulná, hogy ne hozzon mindenféle koldusnépet a rokonai és szomszédjai közelébe.
–  Én … én köszönöm, hogy őszinte volt hozzám, Archie, és ígérem, hogy senkinek sem fogom elmondani. Különösen Wilkes asszonyságnak nem.
Archie megvetően köpött egyet.
–  Wilkes asszonyság rég tudja. Mindjárt akkor megmondtam neki, mikor először bocsátott be a pincébe aludni. Csak nem gondolja az asszonyság, hogy becsapok egy olyan jó lelket?
–  Szentséges szent ég … – hebegte Scarlett. – Melanie tudta, hogy ez az ember megölte a feleségét, és nem félt ott tartani a házában. Rábízta a saját fiát: A nagynénjét. A sógornőjét. Akárhányszor egyedül is maradt vele … Ő, a legfélénkebb asszony!
–  Wilkes asszonyság, ahhoz képest, hogy ő is csak asszony, nagyon értelmes. Lehet, mondta, hogy igazam van. Szerinte egy hazug egész életében hazug marad, egy tolvaj mindig lop, de az emberek nem gyilkolnak többször, mint egyszer életükben. És azt mondta, hogy amiért bátor katonája voltam a Konföderációnak, levezekeltem, ami rosszat tettem. Bár szerintem ez nem így van, hiszen azzal, hogy megöltem a feleségem, nem tettem semmi rosszat… Igen, ő jó asszony, okos asszony. De aznap, mikor az asszonyság rabokat bérel, én leszállok a bakról.
Scarlett nem felelt, de hosszan elgondolkozott.
,,Minél hamarabb hagy itt Archie, annál jobb. Egy gyilkos. Hogy is lehetett Melly ilyen… Hát ez hallatlan, minősíthetetlen Melanie eljárása, hogy pártfogásába vette ezt a vén gyilkost, és nem is figyelmeztette barátait, hogy micsoda fogolymadár. Szóval Melanie szerint azzal, hogy szolgált a hadseregben, jóvátette minden bűnét! Melanie ezt összekeveri a kegyességgel! De hát Melly egészen bolond volt, ha a Konföderációról, hadastyánjairól és bármi ezzel összefüggő kérdésről volt szó.”
Scarlett magában átkozta a jenkiket, és még eggyel több volt a rovásukon, mert ők felelősek azért a helyzetért, hogy egy asszony kénytelen egy gyilkost tartani maga mellett, hogy megvédje.
Űtban hazafelé, a borzongató alkonyfényben Scarlett egész csoport felnyergelt lovat, bricskát és szekeret látott a Divatos Lányokhoz címzett vendéglő előtt. Ashley a lován ült, és figyelő éberség látszott az arcán. A Simmons fiúk kihajoltak bricskájukból, és izgatott gesztusokkal magyaráztak valamit, Hugh Elsing szemébe hulló barna hajával állt ott, és hadonászott. Merriwether nagypapa pastétomoskocsija a csoport közepén állt, és amikor Scarlett közelebb ért, látta, hogy Tommy Wellburn és Henry bácsi ott kuporognak a nagypapa kocsiján.
„Jobb lenne – gondolta Scarlett kissé idegesen –, ha Henry bácsi nem ezen a rázós szekéren menne haza. Szégyellnie kellene, ha ezen látják. Nem mintha nem volna otthon saját lova. Csak azért teszi, hogy ő és a nagypapa minden este együtt mehessenek a kocsmába.”
Amint közelebb ért a tömeghez, fojtott hangú beszélgetésükből néhány szó a füléig hatolt. Ez a néhány szó félelemmel töltötte el a szívét.
,.Jaj! – gondolta – remélem, nem követtek el senki ellen erkölcstelen merényletet. Ha a Ku-Klux-Klan még egy négert meglincsel, a jenkik mindannyiunkat felakasztanak.”

Odaszólt Archie-nak.
Álljunk oda. Valami baj van.
–  Csak nem akar odaállni egy kocsma elé? – kérdezte Archie botránkozva.
–  Hallotta, mit mondtam? Álljon oda! Jó estét mindenkinek! Ashley, Henry bácsi, valami baj van? Mindannyian olyan furcsán néztek ki.
A csoport feléje fordult, mindannyian levették a kalapjukat, és mosolyogtak Scarlettre, de valami meghökkentő izgalom volt a szemükben.
–  Van jó is, meg baj is – húzódozott Henry bácsi. – Attól függ, milyen szemszögből nézzük a dolgot. Ahogy én megítélem, a törvényhozó testület nem is tehetett mást.
,,A törvényhozó testület?” – gondolta Scarlett, és fellélegzett. Nem nagyon érdeklődött a törvényhozó testület iránt, mert az volt az érzése, hogy annak a tevékenysége nem nagyon érintheti őt. Az a kilátás rémítette meg csupán, hogy a jenki katonák megint tombolnak majd.
–  Mit csinált már megint a törvényhozó testület?
–  Egyszerűen visszautasította, hogy törvénybe iktassa a törvénymódosítást – mondta Merriwether nagypapa, és hangjában némi büszkeség volt. – Majd megmutatják ők a jenkiknek!
–  Lehet, de pokol lesz az ára. Bocsánat a kifejezésért, Scarlett – mondta Ashley.
–  Ja, a törvénymódosítás … – mondta Scarlett, és igyekezett nagyon értelmesnek látszani.
A politika nagyon távol állott tőle, és ritkán pazarolta az idejét arra, hogy ezzel foglalkozzék. Volt valami tizenharmadik törvénymódosítás vagy alkotmánymódosítás, amit törvénybe iktattak, de lehet, hogy a tizenhatodik volt, azt azonban nem tudta, hogy mit jelent az: törvénybe iktatni. A férfiak mindig ilyen ostobaságok miatt izgulnak. Arckifejezése, úgy látszik, el is árult valamit, vagy tudatlanságából, vagy a szemrehányásból, amit érzett, mert Ashley mosolyogva magyarázta:
–  Arról az alkotmánymódosításról van szó, hogy a négerek szavazhassanak, tudod. A törvényhozó testület elé terjesztették, de az megtagadta, hogy törvénybe iktassa.
–  Milyen bolondok! Tudhatjátok, hogy a jenkik a torkunkra teszik a kést, és kényszerítenek bennünket így is.
–  Erre gondoltam én is, mikor azt mondtam, hogy pokol lesz az ára – mondta Ashley.
–  Én büszke vagyok a törvényhozó testületre, büszke vagyok a bátorságukra! – kiáltotta Henry bácsi. – A jenkik nem tudják ránk kényszeríteni, ha mi nem akarjuk.
–  Kényszeríteni tudnak és fognak – mondta Ashley higgadt hangon, de szeme aggodalmat árult el. – És annyival nehezebb lesz számunkra.
–  Nem, Ashley, biztosan nem lesz már! Súlyosabb már nem lehet a helyzet, mint amilyen most.
–  Dehogynem, lehet még sokkal rosszabb. Képzeljétek el, hogy néger törvényhozó testületünk lesz, néger kormányzó. Képzeljétek el, hogy még súlyosabb katonai uralom alatt állunk, mint most.
Scarlett fejében derengeni kezdett a szavak értelme, és szeme tágra nyílt a félelemtől.
–  Én gondolkoztam azon, hogy mi lenne a legjobb Georgia számára, mindannyiunk számára – mondta Ashley elgyötört arccal. – Okos-e az, hogy úgy harcoljunk, ahogy a törvényhozó testület tette: felbőszítjük Északot, nyakunkba hozzuk az egész jenki hadsereget, hogy ránk kényszerítse a négerek szavazati jogát… Vagy … nyeljük le a büszkeségünket, ahogy tudjuk, tűrjük a jenkik intézkedéseit, és tegyük túl magunkat az egészen, amennyire csak lehet. A végső eredmény egy lesz. Teljesen tehetetlenek vagyunk. Le kell nyelnünk azt az adagot, amit nekünk szántak. Talán jobb is lenne, ha minden ellenkezés és lárma nélkül lenyelnénk.
Scarlett alig hallotta a szavakat, jelentőségüket nem is egészen fogta fel. Tudta, hogy Ashley, mint rendesen, most is mind a két oldalról megvizsgálta a kérdést. Ő csak egyik oldalát látta a dolgoknak, azt, hogy menynyire érinti őt az a pofon, amit a jenkik most kaptak.
–  Csak nem azt akarod mondani, hogy váljunk radikálisokká, és szavazzunk a republikánusokra, Ashley? – botránkozott meg Merriwether nagypapa.
Feszült csend következett. Scarlett látta, hogy Archie keze hirtelen a revolverré csúszik, de aztán megáll a mozdulat. Archie szerint, és gyakran ki is mondta ezt a véleményét, az öreg Merriwether nagypapa egy vén szájhős, és Archie nem akarta megengedni, hogy sértegesse Melanie férjét, még akkor sem, ha Melanie férje bolondokat beszél.
Az eddigi aggodalom helyére most harag lángja ült Ashley szemébe. De mielőtt megszólalhatott volna, Henry bácsi rászólt a nagypapára.
–  Te istentől elrugaszkodott… bocsánat, Scarlett… te hatökör nagypapa, ne mondj ilyeneket Ashleynek!
–  Ashley meg tudja mondani a magáét anélkül, hogy védelmetekbe vegyétek – felelte a nagypapa hűvösen. – És úgy beszél, mint egy sehonnai. Lenyelni! Nyelje a pokol! Bocsánat, Scarlett.
–  Én nem hittem a szecesszióban sem – mondta Ashley, és hangja haragtól remegett. – De mikor Georgia csatlakozott a mozgalomhoz, vele tartottam. Nem hittem a háborúban sem, de harcoltam a háborúban. És nem hiszek abban, hogy jó lesz, ha a jenkiket még jobban megvadítjuk, de ha a törvényhozó testület így határozott, én a testület mellé állok.
–  Archie – szólt közbe hirtelen Henry bácsi –, hajts haza Scarlett-tel. Ez nem neki való hely. A politika egyáltalán nem nőknek való, most különösen nem, mert mindjárt jönnek a káromkodások. Hajts, Archie, jó éjszakát, Scarlett!
Amint elindultak a Barackfa utcán végig, Scarlettet félelem töltötte el, és szíve hevesen dobogott. Nem sújtja-e a törvényhozó testületnek az az ostoba döntése az ő biztonságát is? Vagy esetleg annyira felbőszíti a jenkiket, hogy még ő is elveszíti a fűrészmalmait.
–  Hát igen – mormogott Archie –, én hallottam már arról, hogy a nyúl az agár arcába nevet, de még sohasem láttam. Ugyanilyen az, hogy a törvényhozó testület azt kiabálja: „Éljen Jeff Davis és a déli Konföderáció mindannyiunk javára.” A négerbarát jenkik eltökélték magukban, hogy a négereket teszik meg főnökeinkül. Ez ellen nincs védekezés. De az embernek mégiscsak csodálnia kell a törvényhozó testület bátorságát.
–  Csodálni? Ezer ördög és pokol! Mit csodáljak? Le kellene mindet lőni! A jenkik megint úgy vetik majd ránk magukat, mint a kacsa a cserebogárra. Miért nem tudták beiktatni, vagy mit csinálni, azt, amit a jenkik akartak, ahelyett, hogy megint feldühítik őket? Előbb-utóbb úgyis térdre kényszerítenek bennünket, és nekünk igazán mindegy lehetne, hogy mikor térdelünk le.
Archie hidegen végigmérte az asszonyt.
–  Letérdelni, anélkül hogy harcolnánk? Nincs ezekben az asszonyokban semmi büszkeség.
… Amikor Scarlett tíz rabot bérelt, ötöt az egyik, ötöt a másik fűrészmalomhoz, Archie állta a szavát, és nem ült fel a bricskájára többé. Hiába könyörgött neki Melanie, hiába ígért Frank kétszeres bért. Szívesen elkísérte ezentúl is akárhová Pittypat nénit, Melanie-t, Indiát és a többi hölgyet, de Scarlettet nem. Még másokkal sem ült egy kocsiba, ha Scarlett is ott volt. Nagyon kellemetlennek érezte Scarlett, hogy ez a vén gyilkos tart fölötte ítéletet, és még megdöbbentőbb volt, hogy rokonai és ismerősei is mind helyeselték Archie felfogását.
Ashley eleinte nem akart a rabokkal dolgozni. Sok könnybe, könyörgésbe, rábeszélésbe került, míg végre belenyugodott. Scarlettnek meg kellett ígérnie, hogy amint egy kissé nyugodtabbak lesznek az idők, visszaküldi a rabokat, és újra négereket vesz fel. Az ismerősök olyan nyíltan hirdették megbotránkozásukat, hogy Frank, Pittypat néni és Melanie alig mertek kimenni az utcára. Még Péter és Mammy is szóba hozták a dolgot, kijelentették, hogy rabokkal dolgoztatni rosszat jelent, mert bűn hasznot húzni másnak a bajából.
–  És mikor rabszolgákkal dolgoztattunk? – kiáltotta Scarlett haragosan.
Ó, az egészen más volt – mondták. – A rabszolgák nem voltak ilyen nyomorult szerencsétlenek. A négereknek sokkal jobb dolguk volt általában a rabszolgaság idején, mint most, hogy felszabadultak, és ha Scarlett nem hiszi, csak nézzen körül! De, mint rendesen, az ellenkezés csak feltüzelte Scarlettben a konokságot. Hugh Elsinget elmozdította a fűrészmalom igazgatásától, és a szállítókocsi bakjára ültette, aztán megbeszélte és véglegesítette a dolgokat Johnnie Gallegherrel. Ő volt az egyetlen, aki helyeselte a rabokat. Kemény golyófejét megbiccentette, és azt mondta, hogy Scarlett okos asszony. Amint Scarlett ránézett a manószerű, görbe lábú, vad képű kis emberre, aki zsoké volt valaha, arra gondolt: „akárki adta gondjaira állatait, az nem sokat törődött a lovak testi épségével. Én ugyan nem bíztam volna rá a lovaimat.”
De a rabokat minden töprengés nélkül rábízta.
–  Aztán szabad kezem lesz a munkásokkal, asszonyság? – kérdezte, és a szeme hideg volt, mint a szürke agát.
–  Igen. Én csak azt kívánom, hogy menjen a munka, és ha kell, mindig kapjak elég deszkát.
–  Megkötjük az egyezséget – mondta Gallegher. – Bejelentem Wellburn úrnak, hogy kilépek onnan.
Amint továbbment a kőművesek, ácsok és kubikosok tömege között, Scarlett megkönnyebbülve nézett utána. Most végre olyan emberre akadt, akiben megbízhatott. Kemény, határozott ember volt, és nem ismert lehetetlent. Igazi, kiköpött ír volt. Frank ugyan nem sokra becsülte, mert lelkiismeretlennek és pénzsóvárnak tartotta, de Scarlett éppen ezért értékelte ennyire. Tudta, hogy egy ír, ha elhatározta, hogy boldogulni fog, arra számítani lehet, kíméletlenül megy élőre és érvényesül. Sokkal közelebbinek érezte magához Johnnie-t, mint nagyon sok férfit a saját környezetéből, mert Johnnie ismerte a pénz értékét.
Az első héten azonnal láthatta, hogy más kezekben van a fűrészmalom. Gallegher az öt rabbal kétszer annyit termelt, mint Hugh a tíz szabad niggerrel. Azonkívül nagyon megkönnyítette Scarlett dolgát is, és az asszonynak több szabad ideje volt, mint valaha is, mióta visszatért Atlantába. Nyíltan megmondta, hogy semmi szükség a gyakori látogatásokra.
– Az asszonyság csak adja el a deszkát a városban, mi meg fűrészelünk. A rabok tanyája nem úriasszonynak való hely, és ha más nem merte az asszonyságnak megmondani, Johnnie Gallegher megmondja. Megkapja a fát, nem? Nahát akkor! Nekem ne üljön a nyakamon napról napra, mint Wilkes úrnak. Neki kell a gyámkodás. Nekem nem.
Scarlett ezentúl ritkábban járt ki Gallegherhez, mert félt, hogy megharagítja, s még ott találja hagyni őt. Bántotta az a megjegyzés is, hogy Ashleynek szüksége van gyámkodásra, mert ebben több volt az igazság, mint amennyit szívesen beismert. Ashley nemigen jutott jobb eredményre a rabokkal sem, mint a négerekkel, de hogy miért, maga sem tudta megmondani. Amellett mindig mintha szégyellte volna magát, és nagyon, nagyon hallgatag volt ezekben a napokban.
Scarlettet aggasztotta ez a változás. Észrevette, hogy szürke szálak vannak aranyszőke hajában, és a vallanak valami fáradt, görnyedt tartása lett. Nem volt már a délceg, szép Ashley, aki elvarázsolta valaha a szívét. Titkos fájdalommal küszködő, fáradt embernek látszott, aki néha alig bírja a terhét, és a szája körül két keserű vonás húzódott, amibe belesajdult Scarlett szíve, valahányszor látta. Szerette volna magához húzni a fejét, a vállára fektetni, megsimogatni őszülő haját és megkérdezni:
„Mi bánt?  Mondd  meg!  Én  elintézek mindent.. .”
De olyan udvarias, olyan hideg volt mindig, hogy ezzel távol tartotta magától az asszonyt.

43
Csodálatosan szép decemberi nap volt. A nap olyan szépen sütött, mint a meleg késő őszi napokon, az indián nyár idején. Bíborszínű, száraz levelek libegtek Pittypat néni kertjében a faágakon, és a haldokló fű még mindig zöld volt néhol. Scarlett, karjában a kicsivel, lejött a lépcsőn, és egy kerti székbe ült le a napra. Új zöld ruhában volt, amelynek sok fodrát keskeny fekete szeges díszítette, és új csipkefőkötőben, amit Pittypat néni varrt neki. Jól állt a ruha is, a fejkötő is. Érezte ezt, és örömet talált benne. Milyen jó volt újra csinosnak lenni a hosszú, keserves hónapok után!
Amint ott ült, ringatva a babát, és dúdolgatott magában, közeledő lódobogást hallott az utca felől. Kíváncsian nézett ki az utcára a megritkult sövény között, és Rhett Butiért látta közeledni a ház felé.
Hónapok óta nem járt Atlantában. Közvetlenül Gerald halála után eltűnt, senki nem tudta, hová. Scarlettnek nagyon hiányzott, de most szívből kívánta, bár elbújhatna előle valamiképpen. Amint meglátta fekete arcát, egyszerre felébredt a szívében a bűntudat. Ashleyről volt szó, és bűnösnek érezte magát. És tudta, hogy Rhett elsősorban erről akar majd vele beszélni, bárhogyan értésére adja is, hogy ez a tárgy nem tetszik neki.
Odaért a kerítéshez, egy cölöpre vetette a gyeplőt, és leugrott. Scarlett idegesen figyelte, és az jutott eszébe, hogy éppen olyan, mint a kalóz Wade egy könyvében, amiből örökösen fel kellett olvasni neki.
„Csak a fülbevaló hiányzik róla, meg a kés a fogai közül – gondolta. – De ha százszor kalóz is, az én nyakamat nem fogja ma elvágni, ha foggal, körömmel kell is védenem magam.”
Amint megjelent a kertben, és közelebb ért, Scarlett a legbájosabb mosolyával kiáltott oda neki üdvözlésül. Milyen szerencse, hogy éppen az új ruhája van rajta, és ez a csinos főkötő! Amint a férfi végignézte, Scarlett érezte, hogy méltányolja a csinosságát.
–  Mit látok? Kisbabája van? Ilyen meglepetést, Scarlett! – csóválta meg a fejét nevetve. – Igazán csodálatos!
Lehajolt, és lehúzta a takarót Ella Lorena csúnya kis arcáról.
–  Ne ostobáskodjék! – szólt rá Scarlett, és elvörösödött. – Inkább azt mesélje el, hol volt olyan soká.
–  Adja ide egy kicsit a babát, Scarlett. Ő, én ügyesen tudom tartani. Hát, tudja, sok mindenféle dolgom volt. Hogy ez a csöppség mennyire hasonlít Frankhoz! Csak a pofaszakáll hiányzik, de idővel majd az is meglesz.
–  Remélem, nem, hiszen lány a kicsi.
–  Egy lány? Hát ez még a jobbik eset. A fiúk olyan nehezen kezelhetők. Soha ne legyen több fia, Scarlett.
Az asszonynak már a nyelvén volt a csípős válasz, hogy egyáltalán nem akar többé gyereket, se fiút, se lányt, de idejében meggondolta, és csak mosolygott, de agya lázasan működött, hogy olyan beszédtárgyat találjon, amellyel kitolhatja annak a témának a megvitatását, amelytől félt.
– Kellemes útja volt, Rhett? Merre járt?
–  Ó, voltam Kubában, New Orleansban, mindenfelé. Itt van, Scarlett, visszaadom a babát. Aranyos, kedves kis baba lehet, de az ingfodromat már összenyálazta.
Scarlett visszavette a kisbabát, Rhett a korlátra ült fél lábbal, és szivart vett elő a tárcájából.
–  Maga mindig Orleansban jár – mondta Scarlett, és elbiggyesztette kissé a száját. – És sohasem akar arról beszélni, mi ott a dolga.
–  Keményen dolgozom én, Scarlett. Sok a munkám.
–  Maga? Keményen dolgozik? – nevetett csúfondárosan Scarlett. – Soha életében nem dolgozott maga semmit. Amit maga csinál, az annyi, hogy pénzt ad a kofferesek üzleteihez, hogy ügyesebben tudjanak lopni, és a fele haszon a magáé. Aztán megvesztegeti a jenki hivatalnokokat, és mindenféle módon pénzt csikar ki belőlünk, adófizetőkből.
Rhett hátravetette a fejét, és kacagott.
–  Maga is szeretné, ha lenne annyi pénze, hogy megvesztegethesse a hivatalnokokat!
–  Még csak gondolni is ilyent…
–  Vigasztalódjék, még lehet annyi pénze, hogy valami más hasonló épületes dolgot tehessen. Hátha meggazdagszik a szegény rabok bőrén?
–  Ó – mondta kissé elkedvetlenedve Scarlett –, már ezt is tudja?
–  Tegnap este érkeztem, és a Vidám Leányhoz címzett vendéglőben töltöttem az estét. Ott minden pletykát meghall az ember. Többet ér, mint valami varródélután a hölgyek között. Mindenki azzal jött, hogy maga rabokat bérelt, és azt a kis vadállatot, Galleghert állította oda, hogy halálra dolgoztassa őket.
–  Ez hazugság! – pattant fel Scarlett haragosan. – Nem fogja őket halálra dolgoztatni. Arról már én gondoskodom.
–  Csakugyan?
–  Persze hogy gondoskodom róla. Hogy is gyanúsíthat engem ilyesmivel?
–  Ó, ezer bocsánat, drága Mrs. Kennedy. Nagyon jól tudom, hogy amit tesz, az felül van minden bírálaton. Viszont becses figyelmébe ajánlom, hogy nézzen kissé a körmére Gallegher barátunknak, nehogy valami kellemetlensége legyen, ha az ellenőr felülvizsgálatot tart.
–  Törődjön a maga dolgával! – mondta Scarlett mérgesen. – Jobb, ha nem beszél többet a rabokról. Mindenki olyan kiállhatatlan volt hozzám, hogy ki sem tudom mondani. Hogy mit csinálok a rabokkal, ahhoz csak nekem van közöm… Különben mi járatban volt Orleansban? Még egy szót sem szólt erről, pedig az emberek mondják, hogy …
Hirtelen elhallgatott. Ennyit sem akart mondani.
–  Mit mondanak az emberek?
–  Hát… hogy magának valaki tetszik ott. És hogy meg fog házasodni. Igaz ez, Rhett?
Már nagyon rég furdalta a kíváncsiság, és nem bírta magába fojtani a kérdést. Valami különös féltékenység szúrta meg a szívét erre a gondolatra, de hogy miért, azt nem tudta volna megmondani.
A férfi szeme hirtelen megelevenedett. Erősen belenézett Scarlett szemébe, és nem engedte el a tekintetét. Az asszony lassan elpirult.
–  Bántaná ez magát?
–  Hát… sajnálnám a barátságunkat – mondta, s aztán közömbösséget tettetve húzta feljebb a takarót Ella Lorena fején.
A férfi hirtelen felnevetett.
–  Scarlett, nézzen rám! Kénytelen-kelletlen felnézett. Még pirosabb lett az arca.
–  Megmondhatja kíváncsi ismerőseinek, Scarlett, hogy ha én megházasodom, csak azért teszem, mert másképpen nem tudom megszerezni azt az asszonyt, akit megkívántam. És soha 'nem fogok annyira egy asszonyt megkívánni, hogy feleségül vegyem.
Scarlett most igazán nagy zavarban volt, és csalódást is érzett, mert nagyon jól emlékezett arra az estére, mikor Rhett azt mondta neki, hogy ő nem fog házasodni, és azt ajánlotta, legyen a szeretője. Rhett élesen figyelte az arcát, és ajka gonosz mosolyra húzódott.
–  De ha már olyan nagyon kíváncsi, elárulhatom, hogy nem valami szép asszony miatt járok Orleansba. Hanem egy kisfiú miatt.
–  Egy kisfiú miatt? – nézett fel meglepődve Scarlett. Annyira meghökkentették a férfi szavai, hogy előbbi zavara is, eltűnt.
–  Igen. Törvényes gyámja vagyok, és felelősnek érzem magam érte. New Orleansban van, intézetben. Gyakran megyek el, hogy megnézzem.
–  És ajándékokat visz neki? – és mindjárt eszébe jutott, hogy ezért tudja Rhett olyan jól, hogy milyen ajándékokat hozzon Wade-nek.
–  I-igen – felelte Rhett húzódozva.
–  Na de ilyent! És szép gyerek?
–  Túlságosan az. Nem is jó neki.
–  Jó kisfiú?
–  Nem. Igazi ördögfióka. Bár soha meg se született volna! A fiúk sok gondot tudnak okozni. Van még valami, amit tudni szeretne?
Most egyszerre nagyon haragosnak látszott, és úgy összehúzta a szemöldökét, mintha sajnálná, hogy ennyit is mondott.
–  Ha nem szívesen beszél, akkor nincs – mondta félvállról Scarlett, bár égett benne a kíváncsiság. – Csak nem tudom magát mint gyámot elképzelni.
–  Ezt elhiszem – mondta Rhett. – Sohasem volt képzelőtehetsége.
Elhallgatott, és egy darabig némán szívta a szivarját. Scarlett azon gondolkozott, milyen gorombasággal torkolhatná le, de nem jutott eszébe semmi.
–  Nagyon hálás lennék, ha ezekről a dolgokról nem szólna másnak – mondta végre Rhett. – Bár belátom, hogy lehetetlenség asszonytól ilyesmit kérni.
–  Én tudok titkot tartani! – mondta sértett méltósággal Scarlett.
–  Úgy? Nagyon kellemes dolog, ha az ember ismerőseinek rejtett jó tulajdonságairól értesül… Mosolyogjon szépen rám, hadd legyen egy-két kellemes percünk, mielőtt egy nagyon kellemetlen tárgyra térnék át.
„Ó jaj! – gondolta Scarlett. – Tudtam! Most mindjárt Ashleyről fog beszélni, meg a fűrészmalomról!” – Igyekezett mosolyogni, és gödröcskéi megjelentek az arcán.
–  Merre járt még, Rhett? Csak nem volt egész idő alatt New Orleansban?
–  Nem. A múlt hónapban Charlestonban voltam. Meghalt az apám.
–  Ó… igazán nagyon sajnálom.
–  Én nem. Tudom, hogy ő sem bánta, hogy meg kellett halni, és én sem sajnálom, hogy meghalt.
–  Rhett! Hogy lehet így beszélni?
–  Rosszabb lenne, ha bánatosnak mutatnám magam, holott nem vagyok az. Sohasem volt köztünk valami nagy a kölcsönös szeretet. Nem tudok olyan esetre emlékezni, hogy ne helytelenítette volna, bármit is tettem. Nagyon is hasonlítottam az apjához, és ő ki nem állhatta az apját. Amint nőni kezdtem, egyre nőtt az ellenszenve is irántam, és bevallom, keveset tettem azért, hogy megváltoztassam irányomban. Sajnos amit ő kívánt tőlem, az mind rettenetesen untatott. Végül aztán kidobott a világba egy cent nélkül, minden egyéb képzettség nélkül, mint hogy uraskodjam, tudjak célba lőni és pókerezni. Személyes sértésnek vette később, hogy nem züllöttem el, és nem haltam meg, hanem fenntartottam magam, ha mással nem, pókerjátékkal, sőt jól éltem belőle. Ez annyira felbőszítette, hogy amikor haza akartam menni látogatóba, megtiltotta az  anyámnak, hogy szóba álljon velem. Az egész háború alatt hazudoznia kellett az anyámnak, és mindenféle ürügyekkel elmennie hazulról, hogy láthassuk egymást. Természetes, hogy ez sem növelhette túlságosan a fiúi rajongást bennem.
–  Ó, én ezt mind nem tudtam.
–: Az apám igazi előkelő úr volt, a régi iskolából való, elvhű, kenetteljes és a többi. Tulajdonképpen tanulatlan, konok, közönyös lélek volt, a látóhatára egészen szűk maradt. Mindenki rettenetesen nagyra tartotta, amiért kitagadott és halottnak tekintett. „Ha jobb szemed megbánt, tépd ki.” Én voltam a jobb szeme, legidősebb fia, és kiátkozással tépett ki.
Elmosolyodott kissé, de a tekintete kemény maradt erre a visszaemlékezésre.
–  Mindezt meg tudtam volna bocsátani, és el tudtam volna felejteni, de azt nem, amit az anyámmal és húgommal tett a háború után. A szó szoros értelmében nem maradt semmijük. Ültetvényünkön a házat felégette az ellenség, a rizsföldeket feldúlták, visszahódította az erdő és mocsár. Az ültetvény eltűnt a föld színéről. A városi házunkat elárverezték adóra. Két olyan szobában laktak, ahová tisztességes néger sem tette volna be a lábát. Pénzt küldtem az anyámnak, de az apám visszaküldte. Átkozott pénz, mondta. És ahányszor Charlestonban voltam, mindig csak titkon segíthettem őket, a húgomnak adtam egyet-mást. De az apám mindig megtudta, mert szegényke nem tudott hazudni, és ilyenkor pokollá tette az életét. És mindig visszakaptam a pénzemet. Nem tudom, hogyan éltek, miből éltek… Azaz annyit tudok, hogy az öcsém küldött néha nekik, bár neki sem igen volt miből. De ő sem akart tőlem elfogadni semmit. Az ismerősök segítették őket. így például a maga Eulália nénije nagyon kedves volt hozzájuk. Tudja, Ő az anyám egyik legkedvesebb barátnője. Ruhát is adott nekik és … Úristen! Az én anyám alamizsnakenyéren !
Most nem volt az arcán sem gúny, sem vidámság, sem hetykeség. Csak gyűlölet az apjával szemben, és véghetetlen szeretet és fájdalom az anyja iránt.
–  Eulália néni? – kiáltotta Scarlett. – De hiszen neki sem igen van semmije azonfelül, amit én küldök!
–  Ügy? Hát innen jött a pénz? Milyen neveletlen maga, drágám, hogy ezt felhánytorgatja. így megaláz! Meg kell engednie, hogy visszafizethessem.
–  Szívesen – nevetett Scarlett, és Rhett is visszanevetett rá.
–  Ő, Scarlett, milyen ragyogóvá teszi a maga szemét egy-két dollár emlegetése! Biztos, hogy nincs magában egy kis skót vagy zsidó vér az ír mellett?
–  Ne legyen ilyen kiállhatatlan. Nem akartam a szemére hányni Eulália nénit, de ő igazán úgy tesz, mintha nekem pénzes zsákjaim lennének, pedig éppen elég gondom van anélkül is. Miben halt meg az apja?
–  Olyan előkelő, lassú éhenhalásban, gondolom és remélem. Ő persze azt akarta, hogy az anyám és Rosemary is vele együtt pusztuljanak éhen. De most aztán megváltozott minden. Vettem nekik egy szép kis házat, és cselédeket szerződtettem. Persze senkinek sem szabad megmondaniuk, honnan kapták a pénzt.
–  Miért?
–  Drágám, maga ismeri Charlestont. A családom elszegényedhetett, de erkölcsi süllyedésnek vennék, ha megtudnák, hogy én, a kitagadott fiú, aki kártyás voltam, árdrágító és mindenféle egyéb, segítem őket és ők elfogadják. Nem. Kijelentettem, hogy az ismerősöknek csinos mesét kell mondani arról, hogyan fizette az apám az életbiztosítását a legnehezebb időkben is utolsó fillérjeiből, csak hogy a halála után ne nélkülözzön a családja. így aztán még jobban tisztelik, mint azelőtt… Mártír lett belőle, családja önfeláldozó mártírja. Remélem, megfordul néhányszor a sírjában, ha megtudja, hogy az anyám és Rosemary, minden erőlködése ellenére is, nagyon jól éldegélnek mostanában … Tudja, ő nem bírt hozzáidomulni az új körülményekhez, és nem is akart…
–  Minden öregember ilyen, Rhett? – Scarlett Geraldra gondolt, és arra, amit Will mondott róla.
–  Remélem, hogy nem. Nézze csak a maga Henry bácsiját, vagy azt a vén kandúrt, az öreg Merriwethert, hogy csak kettőt nevezzek meg. Valósággal új értelme lett az életüknek, amikor a polgárőrséggel harcba vonultak, és úgy látom, hogy valósággal megfiatalodtak, felélénkültek tőle. Ma reggel találkoztam az öreg Merriwetherrel, ő hajtotta René pástétomoskocsiját, és úgy káromkodott, mint egy zupás őrmester. Kijelentette nekem, hogy tíz évvel fiatalabbnak érzi magát, amióta megszökött hazulról menye örökös dorgálásai elől, és a kocsit hajtja. A maga Henry bácsija pedig boldog, hogy a bíróságon harcolhat a jenkik ellen, és kiharcolhatja az özvegyek és árvák jogait, persze attól tartok, anélkül hogy ezért díjat kapna. Védi az özvegyeket és árvákat a kofferesekkel szemben. Ha nem jön közbe a háború, már régen visszavonult volna, és a reumáját ápolná. Most megint fiatalok, mert érzik, hogy hasznos munkát végeznek, és szükség van rájuk. Örülnek az új alkalomnak, hogy az öregembereknek megint dolguk akadt. De nagyon sokan vannak olyanok is a fiatalok között is-, akik úgy éreznek és gondolkoznak, mint az én apám vagy a maga apja gondolkozott. Nem tudnak és nem is akarnak az időkhöz alkalmazkodni. És ezzel el is érkeztünk ahhoz a kellemetlen tárgyhoz, amelyet szeretnék magával megbeszélni, Scarlett.
Ez a hirtelen átmenet annyira készületlenül érte Scarlettet, hogy csak hebegett.
–  Mit? Miről akar…? – és magában hozzágondolta: „Na most jön, vajon boldogulok-e vele, úristen!?”
Rhett folytatta:
–  Igazán nem lett volna szabad várnom, hogy megtartsa a szavát, tisztességes és korrekt legyen, hiszen ismerem magát. De lássa, olyan ostoba voltam, hogy megbíztam magában.
–  Fogalmam sincs róla, mit beszél.
–  Dehogynem, dehogynem. Hiszen lerí a bűntudat az arcáról. Amint az előbb végiglovagoltam az Ivy utcán, ki más szólít meg egy kerítés mögül, mint Mrs. Wilkes? Persze megálltam, és elbeszélgettünk.
–  Igen?
–  Igen. Nagyon kedves volt. Azt mondta, hogy már régen meg akarta dicsérni a bátor önfeláldozásomat, amiért az utolsó pillanatban beálltam a Konföderáció seregébe.
–  Melly bolond. Bele is pusztulhatott volna abba, hogy akkor éjjel faképnél hagyott minket.
–  Melanie asszony akkor is úgy érezte volna, hogy jó ügyért áldozza az életét. Azután tovább beszélgettünk. Mikor megkérdeztem tőle, mit csinál itt Atlantában, azt mondta, hogy most itt laknak, és maga olyan kedves volt, hogy társul vette maga mellé Mr. Ashley Wilkest.
–  És aztán? – emelte magasra Scarlett az állát.
–  Amikor kölcsönadtam a pénzt, hogy megvehesse a fűrészmalmot, egyetlen feltételt kötöttem ki, amit el is fogadott. Azt, hogy nem fogja vele Ashley Wilkest segíteni.
–  Akkor nagyon erőszakoskodott, Rhett. Különben is, visszafizettem a pénzét, és a fürészmalom az enyém. Azt teszem vele, amit akarok.
–  Lenne szíves megmondani, milyen pénzből fizette vissza az adósságát?
–  Deszkát adtam el, és …
–  Na látja. Szóval azzal a pénzzel szerezte ezt is, amit én adtam. Az én pénzemet használta fel arra, hogy Ashleyt támogassa. Magában egy szemernyi becsületérzés nincs, és ha vissza nem fizette volna a pénzemet, most elárvereztetném a fűrészmalmát.
Könnyedén beszélt, de a szemében harag villogott. Scarlett sietve az ellenség területére tette át a hadszínteret.
–  Miért gyűlöli olyan nagyon Ashleyt? Még majd azt hiszem, hogy féltékeny rá.
A másik pillanatban már szerette volna leharapni a nyelvét, mert Rhett hátravetette a fejét, úgy kacagott. Scarlett vörösre gyúlt a szégyentől.
– Amellett, hogy megbízhatatlan, még önhitt is. Úgy látszik, soha életében nem tudta elfelejteni, hogy valaha gavallérok vették körül. Mindig azt fogja hinni, hogy tizenhat esztendős barna kislány, és ahány férfival találkozik, rögtön elcsavarja a fejét.
–  Nem igaz! – kiáltotta mérgesen Scarlett. – De annyira érthetetlen a gyűlölete Ashley iránt, hogy már igazán nem tudom, mit gondoljak.
–  Hát csak találjon ki valami mást, bájos kis boszorkány, mert ez nem helyes megoldása a dolognak. Ami pedig azt illeti, hogy gyűlölöm Ashleyt… nem is gyűlölöm, mint ahogyan nem is szeretem. Egyetlen érzésem van iránta és a hasonló emberek iránt, és az a részvét.
–  Részvét?
–  Igen. És egy kis megvetés. Most aztán fújja fel magát, mint valami pulykakakas, és (jelentse ki százegyedszer, hogy Ashley ezer olyan fekete lelkű árulóval felér, mint amilyen én vagyok. Ha aztán befejezte, megmondhatom, mit gondolok. Ha ugyan érdekli.
–  Nem érdekel.
–  Azért mégis megmondom, mert nem engedhetem, hogy maga ilyen gondolatokkal tetszelegjen. Féltékeny vagyok! Nevetséges. Tudja mit? Sajnálom, azért, mert neki is meg kellett volna halnia, és nem halt meg. Es mert nem tudja, mihez kezdjen. A régi világ eltűnt, és az új világban idegennek érzi magát.
Scarlettnek úgy tetszett, mintha hallott volna már valahol ilyesfélét. De hogy kitől, nem gondolkozott rajta, mert elöntötte a harag.
–  Ha magán állna, halott lehetne Dél minden tisztességes embere.
–  Az Ashley-féle emberek jobban is szeretnék, ha így lenne. Hősi halottaknak kellene lenniük, szép sírkővel a fejüknél, hogy: itt fekszik a haza egy hős katonája … Vagy: „Dulce et decorum est…” Vagy valami hasonló szép felirat…
–  Nem értem, miért.
–  Maga mindig csak azt érti meg, ami arasznyi betűkkel szóról szóra le van írva, és úgy tartják az orra elé. Nem lennének gondjaik, nem lennének problémáik, amelyeket  nem   tudnak   megoldani.   Családjuk   pedig büszke lehetne rájuk nemzedékeken s nemzedékeken keresztül. Gondolja, hogy Ashley Wilkes boldog?
–  Természetes, hogy… – kezdte Scarlett. Aztán visszaemlékezett a tekintetére, és elhallgatott.
–  Boldog Hugh Elsing vagy Meade doktor? Dehogy. Mint ahogyan a maga apja és az én apám sem volt boldog.
–  Nem lehetnek utóvégre egészen boldogok, mikor annyi pénzt vesztettek el.
Rhett nevetett.
–  Nem a pénzük elvesztése miatt van ez, kicsikém. A világot vesztették el, amiben éltek és lélegeztek. Olyanok, mint a szárazra vetett hal. Ugyan, Scarlett, ne legyen már olyan csacsi. Mi tennivalója van itt az életben Ashley Wilkesnek, mikor a háza leégett, az ültetvényét elvették adóban, és egy centért húsz úriember fut versenyt? Tud dolgozni, akár a kezével, akár az agyával? Fogadni merek, hogy veszteséggel megy a fűrészmalom azóta, hogy ő vette át.
– Nem!
–  Látja, ennek örülök. Megengedi, hogy betekintsek a könyveibe alkalomadtán, mondjuk vasárnap, mikor úgyis áll a malom?
–  Betekinthet a pokol kapuján, ha jólesik! Mehet is mindjárt most, rögtön!
–  Jártam én már az ördögnél, nagyon sötét alak az, édesem, és még a maga kedvéért sem megyek el még egyszer odáig. Figyeljen. Maga elfogadta a pénzemet, mert nagy szüksége volt rá. Nekünk volt egy megállapodásunk, amit nem tartott be. Ne felejtse el, gyönyörű kis szélhámos hölgyem, hogy lehet még idő, amikor könyörögni fog egy kis kölcsönért, lehetőleg alacsony kamatra, hogy több fűrészmalmot vehessen és több kocsmát építhessen, Akkor aztán fütyülhet. Nem kap pénzt.
–  Ha szükségem lesz kölcsönre, a bankba megyek, köszönöm a kedvességét – mondta Scarlett hidegen, de forrt benne a méreg.
–  Igen? Hát csak próbálja meg. Van nekem elég részvényem a bankban.
–  Igen?
–  Igen. Becsületes üzleteim is vannak.
–  Több bankot is találok a városban …
–  Hogyne. De mindenütt van befolyásom. És egy cent nem sok, annyit sem fog kapni. Mehet a kofferes uzsorásokhoz, ha tetszik.
–  Szívesebben, mint hogy magához menjek.
–  Majd meglátjuk, milyen arcot fog vágni, ha meghallja, micsoda kamatot követelnek. Szépasszony, tanulja meg, hogy a görbe utakért büntetés jár az üzleti világban. Becsületesen és nyíltan kellett volna velem szemben eljárnia.
–  Milyen kedves ember maga! Annyi a pénze, hogy talán maga sem tudja, mennyi, s ilyen szegény tönkrementek fölött zsarnokoskodik, mint Ashley meg én.
–  Ne számítsa magát oda. Maga nem ment tönkre. Magát senki és semmi nem teheti tönkre. De Ashley igenis tönkrement, és nem is fog felkerülni, ha valami erélyes kéz nem irányítja állandóan, amíg csak él. Nekem pedig semmi kedvem hozzá, hogy ilyen emberek felsegítésére adjak ki pénzt.
–  Engem is segített, mikor bajban voltam, és …
–  Maga jó üzletet jelentett, drágám, érdemes volt a kockázatért. Tudtam, hogy nem vész el a pénzem. Maga nem támaszkodott a férfirokonai vállára, és nem sírt és jajgatott, hogy tartsák el, hanem nekilátott a munkának. Meg is alapozta a szerencséjét a halott jenkitől lopott pénzzel meg az én pénzemmel, amit viszont a Konföderációtól loptam. A maga javára sok minden szól. Gyilkosság, férjlopás, illetve a húga vőlegényének elcsábítása, hazugságok, üzleti csalások, hazudozás, fosztogatás és tömegével olyan tettek, amelyek nem bírnák el az alaposabb vizsgálatot. Mind csupa csodálatra méltó cselekedet, közönséges gonosztettek és mindenféle egyéb jók. Ebből látszott, hogy magában van elhatározás és energia, s érdemes pénzt adni kölcsön a szavára. Érdemes és szórakoztató olyan embereken segíteni, akik segítenek magukon. Adnék rögtön akár tízezer dollárt annak a római matrónának is, Mrs. Merriwethernek, aki egy kosár pástétommal kezdte, és nézze meg most a boltját! Féltucat segéd sürgölődik benne, az öreg nagyipapa fütyürészve hajtja a szekeret, és a lusta René úgy dolgozik, mintha örök életében ezt csinálta volna. Vagy annak a szegény nyomorék Tommy Wellburnnek, aki így is különb legény soknál. Folytathatnám még, de minek untassam?
–  Már Untat is, rég untat – mondta hidegen Scarlett, abban a reményben, hogy végre más tárgyra tér. De Rhett csak nevetett. Nem vette fel az odadobott kesztyűt.
–  Az ilyen embereken érdemes segíteni. De Ashley Wilkes … eh! Valahányszor valahol baj van, az ilyenek pusztulnak el legelőször. Nem is érdemlik meg, hogy éljenek, mert nem tudnak küzdeni. Nem most először történt, hogy felfordult a világ. Volt már ilyen kavarodás sok helyen, és lesz is. Az erős fennmarad ilyenkor, ,a gyenge alámerül. Ez természeti törvény. És ha ilyen felfordulás jön, mindenki mindent elveszít, és mindenki egyenlővé válik. Akkor aztán újrakezdik, egyszerre együtt állnak ott az indulásnál, és egyiküknek sincs semmijük. Semmijük, kivéve az eszüket és kezük erejét. De némely embernek, mint Ashleynek is, nincs se éles esze, sem erős keze, vagy ha van is, kétli, hogy szabad-e használnia. így aztán lemerülnek, és el is kell merülniük. A világ csak jobbá válik nélkülük. De rendszerint nagyon kevesen verekszik keresztül magukat és jutnak vissza idővel oda, ahol a világ felfordulása előtt tartottak.
–  Maga is szegény volt, mikor az apja kiutasította … egyforma Ashleyvel… megérthetné, és rokonszenvet erezhetne iránta.
–  Megérteni megértem – mondta Rhett –, de az ördög vigyen el engem, ha rokonszenvezek vele. A leszerelés után Ashleynek sokkal többje volt egyébként, mint nekem, mikor elindultam hazulról. Neki legalább barátai voltak, akik segíthettek, de én a kitagadott fiú voltam. De mit tett ő, hogy felkerüljön?
–  Milyen önhitt! önmagával meri őt összehasonlítani? Hála istennek, Ashley egészen más! Ő nem piszkolná be a kezét azzal, hogy kofferesekkel, sehonnai kalandorokkal,  jenkikkel  meg  más  szemét népséggel Összeálljon … ő becsületes és büszke… és válogatós.
–  De annyira nem büszke, hogy el ne fogadjon pénzt és alamizsnát egy asszonytól?
–  Mi mást tehetett volna?
–  Ki vagyok én, hogy megmondhatnám? Én csak azt tudom, mit tettem én kidobásom idején és most is. Én csak azt tudom, mit tettek mások is. Jő alkalmat láttunk a civilizáció összeomlásában, és alaposan kihasználtuk az alkalmat, egyesek becsületesen, mások gyanús eszközökkel, de most is folytatjuk, tőlünk telhetőleg kihasználjuk az alkalmat. Az Ashley-féle emberek nem látják meg a lehetőségeket. Nem tudnak élni az alkalommal. Márpedig csak az élelmesek maradhatnak fenn.
Scarlett alig hallotta már az utolsó szavakat. Hirtelen eszébe jutott, ami már az előbb kínozta. Hol is hallott I ilyesmit?… Ott volt újra a hideg szélben, Tarán, az alsó udvaron. Ashley rongyos ingben, az aprított fa mellett állt, valahová messzire nézett és … mit is mondott? Valami különöset, egy idegen nevet, ami olyan pogányul hangzott, és a világ végéről beszélt. Scarlett nem értette, mire gondolt, de most riadtan fogta fel szavai derengő értelmét, és nagyon rossz érzés fogta el.
–  Ashley is mondta … hogy …
–  Igen? – nézett fel hirtelen éles tekintettel a férfi. – Mit mondott?
–  Valami olyasfélét, hogy … az erős fennmarad … a gyengét elpusztítják … meg valami… istenek alkonya, vagy micsoda …
–  Götterdämmerung! Istenek alkonya. Egyszóval ő maga is tudja, szegény. így még nehezebb a sorsa. Legtöbben nem tudják, és soha nem is fogják tudni. Csak csodálkoznak, mi történik velük. Ő legalább érti, hogy (pusztulásra van ítélve …
–  Nem! Amíg lélegzet van bennem …
Rhett csöndesen nézett rá. Kifürkészhetetlen volt az arca.
–  Scarlett, mondja csak, hogyan tudta rábírni, hogy Atlantába jöjjön, és átvegye a malmot? Nagyon ellenkezett?
Scarlett előtt feltűnt a jelenet Ellen kis írószobájában, Gerald temetése után… de haragosan rázta a fejét.
–  Mit gondol? Mikor megmagyaráztam neki, hogy szükségem van a segítségére, mert nem bízom abban a csirkefogóban, aki a telepet vezeti, Frank pedig túlságosan elfoglalt ahhoz, hogy segítsen nekem, és én hamarosan … Természetesen örült, hogy … hiszen a kicsit vártam …
–  Milyen elragadóak a szende női szív titkai! Tehát így csalta lépre. Most aztán itt van szegény, s úgy érzi magát, mint a rabjai, akiken ott lóg a lánc. Hát mindkettőjüknek sok szerencsét és boldogságot kívánok. De amint már mondtam, ezentúl egy fillér nem sok, annyit sem kap tőlem, kétszínű hölgy!
Scarlett nehezen nyelte le a mérgét és csalódottságát. Éppen azt tervezte egy idő óta, hogy jó lenne kölcsönkérni Rhett Butlertől még egy kis pénzt, hogy telket vegyen és a városi faraktárt végre felépíthesse.
–  Nekem nem kell pénz! – kiáltotta. –Van elég jövedelmem most, hogy Johnnie Gallegher vezeti a malmot, és nem szabad négerrel dolgoztatok, és van némi jövedelmem a kiadott kölcsönökből, és pénzt hoz az üzlet is azáltal, hogy feketézünk.
–  Hallottam. Milyen ügyes, hogy pénzt húz ki a gyámoltalanokból, az özvegyekből, árvákból és a tudatlanokból. Kamatra is ad ki pénzt. Mondja, ha már mindenképpen szipolyozni akar valakit, miért nem a gazdagokat szipolyozza a gyengék  és  elesettek helyett?
– Mert sokkal könnyebb és biztonságosabb így – felelte Scarlett.
Rhettet rázta a kacagás.
–  Hogy maga micsoda gazember, Scarlett! Scarlett  összehúzta   a  szemét.   Különös.   Ez   a  szó fájt. Nem, ő nem gazember, mondta magában gyorsan. Nem akar az lenni. Jó akar lenni, finom, előkelő. Úriasszony.   Egy   pillanatra   megjelent   előtte   az   anyja, lágyan suhogó selyemruhájában, verbénaillatos csipke-kendőcskéjével, amint apró fehér keze fáradhatatlanul dolgozik a szegényekért, a betegekért… Szeretik, tisztelik, körülrajongják, áldják minden lépését… Lehajtotta a fejét, mert hirtelen megfájdult a szíve.
–  Ha bántani akar – mondta –, megteheti. Tudom, nem vagyok olyan, legalábbis mostanában, amilyennek kellene lennem. Nem olyan, amilyennek az anyám nevelt. De nem tehetek róla, Rhett. Nem tudok olyan lenni. És mi is lett volna velünk? Wade meg a többiek miből éltek volna Tarán, ha… ha túlságosan lelkiismeretes maradok? Talán becsületesnek és tartózkodónak kellett volna maradnom, de erre nem is akarok gondolni. Azt hiszi, hogy amikor Jonas Wilkerson eljött, hogy kiűzzön az otthonomból, akkor is kedvesnek és tartózkodónak kellett volna lennem? Hol lennénk akkor mindannyian? Vagy ha megmaradok egyszerű, édes teremtésnek, és nem buzdítom Frankot, hogy hajtsa be a kinnlevőségeit, akkor -sem tudom, hol lennénk.
Lehet, hogy kapzsi vagyok, de nem maradok mindig ilyen, Rhett. De az elmúlt évek alatt mi mást tehettem, és mit tehetek most? Az volt az érzésem, hogy egy teherrel súlyosan megrakott hajót kormányzók a viharban. Annyi nehézségem volt, hogy ár irányában tartsam, hogy nem törődhettem olyasmivel, ami nem sokat számít, azokkal a dolgokkal, amelyektől könnyen megválók, és nem is hiányzanak, mint például a jó modor, az illedelmes viselkedés és ilyesmi. Túlságosan féltem attól, hogy a hajóm elsüllyed, és kidobtam belőle mindent,, ami kevéssé fontosnak látszott.
–  A büszkeséget és tisztességet, az igazságot, a jellemességet és a kedvességet – sorolta Rhett az ujjain számolva. – Igaza van, Scarlett. Mindez nem fontos, ha a hajó süllyed. De nézzen körül a barátai körében. Vagy révbe viszik a hajójukat érintetlen rakománnyal, vagy nem bánják, ha a hajó velük együtt, lengő zászlókkal elsüllyed.
–  Valamennyien bolondok – mondta az asszony kurtán. – Mindennek megvan a maga ideje. Lehet, hogy most rosszat gondol rólam, Rhett, de nem leszek mindig ilyen. Ha sok pénzem lesz …
–  Maga akkor sem lesz más, Scarlett. Hogy a viharban el ne süllyedjen a hajója, kidobat minden fölöslegesnek vélt terhet: büszkeséget, önbecsülést, igazmondást, úri előzékenységet, jószívűséget… Most aztán nehéz lesz újra kihalászni, s azonkívül bizonyosan szétázott és használhatatlan lett már minden.
Hirtelen felállt, és fogta a kalapját.
–  Már megy?
–  Igen. Nem örül? Magára hagyom azzal, ami még lelkiismeretéből megmaradt.
Lenézett a kicsire, és odanyújtotta neki a mutatóujját, hogy fogja meg.
–  Képzelem, Frank milyen büszke és boldog.
–  Természetesen.
–  Sokféle terve van a kicsivel máris, nem?
–  Tudhatja, milyen bolondosak a férfiak.
–  Akkor hát mondja meg neki, ha azt szeretné, hogy a tervei válóra váljanak, jobb lesz, ha nem megy el olyan sokszor késő este hazulról.
–  Mit akar ezzel mondani?
–  Amit mondok. Maradjon otthon.
–  Ő, milyen gonosz maga! Csak nem gyanúsítja szegény Frankot, hogy …
Rhett ránézett, és kacagni kezdett.
–  Hogy asszonyok után jár? Frank? Eszem ágában sincs! Még hogy Frank! … Jóságos ég!
Nevetve ment a kertkapu felé.

44
Hideg és szeles volt a márciusi délután. Scarlett ugyancsak beburkolózott a kocsitakaróba, amint végighajtott a Decatur utcán, Johnnie Gallegher fűrészmalma felé. Veszedelmes vállalkozás volt erre járni, s jól tudta ezt ő maga is. Még veszedelmesebb, mint azelőtt. Mint Ashley megjósolta, a pokol minden kínja zúdult rájuk, mióta a törvényhozó testület megtagadta, hogy  törvénybe iktassa az alkotmánymódosítást. A visszautasítás arculcsapásként hatott a felbőszült északiakra, és a íegtorlás gyorsan bekövetkezett. Észak eltökélt szándéka volt, hogy kényszeríti az államot, hogy a négerek szavazhassanak, ennek megfelelően Georgiát lázadó területnek nyilvánította, és a legszigorúbb katonai törvényeket vezette be területén. Georgia léte mint állami léte megszűnt, és Floridával, Alabamával együtt „Hármas Katonai Körlet” lett belőle, élére egy szövetségi tábornokot állítottak.
Ha az élet már eddig is riasztó és bizonytalan volt, -most aztán még inkább azzá lett. A katonai rendeletek, amelyek egy év előtt még olyan kibírhatatlanul szigorúaknak látszottak, enyhéknek bizonyultak azokhoz képest, amelyeket Pope tábornok adott ki. Az állam szemben állt azzal a kilátással, hogy négeruralom következik, a jövő sötétnek, reménytelennek látszott, és az elkeseredett ország* csak tehetetlenül toporzékolt. Ami pedig a négereket illeti, fejükbe szállt új szerepük, és miután meggyőződtek arról, hogy a jenki hadsereg mindenben fedezi tetteiket, a kilengések egyre gyakoriabbakká váltak. Senki sem lehetett biztonságban tőlük.
Scarlett félt, nagyon félt, de azért nap nap után elindult a kocsiján, Frank pisztolyával maga mellett.
A pisztoly a kocsi párnázata alá volt rejtve, ott volt az ülés alatt. Magában szidta a törvényhozó testületet, hogy ennyi bajt zúdított rájuk. Mi jó származott ebből az elegáns gesztusból, amelyet mindenki olyan bátornak és merésznek mondott? Csak minden rosszabb lett azóta.
Amint közelebb ért a patakvölgybe épült négertelepre vezető oldalösvényhez, csettintett a lovának, s gyorsabb ügetésre nógatta. Mindig borzongó érzéssel hajtott el a piszkos, zsúfolt deszkabódék és sátrak közelében. Ennek a telepnek volt a legrosszabb híre az egész környéken, itt laktak a négerek, a néger prostituáltak „meg a fehér népesség legalja. Ha valami bűntény történt, a rendőrség elsősorban itt kereste a tettest. Lövöldözés, késelés napról napra megesett, ebbe már nem is avatkoztak be a hatóságok. A telep lakói elintézhették egymás között az ügyeiket. Benn az erdő mélyén kis szeszfőző állt, ahol olcsó kukoricapálinkát gyártottak. Éjszakánként csak úgy visszhangzott a környék a részegek ordítozásától.
Maguk a jenkik is szégyellték a telepet, és hangozhatták, hogy szét kellene kergetni a lakóit, és felégetni a piszkos bódékat, de egyelőre nem történt semmi intézkedés. Pedig Atlantában is, Decaturban is állandóan panaszkodtak az emberek, akiknek erre vitt az útjuk a két város között. A férfiak töltött fegyverrel indultak útnak, és tisztességes asszony még férfitársaságban sem járt erre szívesen. Ha más bajuk nem is történt, egy-két részeg néger utcalány mindig ott ült az útszélen, trá-gár csúfneveket kiabálva a kocsik után.
Míg Archie vele volt, Scarlett nem sokat törődött a négerteleppel. Archie láttára a legszemtelenebb néger asszony is befogta a száját. De mióta egyedül járt, majdnem mindig akadt valami kellemetlensége. A néger lányok szinte lestek, és versenyeztek, ki tud több ocsmányságot utána kiabálni. Nem tehetett mást, mint hogy hallatlanná tegye az egészet. És még csak nem is szólhatott róla senkinek, mert mindenki azt mondta volna: látod, hiszen mindig mondjuk, hogy ne menj el hazulról egyedül. Otthon pedig elrémültek volna, s Frank újrakezdte volna a régi komédiát. Neki pedig egyáltalán nem volt szándékában beszüntetni ezeket a látogatásokat a telepen.
Amint végigtekintett az úton, megnyugodott. Egyetlenegy rongyos néger nő sem látszott az útszélen, sem a fák között. Amint végighaladt azon az útszakaszon, amely a telepen vezetett keresztül, irtózattal nézte a durván összeácsolt fakunyhók csoportját a mélyedésben, a délutáni napsütés didergető fényében. A szél rettenetes bűzt sodort errefelé a telepről. Nedves fa füstje, állott zsír, elhanyagolt félreeső helyek szaga töltötte be .a levegőt. Scarlett elfordította az orrát, és rácsapott a gyeplővel a lóra. Befordult a kanyarulatnál.
Éppen mikor megkönnyebbülten fel akart lélegzeni, egyszerre torkában érezte dobogni a szívét. Óriási néger lépett  elő  nesztelenül  egy  nagy  tölgyfa  árnyékából. Scarlett egy pillanat alatt előkapta Frank pisztolyát, és magából kikelve kiáltotta:
–  Mit akarsz?
A hatalmas néger visszabújt a fa mögé. Siránkozó hangon szólt:
–  Jaj, Scarlett kisasszony, ne tessék lelőni óriás Samet!
Óriás Sam? … Az első pillanatban szinte fel se tudta fogni. Óriás Sam! Apja előmunkása Tarán, aki az ostrom idején ott gyalogolt a többiekkel… elvitték lövészárkot ásni. Hogy kerül ide?
–  Gyere ide, hogy lássalak,  te vagy-e  az igazán, Sam?
Félve jött elő foszlányokban lógó rongyaival, mezítláb, térdig is alig érő térdnadrág és egy kék jenki blúz volt rajta, de túl rövid és szűk hatalmas testére. Mikor Scarlett ráismert, eltette a pisztolyt. Megkönnyebbülten mosolygott az óriásra.
–  Hogy örülök, Sam, hogy látlak!
Sam odarohant a bricskához. Forgott a szeme örömében. Fehér foga csillogott. Két lapátnyi hatalmas mancsa közé fogta Scarlett odanyújtott kis tenyerét. Görögdinnyeszín piros nyelvét kilógatta, egész teste mozgott, mint az örvendező kutyáé.
–  Jaj, csakhogy látok végre a családunkból valakit! – kiáltotta, és úgy megszorongatta Scarlett kezét, hogy majd összeroppantotta. – Hogy lehet olyan, Scarlett kisasszony, hogy rám fogja a pisztolyt?
–  Sok a rossz ember manapság, Sam, nem járhatok fegyver nélkül. De mit keresel te ilyen piszkos helyen, mint ez a telep? Hiszen te mindig becsületes ember voltál, tekintélyes néger. Miért nem jöttél be a városba, hogy meglátogass?
–  Hiszen én nem lakom itt, Scarlett kisasszony. Én csak épp tegnap jöttem. Nem szeretnék egy napig sem ezek között a piszkos niggerek között maradni. Én nem tudtam, hogy Atlantában van a kisasszony. Azt hittem, Tarán van. Én is úgy gondoltam, hogy amint lehet, megyek haza, Tarára.
–  Az ostrom óta egész idő alatt itt voltál Atlantában?
–  Nem, kérem. Utaztam! – mondta büszkén Sam. Elengedte Scarlett kezét, és az asszony ijedten tapogatta végig, épek-e még a csontjai. – Emlékszik még, kisasszony, mikor, utoljára találkoztunk?
Scarlett emlékezett arra a forró napra, mielőtt az ostrom megkezdődött, mikor Rhett-tel együtt a kocsiban ültek, és a néger menetoszlop, élen az óriás Sammel, menetelt a poros úton az erődítmények felé, és énekelt. Scarlett bólintott.
–  Amikor utoljára találkoztunk, engem munkára vittek. Jaj de sokat kellett dolgozni! Lyukat kapartunk, mint a kutyák, és homokos zsákot cipeltünk. Aztán a kapitányt, aki parancsolt, leütötte egy golyó, és senki sem volt, aki megmondta volna, mit csináljak. Ügy gondoltam, hazajövök, de hallottam, hogy a jenkik mindent felégettek, elpusztítottak. Hiába is indultam volna el, mert jöttek a jenkik. Egy ezredesnek nagyon megtetszettem, és magánál tartott, hogy tisztítsam a csizmáját, és tartsam rendben a lovait. így bizony!
Olyan belső inas lett belőlem, mint Pork! De nem is mondtam az ezredesnek, hogy odahaza földeken dolgoztam. Nem én! És az a buta jenki nem vette észre! Hát sok ocsmányságot láttam, mert amerre mentünk, a jenkik mindenütt raboltak, pusztítottak, égettek. Bizony, Scarlett kisasszony, a jenki tudatlan nép. Nem ismeri a különbséget. Velük maradtam, és velük mentem Savannah-ba, mikor Sherman tábornok odament, és mondhatom magának, Scarlett kisasszony, soha még annyi borzalmat nem láttam, mint az úton Savannah felé. Tarát is felégették?
–  Felgyújtották, de eloltottuk a tüzet.
–  Jaj, hála istennek! Mennyire örülök, hogy ezt hallom! Hát mikor a háborúnak vége volt, azt mondja az ezredes: na, Sam, gyere velem északra. Jó bért adok neked. Hát igen, én is olyan vagyok, mint a többi néger, kedvem támadt kipróbálni, hogy milyen ez a szabadság, s ezért nem mentem haza, hanem elmentem északra az ezredessel. Hát mentem. Washingtonba mentünk, aztán New Yorkba, Meg Bostonba, Ilyen világot látott nigger vagyok én!
–  Aztán hogyan tetszett ott a világ neked, Sam? Sam megvakarta gyapjas fejét.
–  Hát… a jó ég tudja. Szerettem is, nem is. Olyan sűrűn járnak ott az utcán a kocsik meg lovak, hogy egy tűt nem lehetne közéjük ejteni, Féltem is kimenni, az szent igaz.
Az ezredes nagyon jó ember volt. Értette a niggereket is. Hanem a felesége olyan buta, hogy olyant még nem láttam. Úgy hívott engem: Mr. O'Hara. És mindenki, ha találkozott velem, azt mondta nekem: Mr. O'Hara. Az ezredes mondta aztán a feleségének, hogy Samnek hívjon, de az idegeneknek nem mondhatta. Én már öreg vagyok hozzá, hogy olyan módon beszéljek a fehérekkel. Nem tudom megtanulni. Ügy tesznek, mintha én is olyan lennék, mint ők, de a szívükben, elhiheti, Scarlett kisasszony, mert én éreztem azt jól, a szívükben nem voltak jók hozzám. Nem szeretett engem senki. Féltek tőlem, mert olyan nagy vagyok. És mind azt kérdezték, hány véreb volt nálunk, meg hogy mennyiszer korbácsoltak meg. Nagyon jól tudhatja, Scarlett kisasszony, hogy sem Ellen asszonyság, sem Gerald úr sohasem bántott senkit. Hát még az olyan embert, mint én, aki munkavezető az ültetvényen!
Mikor ezt megmondtam, meg azt is, milyen jó Ellen asszonyság mindig a niggerekhez, hogyan ápolt engem is, mikor tüdőgyulladásom volt, nem akarták elhinni. És akkor, amint beszéltem ezekről a dolgokról, egyszerre nagyon fájt a szívem, és vágyakozni kezdtem Ellen asszonyság meg Tara után. A végén már nem bírtam tovább, és egy éjszaka megszöktem. Atlantáig jöttem tehervonaton úgy, hogy nem is látott senki. Ha a kisasszony megfizetné a jegyemet Taráig, nagyon megköszönném. Ügy szeretném már látni Ellen asszonyságot, Gerald urat meg mindenkit. Minek nekem a szabadság? Elég volt belőle. Sokkal jobb, ha van, aki gondoskodik róla, hogy legyen az embernek mit enni, hol aludni, mit felvenni. És mi lesz, ha beteg találok lenni? Ki törődik akkor velem? Talán az a jenki asszony, aki O'Hara úrnak hívott? Egy ujjal sem nyúlt volna hozzám, De Ellen asszonyság… Mi a baj, Scarlett kisasszony?
–  A mama és a papa meghaltak, Sam.
–  Meghaltak? Nem tréfál a kisasszony velem? Meghaltak? … Már csak nem lehet, hogy …
–  Nem tréfálok, Sam. A mama meghalt, mikor a jenkik jöttek, és a papa… múlt évben … júniusban. Ő, Sam, ne sírj! Kérlek, ne sírj! Ha te sírsz, én is sírni fogok… majd egyszer elmondok neked mindent. Suellen-kisasszony van most Tarán, egy nagyon jó úr a férje. Benteen úrnak hívják. Carreen kisasszony pedig Charlestonban van, mert azt akarta, hogy közel lehessen a templomhoz, és mindig imádkozhasson a mamáért és a papáért… Hanem Pork és Prissy is Tarám vannak … Töröld meg az orrodat, Sam. El akarsz menni Tarára?
–  Igen, de úgy gondoltam, hogy Ellen asszonyhoz, és most, hogy …
–  Vagy inkább itt maradnál Atlantában, nálam? Te hajtanád a kocsimat. Akkor aztán nem kellene félnem a gonosz emberektől. Annyi rossz ember jár manapság erre.
–  Azt nem is teszi jól a kisasszony, hogy egyedül jár. Tegnap is láttam a kocsiját messziről, és hallottam, hogyan kiabálnak utána. Azért vártam most itt az úton, hogy beszélhessünk, és elkergettem azokat a piszkosszájúakat. Ma aztán egy sem mert kiabálni!
–  Köszönöm, Sam. Csakugyan, ma nem kiabált rám senki. Lennél hát a kocsisom?
–  Köszönöm szépen, Scarlett kisasszony, de … inkább Tarára mennék. – Zavarodottan mozgatta a lába ujjait. Látszott, hogy valami bántja.
–  Miért nem felelsz? Jó bért fizetek. Velem kell maradnod.
A nagy fekete arc, kissé együgyű és gyerekesen nyílt, most feléje fordult, és a szemekben félelem ült. Sam közelebb jött, és áthajolva a kocsi oldalán, Scarlett fülébe suttogta:
–  Én nem mehetek Atlantába. Én… megöltem egy embert.
–  Micsoda? Egy négert?
–  Nem, egy fehér embert. Egy jenki katonát, és most köröznek engem. Ezért is bújtam el ide a sátorvárosba.
–  Hát hogyan történt?
– Tetszik tudni, az úgy volt. Nagyon lerészegedett, és engem is itatott. Hencegett, hogy az ő nyaka olyan erős, hogy azt senki sem tudja összeszorítani. És mondata, hogy szorítsam. Én csak egy kicsit szorítottam meg, de rettentő erős a kezem, és mire észrevettem, már vége volt. Akkor nagyon megijedtem, és megszöktem, és gyalog jöttem az erdőkön keresztül, és tegnap érkeztem ide. De a városba nem mehetek, mert megfognak. Attól félek, hogy mindenütt rám ismernek. És mikor tegnap megláttam a kisasszonyt a kocsin, nagyon megörültem. Gondoltam, szépen megkérem, hadd mehessek Tarára. Ott nem fog keresni senki.
– Azt mondod, hogy köröznek? Tudják már, hogy te követted el?
–  Igen, olyan nagy darab ember vagyok, hogy könnyen rám ismernek. Azt hiszem, én vagyok a legnagyobb néger Atlantában. Már az éjjel itt jártak, és kerestek engem a sátorvárosban, de egy néger lány elrejtett az erdőben, és ott maradtam, míg a jenkik el nem mentek.
Ez nagy csalódás volt Scarlett számára. Ügy örült már, hogy felfogadja Samet. De hiába. Mindenesetre segíteni kell, hogy Tarára juthasson. Will jó hasznát fogja venni. Kár lenne érte, ha felakasztanák. Az egyáltalán nem zavarta Scarlettet, hogy Sam gyilkosságot követett el, csak az bosszantotta, hogy nem lehet a kocsisa. Sam, ez a nagy darab ember, éppolyan jó testőr lenne, mint Archie volt. Az az eszébe sem jutott Scarlettnek, hogy Sam szabad ember már. Még mindig úgy gondolt rá, mintha hozzájuk tartozna, mint Pork, Mammy, Dilcey, Prissy vagy az öreg Péter.
–  Ide hallgass, Sam. Még az éjjel elküldelek Tarára – mondta. – Nekem még van egy kis dolgom. Körülbelül napnyugtakor visszafelé jövök. Várj itt. Ne mondd meg senkinek, ki vagy és hová akarsz menni, és végy magadnak egy kalapot, hogy mikor velem jössz, ne láthassák meg az arcodat a városban. Itt egy negyed dollár.
– Igenis, kisasszonykám.
Ragyogott az arca örömében, hogy újra van, aki megmondja neki, mit csináljon.
Scarlett elgondolkozva hajtotta tovább a lovat. Will bizonyosan örülni fog, ha Sam Tarára megy. Pork sohasem értett valami jól a földmunkához. így aztán Pork is eljöhet Atlantába, hogy újra együtt lehessen Dilcey-vel, ahogyan meg is ígérte neki Gerald halálakor.
Mire a fűrészmalomhoz ért, hanyatlóban volt a nap. Későbbre járt az idő, mint gondolta volna. Johnnie Gallegher a nyomorúságos pajta ajtajában állt, ahol a raboknak főztek. A másik ugyanolyan roskatag bódé előtt, amely lakásul szolgált, négy rab üldögélt az öt közül. Csíkos rabruhájuk csupa piszok volt, csupa izzadság. Ha fáradtan megmozdultak, nagyot csörrent bokájukon a bilincs. Teljes reménytelenség és szörnyű kétségbeesés volt beesett arcúkra írva. Nagyon soványaknak és betegeseknek látszanak – gondolta Scarlett, amint rájuk nézett. Pedig mikor, nem is olyan régen, megérkeztek, életerős, egészséges férfiak voltak. Még csak a szemüket sem emelték fel, mikor leszállt a bricskáról, csak Johnnie fordult feléje, és megbillentette a kalapját. Kis barna arca kemény volt, mintha úgy faragták volna.
–  Nem tetszenek nekem a munkások – mondta Scarlett azonnal. – Mi a bajuk? És hol van az ötödik?
–  Beteg – mondta kurtán Gallegher. – Odabent fekszik.
–  Mi a baja?
–  Valószínűleg lusta.
–  Megyek és megnézem.
–  Nem kell. Hátha meztelenül fekszik? Majd elintézem én. Holnap már dolgozni fog megint.
Scarlett tétovázva nézett a bódé felé. Közben az egyik rab felemelte a fejét, és olyan véghetetlen gyűlölettel teljes pillantást vetett Gallegherre,  hogy az asszony Összeborzongott.
–  Üti maga ezeket az embereket?
–  Bocsánat, kedves asszonyság, de ki vezeti a fűrészmalmot? Az asszonyság vagy én? Az volt az alku, hogy nem üti bele az orrát a dolgaimba. Van valami panasza a munkám ellen? Nem kétszer annyi deszkát szállítok, mint Hugh Elsing tíz embere?
–  De igen – mondta Scarlett halkan. Hanem úgy kirázta a hideg, mint mikor valaki a saját sírja helyén lép keresztül.
Valami baljós, borzongató érzése volt, amint körülnézett a néma telepen, a piszkos, füstös bódék között. Mikor Hugh Elsing volt idekint, inkább vidám volt ez a hely. Most tűnt csak fel Scarlettnek, milyen elhagyatott. Milyen kísérteties. Gallegher halálra kínozhatja itt ezeket a szerencsétleneket, senki sem hall, senki sem lát semmit. Még csak panaszkodni sem mernének a szerencsétlenek, attól való féltükben, hogy ha ő elmegy, még rettenetesebb lesz a büntetésük.
–  Soványak az emberek, Gallegher, és ez nemcsak a maga dolga, hanem az enyém is. Nem kapnak eleget enni? Hiszen amennyi ennivalót én kiküldök, abból kétszer annyian is meghízhatnának. Maga a liszt és szalonna harminc dollárba került a múlt hónapban. Mit kapnak ma vacsorára?
Feleletet sem várva belépett a konyhául szolgáló fészerbe. A kövér mulatt asszony, aki kavart valamit, ügyetlenül meghajolt, aztán újra a főztjére ügyelt. Fekete szemű borsó fortyogott az üstben. És Scarlett látta, hogy a borsón meg a száraz kukoricalepényen kívül semmi más nincs a konyhában.
–  Nem kapnak a rabok semmi egyebet?
–  Nem, asszonyság.
–  Nem adott Gallegher úr egy kis füstölt húst a borsóhoz?
–  Nem, asszonyság.
–  Szalonnát sem? De hiszen ez az üres fekete borsó semmit sem ér. Miért nem tettek bele szalonnát vagy húst? Hol van a raktár?
A néger asszony ijedt szeme oldalt fordult, a kis benyíló felé. Scarlett belökte az ajtót. A padlón egy nyitott kukoricalisztes hordó állt, egy kis zsák fehér liszt hevert a sarokban. Scarlett még egy kis kávét, egy kis cukrot, két sonkát meg egy s más apróságot látott. Az egyik sonka nemrég főhetett meg, s nagyon kevés hiányzott belőle. Scarlett a méregtől vörösen fordult Gallegher felé. Nem ijedt meg a szemétől.
–  Hol az öt zsák fehér liszt, amit a múltkor küldtem? És a cukor meg a kávé? Ennyi van belőle? Múlt héten öt sonkát hoztak ki, és tíz font füstölt húst, szalonnát, édesburgonyát, yamgyökeret. Ha ötször etette egy nap az embereket, akkor sem fogyhatott volna el, márpedig jó, ha egyszer kaptak valamit a szerencsétlenek. Eladta! És zsebre tette a pénzt! És száraz borsón meg kukoricalepényen tartja őket! Nem csoda, ha olyan soványak mind. Álljon félre az utamból!
Kirohant.
–  Hallja, ember… maga ott, igen! Jöjjön ide!
A rab felállt. Ügyetlenül jött közelebb csörgő láncával. Mezítelen bokáját vörösre törte a kemény vas.
–  Mikor kaptak sonkát?
Az ember lesütötte a szemét.
–  Beszéljen!
A rab még mindig hallgatott. Végre feltekintett, könyörgően nézett Scarlett szemébe, és újra lehorgasztotta a fejét.
–  Fél megmondani? Nem mer beszélni? Hát ide hallgasson. Bemegy ide a kamrába, és leveszi a főtt sonkát a polcról. Rebeka, add oda neki a nagy kést. Vigye ki, és ossza szét köztük között. Rebeka, azonnal kétszersültet és kávét kapjanak az emberek. És pálinkát is. Indulj, hogy lássam, amint kiosztod.
–  De abból a fehér lisztből meg kávéból csak Mr. Johnnie-nak szoktam… az ő magánkészlete – kezdte ijedten dadogni Rebeka. Scarlett toppantott.
–  Az övé az ördög. Talán még a sonka is Mr. Johnnie-é? Azt tedd, amit mondtam, de hamar! Gallegher, jöjjön velem a kocsihoz.
Végigment a forgácsos udvaron, és felkapaszkodott a kocsira. Elégedetten látta, amint a szerencsétlen rabok nekiestek a sonkának. Csak úgy tömték magukba, mintha félnének, hogy visszaveszik tőlük.
–  Maga olyan gazember, amilyent ritkán láttam! – mondta villogó szemmel, amint· Gallegher ott állt a kocsira könyökölve, félrecsapott kalapjával a fején. 
Jó lesz, ha szépen ideadja a pénzt, amit a lisztért meg egyebekért kapott. Az az enyém, nem a magáé. Ezentúl „inkább mindennap hozok ennivalót, és magam adom oda az embereknek. Akkor aztán nem fog többet meg csalni.
–  Akkor én már nem leszek itt – mondta Gallegher.
–  El akar menni? – hökkent meg Scarlett. Egy pillanatig olyan haragos volt, hogy szinte rákiáltott: menjen hát, de azonnal! Hanem aztán gondolkozni kezdett. Hol kap alkalmas embert megint? Éppen most szerzett egy nagy megrendelést.
–  Igen. Vagy a magam módján dolgozom, vagy sehogy. Hogyan tartsak fegyelmet az emberek között, ha idejön és szétszedeti velük az éléskamrát? Mit törődik ezekkel a semmirevalókkal? Mikor felfogadott, nem mondta meg, hogy hogy vezessem az üzletet, és most se kérem a tanácsát. Semmi köze ahhoz, hogy én hogy hajtom ki ezekből az emberekből a munkát, hogy elég deszka legyen. Nem panaszkodhat, álltam az alkut. Pénzt kerestem a maga számára, és megkerestem a béremet, na meg azt is, amit ezenfelül tudtam. Most pedig idejön, beavatkozik, kérdéseket tesz fel, és lerombolja a tekintélyemet ezek előtt az emberek előtt. Hogy vár hatja tőlem ezek után, hogy fegyelmet tartsak? Mit számít az, ha néha kapnak egyet a korbáccsal? Ezek a lusta csirkefogók többet is érdemelnek. Mit számít az, hogy nem híznak kövérre? Nem érdemelnek jobb élel met. Tehát: vagy törődik a maga dolgával, és hagyja, hogy én is törődjem az enyémmel, vagy még ma este elmegyek.
Kis arca elszántabbnak látszott, mint eddig bármikor, és Scarlett bizonytalannak érezte magát. Mit tesz, ha ez az ember csakugyan itthagyja még ma este? Nem maradhat itt egész éjjel, hogy őrizze a rabokat.
Úgy látszik, észrevette Scarlett arcán a meghökkenést, mert enyhébb hangon folytatta:
–  Késő lesz, asszonyság. Jobb lesz, ha hazaindul. Már csak nem fogunk ilyen apróságon összeveszni? Tudja mit? Vonjon le a következő hónapi béremből tíz dollárt, és rendben vagyunk.
Scarlett szeme odatévedt a nyomorultak felé, akik rágták a sonkát. És az ötödikre gondolt, aki betegen fekszik a bódéban. El kellene küldeni ezt az embert. Tolvaj. Gyilkos. Viszont… olyan ügyes. És isten látja, milyen szüksége van rá. Most még nem lehet elküldeni … majd gondoskodik róla, hogy ezentúl tisztességesen kapjanak enni a rabok.
–  Húsz dollárt vonok le a béréből – mondta keményen –, és reggel majd tovább beszélünk a dologról.
Megfogta a gyeplőt. De tudta már, hogy nem fognak tovább beszélni a dologról. Tudta, hogy abbamarad az egész, és tudta, hogy Johnnie Gallegher is tisztában van vele.
Amint visszafelé hajtotta a lovat a Decatur utca felé, keményen küzdött benne a lelkiismeret a pénzvággyal. Tudta, ha valamelyik nyomorult rab elpusztul Gallegher keze alatt, ő is éppen olyan bűnös lesz, mint a görbe lábú kis ördög. Viszont… ha valaki áthágja a törvényt, és becsukják, nem várhat valami jó bánásmódot. Ez kissé megnyugtatta, de azért a sűrűsödő homályból egyre eléje bukkant képzeletéhen hol egyik, hol másik szerencsétlen rabnak a sápadt, beesett arca.
„Majd később gondolok rá” – határozta el… Elraktározta ezt a gondot is agyának egy ritkán használt rekeszébe, és rázárta az ajtót.
Mire a Decatur utcához ért, teljesen lement a nap. Az erdők mélyén már sötét volt. Hideg lett a levegő egyszerre, és erős szél rohant át a fák között. A száraz ágak meg-megreccsentek, a száraz levelek kísértetiesen zörögtek.  Ilyen  későn  Scarlett  még  sohasem  járt  erre egyedül. Nagyon kellemetlenül érezte magát, és szeretett volna már otthon lenni.
Sam sehol sem volt látható. És amint meghúzta kissé a gyeplőt, és megállította a lovat, aggódva gondolta, hogy hátha a jenkik el is fogták azóta, Egyszerre gyors lépéseket hallott a telep felől. Megkönnyebbülten felsóhajtott, és arra gondolt, hogy le fogja szidni Samet, amiért ilyen soká késett.
De nem Sam bukkant elő a fák közül.
Magas, toprongyos fehér ember és egy gorillaképű néger dugta ki ábrázatát a homályból. Scarlett ijedten 'rántotta meg a gyeplőt, és előkapta a pisztolyt. A ló nekiindult, de a fehér férfi eléje ugrott, és megfogta a zablát.
–  Adjon egy negyed dollárt, asszonyság – mondta rekedten. – Éhes vagyok.
–  El az útból! Nincs nálam semmi pénz! – kiáltotta Scarlett olyan bátran, ahogyan csak telt tőle. – Menjen onnan!
De a csavargó nem mozdult. Megállította a lovat, és odaszólt a négernek:
–  Kutasd ki. Valószínűleg a keblében tartja a pénzt. Ami a következő pillanatokban történt, olyan volt, mint a legszörnyűbb lidércnyomás. Felkapta a pisztolyt. Ösztöne azt mondta, hogy ne a fehér emberre lőjön, nehogy a lovat találja. Amint a néger gonosz vigyorgással loholva jött a bricska felé, rásütötte a fegyvert. Hogy talált-e, nem tudhatta. A következő pillanatban valaki durván elragadta tőle a pisztolyt. Majdnem eltört a csuklója. A néger ott volt mellette, olyan közel, hogy érezte testének áporodott szagát, és nagy, piszkos kezével próbálta lerántani a kocsiról az asszonyt. Scarlett szabadon maradt bal kezével verekedett, ahogyan bírt, karmolt, harapott. De most erős kéz szorította át a torkát, s egy másik kéz a ruhát tépte fel a keblén, nyakától egészen derékig. A fekete kéz keblei közé turkált, és Scarlett olyan irtózatot és rémületet érzett, mint még soha. Éles sikoltozással vergődött a néger kezében.
–  Hallgattasd már el, rántsd le a kocsiról! – kiáltotta a fehér férfi, s a fekete kéz végigcsúszott az arcán, és a szájára szorult. De még bírt vadul harapni, és sikoltani is próbált. Még sikoltott, mikor hallotta a fehér férfi káromkodását, és egy harmadik ember gyors lépteit. A fekete kéz leesett a torkáról. A néger elugrott, amint Sam odacsapott.
–  Rohanjon, Scarlett kisasszony! – ordította Sam, amint a négerrel birkózott, és Scarlett, tetőtől talpig reszketve és még mindig sikoltozva, felkapta az ostort és a gyeplőt, s végigvágott a ló hátán, A ló megugrott, és rohanni kezdett. Scarlett érezte, hogy a kocsi egy pillanatra féloldalt dől, és valami puhán mennek át a kerekek. A fehér férfi volt, akit Sam leütött.
Félőrülten verte a lovat, és csoda, hogy ki nem fordult a kocsiból. Aztán lassan észrevette, hogy valaki fut utána. Újra felsikoltott a rémülettől. Ha az a fekete majom még egyszer hozzányúl, meghal, még mielőtt a kezét érezné.
–  Scarlett kisasszony! – lihegte Sam a háta mögött. – Tessék megállni!
Hátranézett a válla fölött, és meglátta a hatalmas négert teljes erővel futni. Ügy szedte a lábait, mint valami gép. Megállította a kocsit. Sam felvetette magát rá, hatalmas teste a kocsi oldalára szorította Scarlettet. Verejték és vér csurgott az arcáról. Zihált a melle.
–  Történt valami baj? Bántották? Megsebesült? Scarlett nem bírt felelni, de a néger szemét követve,
végignézett magán, s észrevette, hogy a ruhája derékig fel van szakítva. Mezítelen keble látszott. Remegő kézzel fogta össze magán a szakadást, és lehajtva fejét, rémülten kezdett sírni. „
–  Tessék ideadni a gyeplőt! – mondta Sam, és kezébe vette az ostort. Az ostor pattogott, a ló vad galoppban vágtatott, hogy szinte majd felborult a kocsi. Sam odaszólt neki:
–  Nem tudom biztosan, megöltem-e azt a gyalázatos négert, de ha akarja, Scarlett kisasszony, visszamegyek, megnézem, és ha még van benne szusz …
–  Dehogy menj! – zokogta Scarlett. – Siessünk haza … siessünk …

45
Ezen az estén, mikor Frank átkísérte Pittypat nénivel meg a két gyermekkel Melanie-hez, s aztán ellovagolt Ashleyvel együtt, Scarlett sírni tudott volna keserű haragjában és csalódottságában. Hogyan mehet Frank ilyenkor politikai gyűlésre éppen ma éjszaka? -Hogyan hagyhatja itthon magára ilyen szörnyű eset után? Hiszen akármilyen szörnyűség megtörténhetett volna vele! Meg is ölhették volna! Igazán önzőek a férfiak. Nincs bennük semmi érzés. Valami őrjítő egykedvűséggel hallgatta végig Frank az egész dolgot, még akkor sem szólt semmit, mikor Sam a karján vitte be a házba, derékig feltépett ruhájával. Egyetlenegyszer sem kapott a szakállához, míg sírva elpanaszolta neki a történteket. Csak azt kérdezte, nagyon gyöngéden:
–  Megsebesültél, drágám, vagy csak megijedtél? Annyira elfogta a méreg, és úgy sírt, hogy erre nem is tudott felelni. Sam nyugtatta meg Frankot, hogy csak megijedt.
–  Akkor értem oda, mikor a piszkos nigger a ruháját felszakította.
–  Derék fiú vagy, Sam – mondta Frank. – Nem fogom elfelejteni, amit tettél. Ha lenne valami kívánságod …
–  Tarára szeretnék menni, Frank úr, amilyen hamar csak lehet. Utánam szaglásznak a jenkik.
Frank Sam történetét is csendesen hallgatta végig, és nem kérdezett semmit. Olyanféle volt a szeme, mint mikor Tony kopogott éjszaka az ajtón. Csak annyit mondott, amennyit éppen feltétlenül kellett. Mintha ez csak a férfiakra tartozna, senki másra, és lehetőleg nem kell róla sokat beszélni.
–  Ülj fel a bricskára, Sam. Péter elvisz egy darabon, Rough közelében aztán bújj el az erdőben, és reggel szállj fel a jonesborói vonatra. Biztonságosabb lesz így .. . Drágám, ne sírj már. Hiszen rendben van minden. Szerencsésen hazakerültél, és nincs semmi bajod. Pittypat kisasszony, szabad kérnem a repülősóját? Mammy, hozz az asszonyságnak egy pohár bort.
Scarlett mérgében újra sírva fakadt. Ez az egész? Azt szerette volna, ha simogatják, dédelgetik, vigasztalják. Ha fenyegetőznek, hogy így meg úgy, majd lesz azoknak a gonoszoknak… Még azt is jobban szerette volna, ha Frank leszidja, és veszekszik vele, az arcába vágja, hogy ő előre tudta, mi fog egyszer történni, mint hogy ilyen nyugodt, és úgy tesz, mintha az egész nem is lenne fontos. Hiszen gyengéd volt és kedves, szó sincs róla, de valamiképpen szórakozottnak látszott, mintha egészen más gondolat foglalkoztatná.
És ez a más gondolat, ez a nagyon fontos gondolat mi lett volna egyéb? Egy politikai gyűlés?
Scarlett alig hitt a fülének, mikor Frank röviden odaszólt neki, hogy öltözzön át, mert Melanie-hez kell menniük estére. Nem tudja megérteni ez az ember, hogy semmi kedve most Melanie-hez menni? Nem látja, milyen elcsigázott minden, porcikája, hogyan szeretne lefeküdni és pihenni, forró téglával, hogy átmelegedjen hideg lába, és forró groggal, hogy lecsituljon a félelme? Ha igazán szeretné, el nem menne most sehová a világért sem, fogná a kezét, és ezerszer elmondaná, hogy ő is meghalt volna, ha a feleségének valami baja történik. De hiszen csak jöjjön haza éjjel, és legyenek egyedül! Majd megmondja neki a magáét.
Melanie kis nappalija ezen az estén egészen olyan volt, mint máskor, ha Frank és Ashley elmentek hazulról, és az asszonyok összeülték varrogatni. Meleg és barátságos tűzfény világította be az egyik sarkát, és az asztalon álló lámpa aranyszínű bűvkört vetett a négy lehajló asszonyfejre. Négy kéz forgatta szorgosan a tűt, négy szoknya suhogott halkan néha, nyolc kis láb pihent a zsámolyokon. A gyermekszobából Wade, Ella és Beau nyugodt lélegzése hallatszott. Archie egy széken ült a kandalló mellett, hátát a meleg tégláknak vetve, fél pofája kidagadt a bagótól. Szorgalmasan faragcsált valami fadarabon. A szőrös, piszkos, vén csavargó s a négy, gonddal öltözött úrhölgy olyan volt egymás mellett, mint valami vén kuvasz meg négy kis, csinos macska.
Melanie halk, lágy hangján felháborodva s nagy részletességgel beszélte el a Hárfázó Hölgyekkel való legújabb kellemetlenségeket, mert a hölgyek sehogy sem tudtak összeférni a Gitározó Férfiklub tagjaival, és ki akartak lépni a Zenebarátok Köréből. Melanie minden diplomáciai ügyességére szükség volt, hogy elsimítsa az ellentéteket.
Scarlett elgyötörten akart rájuk kiabálni: „Hagyjátok már a Hárfázó Hölgyeket!” A saját borzalmas élményéről akart beszélni. Égett a vágytól, hogy részletesen elmondhassa, és rémülete lehiggadjon mások rémülete láttán. El akarta mondani, hogy milyen bátran viselkedett, hogy a hangosan kimondott szóval bizonyítsa saját maga előtt is, hogy csakugyan bátor volt. De valahányszor szóvá tette a történteket, Melanie csökönyösen másra terelte a szót, és ártalmatlan kérdésekről beszélt. Ez már szinte elviselhetetlenné vált Scarlett számára. Ugyanolyan gonoszak, gondolta, mint Frank.
Hogy lehetnek ilyen nyugodtak és higgadtak, amikor ő éppen <csak hogy megmenekült borzalmas sorsától? Még elemi udvariasságot sem tanúsítottak, amikor megtagadták tőle, hogy beszéljen a történtekről, és megkönnyebbülj ön ezáltal.
A délután eseményei jobban, megrázták, mint amennyire saját magának is bevallotta. Valahányszor arra gondolt, hogy az ijesztő fekete arc ott leselkedik az erdei út alkonyati árnyai mögött, reszketni kezdett. Ha arra gondolt, hogy a fekete kéz a mellénél turkált, és mi történt volna, ha óriás Sam meg nem jelenik idejében, lehajtotta a fejét, és rémülten hunyta be a szemét. Minél tovább igyekezett csendesen ülni a békés szobában, és kísérletezett azzal, hogy varrjon, hallgatva Melanie hangját, idegei annál feszültebbekké váltak. Úgy érezte, hogy bármelyik pillanatban elpattannak azzal a búgó hanggal, mint mikor a bendzsó húrja elpattan.
Archie barátságtalan pillantásokat vetett feléje, és Scarlett ezt ráncolt homlokkal viszonozta. Egyszerre nagyon különösnek találta, hogy Archie itt ül bent a szobában, és egy darab fával foglalkozik. Az öreg rendszerint a díványon hevert azokon az estéken, amikor őrködnie kellett, szundikált, és olyan hangosan, akkora erővel fújtatott, hogy hosszú szakálla minden alkalommal a levegőbe repült. Még különösebb volt az, hogy se Melanie, se India nem szóltak rá, hogy terítsen egy darab papirost a földre, és arra gyűjtse össze a lefarigcsált forgácsot. Archie már nagy piszkot csinált maga körül a kandalló előtti szőnyegen, de úgy látszik, senki se vette még észre.
Míg Scarlett odafigyelt, Archie hirtelen a tűz felé fordult, és olyan lendülettel köpte a parázsba a dohánylevet, hogy India, Melanie és Pittypat néni úgy ugrottak fel, mintha bomba robbant volna.
–  Feltétlenül szükséges, hogy ilyen hangosan köpjél? – kiáltotta India, és hangja idegességet és ingerültséget árult el. Scarlett meglepetten nézett a lányra, mert India különben mindig   olyan fegyelmezett  volt.
Archie viszonozta India tekintetét.
–  Azt hiszem, szükséges – felelte hűvösen, és újra köpött. Melanie komoly pillantást vetett Indiára, nehogy ez újra rászóljon Archie-ra.
–  Én mindig úgy örültem, annak, hogy papa nem szerette a rágódohányt – kezdte Pittypat néni. Melanie arca még jobban elborult, hirtelen a néni felé fordult, és hangja élesebb volt, mint Scarlett valaha is elvárta volna tőle.
–  Ugyan hallgass, néni, olyan tapintatlan vagy!
–  Ő, én szegény – ejtette le Pittypat néni a varrását, és ajka fájdalmasan legörbült –, kijelentem, hogy nem tudom, mi bajotok ma este. Te is meg India is olyan kedvetlenek és kötekedők vagytok, mint két vénasszony.
Senki sem felelt neki. Melanie még csak nem is mentegetőzött gorombaságáért, hanem látható erőszakkal folytatta a varrást.
–  Túlságosan nagy öltéseket csinálsz – állapította meg Pittypat néni elégtétellel. – Az egészet fel kell majd fejtened. Mi bajod van?
Melanie még mindig nem felelt.
Tényleg van valami bajuk, csodálkozott Scarlett. Talán túlságosan lefoglalta a saját félelme ahhoz, hogy észrevegye. Igen, habár Melanie igyekszik olyanná tenni az estet, mint amilyen az eddig együtt töltött ötven este volt, mégis más volt a légkör, valami olyan idegesség volt a levegőben, hogy ennek semmi esetre sem lehetett az a riadalom és megdöbbenés az oka, amit a délutáni események váltottak ki. Scarlett lopva körülnézett, figyelte a társaság tagjait, és elkapta India tekintetét. Kellemetlen érzéssel fogadta ezt a tekintetet, mert hosszan tartó pillantás volt. India végigmérte őt, és hideg pillantásában több volt gyűlöletnél, tekintete sértőbb volt, mintha csak megvetést fejezett volna ki.
„Úgy néz, mintha én tehetnék arról, ami délután történt” – gondolta Scarlett felháborodottan.
India elfordult tőle, Archie felé nézett, és az előbbi kedvetlensége eltűnt az arcáról, mintha kérdezne valamit a tekintetével. De Archie nem nézett vissza. Archie is Scarlettre nézett, és ugyanolyan hideg, szigorú volt a tekintete, mint Indiáé.
Csönd lett a szobában. Melanie sem igyekezett már, hogy fenntartsa a látszatot. Scarlett hallotta, amint odakint zúg a szél. Egyszerre nagyon kellemetlen érzés fogta el. Nyugtalanul nézett körül. Saját izgalmában eddig semmit sem vett észre, és nem tudta, most hirtelen támadt-e ez a nyugtalanság, vagy már így volt egész este. Látta, hogy Archie is a szélre figyel, szőrös fülét szinte felmeresztette, mint valami leső állat. Melanie és India minduntalan fel-felkapták a fejüket, valahányszor patkódobogás hallatszott az útról, valahányszor megreccsent odakint egy ág, valahányszor erősödött a szél sikongása. És ha a tűz nagyot pattant, úgy ijedtek fel, mintha lépéseket hallanának.
Mi lehet a baj? Scarlett gondolkozott. Ezek várnak valamit. Valami történik, és ő nem tud semmiről. Pittypat néni ártatlan, kövér arcán látszott, hogy ő sem sejti a dolgot. De Melanie, India és Archie mindent tudnak. Szinte érezte a csöndben, hogy forognak körben-körben Melanie és India aggodalmas, gyötrődő gondolatai, hogyan vergődnek,   mint mókus   a kalitkában.   Valamire várnak, valamit tudnak, és hiába igyekeznek azt a látszatot kelteni, mintha minden úgy lenne, mint más estéken. Egyre jobban átragadt rá is az idegesség. Ügyetlenül forgatta a tűt, s megszúrta a hüvelykujját. Sikoltására mind felugrottak. Scarlett összeszorította az ujját, és meg is jelent rajta egy vércsepp.
–  Nagyon ideges vagyok, nem bírok ma varrni – mondta, és ledobta a munkáját. – Haza szeretnék menni lefeküdni. Frank pedig tudta ezt, és nem kellett volna ma este elmennie. Mindig csak beszél, beszél, beszél, hogy meg kell védeni az asszonyokat a négerektől és a kofferesektől, de amikor eljön az ideje, hogy valamit tegyen is, akkor nincs sehol. Nincs itthon, hogy ápoljon. Sőt. Szórakozik egy csomó más hozzá hasonló emberrel, akik szintén csak beszélnek és beszélnek…
Indiára tévedt a szeme, és elhallgatott. Pillátlan szeme halálos gyűlölettel meredt rá, és különös módon, gyorsan és nehezen lélegzett.
–  Ha nem terhellek túlságosan, India – kérdezte haragos gúnnyal Scarlett –, lennél szíves felvilágosítani, 'miért nézel így rám egész este? Megzöldültem, vagy valami van rajtam?
–  Nem esik túlságosan nehezemre, hogy megmondjam. Sőt örömem telik benne – mondta India, és szeme szikrát szórt. – Felháborít, amikor látom, hogy annyira semmibe veszel egy olyan rendes embert, mint Mr. Kennedy, amikor tudod …
– India! – szólt közbe figyelmeztetően Melanie, és kezében megállt a varrás.
–  Azt hiszem, jobban ismerem a férjem, mint te – mondta Scarlett, és a kilátás arra, hogy veszekedhet, először életében nyíltan veszekedhet Indiával, felélénkítette, és szinte megszűnt az idegessége is. Melanie Indiára szegezte szemét, és India húzódozva bár, de összeharapta száját. Azután egy vállrándítással mégis beszélni kezdett, és hangjából hideg gyűlölet áradt.
–  Meg kell bolondulni attól, amikor védettségről beszélsz, Scarlett O'Hara. Te nem törődsz azzal, hogy védett legyél! Ha törődtél volna vele, soha nem tetted volna ki magad veszélyeknek és rnegszólásoknak, mint ahogyan tetted ezt az utóbbi hónapokban, miközben kocsikáztál és forgolódtál a városban, mutogattad magad idegeneknek, mert azt remélted, hogy mind csodálni fognak. Ami ma délután történt veled, az csak az, amit megérdemeltél, és ha lenne igazság, akkor rosszabbul jártál volna.
–  India, hallgass! – kiáltotta Melanie.
–  Csak mondja tovább – szólt Scarlett. – Nagyon szórakoztat. Én mindig tudtam, hogy gyűlöl, csak túlságosan álszent volt ahhoz, hogy ezt beismerje. Különben, ami azt illeti, ha azt remélné, hogy valaki is megcsodálja, ebben a reményben képes lenne hajnaltól estig meztelenül járkálni az utcán.
India felugrott, vékony teste remegett az izgalomtól.
–  Csakugyan gyűlöllek! – mondta remegő, de tiszta hangon. – De nem álszenteskedés tartott vissza attól, hogy ezt megmondjam neked. Valami más, amit' te meg sem tudsz érteni, mert hiányzik belőled minden elemi udvariasság, elemi jólneveltség. Én azért hallgattam, mert felfogtam, hogy ha nem tartunk valamennyien össze, és nemi nyeljük le a magunk kis gyűlölködéseit, akkor nem remélhetjük, hogy legyőzzük a jenkiket. De te … te mindent megtettél, amivel a rendes emberek tekintélyét rombolhattad, dolgoztál, és szégyent hoztál egy jó férj fejére, okot adtál a jenkiknek és a jövevény söpredéknek, hogy kinevessenek bennünket, és sértő megjegyzéseket tegyenek nélkülözéseinkre. A jenkik nem tudják, hogy te nem vagy közülünk való, és nem is voltál soha. A jenkik fel sem tudják fogni, hogy benned nincsenek semmiféle nemesebb érzések. És amikor te körülkocsikáztál az erdőben, és kitetted magadat a támadásnak, ezzel egyben támadásnak tetted ki a város valamennyi rendesen Viselkedő asszonyát is, mert kísértésbe vitted a négereket és a csavargó fehér embereket. Veszélynek tetted ki férfiaink életét, mert nekik kötelességük…
–  Az istenért, India! – kiáltotta Melanie, és Scarlettnek még izgatottságában is feltűnt, hogy Melanie, nála egészen szokatlanul,  hiába   használta   Isten  nevét. – Be kell fognod a szád! Scarlett nem tudja és nem is kell hogy tudja, és neked hallgatnod kell, hiszen megígérted.
–  De lányok! – sápítozott Pittypat néni, és ajka remegett.
–  Mi az, amit nemi tudok? – ugrott fel ismét Scarlett, és szembefordult India hideg és Melanie könyörgő tekintetével.
–  Káráló tyúkok – szólalt meg váratlanul Archie, és hangja megvetést fejezett ki. Mielőtt bárki rendreutasíthatta volna, felszegte torzonborz fejét, és hirtelen felállt, – Valaki jön az udvar felől. Nem Mr. Wilkes, hagyják abba a kárálást!
Férfias erély volt, a hangjában.
Az asszonyok sápadtan nézték, amint Archie végigkopog falábával a szobán, és az ajtóhoz megy.
–  Ki az? – kérdezte.
–  Butler kapitány vagyok. Engedjenek be!
Melanie olyan gyorsan futott az ajtó felé, hogy majdnem térdig fellibbent a krinolinja, és csipkés nadrágocskája kilátszott a szoknya alól. Mielőtt Archie a kilincsre tehette volna nagy fekete kezét, ő már ki is nyitotta. Rhett Butler állt a küszöbön, fekete puhakalapja oldalt a szemére húzva. A vad szél dühösen lobogtatta fekete galléros köpönyegét. Ami még soha nem történt meg vele, nem is köszönt, a kalapját sem vette le, csak ennyit kérdezett Melanie-től, halkan, gyorsan :
–  Hová mentek? Gyorsan feleljen. Élet-halálról van szó.
Scarlett és Pittypat néni rémülten néztek össze. India odasuhant Melanie háta mögé, és sziszegve súgta a fülébe:
–  Ne mondd meg neki! Áruló, a sehonnaiak kéme!
Rhett még csak egy pillantásra se méltatta.
–  Gyorsan, Mrs. Wilkes! Talán még időt nyerhetünk.
Melanie-t megbénította a rémület, és csak bámult a férfi arcába.
–  De hát mi.. . – kezdte Scarlett.
–  Fogja be mindenki a Száját! – förmedt rá Archie.. – Maga is, Melly asszonyság. Aki pedig áruló, az pusztuljon innen!
–  Nem, Archie! Csend! – kiáltotta Melanie, és Rhett kapitány karjára tette a kezét, hogy megvédje Archie ellen. – Mi történt, Butler kapitány? Honnan tudta meg?
–  Az istenért, asszonyom, most nincs idő magyarázgatni. Tudhatja, hogy gyanú alatt voltak már rég, de eddig elkerülték a baj't. Hogy honnan hallottam? Pókért játszottunk két részeg jenki tiszttel, és kifecsegték, hogy ma éjszaka … Azt is tudják, hol, felkészültek rá, de én nem tudom … Csapdába kerültek.
Melanie megszédült. Rhett sietve hajolt hozzá, hogy felfogja.
–  Mondja meg, hol van a tanácskozóhelyük. Hamar! Talán még van idő a menekülésre …
–  Ne mondd meg neki! Csapdába akar ejteni – kiáltotta India, és Rhettre meredt. – Nem hallottad, hogy ő maga mondta, együtt volt a jenki tisztekkel ma éjjel?
Rhett még mindig nem nézett Indiára. Szeme mereven és sürgetően Melanie fehér arcára meredt.
–  Mondja meg. Hová mentek? Van valami összejöveteli helyük?
. Scarlett félelmén és nyugtalanságán keresztül is érezte, hogy soha még színtelenebb, kifejezéstelenebb arcot nem látott, mint amilyen Rhétté, de Melanie nyilván valami egyebet is észrevett, valamit, ami bizalommal töltötte el. Felegyenesedett, kis testét elvonta a támasztékot nyújtó kartól, és nyugodtan, halkan mondta:
–  Odakint a Decatur utcában, a telephez közel. A régi Sullivan-ültetvény pincéjében. A leégett ház alatt.
–  Köszönöm. Vágtatok oda. Ha a jenkik jönnének, egyikük se tudjon semmit.
Egy pillanat alatt eltűnt. Olyan gyorsan olvadt bele fekete köpönyege az éjszakába, hogy szinte képzelődésnek tarthatták volna, hogy itt volt. De ebben a percben már fel is hangzott? a gyors patkócsattogás az utcán.
–  Ha a jenkik jönnének? – sikoltotta Pittypat néni, – Hát a jenkik idejönnek?
Apró lábai megbicsaklottak. Féleszméletlenül, könnyezve hanyatlott a díványra.
–  Mi történik itt? Mi történt? Megbolondulok, ha meg nem mondjátok! – kiáltotta Scarlett, és megrázta Melanie-t a két vállánál fogva, mintha ki akarná rázni belőle a feleletet.
–  Hogy mi történt? – kérdezte India szinte diadalmasan. – Az történt, hogy te leszel az oka a férjed és Ashley halálának. Ne rázd úgy Mellyt, még elájul.
–  Nem, nem ájulok el! – mondta Melly, és egy szék hátának támaszkodott.
–  Istenem! Istenemi! Nem értein! Én leszek az oka Ashley halálának? Kérlek, mondjátok hát meg…
Archie rozsdás, nyikorgó hangja vágott a szóba:
–  Üljenek le! Vegyék fel a varrást. Varrjanak, mintha nem történt volna semmi! Lehet, hogy a jenkik már lesnek is be az ablakon.
Reszketve engedelmeskedtek mindnyájan. Még Pittypat is elővett egy lyukas harisnyát, közben gyermekes rémült szeme körüljárt a szobában, hogy magyarázatot leljen.
–  Hol van Ashley? Mi történt vele, Melly? – könyörgött Scarlett.
–  A férjedről nem is kérdezősködsz? Ő nem is érdekel? – kérdezte gonoszul India, és gyűrte, gyűrögette a rongyos törülközőt, amit az előbb foltozott.
–  Kérlek, India!
Melanie uralkodott a hangján, de az arca és a szeme elárulták gyötrelmét és aggodalmát.
–  Scarlett, talán meg kellett volna mondanunk, de te annyi mindenen mentél keresztül ima délután, és Frank úgy gondolta … és különben is te mindig olyan gyűlölettel beszéltél a Ku-Klux-Klanról.
–  A Klánról…?
Scarlett először úgy ejtette ki a szót, mintha soha azelőtt nem hallotta volna, és fel sem fogná az értelmét, aztán majdnem sikoltva ismételte:
–  A Klan! De … de Ashley … csak nincs a Klánban? És Frank? … Nem lehet… ó, hiszen megígérte nekem!
–  Természetes, hogy a férjed is benne van és Ashley is, mint minden férfi, akit ismerünk – mondta India keményen. – Hiszen férfiak, méghozzá déliek! Inkább büszke lettél volna rá, mint hogy szegénynek úgy kelljen el osonnia hazulról mindenféle ürüggyel, mintha…
–  Ti mind tudtátok, és én … én nem …
–  Féltünk, hogy felizgat – mondta Melanie.
–  Odamentek hát, mikor azt mondták, hogy politikai gyűlésük van? Ó, pedig Frank hogyan ígérte … Most aztán jönnek a jenkik, és elveszik a fűrészmalmaimat meg a boltot, őt pedig fogságba vetik… Mit mondott Rhett Butler? Mi történt?
India és Melanie összenéztek, de hallgattak. Scarlett felugrott, ledobta a varrását.
–  Ha nem mondjátok meg, én lemegyek az utcára, és megkérdezem mindenkitől… én …
–  Üljön le! – mondta Archie, és mereven nézte azzal az egy szemével. – Majd én megmondom magának. Mivel maga flangírozott délután, és saját hibájából bajba sodorta magát, Mr. Wilkes, Mr. Kennedy és a többiek ma este elmentek, hogy megöljék ott azt a négert, és azt a fehér embert, ha elkapják őket, és az egész települést. És ha igaz, amit ez a sehonnai mondott, akkor a jenkik gyanút fogtak, vagy valahogy megtudták, és csapatokat küldtek ellenük. A mieink pedig csapdába estek. Ha pedig nem igaz az, amit ez a Butler mondott, hanem csak kémkedett, és ő viszi a mieink nyakára a jenkiket, akkor is nagy öldöklés lesz. De ha kiderül, hogy csakugyan így volt, akkor én ölöm meg őt, még ha az életem megy is rá. Akik aztán a mieink közül életben maradnák, azoknak jó lesz, ha szedik a lábukat, és elmenekülnek valahova Texasba, és lapítanak, hogy talán soha többé vissza se jöjjenek. Ez mind a maga hibája. Vér tapad a kezéhez.
Melanie látta Scarlett arcán, hogy lassanként felfogja, mi történt, és rémület szállja még. Melanie-ben is felülkerekedett  a harag a félelmén,  felállt, és  kezét s   Scarlett vállára téve, határozott hangon 'mondta:
–  Még egy ilyen szó, Archie, és kitakarodhat innen a házból. Nem Scarlett hibája. Ő csak azt tette, amit érzése szerint tennie kellett. Férfiaink is azt tették, amit érzésük szerint tenniük kell. Az emberek szabad akaratuk szerint kell hogy cselekedjenek. Nem mindannyian gondolkozunk egyformán, és téves úgy ítélnünk meg másokat, ahogy mi cselekednénk. Hogy tud maga is meg India is olyan kegyetlenségeket mondani, amikor Scarlett férje is és az én férjem is talán már … talán már …
–  Csitt! – figyelt fel Archie. – Lovasok jönnek. Üljenek le az asszonyságok!
Melanie leült, felkapta Ashley egy ingét, és vaktában fejteni 'kezdte. Á patkódobogás egyre erősebb lett. Sarkantyúpengés hallatszott, zavaros beszéd. A zaj elcsendesedett a ház előtt. Kemény parancsszó harsant fel. Aztán lépések közeledtek a hátsó udvar felől. Ügy érezték, ezer ellenséges szem néz be rájuk a be nem függönyözött ablakon át a sötétből. A négy asszony reszketve hajolt össze a lámpafényben, varrásukkal a kezükben.
Scarlett szíve egyre azt sikoltotta:
–  Megöltem Ashley t! Megöltem Ashleyt!
És ebben a vad, eszeveszett pillanatban még csak fel sem ötlött benne a gondolat, hogy talán ugyanúgy megölte Frankot is. Agyában nem volt hely másra, csak azt a képet látta, hogy Ashley holtan fekszik egy jenki lovas lábánál, és szőke haját vér áztatja.
Az ajtón gyors, erélyes kopogás hallatszott. Scarlett Melanie-re tekintett. És látta, hogy sápadt, keskeny arcán egyszerre büszke nyugalom ömlik el, mint az imént Rhett Butler arcán is, aki úgy nézett ki, mint mikor a pókerjátékos két puszta ásszal ámítja a többit.
–  Archie – mondta csöndesen –, nyissa ki az ajtót !
Megforgatta a pisztolyát, és az ajtó felé ment kopogó falábával. Kinyitotta. Pittypat néni olyanféle sikoltással hanyatlott hátra, mint az egér, mikor az egérfogó ajtaja lecsapódik. Az ajtó mögött, egy tiszt vezetésével, egész csapat kékkabátos jenki katona állt. Scarlett megenyhülten, megkönnyebbüléssel ismert rá a tisztre. Kedves fiú volt, Tom Jaffery kapitány,   Rhett egyik   barátja. Scarlett adta el a deszkát nemrég épült házához. Kifogástalan, korrekt embernek ismerte. Talán nem fogja őket börtönbe vonszolni. A tiszt is ráismert, és kissé kimérten, de mélyen, udvariasan meghajolt.
–  Jó estét kívánok, Mrs. Kennedy. Szabad megkérdeznem, ki a hölgyek közül Mrs. Wilkes?
–  Én vagyok – mondta Melanie, és kis, sovány alakjáról igazi méltóság áradt ebben a pillanatban. – Minek köszönhetem a váratlan látogatást, uraim? .
A kapitány körültekintett a szobában, mindenkinek I az arcát megnézte egy pillanatig, aztán az asztalra és a fogasra tekintett, mintha azt keresné, nincs-e férfi a házban.
–  Mr. Wilkesszel és Mr. Kennedyvel szeretnénk beszélni, asszonyom.
–  Nincsenek itthon.
–  Biztosan tudja ezt?
–  Ne kételkedjék Mrs. Wilkes szavában – mondta Archie, és szakálla megremegett.
–  Bocsánat, Mrs. Wilkes, ha a szavát adja, hogy nincsenek itthon, nem kutatom át a házat.
–  Szavamat adom rá, de azért tessék, átkutathatják. Tanácskozáson vannak Mr. Kennedy boltjában.
–  Nincsenek ott, asszonyom. Ma nem volt gyűlés –felelte a kapitány sötét arccal. – Majd odakint megvárjuk, míg hazajönnek.
Könnyedén meghajolt, és kiment. Betette az ajtót maga után. A szél elkapta a hangját, de azért odabenn is értettek minden szót:
–  A házat körülfogni. Minden ablaknál, minden ajtónál egy-egy ember álljon.
Zörgés és csoszogás hallatszott. Scarlett alig bírta elfojtani rémült sikoltását, amikor egy vad, szakállas arcot látott meg az ablak mögött. Melanie leült az asztalhoz. Csöppet sem reszketett a keze, mikor felvette Victor Hugo Nyomorultak című regényét, azt a könyvet, amely annak idején a legnépszerűbb volt a konföderációs katonák körében. Bár angolul olvasták, francia címét emlegették: Les miserables, de úgy ejtették ki Lee's miserables, vagyis Lee tábornok nyomorultjai. Tábortűznél olvasgatták. Melanie találomra olvasni kezdett belőle hangosan.
– Varrjanak! – szólt a többiekre Archie rekedt suttogással. És Melanie nyugodt hangjától felbátorodva, valamennyien visszaültek a munkájukhoz.
Hogy tulajdonképpen mennyi ideig olvasott Melanie gépiesen, Scarlett sohasem tudta volna megmondani. De óráknak tűnt. Ő egyetlen szót sem értett az egészből. Most már Frankra is gondolt, nemcsak Ashleyre. Ezért volt hát látszólag olyan csöndes és nyugodt ma este! Pedig hogy megígérte, hogy soha nem fog a Ku-Klux-Klanba belépni. Bizonyosan már akkor is benne volt. Éppen ettől a szörnyűségtől félt mindig, s most itt van… Az egész elmúlt évi munkája hiábavaló volt. Hiába küszködött és félt, s dolgozott esőben és hidegben. Ki gondolta volna, hogy ez a félénk, ideges, vén Frank ilyesmin tori a fejét? Talán már meg is halt… vagy ha nem, a jenkik elfogják, és felakasztják … őt is, Ashleyt is!
Körmét a tenyerébe vájta. Hogyan tud Melanie ilyen nyugodtan olvasni, mikor tudhatja, hogy Ashley halálos veszedelemben van? Vagy talán már meg is ölték? De a vékony kis asszony halk, nyugodt hangja őt is fegyelmezte, hogy ne ugorjon fel, és ne sikoltson rettenetes aggodalmában.
Emlékezetben visszaszállt arra az éjszakára, amikor Tony Fontaine jött hozzájuk hajszoltan, kimerülten, pénz nélkül. Ha nem éri el házukat, nem kap pénzt és pihent lovat, azóta már régen felakasztották volna. Ha Frank és Ashley ebben a pillanatban nem halottak, helyzetük ugyanaz,  vagy  még  rosszabb,  mint Tonyé volt. A házat katonaság veszi körül, úgyhogy haza sem jöhetnek pénzért és ruháért, mert különben elfogják őket. És talán végig az utcán minden ház körül ilyen jenki őrség áll, úgyhogy barátaikhoz sem fordulhatnak segítségért. Esetleg már most vágtatnak vadul a sötét éjszakában Texas felé.
De Rhett… hátha Rhett idejében megtalálta őket? Rhettnek mindig van elég pénz a zsebében. Talán segít rajtuk. Talán el tudnak indulni Texas felé, vágtatva, lóhalálában, mint Tony Fontaine … „Különös – gondolta egyszerre. – Miért törődik Rhett Ashley életével? Hiszen nem szereti, sőt gyűlöli és megveti. Akkor hát…” – de most nem tudott gondolkozni. Most csak a félelmet érezte: mi lehet Ashleyvel és Frankkal?
„Jaj, hát ez az én bűnöm! – gyötörte magát. – India és Archie az igazat mondták. Az egész az én bűnöm. De hát sohasem hittem volna, hogy ilyen bolondok, és belépnek a Ku-Klux-Klanba. És sohasem hittem volna, hogy csakugyan történhet velem bármi is. Csakhogy nem tehettem másképp. Jól mondta Melly. Az embereknek azt kell tenniük, amit érzésük szerint tenniük kell. Nekem továbbra is vezetnem kell a fűrészmalmokat! Nekem pénz kell! Most megtörténhet, hogy mindent elveszítek, és valahogy mindez az én bűnöm.”
Hosszú, hosszú idő múlva egyszerre megremegett Melanie hangja. Elfulladt. Elakadt. Az ablak felé fordította fejét, és kinézett a sötétségbe, mintha nem lenne ott senki. A többiek is felfigyeltek és hallgatóztak.
Csakugyan lódobogás hangzott fel az utcán… és még valami. Tompán, mert be voltak csukva az ajtók és ablakok, és erősen zúgott a szél, de azért rá lehetett ismerni: Rhett Butler énekelte teli torokból a jenkik leggyűlöltebb katonadalát.
Alig jutott túl az első verssoron, máris még két hang hallatszott, részeg, rekedt, kiabáló két hang … Aztán Jaffery kapitány gyors, erélyes vezényszava, és siető kemény lábdobogások… Az asszonyok elképedve bámultak egymásra. Mert a két rekedt, részeg, kiabáló ember Ashley volt, és Hugh Elsing.
Éles, hangos szóváltás pattogott a kertkapunál. A jenki tiszt kérdezett valamit, Hugh sikoltón, ostobául felnevetett, és Ashley kiabált egész szokatlan, furcsa hangon :
–  Mi az ördög ez? Mi… az ördög ez?
Rhett pedig mély, bizonytalan hangon énekelt tovább.
„Ez nem lehet Ashley – gondolta kábultan Scarlett. – Soha életében nem volt még részeg… és Rhett… Rhett inkább elcsendesedik ilyenkor. Sohasem hallottam még kiabálni.”
Melanie lassan felállt. Archie és a többiek is. Kívülről hallatszott a kapitány hangja:
–  Ezt a két embert le kell tartóztatni !
Archie a pisztolyához kapott. De Melanie rátette kezét a karjára.
–  Nem. Majd én.
Ugyanaz a fény volt a szemében, mint amikor Tarán fenn állt a lépcső tetején, egy szál rongyos ingben, kezében a nehéz karddal, amit alig bírt felemelni. Kinyitotta az ajtót, és kikiáltott:
–  Hozza be, Butler kapitány! – kiáltotta tisztán, .erélyes és kissé felháborodott hangon. – Hozza csak be! Látom, már megint leitatta. Mondhatom, szép dolog!
A szélből, sötétségből behallatszott a jenki tiszt hangja:
–  Bocsánatot kérek, asszonyom, de Mr. Wilkes és Mr. Elsing le van tartóztatva.
–  Le vannak tartóztatva? Miért? Részegség miatt? De hiszen akkor egész Atlantát és az-egész jenki helyőrséget le kellene tartóztatni. Hozza be őket, Butler kapitány, egykettő! Ha ugyan meg bír állni maga is a lábán.
Scarlett agya lassan mozgott. Egy pillanatig kábán meredt Mellyre. Tudta, hogy sem Ashley, sem Rhett nem részegek, és tudta, hogy Melly is jól tudja ezt, És íme, mégis, aki olyan halk és előkelő mindig, most csípőre tett kézzel áll itt, és rikoltozik, mint valami hisztériás asszony.
Halk, rövid, részegesen morgó vita folyt a férfiak között. Egy-egy szitok esett. Aztán bizonytalan léptek csoszogtak a lépcsőn. És a küszöbön megjelent Ashley halottsápadtan, lógó fejjel, borzas hajjal, térdig belebugyolálva Rhett fekete galléros köpönyegébe. Hugh Elsing és Rhett cipelték, de ők is tántorogtak. Látszott, hogy Ashley elvágódna, ha nem támogatnák. Mögöttük jött a jenki kapitány, s gyanakodott is, de mulatott is agában. Emberei kíváncsian néztek be a válla fölött, és a hideg szél végigrohant a szobán. Scarlett megütközéssel, dermedt rémülettel tekintett Melanie-re, hol vissza a támolygó Ashleyre, és kezdte félig-meddig érteni a helyzetet. Scarlett már-már felkiáltott: de hiszen nem lehet részeg … Ám valami arra késztette, hogy hallgasson. Megérezte, hogy színjátékot lát, kétségbeesett színjátékot, amelytől emberek élete függ. Tudta, hogy sem ő, sem Pittypat néni nem vesz benne részt, de a többiek igen, és úgy adják egymásnak a végszót,   mintha   többször    próbálták volna a jelenetet
–  Ültesse le! – förmedt Melly mérgesen Butlerre. Úgy. Maga pedig, Butler kapitány, pusztuljon innen! Hogy mer elém állni, mikor megint ilyen állapotban hozza haza a férjemet?
A két férfi leültette Ashleyt egy karosszékbe, és Rhett megtántorodott kissé, aztán belekapaszkodott a szék hátába. Szemrehányóan, fájdalommal a hangjában fordult Melanie-hez:
–  Ε … e , . . ez a kö … kö… köszönet azért, hogy a férjét ha … ha … hazahoztam. Pe … pedig egész úton ü … üvöltött, és me … me … meg is karmolta a képemet!
–  És maga, Hugh Elsing? Szégyellem magam az édesanyja helyett! Mit fog mondani szegény? Hiszen olyan részeg, hogy alig áll a lábán! És maga is ilyen árulóval, ilyen köpönyegforgatóval iszik, mint ez a Butler? Nem szégyellik magukat? Ő, Ashley! Hallod, Ashley?
–  Ne… nem is vagyok olyan nagyon ré … részeg, Melly – dadogta Ashley rekedten, és a feje előrebukott az asztalra. Két karjára hajtotta az arcát.
–  Archie, vigye fel a lépcsőn.,, és fektesse le … mint rendesen! – rendelkezett nagyon erélyesen Melanie.–
Pitty néni, siess, vesd meg az ágyát. Óoooo …– fakadt könnyekre hirtelen. – Ilyen szégyen! Megint leitta magát! Pedig hányszor ígérte, hogy soha többet!
Archie már át is nyalábolta Ashleyt, mikor a kapitány közbeszólt:
–  Ne nyúljanak hozzá. Le van tartóztatva. Őrmester! Amint az őrmester puskájával a vállán  betoppant a szobába, Rhett tántorogva a kapitányhoz lépett, és megfogta a karját:
–  Ugyan, Tom, ne csukd le szegényt. Mi a csodának? Nem olyan nagyon részeg. Láttam már részegebbnek is.
–  Ha részeg, lefekhet a tömlöcben is. Bánom is én, én nem vagyok rendőr! – kiáltotta a kapitány. – Mintha nem tudnád! Ő és Elsing a Ku-Klux-Klan tagjai. Megöltek egy négert és egy fehér embert ma éjszaka. Wilkes vezette a csapatot!
–  Ma éjszaka?
Rhett nevetni kezdett. Annyira nevetett, hogy hátraesett a díványra, és ököllel törölgette a szemét.
–  Hát pajtás, ezek ketten velem voltak egész éjszaka, nyolc órától kezdve, vagyis amikor azt hitték, gyűlésen vannak.
–  Veled? – kérdezte a kapitány összehúzott szemöldökkel, és a hortyogó Ashleyre meg csendesen sírdogáló feleségére nézett. – És te hol voltál?
–  Ezt nem szívesen mondom meg – mondta Rhett, az ittas ember sunyi mosolyával, és Melanie-re hunyorított.
–  Pedig csak ki vele!
–  Gyere velem az udvarra, ott megmondom.
–  Most akarom: hallani.
–  A hölgyek előtt nem beszélek. Menjenek ki.
–  Nem megyek! – toppantott Melanie. – Hol volt a férjem megint? Tudni akarom!
–  Hát… Hát Belle Watling mulatójában – vallotta felhúzott vállal Rhett, – Ő volt velem, meg Hugh Elsing, Frank Kennedy meg Meade doktor és … és még egypáran. Egy kis murit csaptunk … pezsgőztünk … volt egypár csinos lány …
–  Micsoda? Belle Watlingnál?
Melanie hangja annyi haraggal és fájdalommal volt teli, hogy mind ijedten tekintettek rá. Két kezével a szívéhez kapott, és mielőtt Archie felfoghatta volna, ájultan roskadt a földre.
Nagy zűrzavar keletkezett. Archie felkapta Melanie-t, India a konyhába szaladt vízért, Pittypat néni és Scarlett legyezték és a kezét dörzsölték. Hugh Elsing meg magából kikelve kiabált:
–  Hát kellett ez? Hát kellett ez?
–  Tessék! Most aztán az egész város tudni fog róla! – kiáltotta dühösen Rhett, – Remélem, meg vagy elégedve az eredménnyel, Tom. Holnap nem lesz egy asszony Atlantában, aki szóba állna férjével.
–  Bocsáss meg, Rhett, nekem fogalmam sem volt, hogy …
A hideg szél még mindig fagyosan süvített be a nyitott ajtón, de a jenki kapitánynak verejtékes volt a homloka. – Várj csak … megesküszöl rá, hogy … hogy … izé … ott voltál?
–  Akár hetvenhétszer is! – morgott Rhett. – Kérdezd meg Belle-től, ha tetszik. Felviszem szegény asszonyt a szobájába. Adja ide, Archie. Elbírom egyedül is. Pittypat kisasszony, legyen olyan szíves, hozza a lámpát.
Könnyedén karjába emelte Melanie tehetetlen, élettelen testét.
–  Maga Mr. Wilkest vigye az ágyba, Archie – szólt hátra. – Én megesküdtem, hogy ma éjszakától fogva többet a színét sem akarom látni.
Pittypat néninek úgy remegett a keze, hogy a lámpa egyre féloldalt billent, s megindult a sötét lépcsőn a hálószoba felé. Archie morgott egyet, aztán átfogta Ashley t, és felemelte a székből. A jenki odalépett.
–  De nékem le kell tartóztatnom ezeket az embereket!
Rhett hátrafordult,
–  Reggel még mindig lecsukhatod. Ilyen állapotban nem tud megszökni. Azt sem tudtam soha, hogy törvény ellen való, ha valaki egy kicsit felönt a garatra.
Ugyan legyen már eszed, Tom, hiszen ötven tanúnk van rá, hogy Belle-nél voltunk.
–  Mindig akad ötven tanú, aki bizonyítja, hol volt egy-egy déli ember, ha valahol nem kellett volna lennie – mondta rosszkedvűen a kapitány. – Ön velünk jön, Mr. Elsing. Ha van valaki, aki jótáll Mr. Wilkesért, hogy reggel kihallgatásra jelentkezik …
–  Én a testvérhúga vagyok Mr. Wilkesnek – állt elő India emelt fejjel. – Szavatolok érte. Lesz most már szíves távozni? Azt hiszem, éppen elég kellemetlenséget okoztak már nekünk az urak.
–  Ő, kérem, rendkívül sajnálom – hajolt meg zavarodottan a kapitány. – És remélem, hogy az urak bizonyítani tudják jelenlétüket… izé … abban a … a mulatságon. Lesz olyan szíves, asszonyom, és értesíti testvérbátyját, hogy holnap reggel jelentkezzék a katonai parancsnokság előtt?
India idegesen biccentett a fejével. A kapitány és az őrmester kihátráltak, Hugh Elsing velük ment. India becsapta utánuk az ajtót. Anélkül, hogy rápillantott volna Scarlettre, gyorsan lehúzta a redőnyöket. Scarlett egyedül állt a szoba közepén. Remegett a térde. Megkapaszkodott, hogy el ne essen. Annak a széknek a hátába kapaszkodott, amelyben az előbb. Ashley ült. Amint ránézett, látta, hogy a támlán jókora barnás színű folt van. Meghökkenve nyúlt oda, és rémületére nedves és vörös lett az ujja hegye.
–  India … – suttogta. – India … Ashley … vérzik…?
–  Ostobái Azt hitted, csakugyan ivott? Lerántotta az utolsó redőnyt is, s futva indult fel a
lépcsőn a hálószobába. Scarlett a sarkában volt. Torkában érezte a szívét. Rhett ott állt a küszöbön, de a válla fölött meglátta Scarlett, hogy Ashley halottsápadtan fekszik az ágyban. Melanie most vágta fel hímzőollójával a vérrel átitatott inget, Archie a lámpát tartotta, és közben fél kézzel Ashley érverését figyelte.
– Meghalt? – sikoltották India és Scarlett egyszerre,
–  Nem – fordult vissza Rhett. – Csak elájult a vérveszteségtől. A vállát érte a golyó.
–  Miért hozta ide, maga bolond? – kiáltott India gyűlölettel. – Engedjen oda hozzá. Azért hozta ide, hogy börtönbe vigyék?
–  Nem bírt volna lóra ülni, hogy elmeneküljön – mondta Rhett szárazon. – Hová vihettem volna? Meg aztán mit akar? Azt szeretné, ha hontalan bujdosó lenne álnév alatt, mint Tony Fontaine? Van lehetőség rá, hogy szerencsésen kiszabadul a bajból, ha Belle …
–  Engedjen be a bátyámhoz!
– Nem, Miss Wilkes. Ne menjen be. Siessen inkább orvosért. De ne Meade doktort hívja. Ő is bele van keverve a dologba, és lehet, hogy a jenkik éppen most vallatják. Nem fél kimenni éjszaka egyedül?  – Nem! – mondta India emelt fejjel, és színtelen szeme felragyogott. –Nem félek.
Lekapta Melanie-nek a fogason lógó csuklyás köpenyét.
–  Bocsásson meg – mondta közben – azért, amit meggondolatlanságomban mondtam. Nem értettem meg önt. Mélységesen hálás vagyok azért, amit Ashleyért tett, de őszintén meg kell mondanom, hogy továbbra is csak áruló a szememben.
–  Kérem – mondta Rhett egy kis csöndes mosollyal, amint meghajolt –, én mindenkiben tisztelem az őszinteséget, és nagyon köszönöm hozzám való kedvességét. Most pedig arra szeretném figyelmeztetni, hogy siessen, és kerülje a forgalmasabb   utcákat.   Ha visszajövet úgy látná, hogy katonák vannak a ház körül, inkább menjen valami ismerőshöz éjszakára.
India még egyszer odapillantott Ashley szürke arcára, aztán beburkolózott a köpönyegbe, leszaladt a hátsó lépcsőn, s a konyhaajtón át nesztelenül kiosont a házból, ki a koromsötét éjszakába.
Scarlett szinte lélegzet nélkül állt ott, s mereven tóműit Ashley felé. Egyszerre fellélegzett. Ashley kinyitotta a szemét. Melanie egy törülközőt kapott le a mosdóról, összehajtogatta, és rányomta a vérző sebre. Ashley gyengén, megnyugtatóan mosolygott fel rá. Scarlett   érezte   magán   Rhett   éles,   átható   tekintetét.
Tudta, hogy a férfi tudja, mit érezhet most szívében, de nem törődött vele. Ashley sebéből csurog a vér, Ashley talán haldoklik. Szeretett volna odarohanni az ágyhoz, letérdelni melléje, magához ölelni Ashleyt… de úgy reszketett a lába, hogy egy lépést sem bírt tenni. Kezét a szájára szorítva nézte, amint Melanie az átvérzett törülköző helyett másikat tesz a sebre. A törülköző, mintha varázslat történne, egyszerre piros lett.
Mennyi vér, csoda, hogy még él. De szerencsére a száján még nem jön a vér, nem jelentkeznek azok a félelmetes véres buborékok, a halál előhírnökei, amelyeket olyan jól ismert az óta a borzalmas nap óta, amikor a csata ott folyt a Barackfa utca külterületi környékén, és a sebesültek ott haltak meg Pittypat néni udvarán, véres szájjal.
–  Szedje össze magát – mondta Rhett kissé keményen. – Nem fog meghalni. Vegye át Archie-tól a lámpát. Neki más dolga lesz. El kell küldenem valahová.
Archie Rhettre nézett a lámpa fölött.
–  Az úr nem parancsol nekem – mondta kurtán, és nyelvével áttolta a szájában lévő bagócsomót a másik oldalra.
–  Azt fogja tenni, amit Butler kapitány mond! – nézett rá szigorúan Melanie – méghozzá sietve. Engedelmeskedik Butler kapitánynak! Scarlett, kérlek, gyere ide. Fogd a lámpát.
Scarlett gépiesen ment oda, s felemelte a lámpát. Két kézzel kellett tartania, hogy le ne ejtse. Ashley újra behunyta a szemét. Mezítelen melle lassan emelkedett, gyorsan süllyedt… és a vörös kis patak egyre szivárgott Melanie ujjai közül. Tompa kábulatban hallotta, hogy Archie odakopog a falábával Rhetthez. Aztán Rhett mondott valamit gyorsan, halkan. Csak néhány szót tudott kivenni, mert minden figyelmével Ashley felé fordult:
–  Üljön fel a lovamra… odakint van, a cölöphöz kötöttem … rohanjon lóhalálában.
Archie kérdezett valamit halkan. Rhett felelt:
–  Kint, a Sullivan-ültetvényen. A ruhákat a legmagasabb kéményben találja meg. Gyújtson alá tüzet. Égesse el mind.
–  Mhm – morgott Archie.
–  Ők ketten a pincében vannak. Rakja fel mindkettőjüket a lóra, és vigye ki arra az üres telekre, ott Belle Watling háza mögött, ahol a sínek elkanyarodnak. Vigyázzon! Ha valaki meglátja, velünk együtt felakasztják. Fektesse le őket egymással szemben, s a kezük mellé tegyen egy-egy pisztolyt. Itt az én két pisztolyom.
Scarlett hátrapillantott. Látta, hogy Rhett a kabátja alá nyúl, és két pisztolyt ad oda Archie-nak. Az öreg az övébe dugta mind a kettőt.
–  Lőjön egyet-egyet mind a kettővel. Azt kell hinnie mindenkinek, hogy egymásra lőttek. Érti?
Archie bólintott, mint aki mindent ért. De Scarlett nem értett semmit. Olyan zűrzavaros, olyan lidérces volt ez az este, hogy úgy érezte, soha többé nem fog tisztán látni. Csak az nyújtott némi megkönnyebbülést, hogy Rhett teljesen ura volt a helyzetnek.
Archie már megfordult, hogy induljon, de hirtelen visszatekintett, és egy szemét kérdően fordította Rhett felé.
–  Éppen őt?
–  Igen.
Archie krákogott, és a padlóra köpött.
–  Hogy a pokol szakadjon rá, aki ezt tette – mondta, és végigkopogott az előcsarnokon a hátsó kijárat felé.
Archie falába lassan kopogott lefelé a lépcsőn.
Ez az utolsó néhány szó valami különös gyanút és rémületet ébresztett Scarlett szívében, maga sem tudta, miért. Mintha valami, jéghideg buborék szállt volna egyre feljebb … és egyre nagyobb lenne … aztán egyszerre elpattanna…
–  Hol van Frank? – sikoltott fel hirtelen.
Rhett sietve lépett oda az ágyhoz, gyors, nesztelen léptekkel, mint valami macska.
–  Vigyázni kell, Scarlett, a lámpára. Ne tartsa olyan ferdén! Csak nem akarja felgyújtani Mr. Wilkes ágyát? Kérem, Melly …
Melly úgy nézett fel, mint valami fegyelmezett, szolgálatkész kis katona. Annyira feszült volt a helyzet, hogy Melly először észre sem vette, hogy Rhett nem előírásos családi nevén szólította, hanem keresztnevén, amelyet csak családtagok és régi barátok használtak.
–  Bocsánat, Mrs. Wilkest akartam mondani…
–  Ó, Butler kapitány, ne mentegetőzzék! Megtiszteltetés számomra, ha a keresztnevemen szólít. Úgy érzek maga iránt, mintha a fivérem vagy az unokafivérem lenne. Milyen kedves és eszes maga. Hogy tudom valaha is meghálálni?
–  Köszönöm – mondta Rhett, és egy pillanatra meghökkenten nézett az asszonyra. – Soha különben nem lettem· volna ilyen merész.
Hangja mentegetőző volt, amikor folytatta:
–  Azt akartam mondani, hogy bocsánatot kérek, amiért Belle Watling házát említettem. És sajnálom, hogy kénytelen voltam Mr. Wilkest és a többi urat ilyen… ilyen kényes helyzetbe hozni. De nem tudtam hamarjában mást kitalálni. Kevés volt az idő. Gyorsan ki kellett agyalnom valamit, mikor innen elügettem, és csak ez a terv jutott eszembe. Tudom, hogy elfogadják a parancsnokság előtt a szavam, hiszen valamennyi tiszt ismer, és a legtöbb barátjának tart. Abban a kétes megtiszteltetésben van részem, hogy engem hozzájuk tartozónak tekintenek. Meg aztán közülük néhánnyal játszottam pókért Belle-nél lenn az ivóban valamivel előbb. Végül pedig ismerik népszerűtlenségemet, s nem fogják gondolni, hogy polgártársaim kedvéért meséket találok ki. Tucatnyi jenki katona igazolhatja ezt. Belle és a lányok, tudom, szívesen fehérre hazudják a fekete ördögöt is, megesküsznek rá, hogy Mr. Wilkes és a többi úr… izé … odafenn voltak egész este. A jenkik hinni fognak nekik, mert nem tudják elképzelni, hogy ilyen mesterséget űző nők is képesek hazafias cselekedetre, és bennük is van áldozatkészség. Atlanta egyetlen tisztességes  úriasszonyának az  esküjét el nem fogadnák férfiaik alibijét illetőleg, de az utcalányokét el fogják fogadni. Így aztán remélhetjük, hogy egy sehonnai meg néhány utcalány talán megmenti az urakat.
Keserű, gúnyos mosoly volt az arcán, de eltűnt, amint Melanie ragyogó szemmel, véghetetlen hálával nézett fel rá.
–  Butler kapitány, én azt sem bánom, ha azt mondja, hogy a pokolban voltak ma együtt, csak megmeneküljenek! Én tudom, és mindenki, aki számít, tudja, hogy az én férjem sohasem volt ilyen helyen, és ez nekem elég.
–  Hát, kérem… – mondta kissé ügyetlenül Rhett –, ami igaz, igaz, ma éjszaka bizony ott volt velem.
Melanie kiegyenesedett, és ránézett.
–  Sohasem tud elhitetni velem ilyen hazugságot!
–  Kérem, Melly asszony. Engedje, hogy megmagyarázzam. Oda kellett vinnem őket. A Sullivan-ültetvényről egyenesen odamentünk, persze nem a városon át. A hátsó ajtón osontunk be. Mikor odaértem, Mr. Wilkes már sebesülten feküdt. Mellette voltak Hugh Elsing, Meade doktor és az öreg Merriwether…
–  Az öreg Merriwether? – nézett fel csodálkozva Scarlett.
–  Egy férfi sohasem elég öreg ahhoz, hogy ne kövessen el bolondságot. És Henry bácsijuk …
–  Jaj! – sikoltott Pittypat néni elhalóan.
–  A többiek szétfutottak, és elrejtőztek a bozótban, de ők néhányan visszajöttek, hogy elrejtsék a kéményben a fehér kámzsákat, és megnézzék, súlyos-e Mr. Wilkes sebe. Ha ő meg nem sebesül, egyenesen Texas felé indultak volna azonnal, de így nem akarták ott hagyni, s magukkal sem vihették. Azt kellett bizonyítanunk, hogy nem voltak ott, ahol keresni akarták őket, így találtam ki, hogy elmegyünk Belle Watlinghoz.
–  Ó, értem. Bocsásson meg gorombaságomért, Butler kapitány. Most már felfogom, hogy oda kellett vinni őket. De … kapitány … megláthatták őket, mikor bementek.
–  Senki sem látott bennünket. A sínek felé nyíló hátsó ajtón mentünk be, amely mindig zárva van.
–  Hát akkor, ha zárva van …
–  Kulcsom van hozzá – jelentette ki Rhett kurtán, és tekintete véletlenül összetalálkozott Melly pillantásával.
Most, hogy felfogta a szavak értelmét, Melanie annyira zavarba jött, hogy addig babrált ügyetlenül Ashley kötésével, míg egészen le nem esett.
–  Bocsánat, nem akartam … – mondta az asszony. Fehér arca belepirult, lehajolt, és sietve helyére igazította a véres törülközőt.
„Tehát igaz! – gondolta Scarlett, és furcsa ütést érzett a szívén. – Tehát együtt él azzal a Watling személlyel! Az övé a ház is!”
–  Beszéltem az asszonnyal. Odaadtam neki azoknak az uraknak a névsorát, akik ma odakint voltak. Mikor kikérdezik őket, fel fogják sorolni, mint akiket vendégül láttak ma este. Akkor aztán, hogy minél feltűnőbb legyen a dolog, Belle Watling nagy lármával behívta azt a két csavargót, aki a kapu mellett szokott őrködni éjszakánként, és leráncigáltak bennünket a lépcsőn, dulakodtak velünk végig az ivón keresztül, és kidobtak bennünket, mint garázdálkodó részegeket.
Önkéntelenül elmosolyodott.
–  Meade doktor nem volt valami meggyőző a szerepében. Méltóságán alulinak tartotta. De Henry bácsi és az öreg Merriwether kitűnően játszottak. Két nagy színész veszett el bennük. Ügy láttam, szinte élvezik a dolgot. Attól félek, Henry bácsinak fekete lesz holnap a szeme alja, mert ugyancsak összeakaszkodtak az öreg Merriwetherrel.
A hátsó ajtó döngve kicsapódott. India jött be, s mögötte az öreg Dean doktor. Hosszú, fehér sörénye borzas volt, kopott bőrtáskája kidudorodott a köpenyege alól. Kurtán, hangtalanul bólintott a jelenlevők felé, aztán azonnal Ashleyhez lépett, és levette a törülközőt a sebről.
–  Magasan érte a lövés, nincs baja a tüdőnek – mondta azonnal. – Ha a kulcscsontja nem törött el, akkor nem komoly a dolog. Törülközőt kérek, hölgyeim, minél többet, ha van, gyapotot is és egy kevés brandyt.
Amint Melanie és India sietve teljesítették a doktor utasításait, Rhett átvette Scarlett-től a lámpát, és az asztalra tette.
–  Itt már nincs semmi dolga. Jöjjön a nappaliba a tűzhöz, Scarlett.
Karon fogta, és kivezette a szobából. Valami szokatlan gyöngédség volt a hangjában és minden mozdula tában.
–  Nehéz nap volt, tudom ….
Scarlett engedte, hogy vezessék. Ott állt meg a kandalló előtt, a tűz kisugárzó melegében, a szőnyegen, de reszketett. Gyanúja egyre nőtt. Már majdnem bizonyos volt benne, hogy mit fog hallani, és ez borzalmas bizonyosság volt. Feltekintett Rhett mozdulatlan arcára, és egy pillanatig nem bírt beszélni. Aztán mégis megkérdezte:
–  És …  és Frank … nem volt Belle Watlingnál?
–  Nem.
Rhett halkan, szárazon, lehajtott fejjel mondta:
–  Archie most viszi oda az üres telekre a ház mögé. Meghalt. A fejét ütötte át egy golyó.

46
A városnak ebben a részében kevés család aludt ma éjszaka. A Klan bajba került… a Klan tagjaira sortüzet adtak a bokrokból… Rhett mentette meg őket… sietve szállt szájról szájra a hír, amerre India Wilkes osont el udvarról udvarra, hátsó ajtókon' és kerti ösvényeken át. Meg-megállt egy pillanatra a konyhaajtóknál, suttogva mondott néhány szót, és továbbsietett a vad szélben, a sűrű sötétségben. Félelem és kétségbeesett, halvány reménység maradt mindenütt a nyomában.
Kívülről feketék, csendesek voltak a házak, mintha békén aludna a város. De belül izgatott hangok suttogtak a közeledő hajnalba. Nemcsak azok, akik tegnap este elmentek hazulról, de a Klan minden tagja elkészült a menekülésre. A Barackfa utcán végig majdnem minden istállóban fel volt nyergelve a ló, ott volt a pisztoly a nyeregkápában, és a tarisznyába reszkető női kezek csomagolták be az ennivalót. India figyelmeztetése tartotta otthon a férfiakat:
–  Butler kapitány azt mondja, senki ne próbáljon szökni… az utakat figyelik… Mindent elrendezett előre Belle Watlinggal…
A sötét szobában indulatos férfihangok suttogták:
–  Miért bízzunk ebben az átkozott árulóban? Hátha csapdába visz minket?
De az asszonyok könyörögtek:
–  Ne menjetek… ne menjetek … Ha Ashleyt és Hugh Elsinget megmentette, titeket is meg fog menteni. Ha India és Melanie bíznak benne …
És bíztak ők is, és otthon maradtak, mert mit is tehettek volna mást?
A jenkik már korábban bekopogtattak sok házhoz és akik nem tudták vagy nem akarták igazolni, hol jártak az este, azokat letartóztatták. René Picard és Mrs. Merriwether egyik unokaöccse, a Simmons fiúk és Andy Bonnell egyaránt a tömlöcben töltötték az éjszakát. Persze ők is ott voltak a balsikerű kirándulásnál, de a lövöldözés után sikerült hazamenekülniük. Mielőtt Rhett tervét tudhatták volna, a jenkik bevitték őket. Szerencsére mind azt mondták, hogy az ő dolguk, hol töltötték az éjszakát, és nem tartozik senkire, legkevésbé az átkozott jenkikre. Becsukták őket egyelőre, míg reggel nem folytatódik a kihallgatás. Az öreg Merriwether meg Henry bácsi viszont szégyentelenül kijelentették, hogy Belle Watlingnál mulattak, és mikor Jaffery kapitány azt mondta, hogy kissé öregek már az ilyen  kiruccanásokhoz,  össze akartak verekedni vele.
Belle Watling maga felelt a kapitány kopogtatására, meglehetősen 'barátságtalanul. Még mielőtt a kapitány megmagyarázhatta volna, miért jött, kikiabált, hogy a ház be van zárva holnapig, mert egy csapat izgága részeg járt itt az éjjel, és mindenféle kárt okoztak, eltörték a drága szép tükröket, felborogatták a bútorokat, halálra rémítették a kiszolgáló hölgyeket, úgyhogy az üzletet be kellett zárni. De aztán enyhébben tette hozzá, hogy ha egy italt kíván a kapitány úr, azért kinyittatja az ajtót.
Jaffery kapitány érezte, hogy az emberei vigyorognak a háta mögött, s az volt a benyomása, hogy szétfolyó köddel verekszik. Dühösen felelt, hogy nem kell neki se nő, se ital, semmi más, csak a részegek nevei. Hogy ismeri-e őket? Hogyne, hogyne ismerné, felelte Belle, minden áldott szerda este itt vannak, és szerdai demokratáknak nevezik magukat. Hogy ez mit jelent, azt nem tudja, de nem is kíváncsi rá. És ha meg nem fizetik a kárát, fel fogja őket jelenteni. Ő tisztességes házat visz, az ő helyiségeiben nem fog ilyesmit tűrni, és … A nevüket kívánja a kapitány úr? Könyv nélkül is lehet mondani.
És Belle tétovázás nélkül felsorolta a legsúlyosabb gyanú alatt álló tizenkét férfi nevét. Jaffery százados savanyúan mosolygott.
–  Ezek az átkozott lázadók olyan kitűnően vannak megszervezve, akár a titkosrendőrség – mondta.
– A lányokkal együtt meg fog jelenni holnap a katonai parancsnokságon. Megértette?
–  A katonai parancsnokság megfizetteti velük a tükröket?
–  Ördög vigye a tükröket! Fizettesse meg Butlerrel. Övé a ház, nem?
Még hajnal előtt tudott minden konföderacionista család a dologról. Négereik is tudták, a maguk külön dróttalan távírójuk útján, amit a fehérek nem értenek. Még a részleteket is ismerte mindenki. Frank Kennedy és Tommy Wellburn meghaltak, Ashley megsebesült…
A Scarlett iránt érzett keserű gyűlöletet némiképpen enyhítette az, hogy az egyik halott az ő férje, és tud róla, de nem szabad bevallania, és még abban sem kereshet vigaszt, hogy testét hazavitethetné. Míg reggel meg nem találják a testeket, és a hatóságok nem értesítik, neki nem szabad semmiről tudnia.
Frank és Tommy, hideg kezükben pisztollyal, ott feküdtek az elhagyatott telek gyomjai között meredten és csöndesen. A jenkik úgy fogják tudni, hogy részegségükben egymást lőtték agyon valamelyik lány miatt, Belle házában. Mindenki Fannyt sajnálta, Tommy feleségét, akinek nemrég született meg a kisfia, de senki nem mehetett el hozzá, hogy vigasztalja, mert egy szakasz jenki katona egész éjjel őrizte a házat, várva, hogy Tommy hazajöjjön. Egy másik szakasz Pittypat néni háza körül őgyelgett, hogy Frankot lessé.
Hajnal előtt terjedt el a híre annak is, hogy a katonai parancsnokság aznapra tűzte ki a tárgyalást. Álmatlanul, elgyötörten néztek egymásra az emberek. Tudták, hogy szeretteik biztonsága három dologtól függ. El bír-e menni Ashley Wilkes a tárgyalásra a maga lábán, anélkül hogy észrevennék rajta a sebesülést, megesküszik-e Belle Watling, hogy az urak nála voltak, s elfogadják-e az esküjét, és végül: Rhett Butler szavatol-e értük.
Hogyan vergődött megalázottságában a büszke déli lelök! Belle Watlingnak köszönhessék az életüket… A nagyúri hölgyek, akik gőgösen mentek át az út másik oldalára, ha meglátták, most remegtek, hátha emlékszik mindenre, hátha bosszút fog most állni? És hogy Rhett Butler, ez az árdrágító, ez az áruló húzza ki őket a pácból … a város leggyűlöltebb embere …
Szörnyű, Rhett Butler és Belle Watling, a város leghírhedtebb asszonya és leggyűlöltebb férfia, és éppen nekik legyenek lekötelezettjeik!
Nagyon fájt az a tudat is, hogy a jenkik és kofferesek nevetni fognak a dolgon. A város tizenkét legelőkelőbb nevének viselője, déli hazafiak, mint Belle éjjeli mulatójának állandó látogatói… Kettő közülük agyonlőtte egymást valami utcalány miatt, a többieket részegen kidobták a házból, mert még Belle Watling sem tűrte ott őket; mások a börtönben éjszakáztak, és tagadták, hogy Belle-nél jártak, holott az egész város tudta, hogy ott voltak.
És Atlanta nem hiába félt. A jenkik nevették. Soká szenvedték a déli családok megvetését és fensőbbséges gőgjét. Most aztán diadallal és csúfondárosan emlegették a botrányt.
A tisztek felébresztették bajtársaikat, és elmondták nekik az újságot. A férjek hajnalban felrázták feleségüket, és annyit elmondtak nekik, amennyit az illendőség határán belül asszonyoknak elmondhattak. Az asszonyok pedig nem voltak restek, sietve felöltöztek, bezörgettek a szomszédok ajtaján, és terjesztették a történetet. A jenki asszonyok nagyon jól mulattak az eseten, és úgy nevettek, hogy a könnyeik csorogtak. Ez hát az a nagy déli gavalléria és bátor kiállás! Talán majd most azok a nők sem hordják olyan magasan az orrukat, és zárkóznak el minden barátkozási kísérlet elől, amikor a városban mindenki tudja, hol töltötték a férjek azt az időt, amikor állítólag politikai gyűléseket tartottak. Szép kis politikai gyűlések!
Scarlett iránt azonban részvétet éreztek a jenki asszonyságok. Utóvégre Scarlett is a régiekhez tartozott, és mégis a kevesek közül való volt, akik barátságosan közeledtek hozzájuk. És rokonszenvüket még jobban megnyerte az, hogy dolgozott, mert a férje nem tudta, vagy nem akarta eltartani – ezzel nem voltak egészen tisztában. Ha akármilyen volt is a férje, mégis nagy csapás, hogy meghalt, és így halt meg. A jenki hölgyek elhatározták, hogy ezentúl még kedvesebbek lesznek Scarletthez. A többiek azonban, Mrs. Meade, Mrs. Merriwether, Mrs. Elsing, Tommy Wellburn özvegye és főképpen a szenteskedő kis Mrs. Ashley Wilkes, mind-mind megérdemlik, hogy kikacagják őket. Majd ez észre téríti őket!
Messze, a sötét szobákban, a város másik végén, gőgös és hajthatatlan hölgyek égő arccal és hevesen mondták férjeiknek, hogy szikrát sem törődnek azzal, mit beszélnek és mit gondolnak a jenkik. Belül azonban úgy érezték, hogy az indiánok kínzócölöpe mellett is könnyebb lenne állni, mint elviselni a jenkik gonosz vigyorgását, anélkül hogy szemükbe vághatnák az igazat.
Dr. Meade magánkívül volt, méltóságát sértette az a helyzet, amelybe Rhett sodorta őt és a többieket. Ezt meg is mondta Mrs. Meade-nek, és kijelentette, hogy ha nem sodorná ezzel a többieket is bajba, inkább beval-laná, hogy hol járt, még ha fel is akasztják érte, semhogy  azt mondja,  hogy Belle Watling házában volt.
–  Ez sértés terád nézve is – dühöngött.
–  De hát mindenki tudni fogja, hogy nem azért… izé … voltatok ott.
–  De a jenkik nem fogják tudni. Nekik azt kell hinniük, hogy ott voltunk, ha meg akarjuk menteni a fejünket, és nevetni fognak. A plafonig tudnék ugrani már a puszta gondolattól, hogy mindenki elhiszi, és nevetni fog. Amellett sértő terád nézve is, kedves, mert én mindig hű voltam hozzád.
–  Tudom – mondta Mrs. Meade mosolyogva, és a sötétben keskeny keze a doktoréhoz simult, – De inkább legyen igaz, mint hogy egy hajad szála is meggörbüljön.
–  Asszonyom, tudja maga, hogy mit beszél? – kiáltotta az orvos, és egészen elképedt felesége váratlan realitásától.
–  Tudom, tudom. Én elveszítettem Darcyt, elveszítettem Philt, és egyedül te maradtál nekem. És inkább rendszeresen látogass el abba a házba, semhogy téged is elveszítselek.
–  Te az eszedet vesztetted! Azt sem tudod, mit beszélsz.
–  Vén bolond – mondta gyengéden Mrs. Meade, és fejét odatámasztotta férje karjára.
Meade doktor továbbra is morgott, és oda sem figyelve simogatta az asszony állát, aztán hirtelen megint kirobbant:
–  És éppen ennek a Butlernek legyünk a lekötelezettjei! Ehhez képest az akasztás kismiska. Nem, még ha az életemet köszönhetem is neki, akkor sem tudok udvarias lenni hozzá. Az arcátlansága minden képzeletet felülmúl, és felforr a vérem, ha arra gondolok, milyen szemérmetlenül csinálta háborús üzérkedéseit. Egy olyan embernek köszönjem az életemet, aki soha nem volt tagja a hadseregnek …
–  Melly azt mondja, hogy Atlanta eleste után belépett a hadseregbe.
– Ez hazugság. Melly asszony minden csirkefogónak hisz. Egyáltalán nem tudom megérteni, hogy Butler miért vállalta mindezt, miért ment bele mindebbe a kényelmetlenségbe. Nem szívesen mondok ilyesmit, de hát mindig suttogtak róla és Mrs. Kennedyről. Az utóbbi évben túl gyakran láttam őket együtt érkezni vissza a városba. Alighanem miatta tette.
–  Ha Scarlett miatt lett volna, a kisujját sem mozdította volna, örül, ha látja, hogy Frank Kennedyt felakasztják. Azt hiszem, inkább Melly miatt…
–  Mrs. Meade! Csak nem akarod azzal gyanúsítani Mellyt, hogy valami köze van Butlerhez?
–  Ugyan ne legyél olyan bolond. Csak arról van szó, hogy Melly mindig úgy ragaszkodott Butlerhez, amióta ez megkísérelte, hogy Ashleyt hadifogoly-cserével kimentse a fogolytáborból. Azt is meg kell mondanom Butlerről, hogy ha Mellyvel beszél, soha nem nevetgél olyan gúnyosan és fölényesen, mint máskor. Éppen olyan kedves és gondos, amennyire csak tőle telik, szinte egy egészen más ember. Ha azt látod, hogyan bánik Mellyvel, akkor el kell ismerned, hogy tud nagyon rendes is lenni, ha akar. Ami pedig azt illeti, az én véleményem arról, hogy miért tette ezt…
Elhallgatott, aztán vontatottan folytatta:
–  Nem leszel elragadtatva az ötlettől.
–  Én semmitől sem vagyok elragadtatva, ami ezzel az üggyel összefügg. De csak mondd!
–  Hát azt hiszem, részben Melly miatt tette, de főként azért, mert azt hiszi, hogy alaposan megtréfál valamennyiünket. Annyira gyűlöltük, és olyan nyíltan kimutattuk, hogy most aztán belevitt bennünket abba a helyzetbe, hogy választhatunk: vagy azt mondjátok, hogy ott voltatok annak a Watling nőszemélynek a házában, és szégyellhetitek ti is magatokat, és szégyellhetik a feleségek is magukat a jenkik előtt, vagy megmondjátok az igazat, és mindannyiotokat felakasztanak. Ő pedig nagyon jól tudja, hogy mindannyian lekötelezettek leszünk iránta és az iránt a nőszemély iránt, holott inkább vállalnánk, hogy felakasszanak bennünket, mint hogy neki hálával tartozzunk. Én azt hiszem, nagyon jól mulat ezen a dolgon.
–  Úgy látszott, nagyon szórakoztatja az eset, mikor felvezetett bennünket annak a háznak az emeletére – mormolta a doktor.
–  Mondd csak – Mrs. Meade egy pillanatig tétovázott –, hogy néz az ki ott?
–  Mi, mit beszélsz?
–  Hát az a ház. Hogy nézett ki? Metszett üvegből vannak a tükrök, vörös plüssfüggönyök lógnak köröskörül, és a tükrök a mennyezettől a földig érnek? És a lányok … a lányok meztelenek voltak?
–  Jóságos ég! – kiáltotta a doktor, és úgy érezte, mintha villámcsapás érte volna, mert soha eszébe nem jutott, hogy egy becsületes asszony ilyen nagyon kíváncsi legyen kevésbé becsületes asszonytársainak életmódjára. – Hogy lehet ilyen illetlen dolgokat kérdezni? Ügy látszik, egészen megzavarodtál. Mindjárt adok valami altatót.
–  Nem kell altató. Szeretném tudni. Tudod, drágám, ez az egyetlen lehetőségem, hogy megtudjam, hogy néz ki egy ilyen rossz ház, és most te olyan gonosz vagy, hogy nem mondod meg nekem.
–  Nem figyeltem meg semmit. Kijelentem neked, hogy annyira megdöbbentem, hogy egy ilyen helyre kerültem, hogy semmit nem láttam – jelentette ki az orvos nagy méltósággal. Felesége jellemének ez a váratlan megnyilatkozása sokkal jobban felizgatta, mint az egész est összes eseményei. – Ha megengeded, én most megkísérlem, hogy aludjak egy kicsit.
–  Hát aludj… – felelte az asszony csalódottan. Aztán ahogy az orvos lehajolt, hogy levesse a cipőjét, hangja a sötétben újra felélénkült. – Remélem, Dolly mindent kiszedett Merriwether nagypapából, és majd el tudja részletesen mondani nekem.
–  Jóságos ég, te asszony! Azt akarod ezzel mondani, hogy rendes házias asszonyok ilyen dolgokról beszélnek egymás közt?
–  Jól van, csak menj aludni! – fejezte be Mrs. Meade a beszélgetést.

Másnap egész nap dara esett. Alkonyattájban jeges szél söpörte végig az utcákat. Melanie köpönyegébe burkolózva, bizonytalan léptekkel és kissé ijedten ment az idegen néger nyomában, aki az előbb jelentkezett a házban azzal a titokzatos üzenettel, hogy egy kocsihoz kérik, ami itt áll a ház előtt. Amint a lecsukott kocsihoz ért, az ajtó kinyílt,1 s a homályban, az ülésen egy női alak látszott.
Melanie közelebb hajolt, és benézett a kocsiba.
–  Ki az? Talán tessék inkább a házba jönni. Hideg van, és …
–  Kérem, üljön ide be mellém egy pillanatra, Mrs. Wilkes – szólt egy ismerős női hang.
–  Ó, Watling kisasszony … Ügy szerettem volna látni! Mennyire örülök. Tessék, jöjjön be hozzám.
–  Már hogy gondolhat ilyet? – szólt megbotránkozva Belle Watling. – Az asszonyság üljön be ide egy pillanatra mellém.
Melanie beült a kocsiba Belle mellé. Megfogta Belle kezét. A néger becsapta az ajtót.
–  Hogyan köszönhetem meg, amit ma értünk tett?
–  Asszonyság, azért jöttem, hogy megmondjam, nem lett volna szabad nekem ma reggel azt a cédulát küldeni. Nem mintha nem lettem volna büszke rá, de a jenkik kezébe kerülhetett volna. És még azt írja rajta, hogy el akar jönni hozzám … ez aztán tisztára őrültség. Még ilyent gondolni is! Alig vártam, hogy kicsit besötétedjen, rögtön idejöttem, hogy megmondjam, ezt nem szabad. Nem illik, nem lehet.
–  Nem illik elmennem egy jószívű asszonyhoz, hogy megköszönjem neki a férjem életét?
–  Ugyan, asszonyság! Jól tudja, mire gondolok. Melanie csendesen ült ott egy pillanatig. Ez a még
mindig szép, finoman és egészen szerényen öltözött asszony nem látszott olyannak, amilyennek egy ilyen ház tulajdonosnőjét képzelte volna. Talán kissé bárdolatlan volt a  hangja,  és  csiszolatlan a beszéde,  de szavain érzett, hogy melegszívű, érző asszony.
–  Én csak arra gondolok, Miss Watling, milyen nagyszerűen, milyen bátran viselkedett ma a katonai törvényszék előtt. A.. . a fiatal hölgyekkel együtt, maguk mentették meg férfiaink életét.
–  Mr. Wilkes viselkedett nagyszerűen. Igazán nem tudom, hogyan bírt megállni a lábán, és hogyan tudott olyan nyugodtan és bátran beszélni, mikor olyan súlyos a sebe. Az éjjel láttam, hogy vérzik, mint egy leszúrt malac. Most már jobban érzi magát?
–  Igen, köszönöm. Az orvos azt mondta, hogy csak húst ért a golyó, de persze sok vért vesztett. Ma reggel mindenféle gyógyszert kapott, és brandyt kellett innia, hogy kibírja a tárgyalást… de hiába lett volna minden, ha nem lettek volna mellettünk jó lelkek, akik… Maga volt az, Miss Watling, aki megmentette őket. Mikor tűzbe jött, és a betört tükörről beszélt, olyan… Olyan hihetően, meggyőzően hangzott.
–  Köszönöm, asszonyság. De… ugyebár, kérem, Butler kapitány is jól megállta a helyét? – kérdezte Belle egy kis szégyenlős büszkeséggel.
–  De mennyire! – kiáltotta Melly melegen. – Csodálatos volt! A jenkik kénytelenek voltak elhinni minden szavát. Amellett olyan ügyesen beszélt, hogy nem is esküdött hamisan. Soha nem tudom neki eléggé megköszönni.. . de magának sem! Milyen jó, milyen kedves …
–  Igazán örömmel tettem, kedves jó Mrs. Wilkes. És remélem, hogy nem tetszett a lelkére venni, mikor azt mondtam, hogy a férje ismerős vendég nálunk. Mert mondhatom, hogy soha, de soha …
–  Tudom, tudom. Nem vettem a lelkemre. Csak hálás vagyok.
–  A többi asszonyság bezzeg nem hálás – mondta élesen Belle. – Legalábbis biztosra veszem, hogy megfojtanának egy kanál vízben, köszönet helyett. Az asszonyság az egyedüli, akitől valaha is jó szót kaptam, és aki megköszönte, amit tettem. De mit bánom én? Miattam    akár   valamennyiük   férjét   felakaszthatták volna. De az asszonyság férjét sajnáltam. Az asszonyság mindig embernek nézett engem. És én nem felejtem el senki jóságát. Mikor elgondoltam, hogy az asszonyság özvegyen marad azzal a szép kisfiúval, s az urát felakasztják, hát… Tetszik tudni, nekem is van egy kisfiam …
–  Igazán? És … és… itt van?
–  Ő, nem. Soha nem is volt itt Atlantában. Intézetben nevelkedik. Nem láttam szegénykémet kiskora óta. Én . '.. hát mikor Butler kapitány mondta, hogy hazudjak, megkérdeztem, hogy kikről van szó, és mikor megtudtam, hogy Mr. Wilkes is köztük van, megmondtam a lányoknak: halljátok, a szemeteket is kikaparom, ha azt nem mondjátok, hogy Mr. Wilkes éjszaka itt volt.
–  Ő … – mondta kissé zavarodottan Melly. – Igazán, igazán nagyon kedves … mindnyájuktól.
–  Bezzeg Mr. Kennedyért nem tettem volna meg, akármit mondott is Butler kapitány.
–  Miért?
–  Ó, sok mindent tudunk mi. Az úri asszonyságok csodálkoznának, ha látnák, mennyire ismerünk mindenkit a városban. Mrs. Kennedynek nincs szíve. Megölte a férjét meg azt a kedves Welburn fiút, olyan ez, mintha ő lőtte volna agyon őket. Ő okozta az egészet, mert egyedül flangált, és egyenesen felbátorította a négereket és a söpredéket. Lám, az én lányaim közül egy se …
–  Nem szabad ilyeneket mondania a sógornőmről – mondta Melanie egyszerre nagyon hidegen. Belle gyorsan Melly karjára tette a kezét valami kérlelő, kedves mozdulattal,  aztán éppen  olyan gyorsan el is kapta.
–  Ne tessék rám haragudni, asszonyság. Én… én nem bírnám ki. Eddig mindig olyan jóságosan tetszett hozzám szólni. Hiszen én sajnálom szegény Mr. Kennedyt is, derék jó ember volt, sokszor vásároltam magam is a boltjában, és mindig olyan kedves volt hozzám. De az asszonyság … nem ugyanaz a fajta, mint maga, Mrs. Wilkes. Hideg asszony, és hát nem tehetek róla, ha nem tudom szeretni… mikor temetik Mr. Kennedyt?
–  Holnap délelőtt. És higgye el, rosszul ismeri Mrs. Kennedyt. Most is egészen összetörte a bánat.
–  Lehet – mondta Belle némi kételkedéssel. – Hát most mennem kell, mert félek, hogy valaki ráismer a kocsimra. Még csak az kellene, hogy a jenkik megtudják, hogy mi beszélgettünk. Ha pedig ezentúl látni tetszik engem, nehogy rám tessék mosolyogni vagy szólni hozzám. Én úgyis tudom, hogy az asszonyság szívesen megtenné.
–  Igen, nagyon, szívesen. Büszke lennék rá. És remélem, hogy még találkozunk.
–  Az nem lenne illő – mondta Belle. – Jó éjszakát kívánok.

47
Scarlett a hálószobájában ült a tálca előtt, amelyen Mammy hozta fel neki a vacsorát, és hallgatta a süvöltő éjszakai szél zúgását. A ház ijesztően csendes volt, még csendesebb, mint mikor néhány óra előtt Frank még ott feküdt a nappaliban a ravatalon. Akkor legalább lábujjhegyen járók halk léptei, gyászoló vendégek suttogása jött fel hozzá, kopogás hallatszott a kapun, az ismerősök részvétüket suttogták el, szoknyák suhogtak. És Frank nővére, aki Jonesboróból jött el a temetésre, néha-néha felzokogott.
Most a mélységes csend mintha fekete palástba burkolta volna az egész házat. A szoba ajtaja nyitva állt, de semmi nesz sem hallatszott odalentről. Wade és a kis Ella Mellyéknél voltak. Scarlettnek hiányzott a kisfiú futkosása és Ella halk gügyögése. Péter, Mammy és a szakácsnő egyetlen hangos szót nem ejtettek egész nap. És Pittypat néni, aki lenn a könyvtárszobában ült, nem ringatta magát a nyikorgó hintaszékben, nehogy megzavarja Scarlett gyászát.
Senki, senki nem jött fel hozzá, nem merték zavarni. Azt hitték, jobb, ha egyedül van. Azt hitték, kívánja a magányt. Pedig nem. Irtózott tőle. Ha csak a gyásza lett volna, ami gyötörte, azzal meg tudott volna birkózni, mint ahogyan eddigi gyászain is átvergődött. De hozzájárult még a Frank halálán érzett letörtségéhez a félelem, a lelkiismeret-furdalás és váratlanul támadt önvádaskodás minden gyötrelme. Életében először sajnálta, hogy megtette azt, amit tett, és ez olyan gyötrő félelemmel töltötte el, hogy időről időre riadt pillantásokat vetett arra az ágyra, ahol azelőtt Frank aludt.
Ő ölte meg Frankot. Egész biztos, hogy ő ölte meg, úgy, mintha ő húzta volna meg a ravaszt. Frank kérte őt, hogy ne járjon körül a városban egyedül, de nem hallgatott rá. Nyakassága Frank életébe került. Isten megbünteti ezért.
Valami borzasztó súllyal feküdt a lelkén. Valami, ami mostanáig egy pillanatra sem bántotta. Csak azóta, hogy meglátta csöndes, kisimult arcát a koporsóban. Valami tehetetlen fájdalom, valami titkos tragédia látszott Frank arcán, amely mintha őt vádolta volna. Isten azért is megbünteti majd, hogy feleségül vétette magát vele, mikor pedig Frank nem őt szerette, hanem Suellent. Az ítélet napján elő kell majd lépnie, és felelnie azért a hazugságért, amivel meggyötörte Frankot, és magához erőltette …
Hiába mondta most magának, hogy nem tehetett mást, hogy minden őt igazolta, hogy annyi ember élete és jóléte függött ettől a kétségbeesett lépéstől. Hogy sem a saját, sem Suellen jogait és boldogságát nem vehette számításba. Az igazság mezítelenül áll előtte, és Scarlett borzadva takarta el az arcát. Hideg szívvel lett Frank felesége. Hideg szívvel használta fel a saját önző céljai érdekében. Boldogtalanná tette, különösen az utóbbi hat hónap alatt, mikor olyan boldog lehetett volna szegény., Isten meg fogja büntetni harmadik bűnéért is, hogy nem tudott kedvesebb lenni hozzá, hogy zsarnokoskodott, erőszakoskodott, ingerült és türelmetlen volt, bántotta, gyötörte és megszégyenítette őt mindenféle módon, egyedül vezette a fűrészmalmokat, kocsmát épített, rabokat bérelt…
Igen, tudta, hogy Frankot nagyon boldogtalanná tette… és még nehezebb volt így, hogy szegény olyan úr módjára, olyan csöndes türelemmel viselt el mindent. Egyetlen, ami a javára és mentségére szolgálhat, amivel boldoggá tette valaha is: a kis Ella. De Scarlett jól érezte, hogy ha tőle függött volna, Ella sem lenne a világon.
Reszketett, borzongott, kívánta, bár élne Frank, élne még csak néhány napig, hogy jó lehessen hozzá, hogy jóvátehessen mindent… Ő, csak ne állna így az idő legalább… csak ne lenne ilyen irtózatosan csendes ez a ház… ó, ha nem kellene egyedül ülnie idefenn …
Legalább Melanie lenne itt vele. Melanie lecsendesítené a félelmét. Melanie megmagyarázná, hogy a Jóisten nem bosszúálló … de Melanie-nek otthon kell maradnia. Ápolja Ashleyt. Egy pillanatig már arra gondolt Scarlett, hogy Pittypat nénit hívja fel, annyira félt. De aztán meggondolta. Pittypat még nehezebbé tenné a dolgot. Itt zokogna a vállán. Ő a szíve mélyéből gyászolta Frankot. Inkább őhozzá illett korban, mint Scarletthez, és nagyon rajongott érte. Tökéletesen betöltötte 'azt a szerepet, amit a néni úgy jelölt meg, hogy: férfi van a házban. Ártatlan pletykákat és apró ajándékokat hozott neki, tréfákat mondott el esténként, míg Pittypat néni a harisnyát foltozta, felolvasott neki az újságból. Pittypat néni a kedvenc ételeit főzette, aggódott a meghűlései miatt, ápolgatta és kényeztette. Most aztán nagyon hiányzott neki minden, és újra meg újra ismételgette magában hüppögve és dörzsölgetve pirosra dagadt szemét:
– Jaj, csak ne ment volna el azokkal a Ku-Kluxok-kal! Jaj, csak ne ment volna el azokkal a Ku-Kluxok-kal!
Ő, ha lenne valaki, aki beszélne most hozzá – gondolta Scarlett gyötrődve –, megmagyarázná neki, miért érzi ezt a szörnyű, számára is érthetetlen félelmet, amely halálosan hideggé teszi a szívét! Ha Ashley … De visszariadt. Majdnem ugyanúgy megölte Ashleyt is, mint Frankot!
Nem, nem… Ha Ashley valaha megtudja az igazat, milyen hazugsággal lett Frank felesége, ha megtudja, milyen gonosz volt, milyen önző, kapzsi, ingerlékeny, dühös, egészen biztosan nem szeretné soha többet. Ashley olyan jó, olyan becsületes, olyan egyenes és tisztán látó … ha mindent tudna, megértené. Megértené, de nem tudná szeretni. Nem, nem szabad az igazat megtudnia … kell hogy továbbra is szeresse … Hogyan élhetne tovább, ha ez a titkos erő nem tartaná fenn? … Milyen megkönnyebbülés lenne pedig, ha elmondhatna neki mindent, odahajthatná fejét a vállára, és sírhatna … sírhatna …
Úgy ránehezedett a néma ház, a kísérteties csend, hogy nem bírta tovább. Óvatosan felállt, betette félig az ajtót, ha egészen nem is merte, és kotorászni kezdett a szekrény alsó fiókjában. Elővette Pittypat néni „ájulás elleni orvosságát”, valójában pálinkát, amit tegnap dugott ide, és felemelte a lámpához. Félig üres volt. Ennyit ivott volna tegnap este óta? Vizespohárba öntött belőle, és nagy kortyokban nyelte. Közben gondolt rá, hogy jó lesz teletölteni vízzel az üveget, és visszatenni a helyére a pohárszékbe. Mammy máris kereste. A temetés előtt akartak volna egy-egy korty italt adni a halottvivőknek, és az üveg eltűnése miatt már nagyon feszült volt a hangulat Mammy, a szakácsnő és Péter között.
A brandy kellemes forróságot árasztott szét a testében. Hiába, nincs ilyen szer több, ha igazán szükség van rá. Tulajdonképpen a brandy majdnem mindig jól jött, sokkal jobban, mint a bor. Miért szabad az asszonyoknak bort inni, és miért nem szabad brandyt? Mrs. Merriwether és Mrs. Meade gyanakodva szimatolták a lélegzetét a temetésen, mikor úgy tették, mintha vigasztalgatták volna. Észrevette. És látta a megbotránkozott, diadalmas pillantást, amit egymásra vetettek. Alattomos vén macskák!
Még egy fél pohárral töltött magának. Nem baj, ha kicsit becsíp ma este. Korán le fog feküdni. És mielőtt Mammy feljön, hogy kibontsa a fűzőjét, kiöblíti kölnivízzel a száját. Szerette volna, ha úgy leihatja magát, mint Gerald a jonesborói üléseken, Akkor talán el tudná felejteni Frank beesett, halovány arcát, amint vádolja őt, hogy előbb tönkretette az életét, azután megölte.
Vajon a városban mindenki őt tekinti férje gyilkosának?
A temetésen mindenki nagyon, hideg volt hozzá. Csak a jenki asszonyok vették körül őszinte részvéttel. Utóvégre mit törődik vele, mit beszél a város róla? Ez semmi. Csak az a nagy dolog, mit mond majd a Jóisten előtt.
Erre a gondolatra hirtelen ivott még egy kortyot, és megborzongott, amint az erős pálinka végigfolyt a torkán. Most már nagyon melege lett, de azért Frankot nem tudta elfelejteni egy pillanatra sem. Milyen ostobák az emberek. Azt mondják, az italtól felejt az ember. Ha nem iszik annyit, hogy összeessen, akkor mindig látni fogja Frank arcát, amint utoljára kérlelte, ne hajtson egyedül, szerény, szemrehányó és mentegetőző volt az arca.
Odakinn, a kapunál, egyszerre megszólalt a kopogtató. A hirtelen, tompa hang végigzúgott a csendes házon. Scarlett hallotta, amint Pittypat néni tipegő lépései végigkopognak a folyosón. Nyílt az ajtó. Pittypat néni köszönt valakinek …, halk, kivehetetlen mormogás … Valami részvétlátogató lehet. Pittypat néni bizonyosan örül. Olyan jólesett neki újra és újra elpanaszolni a dolgot, elsiratni az elhunytat.
Egyszerre egy férfihang vált ki a beszélgetésből, felülkerekedett a néni temetési elbeszélésén, és Scarlett felkapta a fejét. Tudta már, ki az. Öröm és megkönnyebbülés fogta el. Rhett! Nem látta azóta, hogy Frank halálát megtudta tőle. Érezte a szíve mélyén, hogy Rhett az egyedüli, aki megvigasztalhatja ebben a szörnyű órában.
–  Én azt hiszem, beszélgethetnék vele néhány pillanatig – mondotta odalenn a vendég.
–  Nagyon sajnálom, Butler kapitány, de szó sem lehet róla. Hogyan is gondol ilyent? Hiszen már lefeküdt, és megmondta, hogy senkit sem akar látná. A vacsoráját is felvitték. Szegény gyermek egészen odavan.
–  Azért talán mégis lejöhetne egy pillanatra. Kérem, tessék neki megmondani, hogy holnap elutazom, és fontos mondanivalóm lenne.
–  De kérem … – hebegett Pittypat néni. Scarlett   kifutott   a   folyosóra,   és   bár   csodálkozva érezte, hogy a lába milyen bizonytalan, kihajolt a korláton, és lekiáltott:
–  Azonnal lejövök, Rhett! Várjon egy kicsit! Látta még fél szemmel Pittypat néni felfelé fordított,
elképedt, botránkozó kövér arcát. „Most aztán tele lesz a város megint, hogy nem viselkedtem tisztességesen a férjem temetésének napján” – gondolta Scarlett, amint visszaszaladt a szobába, és a tükör előtt megkefélte a haját. Állig begombolta fekete ruháját, s letűzte a gallérkát Pittypat néni fekete melltűjével.
„Nem vagyok ma valami szép – gondolta, amint a tükörbe pillantott. – Sápadt és ijedt az arcom.”
Már-már odanyúlt a fiókba, ahol a pirosítós skatulyát rejtegette, de meggondolta mégis. Szegény Pittypat néni igazán elájulna, ha piros arocal, ragyogó szemmel jönne le a lépcsőn. Felkapta a kölnivizes üveget, és gondosan kiöblítette a száját.
Már sietett is le a lépcsőn. Pittypat néni és Rhett még mindig a folyosón álltak, mert szegény néni annyira megzavarodott Scarlett hallatlan viselkedése miatt, hogy elfelejtette a vendéget bevezetni és székkel kínálni. Rhett illendő fekete ruhába volt öltözve, kemény ingmellel, egész modora, megjelenése kifogástalan volt: a ház régi jó ismerőse, aki kötelességének tartja, hogy őszinte részvétének kifejezést adjon. Valójában annyira túlzottan kifogástalan volt az öltözéke és a viselkedése, hogy már a burleszk határán volt. Éppen mentegetőzött, hogy kénytelen Scarlettet a temetés napján zavarni, valamint hogy holnapi sürgős útja miatt annyi üzleti dolga volt, hogy nem vehetett részt a temetésen.
„Mi a csoda hozta ide ma? – tűnődött Scarlett. – Egyetlen szava sem őszinte, mikor részvétről beszél, vagy mentegetőzik.”
– Ó, Mrs. Kennedy – hajolt meg Rhett mélyen. – Nagyon bánt, hogy ilyenkor vagyok kénytelen megzavarni, de meg kell valamit tárgyalnunk, ami nem szenvedhet halasztást. Mr. Kennedy és én üzleti vonatkozásban voltunk egymással…
–  Ezt nem is tudtam – kapta fel Pittypat néni szinte szemrehányóan a fejét. Frank minden dolgáról el szeretett beszélgetni vele, és személyes sértésnek érezte, hogy erről nem szólt.
–  Ó, Mr. Kennedy széles körű üzleti tevékenységet folytatott – mondta tisztelettel a hangjában Rhett Butler. – Bemehetünk a nappaliba?
–  Ne, ne oda! – kiáltotta Scarlett. Ott állt a koporsó … ha bemenne, most ott látná … Bár soha ne kellene belépnie ide többé.
Pittypat néni, talán először életében, értett a célzásból. Nem túlságos jóakarattal ugyan, de így szólt:
–  Mehettek a könyvtárszobába, Scarlett. Nekem … nekem fel kell mennem… a foltoznivalót kell elővenni … Elhanyagoltam most az utolsó héten.
Megindult felfelé a lépcsőn, s szemrehányóan nézett még egyszer vissza. De sem Scarlett, sem Rhett nem törődtek vele. A férfi félreállt, hogy előreengedje Scarlettet a könyvtárszobába.
–  Mi dolguk volt maguknak egymással? – kérdezte az asszony.
Rhett közelebb hajolt hozzá, és a fülébe súgta:
–  Semmi. Csak el akartam távolítani valahogyan Pittypat kisasszonyt.
Aztán egy pillanatnyi szünet után valamivel hangosabban mondta:
–  Nem ér az semmit, Scarlett.
–  Micsoda?
–  A kölnivíz.
–  Nem értem, mit beszél.
–  Dehogynem. Maga ivott ma este, méghozzá meglehetősen sokat.
–  És? Van valami köze hozzá?
–  Lám, a harci kedv, még a gyász óráiban is… Ne igyon egyedül, Scarlett. Az emberek előbb-utóbb rájönnek, és oda a reputáció. Különben is nagyon nyomorúságos dolog egyedül inni. Mi a baj, kedves?
Rhett  odavezette  őt  a  rózsafa pamlaghoz.   Scarlett szótlanul leült. – Becsukhatom az ajtót, Scarlett?
Scarlett tudta, hogy ha Mammy meglátja a bezárt ajtókat, napokig dörmög majd megbotránkozva, és telebeszéli a fülét. De tudta azt is, hogy még jobban meg lenne botránkozva, ha meghallaná ezt a beszélgetést, különösen mikor már kereste is a pálinkásüveget. Bólintott. Rhett csöndesen behajtotta az ajtókat. Mikor aztán visszajött, és leült melléje, Scarlett érezte, hogy a belőle áradó életkedv és erő, a szeméből rásütő tűz elűzi a halálfélelmet, és a szoba újra barátságos lett, a lámpafény meleg és rózsaszín.
–  Mi a baj, kicsikém?
Senki a világon nem tudta ezt a bolondos szót úgy kimondani, mint Rhett, még mikor tréfált is. De most mintha nem tréfált volna. Scarlett felemelte hozzá meggyötört szemét, és megenyhült, mikor nyugodt, kifürkészhetetlen, kemény, férfias arcát látta. Vajon miért? „Talán mert olyan egyformák vagyunk” – gondolta. Igen, néha úgy érezte, hogy a világon mindenki idegen, csak Rhett tartozik hozzá.
:– Nem tudja elmondani? – kérdezte Rhett szokatlanul gyöngéden, és megfogta a kezét. – Nem hiszem, hogy csak Frank miatt búsulna ennyire. Pénz kell?
–  Nem, most nem… Ő, Rhett, én úgy, de úgy félek.
–  Ugyan,  Scarlett. Hiszen soha életében nem félt.
–  De most félek, Rhett… nagyon.
Szinte egymásba botlottak a szavai. Igen, Rhettnek el kell mondani. Rhettnek el lehet mondani mindent. Ő maga is olyan rossz, hogy nem ítél mások fölött. Milyen jó, hogy az ember érzi: más is éppen olyan vétkes ember, mint ő, hazug, gonosz, nem becsületes, mikor az egész világ tele van olyanokkal, akik, ha az életükről lenne szó, akkor sem tudnának hazudni, és inkább meghalnának, mint hogy becstelenség tapadjon a nevükhöz.
–  Attól félek, Rhett, hogy meghalok, és a pokolba kerülök.
 „Ha most kinevet, én belehalok” – gondolta az asszony, de nem nevetett. Még csak nem is mosolygott.
–  Úgy látom, egészen jó egészségben van. És az sem olyan biztos, hogy a pokolba kerülne. Hátha nincs is pokol.
–  De van, Rhett! Én nagyon érzem, hogy van!
–  Én tudom, hogy van, de itt van a földön. Nem a halál után következik. Halál után már nincs semmi, Scarlett. Hiszen éppen most ég a pokol tüzében.
–  De Rhett, ez istenkáromlás!
–  Viszont nagyon megnyugtató. Mondja csak, tulajdonképpen miért fél attól, hogy az örök tűzre vetik?
A férfi csipkelődött, látta a szemén a csúfondáros mosolyt, de nem bánta. Keze olyan jó meleg és erős volt, és olyan megnyugtató volt rátámaszkodni.
–  Azért, Rhett, mert nem. lett volna szabad feleségül mennem Frankhoz. Nem engem, iSuellent szerette.
Minden erejével belekapaszkodott a férfi kezébe.
–  Én hazudtam neki, Rhett. Azt mondtam, hogy Suellen Tony Fontaine-hez akar hozzámenni. Ó, hogy is tehettem ilyet.
–  Ó, így történt? Mindig gondolkoztam, mivel vehette rá, hogy …
–  És aztán«ráadásul szerencsétlenné is tettem! Mindenfélére rávettem, amit nem szívesen tett, mint például hogy préselje ki a kölcsönadott pénzt az ismerősökből … holott tudtam, hogy nincs nekik miből fizessenek. És 'az is úgy bántotta szegényt, mikor a fűrészmalmokat megvettem, a kocsmát építtettem, és a rabokat kihozattam… Ügy szégyellte magát, alig tudott emelt fejjel járni. És a végén megöltem, Rhett. Igen, én voltam a gyilkosa. Nem tudtam, hogy ő is benne van a Klánban… Álmomban sem hittem volna, hogy ennyi férfias bátorság van benne. Pedig tudnom kellett volna. És megöltem.
–  „Lemossa-e Neptunus óceánja ezt a vért?”
–  Hogyan?
–  Semmi, semmi. Mondja csak tovább.
–  Tovább? Ez minden. Nem elég ez? Feleségül mentem hozzá, boldogtalanná tettem, és megöltem! Nem is értem, hogyan tehettem mindezt. Hazudtam neki. De mikor abban az időben olyan természetesnek tűnt, és nem láttam más megoldást… akkor nem is bántott. És milyen gonosz voltam hozzá! önző, haragos … pedig … engem nem így neveltek. Szegény mama…
Elhallgatott, és nagyot nyelt. Egész nap elkerülte, hogy Ellenre gondoljon, de tovább nem bírta már eltakarni maga elől az anyja arcát.
–  Gyakran gondolkoztam rajta, milyen lehetett – mondta Rhett halkan. – Maga, azt hiszem, az édesapjához hasonlított inkább.
–  Ő, a mama … Rhett, tudja, először életemben örülök, hogy nem él! Így legalább nem láthatja, mit tettem. Ő mindenkihez nagyon jó volt… Inkább kívánná bizonyosan, hogy meghaljak, mint hogy ilyen bűnök nyomják a lelkemet. És én igazán, igazán úgy szerettem volna olyan lenni, mint ő, és hiába, egy cseppet sem vagyok olyan. Nem akartam a papához hasonlítani. Szerettem, de valahogy olyan gondatlan, nemtörődöm volt… Rhett, én néha úgy, de úgy igyekeztem, hogy jó legyek másokhoz, türelmes Frankhoz, de akkor újra éreztem a lidércnyomást, jött megint a szörnyű alom, és úgy megijesztett, hogy úgy éreztem, ki kell rohannom és elragadnom az emberek pénzét, akár jogosan, akár jogtalanul.
Könnyek folytak végig az arcán, és annyira szorította a férfi kezét, hogy körmei belevágtak a másik húsába.
–  Micsoda lidércnyomás? Micsoda álom? Gyöngéd, megnyugtatóan meleg volt a férfi hangja.
–  Nem mondtam még el? Tudja, valahányszor nagyon jó akartam lenni, és megpróbáltam megmagyarázni magamnak, hogy a pénz nem minden, utána, ha lefeküdtem, azt álmodtam, hogy újra Tarán vagyok, azután, hogy szegény mama meghált és a jenkik mindent elpusztítottak. Rhett, maga sem tudja elképzelni, hogy milyen volt az. Még most is hideg szalad végig a hátamon, ha elgondolom. Látom, amint mindenütt füstös kémények állnak a házak helyén, olyan csönd van, mint a temetőben, és nincs mit enni.  Ó, Rhett, álmomban mindig éhes vagyok megint.
–  Folytassa.
–  Éhes vagyok, és mindenki, akit szeretek, a papa, a lányok, Wade, a négerek éhesek és haldokolnak éhségükben, és sírnak, panaszkodnak nekem, tőlem várják, hogy adjak nekik valamit enni. És én is szédülök az éhségtől, és olyan rémület van bennem, de olyan rémület, Rhett. És azt gondolom: ha valaha megmenekülünk, soha, soha többé nem engedem, hogy valaki közülünk éhes legyen. Akkor egyszerre mintha csupa szürke köd lenne körülöttem. Én pedig szaladok, szaladok a ködbe olyan gyorsan, hogy a szívem alig bírja. Valami jön mögöttem, és kerget, de nem látom, csak tudom, hogy menekülnöm kell. És tudom, hogy valahol van valami biztonságos hely, ha oda elérek, megmenekülök. De nem látom, hogy merre kell mennem. És csak futok és futok és futok… És mikor felriadok ebből az álomból, mindig attól félek, hogy megint nehéz idők jönnek, és nekünk éheznünk kell. Ügy érzem, hogy az egész világon nincs elég pénz, annyi, hogy megvédjen bennünket az éhségtől. És ha utána reggel felkeltem, és láttam, hogy Frank éppen csak annyit fog tudni szerezni, hogy egyik napról a másikra megéljünk, és olyan lassú és olyan ügyetlen, úgy éreztem, hogy ezt nem lehet kibírni, és nem tudtam türelmesen beszélni vele. De hiába is magyaráztam akármit, nem értette meg. Ügy gondoltam, hogy majd ha egyszer sok-sok pénzt szereztem, megmondom neki, miért volt az egész, és akkor már nem kell félnem attól, hogy éhen halunk. Most pedig meghalt, és nem mondhatom meg neki… és minden hiába… késő. Olyan jónak tűnt minden, úgy éreztem, mindenben igazam volt, mikor megtettem, és most kisül, hogy minden rossz volt… csak még egyszer újrakezdhetnék mindent, másképpen próbálnám …
–  Csitt, csitt! – mondta Rhett, és kiszabadítva kezét Scarlett görcsös szorításából, tiszta zsebkendőt vett elő a zsebéből. – Törölje meg szépen az arcát. Nincs értelme, hogy így gyötörje magát, Scarlett.
Scarlett megtörölte könnyes arcát. Valami kis megkönnyebbülést érzett, mintha Rhett átvett volna valamit a lelke terhéből. Olyan csendes volt, olyan megértő és nyugodt, és még a tettetett gúnnyal elhúzott száján is látszott, hogy vigasztalni akarja.
–  Jobban érzi magát? Most figyeljen. Nézzünk szembe a dolgokkal. Maga azt mondja, ha még egyszer újrakezdhetne mindent, másképpen tenne. Gondolkozzon. Csakugyan másképp tenné?
–  Hát…
–  Nem, Scarlett. Megint csak így tenne. Volt más választása?
–  Nem volt.
–  Akkor miért van annyira elkeseredve?
–  Mert olyan gonosz voltam, és Frank meghalt.
–  Ha nem halt volna meg, még mindig gonosz lenne. Úgy látom, magát nem is az bántja, hogy hazudott Franknak, bántotta és gyötörte, és akaratlanul is halálát okozta, hanem a pokoltól fél. így van?
– Én nem is tudom… minden úgy kavarog az agyamban…
–  Kavarog a lelkében is minden. Éppen úgy tesz, mint a tolvaj, akit tetten értek, és nem az bántja a lelkiismeretét, hogy lopott, hanem szörnyű módon sajnálja önmagát, hogy most majd a hűvösre kerül.
– Tolvaj?
–  Ne vegyen már mindent betű szerint. Más szavakkal, ha nem félne a pokoltól, örülne neki, hogy Franktól szerencsésen megszabadult.
–  Ó, Rhett!
–  Ó, Scarlett! Ha már annyi mindent meggyónt nekem, ezt is meggyónhatja. Minek újra hazudni? Bántotta magát a… hogyan is mondjam? Bántotta magát a lelkiismeret, mikor felajánlotta, hogy háromszáz dollárért megválik attól a – nevezzük úgy – ékszertől, mely drágább az életénél?
Scarlett most kezdett szédülni a brandytől. Érezte, hogy nem tud tisztán gondolkozni. De minek is hazudna Rhettnek? Mindig olvasott a gondolataiban. Hiába is lenne.
–  Akkor … akkor … nem bántott. Nem gondoltam én akkor semmire, Rhett. Sem a Jóistenre, sem a pokolra. És … én azt képzeltem, hogy a Jóisten mindent lát, és meg fogja érteni.
–  És azt nem teszi fel a Jóistenről, hogy azt is megérti, miért lett Frank felesége?
–  Rhett, hogy tud Istenről beszélni, mikor tudom, hogy maga nem is hiszi, hogy egyáltalán van?!
–  De maga hisz az igazság istenében, és pillanatnyilag ez a fontos. Miért ne értené meg magát? Vagy maga talán sajnálja, hogy Tara még a magáé, és nem kofferesek laknak benne? Sajnálja, hogy nem kell éheznie, és tisztességes ruhája van?
–  Ő nem.
–  Ha nem megy férjhez Frankhoz, elérhette volna ezt másképp is?
–  Nem.
–  Kényszerítette maga Frankot arra, hogy elvegye? Szabad akarata volt. Nem kellett volna tűrnie, hogy maga belevigye olyasmibe, amihez nem volt kedve.
–  Igen, de …
–  Ugyan, Scarlett. Miért gyötrődik ezen? Ha újrakezdődne az egész, maga megint hazudna, és elvetetné magát Frankkal. Maga továbbra is veszélybe sodorná magát, és neki bosszút kellene állnia ezért. Ha pedig nem magát vette volna el, hanem Sue húgocskáját, talán Suellen miatt nem kellett volna meghalnia, de talán kétszer olyan boldogtalanná tette volna, mint maga. Nem történhetett volna másképp.
–  De kedvesebbnek kellett volna lennem hozzá.
–  Maga talán lett volna, ha nem maga az. Maga azonban arra született, hogy mindenki fölött zsarnokoskodjon, aki engedi. Az erős azért van, hogy zsarnokoskodjék, aki gyenge, hogy fejet hajtson. Frank az oka, miért nem verte el magát néhányszor alaposan korbáccsal … Igazán meg vagyok lepve, Scarlett, hogy magának lelkiismerete is van. Az alkalom tolvajai, amilyen maga is, meglehetnek lelkiismeret nélkül is.
–  Mit mondott, alkalom tolvaja? Mi az?
–  Aki kihasznál minden alkalmat, minden eshetőséget.
–  Bűn ez?
–  Mindig rosszallták, különösen azok, akiknek, ugyanúgy megvolt az alkalmuk, csak nem használták ki.
–  Ó, Rhett, maga csak tréfál, pedig én azt hittem, hogy kedves lesz hozzám.
–  Kedves vagyok ahhoz képest, amilyen lenni szoktam, nem? Scarlett, édesem, maga be van csípve. Ez a haja.
–  Ilyent mer mondani…
–  Igen, merek. A részegségnek ebben a fázisában vajmi könnyen sírva fakadnak az emberek. Így hát inkább változtatok a tárgyon, és olyasmit mesélek magának, ami felvidítja kissé. Tulajdonképpen ezért jöttem el ma. El akartam mondani ezt az újságot, mielőtt elutazom.
–  Hová megy, Rhett?
–  Angliába. Lehet, hogy néhány hónapig távol maradok. Felejtse el a lelkiismeretét, Scarlett. Nem akarok tovább társalogni lelki jólétéről. Akarja hallani az újságot?
–  De … – kezdte Scarlett gyenge hangon, aztán elhallgatott. A brandy szédülete és Rhett csúfolódóan tréfás, de vigasztaló szavai lassan elmosódottá tették előtte Frank halotti arcát. Hátha Rhettnek igaza van? Hátha az Isten ezt is megérti? Annyira összeszedte magát, hogy el tudta űzni a gyötrelmes gondolatokat magától, és ezt mondta a lelke mélyén:
„Majd holnap elintézem magammal… majd holnap …”
–  Mi hát az a nagy újság? – kérdezte. Kifújta az orrát Rhett zsebkendőjébe, és hátravetette felborzolódott, összekócolódott haját.
–  Az – felelte Rhett, és gonosz mosollyal nézett le rá –, hogy én még mindig jobban vágyom magára, mint” minden más  asszonyra,  akit valaha  ismertem.
Gondoltam most, hogy Frank jogait már nem háborgatom vele, talán érdekelni fogja.
Scarlett elkapta tőle a kezét, és felugrott,
–  Maga igazán a legalávalóbb ember a világon. Most jön ide ezekkel az ocsmány gondolatokkal, mikor… ó, tudhattam volna, hogy ilyen. Szegény Frankot alighogy eltemették … ha egy kis tisztességérzet lenne magában … Kérem, hagyja abba!
–  Ne kiabáljon úgy, mert rögtön a nyakunkon lesz Pittypat kisasszony! – mondta Rhett. Fel sem állt, csak megfogta Scarlett két öklét. – Attól félek, nem értett meg egészen.
–  Nem értettem meg egészen? Én mindent meg szoktam érteni.
Megpróbált kiszabadulni a férfi kezéből, de nem bírt.
–  Engedjen el… Menjen innen … Soha nem hallottam ilyen ízléstelenséget… ez …
– Csitt, csitt – mondta Rhett. – Nem érti? Házasodni akarok. Feleségül kérem. Akkor inkább elhiszi, ha letérdelek?
Scarlettnek elakadt a lélegzete.
–  Ó! – hebegte, és hirtelen a pamlagra hanyatlott. Onnan bámult a férfira, nyitott szájjal, és gondolkozott, nem a brandy űz-e vele valami játékot. Mi ez? Megőrült Rhett? Nem ő mondta-e többször is, hogy: kedvesem, nem szoktam házasodni. Vagy ő részeg, vagy Rhett megbolondult. De Butler egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy őrült. Olyan nyugodtan nézett, mintha csak az időjárásról beszélgetnének, és hízelgő, halk hangja nem árult el különösebb izgalmat.
–  Mindig vágytam magára, Scarlett, attól a naptól fogva, hogy először megláttam ott a Tizenkét Tölgy ültetvényen. Tudja, mikor felém dobta a vázát, és bebizonyította, hogy nem jól nevelt úrikisasszony. Elhatároztam, hogy ha törik, ha szakad, az enyém lesz. Miután azonban Frank felesége lévén, van már egy kis pénze is, különösen hogy maga is szerzett hozzá, tudom, hogy soha többé nem fog nekem olyan csábító ajánlatot tenni, mint amikor kölcsönt szeretett volna kipréselni belőlem. Nem tehetek tehát mást, mint hogy feleségül vegyem.
– Rhett! Ha otromba tréfát űz velem…
– Én a lelkem legbelsejét tárom fel maga előtt, és ilyen csúnyán rágalmaz. Nem, nem, Scarlett, ez egészen komoly házassági ajánlat. Nem mondom, nem valami jó ízlésű dolog temetés után ilyesmivel idejönni, de van mentségem. Holnap hosszú időre elutazom, és attól félek, ha várok, mire visszajövök, maga megint hozzámegy valakihez, akinek egy kis pénze van. Ügy gondoltam, nekem is van pénzem, miért ne jöjjön hozzám és a pénzemhez? Igazán, Scarlett, most már elég volt. Nem eshetem állandóan az alkalmat, mikor találom éppen két férjhezmenés közben, szabadon. Látszott,  hogy  komolyan   gondolja.   Semmi   kétség.
Scarlett úgy érezte, kiszáradt a torka. Nagyot nyelt, és Rhett szemébe nézett. Próbálta megérteni a dolgot. Rhett szemében nevető fény volt, de mélyen, nagyon mélyen valami más is, amit sohasem vett még észre, és amit nem lehetett megmagyarázni. Könnyedén ült ott, de Scarlett érezte, hogy úgy figyeli, mint a macska a lyukból előbúvó egeret. Olyan rejtett erőt érzett benne, hogy szinte ijedten húzódott hátra.
A hihetetlen dolog megtörtént. Rhett feleségül kéri. Valaha arra készült, hogy meggyötri majd, ha ez bekövetkezik. Egyszer megfogadta magában, hogy ha Rhett kiszolgáltatja magát valaha is, meg fogja alázni, ki fogja gúnyolni. Most Rhett kimondta a szót. És semmi nem jutott az eszébe a régi tervekből, hiszen most sem volt jobban hatalmában, mint azelőtt bármikor.
Most is Rhett maradt felül, Scarlett annyira zavarba jött, mint valami kislány az első szerelmi vallomásnál, és csak pirult és dadogott.
–  De én… én sohasem megyek már férjhez.
–  Csodát nem megy. Maga arra született, hogy férjhez menjen. Miért ne hozzám jönne?
–  De Rhett… én… én nem szeretem magát.
–  A két első férjét nagyon szerette?
–  Ugyan,  Rhett!   Igenis  szerettem  Frankot,   és … Rhett egy szót sem szólt.
–  Bizony szerettem! – ismételgette Scarlett kétségbeesetten.
–  Ezen ne vitatkozzunk! – nézett fel Rhett. – Gondolkozik az ajánlatomon, míg nem leszek idehaza?
–  Rhett, én nem szeretek semmit húzni-halasztani. Inkább megmondom most, őszintén, hogy hazamegyek Tarára, és India lesz itt a néninél. Haza kell mennem. Csak ott tudok pihenni. És … és soha többé nem kívánok férjhez menni. .
–  Ostobaság. Miért?
–  Hát… hát… ne törődjön vele, miért. Egyszerűen nincs kedvem a házassághoz.
–  De szegény kicsikém, hiszen maga még nem is volt soha igazán férjnél. Honnan tudhatja, mi az? Belátom, hogy a balsors hozta így, egyszer dacból kötött házasságot, egyszer pénzért. De miért ne próbálja meg egyszer csak azért, hogy lássa, milyen az a házasság? A mulatság kedvéért.
–  Mulatság kedvéért? Köszönöm. Nem mulatság, ha férjhez megy az ember.
–  Nem? Miért nem?
–  Nem. Legalábbis nekem nem. A férfiaknak talán igen, bár csoda tudja, miért. Én soha nem tudtam megérteni, az bizonyos. Mit kap az asszony a házasságban? Ennivalót, ruhát, munkát, a férfiak mindenféle szeszélyét, meg minden évben egy gyereket.
Rhett olyan hangosan kacagott, hogy a ház szinte megrázkódott hirtelen a nagy csendességben, és Scarlett hallotta, hogy nyílik a konyhaajtó.
–  Csitt, Mammynak olyan füle van, hogy a sóhajtást is meghallja zárt ajtón keresztül, és nem illik nevetni ilyen röviddel a temetés után. Ne nevessen. Tudja, hogy igazat mondtam. Mulatság! A fenét!
–  Látja, milyen igaz, amit az előbb mondtam. Maga azt sem tudja, milyen igazában a házasság. Először egy kisfiú felesége volt, aztán egy öreg emberé. Hozzá még fogadni mernék, hogy az édesanyja elmagyarázta, hogy mindent türelemmel el kell viselni az anyaság örömei kedvéért. Hát lássa, mindebben sok a tévedés. Mit szólna hozzá, ha most végre egy fiatal, életerős férfihoz jönne, aki ráadásul ország-világ előtt nagyon rossz hírű ember, és általában tudják róla, hogy ért az asszonyokhoz? Nem lenne érdekes?
– Maga goromba és önhitt és … és azt hiszem, ez az egész beszélgetés olyan … olyan közönséges.
–  De mulattató is, nem? Fogadni mernék, hogy soha 'életében nem beszélt még ilyen dolgokról férfival, Charlesszal és Frankkal sem.
Scarlett a homlokát ráncolta. Ez az ember mindent tud. Hol szedhetett össze ennyi mindent az asszonyokról? Nem is illik az ilyesmi.
–  Ne ráncolja össze a homlokát. Mondja, mikor tarthatjuk meg az esküvőt, Scarlett? Nem erőltetem, várok szívesen, míg illőnek gondolja. Igaz különben, mennyit Is tartanak illőnek az emberek ilyenkor?
–  Egy szóval sem mondtam, hogy magához megyek. Különben is egyáltalán nem illő, hogy most erről besszéljünk.
–  Már megmagyaráztam, miért hoztam most szóba. Holnap elutazom, és nem szeretnék hiába várni. De lehet, hogy nem adtam elő kellő formában a kérésemet.
Olyan hirtelen, hogy Scarlett meghökkenve nézett rá, lecsúszott a pamlagról, letérdelt a szőnyegre, és kezét |a szívére nyomva szavalta:
–  Bocsásson meg, hogy így megrohantam érzelmeim fellobbanásával, drága Scarlett, azaz bocsánat, drága Mrs. Kennedy. De bizonyára nem kerülte el figyelmét, hogy az a mély vonzalom, az a baráti rokonszenv, mely bizonyos idő óta összeköt bennünket, lassan mélyebb és hatalmasabb érzéssé fejlődött keblem mélyén, mely szent, tiszta és mindenekfölött való. Szabad megneveznem eme csodálatos érzést? Ah! A szerelem tesz ily vakmerővé,  hogy kegyed kis  kacsója után  esedezzem …
–  Álljon már fel! – könyörgött Scarlett. – Kész bolondság, amit művel. Ha Mammy talál jönni, mit gondol?
–  El lesz képedve, és nem hisz a szemének, hogy milyen úri módon tudok viselkedni – mondta Rhett, és felállt. – No nézze, Scarlett, maga nem gyerek, nem iskolás lány, hogy olyan ostoba kifogásokkal utasítson el, mint illem, becsületesség és így tovább. Mondja azt, hogy hozzám jön, ha visszatérek, vagy istenemre mondom, addig nem megyek el. Itt maradok maga körül, minden éjszaka itt gitározok az ablaka alatt, és torkom szakadtából énekelek, és úgy kompromittálom, hogy kénytelen lesz hozzám jönni, ha meg akarja menteni a jó hírét.
–  Rhett, legyen már esze! Értse meg, hogy senkinek sem akarok a felesége lenni.
–  Nem? Maga nem mondja meg az igazi okot. Ez nem kislányos félénkség. Mi lehet? Várjon csak…
Scarlett hirtelen Ashleyre gondolt. Tisztán maga előtt látta napfényes hajával, bágyadt szemével, karcsú, élettelen alakjával, méltóságteljes fejhordozásával… milyen más, mint Rhett! Igen, ő volt az igazi oka annak, hogy nem akart Rhett felesége lenni… igazában Scarlettnek semmi kifogása íiem volt Rhett ellen, és néha tetszett is neki… De ő Ashleyé … örökre … mindörökre. Soha nem volt Charlesé, soha nem volt Franké, soha nem lenne Rhetté sem. Minden porcikája, minden tette, gondolata, érzése Ashleyé … neki él, neki lélegzik. Ashley és Tara… Ez a kettő, amiért az életét áldozná. Minden mosoly, kacaj és csók, amit Charlesnak és Franknak adott, Ashleyé volt, még ha nem kívánta is soha, nem követelte is soha, még úgy is, hogy visszautasította … És a lelke mélyén valahol ott él még a vágy, hogy az ő számára őrzi meg magát, bár tudta már, hogy Ashley soha, soha nem lehet az övé.
Nem tudta, hogy megváltozott az arca egy pillanat alatt, hogy ez az elálmodozás olyan lággyá és szomorúvá tette, amilyennek Rhett sohasem látta még. A férfi belenézett a tágra nyílt, könnyfátyolos, ferde, zöld szembe, rápillantott a száj lágy vonalára, és elállt a lélegzete. Aztán szája sarka lefelé görbült, és szenvedélyes türelmetlenséggel suttogta:
–  Scarlett O'Hara, maga bolond!
Mielőtt Scarlett tudhatta volna, mi történik vele, a férfi karjában találta magát. Olyan keményen szorította magához Rhett, mint valaha rég, az erdei úton Tara felé, mikor Atlantából menekültek. Érezte újra a szédítő tehetetlenséget, a különös, zsibbasztó kábulatot, azt furcsa érzést, mintha hullana, hullana valahová… Bérezte a kábító, bénító forróságot. Ashley Wilkes csöndes, sápadt arca elmosódott… a semmibe olvadt. Rhett hátrafeszítette az asszony fejét, és csókolni kezdte. Először lassan, gyengéden, aztán fokozatosan olyan erőivel, hogy az asszony szorosan a nyakába kapaszkodott, [mert úgy érezte, forog körülötte a világ, és leszédül. A férfi erőszakos szája kissé nyitva volt, és szétfeszítette Scarlett ajkait is, vad izgalomba hozva idegeit, és olyan ^rendellenes érzéseket váltva ki benne, amilyenekre nem Is tartotta képesnek magát. És mielőtt egészen elveszítette volna az öntudatát, érezte, hogy visszaadja a csókot.
–  Ne … ne … elájulok … – suttogta, és próbálta elfordítani a fejét. Rhett kemény kézzel odasimította arcát a vállához, Szédülten, kábultan látta a férfit. Szemében vad, különös tűz égett, és a karja úgy reszketett, hogy szinte félni kezdett tőle.
–  Azt akarom, hogy elájulj – suttogta. – Azt akadom, így még nem csókolt meg senki. Ugye nem? Sem drága Charlesod, sem Frankod … sem az a buta Ashley …
–  Kérem …
–  Azt mondtam, hogy az a buta Ashley. Urak… illedelmes lovagok… mit tudnak azok rólad? Én ismerlek.
Újra föléje hajolt forró szájával, és Scarlett ellenkezés nélkül engedte, hogy csókolja. Már nem is vergődött. Gyenge volt hozzá, hogy csak meg is mozdítsa a fejét, de nem is akarta megmozdítani. A szíve vert vadul. Rémület söpört végig rajta, félt a férfi erejétől és a saját gyengeségétől. Mi lesz vele? Igen, el fog ájulni, ha abba nem hagyja… ó, ha már abbahagyná … ó, ha soha abba nem hagyná…
–  Mondd, hogy igen!
Szája ott volt, egészen közel az övéhez, és a szeme olyan nagynak tűnt, olyan nagynak, hogy betöltötte a világot.
–  Mondd, hogy igen, mert…
– Igen … – suttogta Scarlett, mielőtt tudta volna, mit tesz, vagy mit mond. Szinte mintha a férfi kényszerítette volna rá az akaratát. De mialatt kimondta, valami csodálatos csönd szállt a lelkére. A kábulat eltűnt, a brandy szédületét sem érezte már. Megígérte Rhettnek, hogy a felesége lesz, pedig, nem is akarta. Maga sem tudta, hogyan történt, de nem sajnálta már… olyan természetesnek tűnt, hogy igent mondott, Szinte mintha valami magasabb, földöntúli akarat rendezte volna el helyette az ügyeket.
Rhett gyors lélegzetet vett, mikor meghallotta ezt a szót, és lehajolt hozzá, mintha újra meg akarná csókolni. Scarlett behunyta a szemét, és a feje hátrahanyatlott. De Rhett felegyenesedett, és Scarlett csalódást érzett. Különös érzéssel töltötte el, hogy így csókolják, és mégis volt benne valami izgalmas.
Nagyon, nagyon csendesen ült ott Rhett egy darabig mellette, s vállán tartotta az  asszony fejét. Lassan, mintha erős akarattal fegyelmezné magát, megszűnt a karja remegése. Kissé távolabb hajolt tőle, s úgy nézett rá. Scarlett feltekintett. Látta, hogy az ijesztő fény eltűnt a szeméből. De azért nem mert valamiképpen szembenézni vele. Lesütötte a pilláit égő arccal, zavarodottan.
Mikor Rhett megszólalt, már egészen nyugodt volt a hangja.
–  Nem fogja visszavonni, amit ígért?
–  Nem.
–  Nemcsak azért mondta, mert én… hogy is szokták kifejezni? Levettem a lábáról a… a forró szenvedélyemmel?
Scarlett nem tudta, mit mondjon, s a szemébe sem tudott nézni. Rhett fölemelte az állát.
–  Mondtam már többször, hogy mindent eltűrök, csak a hazugságot nem. Az igazat akarom tudni. Miért mondott igent?
Scarlett még mindig nem tudta, mit feleljen, de lassan uralkodni kezdett magán, és a szája széle már mosolygott.
–  Nézzen rám. A pénzem?
–  Ő, Rhett… mit gondol?
– Mondtam, hogy nézzen rám, és ne próbálja elcsavarni a fejemet a mézesmázos beszédével. Én nem vagyok sem Charles, sem Frank, sem a gavallérjai közül való. Ne rezegtesse a szempilláját. A pénzem kell?
–  Hát… részben az is.
–  Részben?
Nem látszott haragosnak. Nagyot lélegzett, és egy pillanatra ő hunyta be a szemét, mintha el akarta volna takarni a fellobbanó vágyat benne, a sóvárgást… amit zavarában Scarlett úgysem látott meg.
– Tudja, Rhett… nem mondom, hogy nem szeretem a pénzt, és isten tudja, Frank után nem sok maradt… de különben is … ismerjük egymást, nem? És egészen jó1 megvagyunk… és maga az egyedüli férfi, akinek meg lehet mondani az igazat… olyan jó lenne, ha az embert nem tartaná a férje kócfejű bábunak, és nem várná, hogy hazudjon neki… és … és én ragaszkodom magához…
–  Ragaszkodik hozzám?
–  Ha… ha azt mondanám, hogy fülig szerelmes vagyok, hazudnék, sőt maga rögtön rám sütné.
–   Néha, úgy látszik, túlzásba viszi az igazmondást, drága kicsikém. Nem gondolja, hogy még ha hazugság lenne is, jólesne, ha azt mondaná: szeretem magát, Rhett?
Scarlett egyre jobban megzavarodott. Mit akar? Mire gondol? Olyan különösen néz rá egyre… fájdalmas is a szeme, gúnyos is… és valami különös sóvárgás van benne. Elengedte az asszony kezét. Zsebre tette a két öklét, és Scarlett látta, hogy a száját is összeszorítja.
„Ha egy férjbe kerül is, mégis megmondom neki az igazat” – gondolta, és a vér ismét a fejébe szállt, mint mindig, ha a férfi csipkelődött. Szembenézett vele.
–  Hazugság lenne, Rhett, és minek ez az érzelgős ostobaság? Mondtam, hogy ragaszkodom magához. Maga is tudhatja. Hiszen maga is azt mondta nekem egyszer,, hogy nem szeret, de tetszem magának, mert annyi bennünk a közös vonás. Mind a ketten gazemberek vagyunk, azt mondta akkor …
–  Ó, istenem! – suttogta Rhett, és hirtelen elfordította a fejét. – Hogy a magam kelepcéjében fogjanak meg!
–  Mit mondott?
–  Semmit – mondta nevetve. De a nevetése nem volt vidám. – Nos, mikor jöhetek vissza, drágám?
Újra nevetett, lehajolt, és megcsókolta a kezét. Scarlett örült, hogy újra jókedvűnek látszik. Ő is mosolygott. Rhett az asszony kezével játszott egy-két percig, és rámosolygott.
–  Olvasott már a regényekben olyan különös esetről, hogy a közömbös asszony beleszeret a saját férjébe?
–  Tudja, hogy én nem szoktam regényeket olvasni – mondta Scarlett, s hogy tréfára fogja a dolgot, hozzátette: – Emlékszik? Maga mondta egyszer, hogy rossz ízlésre vall, ha a házastársak nagyon szeretik egymást. .
–  Úgy látszik, átkozottul sok ostobaságot mondhattam – felelte kurtán, és felállt.
–  Ne káromkodjon.
–  Meg kell majd szoknia, sőt magának is meg kell tanulnia káromkodni. Meg kell hogy szokja minden rossz szokásom. Ez az ár egy része azért, hogy … ragaszkodik hozzám, és csinos kis pracliját a pénzemre teheti.
–  Ne legyen olyan nagyon sértődött azért, mert nem hazudtam, és nem adtam alkalmat arra, hogy önhitté váljon. Hiszen maga sem szerelmes belém, miért legyek én szerelmes magába?
–  Nem, nem, drágám, nem vagyok szerelmes, éppen úgy, mint maga, és ha lennék, inkább az egész világnak kikiabálnám, mint hogy magának megmondjam. Isten I óvja azt a férfit, aki igazán szereti magát, összetörné a szívét, drága, gonosz, gyönyörű kis vadmacskám, aki olyan ártatlan és öntudatlan amellett, hogy még csak be sem húzza a karmait.
Felrántotta magához, és újra megcsókolta. Ezúttal azonban ajkának érintése más volt, mert úgy látszik, nem törődött vele, fáj-e vagy sem, vagy éppen fájdalmat akart okozni neki. Ajka lassan lecsúszott végig a nyakán, és végül olyan erővel szorította a selyemre a melle felett, olyan hévvel és olyan sokáig, hogy lehelete átégett a selymen, és a bőrét égette. Az asszony keze bizonytalanul mozdult, mintha túlzott tartózkodásból el akarná taszítani magától.
–  Nem szabad! Hogy meri…!
–  Ügy ver a szíve, mint valami ijedt kis nyuszié – mondta csúfolódva. – Ne borzolja fel a szőrét megint. Minek játssza az ártatlan iskolás lánykát? Mit hozzak magának Angliából? Gyűrűt? Milyent szeretne?
Kicsit tétovázott, hogy átengedje-e magát az érdeklődésnek, amit a férfi szavai keltettek, vagy haraggal és felháborodással, de tovább nyújtsa-e az előbbi jelenetet.
–  Ő … egy gyémántgyűrűt… de nagyot, Rhett, nagyot!
–  Hogy henceghessen vele a szegény ismerősök előtt, és mondhassa: ni, mit kaptam? Rendben van, hozok egy nagy, olyan nagy gyűrűt, hogy legalább az a vigasztalása meglesz, az ismerősöknek, hogy azt mondhassák róla: igaz, hogy értékes, de igazán közönséges dolog ilyen nagy gyűrűt hordani.
Hirtelen sarkon fordult, és indult az ajtó felé. Scarlett szinte ijedten ment utána.
–  Mi a baj? Hová megy?
–  Haza. Csomagolni.
–  De … de hát…
–  Micsoda de?
–  Semmi… remélem, kellemes útja lesz.
–  Köszönöm.
Rhett kinyitotta az ajtót, és kilépett a folyosóra. Scarlett utána ment, kissé tévetegen és csalódva. Mást várt búcsúzóul. Rhett felvette a köpönyegét, kezébe vette a kesztyűjét és kalapját.
–  Majd megírom a címemet. Ha meggondolná a dolgot legalább tudassa velem.
–  És … és nem …
–  Mit nem?
Szinte türelmetlennek látszott már, mintha sietős lenne az útja.
–  Nem csókol meg búcsúzóul? – suttogta Scarlett, mert félt, hogy meghallják.
–  Nem gondolja, hogy elég volt a csókból ma estére? – felelte Rhett, és lemosolygott rá. – Ejnye, egy ilyen jól nevelt, szende ifjú hölgy. Nem mondtam, hogy mulatságos lesz?
–  Ó, maga kiállhatatlan! – tört ki mérgesen Scarlett, és nem törődött, hallja-e Mammy, vagy nem. – Nem bánom, ha nem is jön vissza soha!
Megfordult, és szaladt a lépcső felé, várta, hogy Rhett utána jön, meleg és erős karjába zárja, megállítja. De már a bejárati ajtót nyitotta, és hideg léghuzat csapott be kívülről.
–  Azért is visszajövök – mondta, és eltűnt. Scarlett megállt az alsó lépcsőn, és nézte a csukott ajtót.

A gyűrű, amit Rhett Angliából hozott Scarlettnek, csakugyan nagy volt, olyan nagy, hogy még Scarlett is gondolkozott, merje-e hordani. Szerette az ékszert, különösen ha igazán drága és értékes volt, de az a kellemetlen érzése volt, hogy az ismerősök teljes joggal azt fogják mondani a gyűrűről, hogy közönséges. Négykarátos gyémánt ült a közepén, smaragdok vették körül. Egészen az ujjpercéig ért, és szinte lehúzni látszott a kezét. Scarlettnek az a gyanúja volt, hogy Rhett nagy fáradsággal készíttette el a legdrágább gyűrűt, és puszta gonoszságból rajta volt, hogy a lehető legragyogóbb legyen.
Míg Rhett vissza nem jött Atlantába, és a gyűrű az ujjára nem került, egy léleknek, még a család tagjainak sem mondta el, mi a szándéka. Mikor aztán nyilvánossá lett az eljegyzés, felzúdult a pletyka. A Klan szerencsétlen esete óta Rhett és Scarlett voltak, a jenkik és a kofferesek mellett, a város legnépszerűtlenebb tagjai. Scarlettnek már azt sem tudták egészen megbocsátani, hogy néhány évvel Charles Hamilton halála után levetette a gyászt. Az ellenszenv egyre nőtt iránta nőietlen viselkedése miatt, hogy maga vezette fűrészmalmait, szemérmetlensége miatt, hogy áldott állapotban nyilvánosan mutatkozott, és sok minden más miatt. De amikor Frank  és  Tommy  halálának okozója  lett,  és tucatnyi más ember életét végső veszélynek tette ki, az iránta megnyilvánuló ellenszenv szinte kiközösítéssé fokozódott.
Rhettet hadiüzérkedései óta mindig gyűlölték, és nem tette magát kedvesebbé a város lakói szemében azzal sem, hogy a republikánusokkal barátkozott. És bármilyen különös is, ez a gyűlölet, főként az asszonyok részéről, csak fokozódott azóta, hogy megmentette a tizenkét férfi, az egykori város legkiválóbb polgárainak életét.
Persze nem azt sajnálták, hogy még élnek. Az volt számukra keserves, hogy a férfiak életét egy olyan embernek köszönhetik, amilyen Rhett, és egy olyan megszégyenítő trükknek. A jenkik hónapokon át emlegették csúfolódva a botrányt. És az asszonyok úgy gondolták, hogy Rhett, ha akarta volna, más módon is megmenthette volna a Klánt.
Ezek az asszonyok, akik oly finom lelkűek, olyan gyöngédek voltak, annyi könyörülettel karolták fel a szegények ügyét, akik ápolták a sebesülteket, gondozták az árvákat, könyörtelenek tudtak lenni mindenki iránt, aki íratlan törvényeiket áthágta. Ez a törvény egyszerű tételekből állt. A Konföderáció eszméi iránti hűség, tisztelet a volt katonáknak, régi szokások és életformák megőrzése, büszkeség a nyomorúságban, egymás közti összetartás és engesztelhetetlen gyűlölet a jenkik iránt.
Szerintük Scarlett és Rhett a törvény valamennyi szakaszát megszegték.
A férfiak, akiknek az életét Rhett megmentette, becsületből és hálaérzetből megkísérelték, hogy elhallgattassák asszonynépüket, de kevés sikerrel. Már mielőtt közzétették volna házasságuk hírét, mind a ketten eléggé népszerűtlenek voltak, de azért az emberek tudtak még az érintkezés formái között udvariasak is lenni velük. De ez a hideg udvariasság most már lehetetlenné vált.
És most a házassági hír! … Eddig legalább valami hideg udvariasságot megtartottak irányukban. Most már ezt sem. Mint valami bomba, úgy robbant ki a dolog, és még a legszelídebb asszonyok is magukon kívül voltak. Újra asszony lesz, alig egy évvel azután, hogy a férje, akit ő ölt meg, meghalt! És ki veszi el? Ez a Butler, aki árdrágító volt a háborúban, áruló a háború után, aki a jenki tisztekkel és kofferesekkel barátkozik, és bordélyházat tart fenn. Külön-külön elviselték valahogy mindkettőt, de együtt a kettő már túl sok volt a jóból. Mind a kettő közönséges és gonosz. Ki kell seprűzni őket a városból !
Atlanta talán türelmesebb lett volna kettőjükhöz, most azonban valószínűleg az is hozzájárult ehhez a felzúduláshoz, hogy Rhett kofferes és köpönyegforgató barátai ellen soha nem érzett erővel lobbant fel a gyűlölet éppen abban az időben, mikor az eljegyzés megtörtént.
A közvélemény gyűlölete teljes hévvel fellángolt a jenkik és szövetségeseik ellen, éppen abban az időben, amikor a város megtudta Rhett és Scarlett házasságának hírét, mert a jenki uralommal szembeni georgiai ellenállás utolsó fellegvára is elesett. Az az egész leigázás! hajsza, amely akkor kezdődött, amikor Sherman elindult Dalton felől délre – négy évvel ezelőtt –, most elérte a legválságosabb pillanatát, és az állam megalázottsága teljes volt.
Az újjáépítésnek nevezett visszacsatolás három esztendeje letelt, és ez a terror három esztendeje volt. Mindenki azt hitte, hogy a helyzet olyan rossz, hogy rosszabb már nem lehet. Georgia azonban rájött, hogy a visszacsatolás legrosszabbja még csak most kezdődik.
A szövetségi kormányzat három éven át igyekezett idegen eszméket és idegen törvényeket ráerőszakolni Georgiára, és a parancsait szuronnyal támogató hadsereg segítségével ez jórészt sikerült is. De az új uralmat csak a fegyveres erő tartotta fenn. Az ország jenki uralom alatt állott, de a lakosság beleegyezése nélkül. Georgia vezetői továbbra is harcoltak azért a jogért, hogy az államot maguk igazgassák a saját eszméik szerint. Minden erejükkel ellenálltak továbbra is annak a kísérletnek,   hogy   őket   behódolásra   kényszerítsék,   és Washington diktátumát saját állami törvényeiknek tekintsék.
Hivatalosan a georgiai kormány sohasem tette le a fegyvert, de harca szélmalomharc volt örök vereségekkel. Olyan harc volt, amelyben győzni nem lehetett, de legalább késleltette az elkerülhetetlent. Más déli államokban már sokfelé írástudatlan négerek ültek magas közhivatalokban, és a törvényhozó testületekben felülkerekedtek a négerek és a kofferesek. Georgia azonban nyakas ellenállásával egyelőre elhárította még ezt a végső megalázást. A három év nagyobbrészt azzal telt el, hogy a szövetségi állam fővárosa továbbra is ellenőrizte a fehéreket és demokratákat. Mivel azonban mindenütt jenki katonák ültek, az államhivatalokban mást nem is tehettek, csak éppen tiltakoztak és ellenkeztek. Hatalmuk nem volt, de legalább fenntarthatták a saját kormányukat, és ebben a kormányban csupa georgiai volt. Most aztán ez is elveszett.
Ugyanúgy, ahogy négy év előtt Johnstont és seregeit lépésről lépésre szorították vissza Daltonból Atlantáig, ugyanígy szorították 1865-től kezdődően lépésről lépésre háttérbe a georgiai demokratákat. Egyre nagyobb és nagyobb volt a szövetségi kormány hatalma az államügyekben és a polgárok élete felett. Erőszakra erőszakot halmoztak, és a katonai rendelkezések növekedő száma egyre tehetetlenebbé tette a polgári hatóságokat. Végül Georgia katonai tartománnyá vált, és elrendelték, hogy a négereket vegyék fel a szavazók névjegyzékébe, tekintet nélkül arra, hogy Georgia törvényei megengedik-e ezt.
Egy héttel Scarlett és Rhett eljegyzésének közhírré tétele előtt tartották meg a kormányzóválasztást Georgiában. A demokraták jelöltje Gordon tábornok, Georgia legtiszteltebb és leginkább szeretett polgára, a republikánusoké egy Bullock nevű ember volt. A választás három napon át tartott, ahelyett hogy egy nap alatt lebonyolították volna. Egész vonatrakományra való négert utaztattak városról városra, faluról falura, és mindenütt leszavaztatták őket. Természetesen Bullock győzött.
Ha elkeseredést okozott az, hogy Sherman leigázta Georgiát, a törvényhozó testület, az ország utolsó fellegvárának leigázása a kofferesek, jenkik és négerek részéről, egy olyan vad elkeseredést váltott ki, amilyet eddig el sem tudtak képzelni. Atlanta és egész Georgia dühöngött.
Rhett Butler pedig a gyűlölt, megvetett Bullock kormányzó személyes barátja volt!
Scarlett, aki szokás szerint úgyszólván nem is látott semmit, ami nem volt éppen az orra előtt, tulajdonképpen nem is tudta, hogy valami választás van, vagy volt. Rhett maga nem vett részt a választáson, és egészen úgy járt-kelt a városban, és beszélt a jenkikkel, mint azelőtt.
De a tény változatlanul az volt, hogy Rhett egy sehonnai kalandor és Bullock kormányzó a barátja. Ha tehát a házasságkötés megtörténik, Scarlett is sehonnaivá válik. Atlantának semmi kedve nem volt ahhoz, hogy türelmes vagy jóindulatú legyen bárki iránt is, aki az ellenséges táborhoz tartozott, és az eljegyzés híre, mivel éppen ebben az időben kelt szárnyra, emlékeztette a várost mindarra, ami rosszat Rhett és Scarlett elkövettek, de senki sem akart emlékezni arra, ami jót cselekedtek.
Scarlett tudta, hogy a város fel van háborodva, de hogy mennyire, csak akkor értette meg, mikor Mrs. Merriwether, akit többen biztattak, nyíltan beszélni próbált vele a saját érdekében.
–  Az anyád meghalt, Scarlett, Pittypat néni pedig nem asszony és nem … izé … nem arravaló, hogy ilyesmit rá lehessen bízni. Ügy érzem, hogy jogom van rá, hogy figyelmeztesselek. Butler kapitány nem olyan ember, akihez jó családból való lány vagy asszony hozzámegy. Ő egy …
–  Igen. És megmentette Merriwether nagypapa meg még néhány ember életét,
Mrs. Merriwether úgy felfújta magát, mint valami örvösgalamb. Alig egy órája bosszantó beszélgetése volt a nagypapával. Az öregúr azt mondta, hogy úgy látszik, nem tartja sokra az életét, ha semmi hálát sem érez Rhett iránt, akár áruló, akár nem,
–  Az is csak piszkos tréfa volt tőle, hogy megszégyeníthessen bennünket a jenkik előtt – folytatta Mrs. Merriwether. – Nagyon jól tudhatod, hogy Butler közönséges gazember. Mindig az volt, és most már tisztességes úriasszony nem is állhat vele szóba. Nem is fogadják jó társaságban!
–  Nem? Ez különös. Ügy emlékszem, a háború alatt gyakran láttam a házában is, kedves Mrs. Merriwether. Sőt mintha ő ajándékozta volna Maybelle menyasszonyi ruhájára is a selymet. Vagy talán rosszul emlékszem?
–  A háborúban minden Imás volt. Akkor sokféle emberrel össze kellett kerülni, akikre máskor rá sem néztünk volna. Ez is csak áldozat volt a Szent Ügyért. Csak nem akarsz olyan ember felesége lenni, aki nem is volt katona, sőt kicsúfolta azokat, akik beálltak a hadseregbe?
–  De igenis volt. Nyolc hónapig; Franklinnál is ott volt, és Johnston tábornokkal együtt tette le a fegyvert.
–  Ezt nem hallottam – mondta Mrs. Merriwether, és látszott rajta, hogy egy szót sem hisz belőle. Majd diadalmasan tette hozzá:
–  És különben is, nem kapott sebet. – Van még más is, aki nem kapott.
–  Mindenki megsebesült, aki csak valamit ért. Én nem ismerek olyan bátor katonát, aki ne kapott volna.
Scarlett fellobbant.
–  Azért, mert valakinek van esze, hogy vigyázzon magára, ez még nem jelenti azt, hogy nem bátor. Mondok valamit, kedves Mrs. Merriwether, és ha tetszik, mondja meg valamennyi ismerősének. Igenis hozzámegyek Butler kapitányhoz, és hozzámennék akkor is, ha a jenkik oldalán harcolt volna.
Mikor a derék hölgy haragjában ferdére csúszott ka- . lappal hazament, Scarlett tudta, hogy a kétes értékű barátnőből nyílt ellenség lett.  De nem törődött vele. Mit bánthatja őt Mrs.   Merriwether?   Beszélhet,   amit akar. Egy ember nyelvétől félt… és az Mammy volt.
Scarlett nyugodtan elviselte, hogy Pittypat néni elájuljon a hír hallatára, elviselte, hogy Ashley hirtelen nagyon komolyan és egyenesen álljon előtte, és udvarias főhajtással kívánjon neki szerencsét. Pauline és Eulália néni levelén inkább nevetett, mint bosszankodott, mikor azt írták, hogy megtiltják,   hogy   férjhez menjen Baitlerhez, mert nemcsak saját magukat teszi lehetetlenné a társaságban, de őket is. Akkor is csak nevetett, mikor Melly összevonta a szemöldökét:
–  Én nem mondom, Butler kapitány igazán kedves, jó ember, sokkal többet ér, mint az emberek gondolják, és megmentette Ashley életét, Katona is volt, De azért, Scarlett, nem lett volna jobb, ha nem határozol ilyen hirtelen?
Nem, semmivel sem törődött. Csak Mammytól tartott. És Mammy csakugyan komolyan megharagította és megfájdította a szívét.
–  Sok mindent láttam már az asszonyságtól, ami rosszul esett volna az én Ellen kisasszonyomnak, nekem is sok minden rosszul esett. De ennél rosszabbat már az asszonyság sem tudhatott volna kitalálni. Közönséges szeméthez menni férjhez! Igen, szemetet mondtam. Ne kiabáljon közbe az asszonyság, hogy finom családból való. Az mindegy! Én láttam, mikor az asszonyság elvette Honey kisasszonytól Charles fiatalurat, és nem bánta, mit szólt hozzá. Láttam, mikor elvette testvérétől Frank urat. Én hallgattam és hallgattam, mikor ide-oda kocsikázott egyedül, és deszkákat adott el, és csalt meg hazudott, hogy több pénze legyen, és csak azért is ott járt a niggerek között. Meg azok a szegény rabok, akik még enni sem kaptak! Befogtam a szájamat, pedig Ellen kisasszony sokszor mondta nekem odafenn az égi paradicsomban: Mammy, Mammy, te nem vigyázol jól az én gyermekemre. Igen, ezt mind eltűrtem, de ezt már nem tűröm el, asszonyság. Ilyen emberhez nem fog hozzámenni,  amíg lélegzet van bennem.
–  Ahhoz megyek, akihez akarok! –mondta Scarlett hidegen. – Úgy látom, Mammy, elfelejted, hol a helyed.
–  De ideje is, hogy elfeledkezzem róla. Ha én mindezt nem mondom meg magának, maga képes és megteszi.
–  Végiggondoltam a dolgot, Mammy, és úgy határoztam, hogy legjobb lesz, ha te visszamész Tarára. Adok majd valami pénzt, és …
Mammy méltóságteljesen kiegyenesedett.
–  Én szabad vagyok, Scarlett kisasszony. Nem küldhet sehova, ahova nem akarok menni. És nem megyek vissza Tarára, hanem itt maradok magával. Nem hagyom el Ellen kisasszony gyermekét, és nincs az a hatalom, amely engem innen eltávolíthat, és nem hagyom el Ellen kisasszony unokáját sem, mert nem bízom a nevelését semmiféle mostohaapára. Itt vagyok, és itt maradok!
–  Nem akarom, hogy itt maradj a házamban, és goromba legyél Butler kapitányhoz. Férjhez megyek hozzá, és erről nincs többé mit beszélni.
–  Erről még nagyon sokat lehet beszélni – felelte Mammy vontatottan, és ráncos, fénytelen öreg szemében a harcikedv szikrája villant. – Sohasem hittem volna, hogy ilyesmit kell mondanom Ellen kisasszonyom gyermekeinek. De Scarlett kisasszony, figyeljen ide. Maga nem más, mint egy öszvér lószerszámmal. Kifényesítheti a szőrét, és felszerszámozhatja a lószerszámmal, odaállíthatja a legszebb hintó elé, de akkor is csak öszvér marad. Nem téveszt meg senkit. Magával ugyanez a helyzet. Selyemruhákban jár, vannak malmai, üzlete, pénze, és igyekszik azt a látszatot kelteni, hogy telivér ló, de azért maga öszvér marad továbbra is. Es nem téveszt meg soha senkit. Ugyanez van Butlerrel is, ő is jó családból származik, és úgy viselkedik, mint egy versenyparipa, de csak a szerszám lószerszám rajta, ő is öszvér, mint maga.
Mammy szigorú tekintettel hajolt Scarlett felé, aki szótlanul állt, és remegett az izgalomtól.
–  Ha azt mondja, hogy férjhez megy hozzá, maga meg is teszi, mert maga éppen olyan önfejű és nyakas, mint az apja. De figyelmeztetem, Scarlett kisasszony, nem megyek el maga mellől. Itt maradok, és végignézem, hogy mi lesz ebből.
Anélkül hogy választ várt volna, Mammy megfordult, és otthagyta Scarlettet, mintha azt mondaná: „Philippinél találkozunk.”
A mászúton New Orleansban Scarlett elmondta Rhett-nek Mammy szavait. Nagy meglepetésére és felháborodására a férfi csak nevetett Mammynak azon a megállapításán, hogy öszvérek lószerszámmal felszerelten.
–  Soha nem hallottam még ilyen alapvető igazságot ilyen egyszerűen kifejezve – mondta Rhett. – Mammy egy kedves öreg lélek, és azon kevesek közé tartozik, akiknek a tiszteletét és jóakaratát szeretném megnyerni. Minthogy azonban öszvér vagyok, attól tartok, sohasem nyerem el. Visszautasította még azt a tízdolláros aranyat is, amelyet az esküvő után mint újdonsült férj ajándékképpen adtam neki. Nagyon kevés embert láttam még eddig, aki ennyire megvesztegethetetlen volt. Mammy azonban a szemembe nézett, megköszönte, és kijelentette, hogy ő nem tekinti magát szabad négernek, és nincs szüksége a pénzemre.
–  Miért viselkedik így? Miért gágog mindenki körülöttem, mint egy sereg liba? Mégiscsak az én dolgom, hogy kihez megyek férjhez, és hányszor megyek férjhez. Én is mindig csak a magam dolgával törődtem. Miért nem tartják mások is ehhez magukat?
–  Édesem, a világ úgyszólván minden mást meg tud bocsátani, csak azt nem, ha valaki a maga dolgával törődik. De miért vagy olyan érzékeny? Elég sokszor mondtad, hogy nem törődsz vele, mit beszélnek az emberek. Miért nem bizonyítod be? Nagyon jól tudod, hogy milyen sokszor tetted ki magad kis ( dolgokban bírálatnak, nem is remélheted tehát, hogy nagy ügyekben megmenekülsz a pletykáktól. Jól tudtad, hogy sok szó esik arról, ha egy olyan csirkefogóhoz mégy hozzá, mint amilyen én vagyok. Még ha alacsonyabb osztályból származó, szegény csirkefogó lennék, az emberek nem vesznének úgy meg. De egy gazdag, világát élő csirkefogónak lehetetlen megbocsátani.
–  Jó lenne, ha néha komolyan beszélnél.
–  Komolyan beszélek. Mindig nagyon kényelmetlen istenesnek maradni, amikor az istentelen virágzik, mint maga a tavasz. Fel a fejjel, Scarlett! Nem te mondtad egyszer, hogy főként azért szeretnéd, ha sok pénzed lenne, hogy mindenkinek azt mondhasd, hogy menjen a pokolba? Most itt az alkalom.
–  Csakhogy éppen te voltál az első, akinek azt akartam mondani, hogy menjen a pokolba – mondta Scarlett nevetve.
–  Még mindig a pokolba akarsz küldeni?
–  Már nem olyan gyakran, mint azelőtt.
–  Hát csak tedd, ahányszor akarod, ha ez neked örömet okoz.
–  Nem is okoz olyan nagy örömet már – mondta Scarlett, és odahajolva, könnyedén megcsókolta a férfit. Rhett sötét szeme nagyot villant, és tekintete az asszony arcát fürkészte, valamit keresett rajta, amit azonban nem talált. Kurtán felnevetett.
–  Felejtsd el Atlantát. Felejtsd el a vén tyúkokat. Elhoztalak New Orleansba, mert azt akarom, hogy jól érezd magad, és remélem, sikerül.

Ötödik   rész
Nagyon jól szórakozott, jobban szórakozott, mint a I háború előtti utolsó tavasz óta bármikor. New Orleans nagy, izgatóan idegen, mozgalmas hely volt, és Scarlett úgy élvezte, mint egy életfogytiglanra ítélt fogoly, amikor váratlanul kiszabadul. A kofferesek elözönlötték a I várost, a rendes emberek közül sokakat kiűztek otthonukból, úgyhogy azt sem tudták, hol hajtják le a fejüket, és hogyan jutnak legközelebb ennivalóhoz, a kormányzóhelyettesi székben pedig egy néger ült. Az a New Orleans azonban, amelyet Rhett mutatott neki, jókedvű volt, ragyogó és vidám. Az emberek, akikkel találkozott, dobálóztak a pénzzel. Asszonyokkal találkozott, szép ruhákban, finoman ápolt, munkát soha nem látott kézzel, akik csak kacagtak mindig, és soha nem beszéltek olyan unalmas dolgokról, mint a háború és a nehéz idők. Férfiakkal, akik egészen mások voltak, mint az atlantaiak, akik szinte verekedtek, hogy táncolhassanak vele, bókoltak neki, mintha első bálján volna.
Szemükben ugyanaz a semmivel sem törődő, vakmerő fény volt, mint Rhett szemében. Sohasem beszéltek önmagukról. Mintha nem lett volna semmi múltjuk, sem jövőjük. Udvariasan elterelték a beszédet, ha Scarlett arról talált kérdezősködni, mikor és honnan jöttek New Orleansba. Ez különös volt. Atlantában minden újonnan jött sietett igazolni magát, első dolga volt, hogy a családfájáról beszéljen, és rokonságokat kutasson fel a városban.
De ezek a férfiak szűkszavúak voltak, vigyáztak arra, hogy mit mondanak. Néha, ha Rhett egyedül volt velük, és Scarlett a szomszédos szobában volt, az asszony hallotta a nevetésüket, és hallott elejtett szavakat, amelyek azonban semmit sem jelentettek számára, mert titokzatos szavak voltak, rejtélyes nevek: Kuba, Nassau a blokád napjaiban, az aranyláz, a rohamosan emelkedő árak, az árdrágítás, a fegyvercsempészés és a katonai kémkalandok; Nicaragua és William Walker, a lázadás vezetője, és a kivégzések Truxillóban .. . Egy alkalommal, amikor váratlanul benyitott, hirtelen megszakadt a beszélgetés arról, hogy mi történt Quantrill gerillacsapatának tagjaival…
De az bizonyos, hogy kitűnő modoruk volt, jól szabott ruhájuk, és kitűnően táncoltak. Mit törődött Scarlett egyébbel? Egyedül az számított, hogy Rhett barátai voltak. Palotáik voltak. Hintóik. Elvitték őket mindenfelé, és estélyeket rendeztek a tiszteletükre. Egyszer meg is mondta Rhettnek, hogy neki tetszenek a barátai.
–  Gondoltam, hogy így lesz – mondta Rhett, és kacagott.
–  Miért? – kérdezte Scarlett most is gyanakodva.
–  Ezek mind fekete bárányok. Gazemberek. Kalandorok. Kofferes arisztokraták. Élelmiszerdrágítással szerezték a pénzüket, mint a te kedves férjed, vagy gyanús szállítási szerződésekkel és különböző hasonló üzletekkel, melyeket jobb nem firtatni.
–  Nem hiszem. Te csak csúfolódsz. Olyan kedves, derék emberek .. .
–  A kedves, derék emberek éhen halnak ebben a városban – mondta Rhett. – Ismerem azokat is, és bár egykori fáskamrákban laknak, de nem tudom, ők fogadnának-e engem ezekben a fáskamrákban. Tudod, kedves, a háború alatt én itt néhány nagyon sötét üzletbe keveredtem, és ezeknek az embereknek itt istentelenül jó emlékezőtehetségük van. Scarlett, te tartós örömet okozol nekem azzal, hogy tévedés nélkül mindig a legelvetemültebb embereket és a legsötétebb dolgokat válogatod össze.
–  De hát a barátaid!
– Természetesen, hát én szeretem a gazembereket. Ifjúságomat hamis játékosként egy folyami hajón töltöttem, és megértem az ilyen embereket. Azt azonban pontosan tudom, hogy kicsodák ezek, és nem vagyok elvakult   velük   szemben.   Neked   viszont – nevetett Rhett ismét – nincs helyes ösztönöd, hogy megválogasd az embereket. Nem tudod, ki a rossz, ki a jó. Mi az olcsó, mi az értékes. Néha azt hiszem, hogy az egyedüli igazi úrhölgyek, akik valaha hozzád tartoztak, az édesanyád és Melly, nem voltak rád egyáltalán semmi, de semmi hatással.
–  Melly? De hiszen Melly nem is szép, a ruhája kopott, a cipője mindig ócska, amellett ügyetlen, alig szól egy szót…
–  Ne legyen olyan féltékeny, asszonyom. Nem a szépség teszi az úriasszonyt, de nem is a ruha.
–  Nem? Várj csak, Rhett, majd én megmutatom. Most, hogy … hogy pénzem van, olyan úriasszony leszek, de olyan …
–  Érdeklődéssel várom, hogy bebizonyítsd – felelte .Rhett.
Hogy milyen ruhákat kapott az urától! Ez még jobban érdekelte az embereknél, Gyönyörűek voltak. És Rhett maga választotta ki a színt, szabást, kelmét. A krinolin már kiment a divatból. A szövetet hátul összefogták sűrű ráncokban, és egész virágkoszorúkkal, fodrokkal, csipkékkel díszítették a ruhákat. Scarlett eleinte idegenkedve vette fel az új divatú szoknyát, amelyben látszott a csípője és lába. De tetszett neki. És azok az édes kis kalapok! Nem is kalapok, apró kis valamik, amiket az ember a fél szemére húzott. Cseresznyével, mindenféle gyümölccsel, virággal, tollal voltak díszítve. Csak azt sajnálta, hogy Rhett könyörtelenül elégette a hamis fürtöket, melyeket egy boltban a nyakába varrtak, pedig az ő haja olyan sima volt, mint az indián asszonyoké, a fürtök meg olyan csinosan lógtak ki a kis kalapok alól..
És a finom, divatos alsónemű! Milyen csinosan áll, és milyen sok teljes készlete volt belőle! Ingek és hálóingek, alsószoknyák és bugyogók a legfinomabb vászonból, cakkosak, hímzettek és finoman azsúrozottak. És a selyempapucs, amit Rhett hozott neki! Jó magas sarka volt, és elöl nagy, csillogó csat volt rajta. És a selyemharisnyák, egy tucat is. És egyiknek sincs gyapot talpa! Micsoda gazdagság!
Mielőtt hazautaztak volna, ajándékokat vásárolt mindenkinek. Bársonyból nagy kutyát Wade-nek, aki régóta vágyott erre, Beau-nak macskát, korall karperecet a kis Ellának, opálköves súlyos nyakláncot Pittypat néninek, Shakespeare összes műveit Mellynek és Ashley-nek, gyönyörű libériát Péter bácsinak, hozzá fényes selyemcilindert, rajta a kocsisok szokásos sörtedíszítésével. Ruhára valót Dilceynek és a szakácsnőnek, drága holmikat Tarán is az egész családnak.
–  És Mammynak mit vettél? – kérdezte Rhett, amint szállodai szobájukban az ágyakat elborító ajándékok között turkált, és áthordta őket a nappali szobába.
–  Semmit. Nem érdemli meg. Gyűlöletes Mammy. Miért vigyek neki ajándékot, mikor öszvéreknek nevezett bennünket?
–  Ugyan, Scarlett. Hogyan lehet haragudni azért, ha valaki megmondja az igazat? Szegény Mammy. Vinned kell valami ajándékot neki is. A szíve szakadna meg, ha semmit se vinnél, és olyan szívért, amilyen az övé, kár lenne, ha megszakadna.
–  Nem, én nem viszek neki semmit.
–  Akkor hát majd viszek én. Emlékszem, hogy az én öreg dajkám mindig azt mondta, hogy ha majd az égbe megy, szép selyem alsószoknyát fog kérni, de olyan sűrű ráncos és olyan merev legyen, hogy megálljon a földön, és úgy suhogjon, hogy a jó Isten azt higgye, angyalszárnyból készült. Szép piros tafotát veszek, és csináltatok belőle  Mammynak ilyen  alsószoknyát.
–  Nem fogja elfogadni úgysem. Inkább meghal, semhogy viselje.
–  Az lehet. De azért megcsináltatom.
A New Orleans-i üzletekben nagy volt a bőség, és izgalmas látványt nyújtott, s a bevásárlás Rhett-tel valóságos kalandnak számított. Vele étkezni szintén izgalmas és kellemes kaland volt, még talán kellemesebb, mint az üzletjárás, mert tudta összeállítani az ebédeket, sőt azt is tudta, hogy mit hogyan készítsenek el. A New Orleans-i borok, likőrök és pezsgők újak és izgalmasan kellemesek voltak számára, mert eddig csak az otthon készített ribizlibort, eperbort és Pittypat néni titkos pálinkáját ismerte. Micsoda nagyszerű ételeket rendelt Rhett! Az étel volt a legjobb New Orleansban. Ha visszaemlékezett a tarai éhezés napjaira és azokra a kimért adagokra, amelyekben még az utóbbi időben is része . volt, Scarlett úgy érezte, hogy sohasem ehet eleget ezekből a nagyszerű ételekből. Rákok és gombák, homárok borban és osztriga jégen, pirított kenyérrel és vajjal, egy különleges mártással, sütemények, liba- és pulykamájak, különlegesen elkészített, olajos papírban sütött halak .. . Most aztán igazán nem kellett félnie, hogy éhen hal. Soha nem romlott el az étvágya, mert csak a szárított körtére és kukoricakására kellett gondolnia, a tarai nehéz napokra, és mindjárt éhes lett megint,
– Úgy eszel, mintha attól félnél, hogy soha többé nem kapsz semmit – mondta Rhett. – Ne kapard ki a tányért, Scarlett, Van még elég a konyhában. Csak a pincérnek kell szólni. Ha ennyit eszel, olyan kövérre fogsz hízni, mint a kubai asszonyok, akkor pedig elválok tőled.
De Scarlett csak a nyelvét öltötte ki rá kissé, és még egy adag édességet rendelt, sok csokoládéval és édes  habbal.
Ó, milyen boldogság volt tudni, hogy költhet, amennyi jólesik, és még mindig marad elég pénzük; nem kuporgatni a centeket, és számolni, hogy elég lesz-e adóra, és új öszvérekre. Milyen kellemes vidám és gazdag emberekkel lenni, és nem olyan előkelő szegényekkel, amilyenek az atlantaiak. Milyen boldogság volt szép új ruhákat hordani, suhogó brokátot, amely kiemelte a csípőjét, meztelenül hagyta a nyakát, karját és mély kivágása a mellét is; és milyen kellemes volt érezni, hogy a férfiak mennyire csodálják szépségét. És milyen jólesett, hogy annyit ehet, amennyit akar, anélkül, hogy valaki rászólna, mert ez nem úri dolog. És annyi pezsgőt ihat, amennyit akar.
Amikor Scarlett először ivott túl sok-pezsgőt, utána másnap reggel nagyon megijedt, mikor reggel hasogató fejfájással ébredt, és eszébe jutott az a rettenetes jelenet, hogy végig New Orleans utcáin, nyitott kocsiban hangosan énekelte a jenkik legkedvesebb dalát. Soha életében még egy úriasszonyt nem látott ittasnak sem, és az egyetlen részeg nő, akit valaha is látott, Belle Watling volt Atlanta elestének napján. Azt se tudta most, hogyan álljon Rhett elé, annyira szégyellte magát, de kiderült, hogy Rhett inkább nagyon jól szórakozott az eseten. Általában bármit tett Scarlett, minden mulattatta, és úgy kezelte, mintha csak egy kis játékmacska lenne.
Nagyon kellemes volt utcára vagy bárhova is elmenni Rhett-tel, mert nagyon jó megjelenésű volt. Azelőtt valahogy sohasem gondolt arra, hogy néz ki Rhett, és Atlantában mindenkit annyira foglalkoztatott Rhett ezernyi rossz tulajdonsága, hogy külső megjelenésével nem is törődtek. Itt New Orleansban azonban Scarlett láthatta, hogyan követik a női szemek Rhettet, és hogy villannak lel ezek a női szemek, ha Rhett a kezük fölé hajol. Váratlanul büszkévé tette, ha Rhett-tel megjelenhetett, pusztán az a körülmény, hogy rájött, menynyire elragadtatottan nézik az asszonyok a férjét, és talán még irigyelik is.
,,Hát persze, nagyon csinosak vagyunk együtt” – gondolta Scarlett jóleső érzéssel.
Igen, ahogy Rhett megjósolta, a házasság nagyon szórakoztató is lehet. De nemcsak szórakoztató volt, hanem sok mindent meg is tanult. Ez már magában véve is különös volt, mert Scarlett azt hitte, hogy az élet már nem taníthatja őt semmire. Most úgy érezte magát, mint a fejlődő gyermek, aki naponta valami újdonsággal ismerkedik meg, valami újat fedez fel.
Mindenekelőtt kiderült, hogy a házasság Rhett-tel lényegesen különbözik attól a házasságtól, amelyben Charlesszal vagy Frankkal élt. Azok tisztelték és féltek vad kitöréseitől. Kérték a kegyeit, és ha neki tetszett, akkor megajándékozta őket saját magával. Rhett egyáltalán nem félt tőle, és, mint kénytelen volt gyakran erre gondolni, nem is tisztelte. Amit meg akart tenni, megtette, és ha Scarlettnek nem tetszett, legfeljebb kinevette. Scarlett nem szerette Rhettet, de kétségtelenül nagyon izgalmas és kellemes személy volt, kellemes volt vele élni. Az volt a legkülönösebb, hogy legszenvedélyesebb pillanataiban is, amikor néha szinte kegyetlen, máskor gúnyos tudott lenni, mintha állandóan fékezte, fegyelmezte volna magát. Vajon miért?
„Talán mert nem szeret engem igazán – gondolta Scarlett, és meg volt elégedve a dolgok állásával.
 – Nem is akarnám, hogy egészen elveszítse az önuralmát.”
De a gondolat egyre izgatta, és néha szerette volna, ha mégis megtörténne.
Most, hogy vele élt, egészen új oldalról ismerte meg Rhettet. Megtanulta, hogy egyik percben lágy és selymes tud lenni a hangja, mint a macska szőre, a másik percben nyers, éles, haragos, és káromkodik. Néha szinte gyöngéd volt hozzá. Máskor könyörtelen, gúnyos. Ismét máskor féktelenül vad; örömét lelte abban, hogy Scarlett lobbanékony, szerette szítani hirtelen haragját, és élvezte a kirobbanásait. Lassan megtanulta, hogy mindig kétélűek a bókjai, és gyanakodva fogadta a legkedvesebb, leggyöngédebb szavakat is. Ez alatt a két hét alatt New Orleansban sok mindent tanult és látott, csak azt nem tudta még mindig, milyen Rhett tulajdonképpen.
Képes volt arra, hogy látható őszinteséggel és tetszelgéssel elmondjon történeteket mindazokról a helyekről, ahol járt, történeteket bátorságról és becsületről, érdemiekről és szerelmekről, hogy aztán a legelképesztőbb cinizmussal kanyarodjon nagyon közönséges befejezésekhez. Scarlett tudta, hogy egyetlen férfi sem szokott ilyen történeteket elmondani a feleségének, de szórakoztatók voltak, és durvaságukban is mindenképpen nagyon földi érzéseket ébresztettek.
Némelyik reggel elküldte a szobalányt, és maga hozta oda a reggelit Scarlettnek az ágyhoz. Etette, mint valami kisgyermeket, és kefélgette a haját, hogy csak úgy pattantak a villamos szikrák a kefe nyomában. Máskor azzal riasztotta fel álmából, hogy lerántotta róla a takarót, és megcsiklandozta a talpát. Néha nyugodt érdeklődéssel hallgatta végig, ha Scarlett üzleti dolgokról beszélt neki, máskor úgy beszélt Scarlett dolgairól, mintha egyebet sem tett volna, mint hogy csalt, útonállóskodott és lopott. Rhett elvitte Scarlettet a színházba, álszenteskedve sugdosott a fülébe, hogy az Isten talán nem is helyesli az ilyen szórakozásokat, aztán elvitte templomokba, és jó hangosan mesélt disznó vicceket, aztán rászólt Scarlett-re, ha nevetett. Hozzászoktatta, hogy mindig kimondja minden gondolatát, és hogy ne nyelje el éles megjegyzéseit. Scarlett nagyon ügyes tanítványnak bizonyult ebben. Érezte, milyen hatalmat ad mások fölött a gúnyolódás. Éles nyelvű tudott lenni, de nem volt meg benne Rhett szellemessége, sem az a fensőbbséges öngúny, ami enyhítette legkeményebb megjegyzéseit is.
Rhett játékossá, pajkossá tette Scarlettet, aki észre se vette, hogyan váltózott ilyen könnyeddé. Az élet azelőtt komoly és keserű volt. Most egyszerre csupa játékká lett, A férfi tudta, mi az a játék, és magával sodorta az asszonyt is. De ha Rhett részt is vett a játékokban, mindig férfi maradt, és nem lett gyermekké, akire le lehetett volna nézni. Vele szemben nem érzett Scarlett asszonyi fensőbbségét soha, nem tudott asszonyos fensőbbséggel nevetni rajta, ahogyan a nők ősidők óta nevettek a férfiakon, mert a férfiak szívükben mindig megmaradtak kisfiúknak.
Ez bosszantotta kissé, valahányszor erre gondolt. Olyan jó lett volna fölötte érezni magát csak egyetlenegyszer! A többi férfira gondolva, mindig legyinthetett magában: micsoda gyerek! Az apja az volt haláláig, a Tarleton fiúk azok voltak, Charles, Frank, a gavallérok … csak Ashley nem. És Rhett nem. Ők ketten felette álltak értelemben, és velük szemben nem tudott fölényes lenni, mert ők felnőttek voltak, s teljesen hiányzott belőlük minden gyermekesség.
Rhettet sem tudta mindig megérteni, de nem sokat törődött ezzel, bár néha voltak dolgok, amelyeken megütközött. Néha megérezte, hogy Rhett valami különös, kutató tekintettel néz rá, ha azt hiszi, hogy nem veszi észre. Ha hirtelen megfordult ilyenkor, akkor látta, hogy éber,  fürkésző  tekintettel  figyeli…  vár valamire …
– Miért nézel úgy engem mindig – kérdezte egyszer mérgesen –, mint a macska az egeret? !
Erre hirtelen más lett az arckifejezése, és csak nevetett egyet. Scarlett nem sokat törődött az egésszel. Az élet nagyon, nagyon kellemes lett a számára, kivéve ha Ashleyre gondolt.
Rhett annyira elfoglalta, hogy kevés ideje maradt Ashleyre gondolni. Nappal nem is igen jutott az eszébe. De éjjel, ha fáradt volt a sok tánctól, vagy kavargott a feje a pezsgőtől, egyszerre elszorult a szíve. Gyakran, ha álmosan feküdt Rhett karjában, és a holdfény betűzött az ablakon, arra gondolt, milyen tökéletesen boldog lenne most, ha Ashley karja tartaná ilyen szorosan, ha Ashley bontaná szét fekete haját, s csavarná a nyaka köré, vagy temetné beléje az arcát…
Egyszer, mikor ez jutott az eszébe, felsóhajtott, és az ablak felé fordította a fejét. Egy pillanat múlva úgy érezte, hogy a feje alatt kemény lett a férfi karja, mint a vas, és Rhett megszólalt a nagy csöndességben:
– Bár küldené az Isten a pokolra örökkévalóságokon át égni azt az álnok, képmutató lelkedet!
Aztán felkelt, felöltözött, és Scarlett hiába beszélt neki rémülten, hiába kérdezte, mi baja, otthagyta egyedül. Másnap reggel került vissza, mikor Scarlett reggelizett. Részeg volt, rendetlen, rosszkedvű, harapós. Egy szóval sem magyarázta vagy mentegette a viselkedését.
Scarlett sem kérdezett most már semmit, s úgy tett, ahogyan illőnek találta ilyen alkalommal. Sértett méltósággal, szó nélkül ette meg a reggelijét, aztán felöltözött, és egyedül ment el vásárolni. Mire hazaért, Rhett újra nem volt sehol. Csak vacsoraidőben látta megint.
Csöndesen ültek egymással szemben. Scarlett el volt keseredve, mert ez volt az utolsó estéjük New Orleans-ban, és szerette volna zavartalanul élvezni a kitűnő rákot. De Rhett vérbe borult szeme előtt nem esett jól neki semmi. Azért megevett egy jókora rákot, és pezsgőt is ivott rá jócskán. Lehet, az okozta aztán, hogy éjszaka, ami már rég nem fordult elő, újra lidércnyomása volt. Hideg verejték öntötte el, úgy riadt fel zokogva, rettegő félelemmel. Üjra Tarán volt, a földek elpusztítva, a gyapot felégetve … mama meghalt… és vele a világ minden biztonsága és nyugalma. Nem volt kihez meneküljön. Valami rém üldözte, futott, futott, futott vadul dobogó szívvel a sűrű, szürke ködben, sikoltozva, vakon.
Kereste az ismeretlen menedéket, ami várta valahol a sötétben, a biztonság révét, amelynek ott kellett lennie valahol a ködben, körülötte.
Rhett hajolt fölé, mikor felriadt. A férfi szó nélkül kapta fel, mint valami kisgyermeket, és szorosan magához ölelve ringatta, dúdolt neki, míg csak el nem állt a sírása.
–  Ő, Rhett, úgy fáztam, és olyan éhes voltam, olyan fáradt, és nem tudtam megtalálni… futottam a ködben, de hiába…
–  Mit nem tudtál megtalálni, kicsikém?
–  Nem tudom … hiszen ha legalább tudnám …
–  A régi álom volt?
–  Igen.
A férfi gyöngéden visszafektette az ágyra, aztán gyertyát gyújtott. Véres szeme, kemény, beesett arca olyan kifürkészhetetlen volt a sárga fényben, mintha kőből faragták volna. Hálóinge ki volt gombolva elöl. Látszott erős, fekete, szőrös melle. Scarlett még mindig reszketett félelmében. Arra gondolt, milyen erős. Milyen biztonságos érzés mellette lenni. Suttogott:
–  Fogj szorosan, Rhett…
–  Drága egyetlenem! – mondta hirtelen a férfi, és magához ölelte. Leült vele a karosszékbe, mint valami kisgyermekkel.
–  Ő, Rhett, borzasztó éhesnek lenni.
–  Bizony borzasztó lehet éhségről álmodni olyan hétfogásos vacsora után, amilyet tegnap végigettél, kicsikém. Maga az az óriási rák …
Nevetett, de a szeme kedves volt és megértő.
–  Ő, Rhett, úgy szaladtam és szaladtam, és kerestem, és még azt sem tudom soha, mit keresek. Itt van elrejtve valahol a köd mélyén. Tüdőm, ha megtalálnám egyszer, egész életemre megnyugodnék, és soha, soha nem félnék sem a hidegtől, sem az éhségtől.
–  Valami ember, vagy más, amit keresel?
–  Mondom, hogy nem tudom … Rhett… gondolod, hogy azt fogom álmodni egyszer, hogy megtalálom és biztonságban vagyok?
–  Nem -– mondta gyöngéden, és simogatta összekuszált haját. – Álomban az ilyesmi nem szokott megtörténni. De azt hiszem, hogy hozzászoksz mellettem,, hogy nem kell félned semmitől, hogy én mindig jó-melegben tartalak, és biztonságban magamhoz ölellek,, és mindig lesz ennivalód, akkor soha többé nem jön vissza ez az álom. És Scarlett, ígérem, hogy így lesz. Jó?
–  Rhett, te olyan kedves vagy.
– Ő, köszönöm kegyes elismerése morzsáit, asszonyom. Scarlett, figyelj! Azt akarom, hogy minden reggel, ha felébredsz, ezt mondd magadban: soha többé nem lehetek éhes, soha többé nem lehet semmi bajom.,, amíg Rhett van mellettem, és az Egyesült Államok papírjai jól kamatoznak.
–  Az Egyesült Államok papírjai? – kérdezte Scarlett megütközéssel, és az előbbi könnyek még mindig, ott csillogtak az arcán.
–  Az egykori konföderációs pénz most tisztességes életmódot folytat. Igen. A vagyonunk jó részét állami, kötvényekbe fektettem.
– Azt a mindenit! – kiáltott Scarlett, és hirtelen felült az ölében. – Azt akarod mondani, hogy kölcsönadtad a pénzed a jenkiknek?
–  Megfelelő kamatra.
–  Azt se bánom, ha százszázalékos kamatra! Akkor el is fogod adni, de hamar! Még hogy a jenkik használják a te pénzedet!
–  És ugyan mit csináljak vele? – kérdezte mosolyogva Rhett, mert látta, hogy máris elfelejtette a félelmét.
–  Végy telkeket Atlantában, a belvárosban. Fogadni mernék, hogy akár egész Five Points környékét meg; tudnád venni, annyi a pénzed.
–  Köszönöm, de nekem nem kell Five Points. Most, hogy a kofferesek egészen ráültek Georgia nyakára, nem lehet tudni, milyen fordulat következik. Egy megveszekedett vasat se fektetnék be ott, ahova, mint most Georgiába, a hiénák özönlenek a világ mind a négy sarkából.. Nem mondom, együtt játszom velük, mint derék árulóhoz illik, de nem bízom meg bennük. És biztosabbnak vélem egyelőre a papírokat.  Azt el lehet dugni szükség esetén. A telkeket nem lehet zsebre vágni.
–  Azt gondolod … – kezdte, és máris elsápadt, mert a fűrészmalmára és Franktól örökölt boltjára gondolt.
–  Nem gondolok semmit. Ne nézz olyan ijedten, Scarlett. Rokonszenves új kormányzónk nagyon jó barátom. Éppen csak bizonytalannak érzem kissé a széljárást, és egyelőre nem vásárolok ingatlant.
Egyik térdére ültette át, hátranyúlt az asztalhoz, és szivarra gyújtott. Scarlett, meztelen lábát lógatva ott ült, nézte izmos, erős karját és mellét, és elfelejtette, hogyan félt az előbb.
–  Ha már ingatlanokról beszélünk, Scarlett – folytatta – Rhett –, megmondhatom mindjárt azt is, hogy házat akarok építtetni Atlantában. Frankot bevonszolhattad nyakánál fogva. Pittypat néni házába, de én nem akarok a Hamilton család fedele alatt élni. Különben is Péter bácsi meggyilkolna álmomban. Ha pedig nem, belehalnék abba, hogy Pittypat nénivel kell háromszor naponta étkeznem. India Wilkes ott lehet a néninél, többet ér az, mint három férfi, majd távol tart minden betörőt és egyéb veszedelmet. Ha visszamegyünk, szállóban fogunk lakni, míg a ház fel nem épül. Már mi-1 előtt elutaztunk volna, alkudoztam arra a szép nagy telekre a Peachtree út sarkán, a Leyden ház mellett. Tudod, melyikre gondolok?
–  Ó, Rhett, tudom! Gyönyörű! Jaj, milyen régen vágytam rá, hogy saját házam legyen! Nagy, nagy házam …
–  Látod, végre egy nézeten vagyunk. Mit gondolsz, nem lenne szép olyan fehér stukkós, kovácsoltvassal díszített kreol ház, mint amilyeneket itt láttunk?
–  Ugyan, Rhett, az már nem divat. Tudod, milyent szeretnék? Egy újságban láttam lerajzolva. Olyan, mint valami várkastély. Magas teteje van, és a tetején is ablakok, torony a négy sarkában, és a tornyokon színes üvegablakok… és olyan díszek is, tudod … olyan cikcakkos díszek .. . gyönyörű … Azt hiszem, a Harper's Weeklyben láttam. Egy svájci kastélyról készült a rajz.
–  Egy svájci micsoda?
–  Pásztorkunyhó.
–  Nem értem, kunyhó?
Scarlett bólintott, Rhett elmosolyodott, és gúnyosan sodorgatta a bajuszát.
–  Gyönyörű volt. Magas manzárd teteje volt, vasráccsal körös-körül és öntöttvas díszítéssel a gerincén, egy-egy torony a ház minden sarkán. És a tornyokon vörös és kék üveges ablakok. Olyan stílusosnak látszott. Valószínűleg mindenféle tarka díszek voltak a földszinten is, ugye?
–  Igen.
–  És faburkolat volt a tető alatti falon.
–  Igen, te biztosan láttál is ilyet.
–  Igen, láttam, de nem Svájcban, hanem a koffereseknél. A svájciak intelligens emberek, és nagyon ízlésesen építkeznek. Igazán ilyen házat szeretnél?
–  Ilyent, Rhett.
–  Reméltem, hogy kissé befolyásolom az ízlésedet kedvező irányban, de úgy látszik, tévedtem. Nem lenne szebb mégis a fehér villa, hat szép oszloppal?
–  Mondtam már, hogy nekem nem kell olyan ódivatú ház! És belül bíborszínű kárpitok legyenek, és zöld függöny a szárnyasajtókon, és sok-sok drága bútor minden szobában, és vastag szőnyegek és … ó, Rhett, mindenki belezöldül az irigységbe, aki majd a házunkat látja!
–  Olyan fontos, hogy az emberek irigykedjenek? Miattam ugyan elzöldülhetnek, ha neked úgy tetszik … De Scarlett, nem jutott az eszedbe, hogy nem vall túlságos jó ízlésre olyan nagy luxussal rendezni be a lakását az embernek, mikor mindenki annyira elszegényedett?
–  Nekem így tetszik! – mondta az asszony makacsul. – Azt akarom, hogy mindenki, aki olyan gonosz volt hozzám, irigykedjen. És nagy estélyeket fogunk tartani.. . akkor aztán mindenki bánja majd, hogy olyasmiket mondott, rólam vagy nekem.
– De ki fog eljönni az estélyeidre?
–  Mindenki, természetesen.
–  Tévedsz. A régi gárda meghal, de meg nem adja magát.
–  Ő, Rhett, túlzol! Ha pénzed van, az emberek szeretnek.
–  De nem a déliek, Scarlett. Nehezebb az árdrágítónak a déliek fogadószobájába bejutni, mint a tevének átbújni a tű fokán. De ha tetszik, megpróbálhatod, én melletted állok, majd figyelem az eredményt, és biztosítlak, hogy jól mulatok. Most pedig, hogy erről beszélünk, még valamit akarok mondani. Kapsz pénzt, amennyi tetszik. Felépíttetheted a házat, ahogyan akarod. Bebútoroztathatod. Ékszereket vehetsz, azzal a feltétellel, hogy én választom. Ne haragudj, de rettenetes az ízlésed. Ami Wade-nek és Ellának kell, kérdezés nélkül vedd meg. Ha Will Benteennek befektetésre pénz kell,, küldj annak a fehér elefántnak, amennyit akarsz. Meg vagy elégedve velem?
–  Igazán kedves vagy és nagylelkű,
–  Várj. Egy fillért sem kapsz a boltra, és egy fillért sem arra a te emberfűrészelő malmodra.
–  Ó! – mondta Scarlett megnyúlt arccal. A mézeshetek alatt egyre azon töprengett, hogyan hozza a tervét szóba. Szeretett volna ezer dollárt, hogy megnagyobbíthassa a faraktárát.
–  Úgy tudom, mindig azzal hencegtél, hogy te nem: törődsz azzal, ha a feleséged okos és ért az üzletvezetéshez. Most aztán éppen úgy beszélsz, mint más férfiak. Attól félsz, hogy papucshősnek fognak gondolni.
–  Attól nem félek, drágám. Engem soha senki nem tart papucshősnek, ezt tudom – mosolygott Rhett. – És különben is fütyülök arra, mit beszélnek a bolondok. Sőt, vagyok olyan rossz nevelésű, hogy örüljek, ha a: feleségemnek józan esze van. Akarom is, hogy vezesd a boltot és a fűrészmalmokat. Hiszen a gyermekeidé. Ha Wade felnő, bizonyosan nem szívesen venné, hogy a mostohaapja tartsa el, s átveheti az üzletet. De az én pénzemből nem megy oda egy fillér sem.
–  Miért?
–  Mert semmi közöm Ashley Wilkeshez, és nem; akarok hozzájárulni az eltartásához.
–  Már megint ezt kezded?
–  Nem. De te kérdezted, mi okom van rá, és én fe-eltem. Még valamit. Ne gondold, hogy becsaphatsz. Én tudom, mennyibe kerül ez vagy az a ruha, mennyi pénz kell a házhoz vagy a főzéshez, Nem fogsz innen is, nnan is elcsípni egy kis pénzt, hogy öszvéreket vagy valami egyebet végy Ashleynek. Át fogom nézni a számadásokat, és ellenőrzők minden kiadást. Ne játszd a sértődöttet mindjárt. Ismerlek jól. Ahol Taráról vagy Ashleyről van szó, ott tőled minden kitelik. Tarát nem bánom. Ashleyt bánom. Kényelmes gyeplőre engedlek, kicsikém, de ne feledd el, hogy a gyeplő azért az én kezemben van.

49
Mrs. Elsing az előcsarnok felé fülelt. Amikor hallotta, hogy Melanie léptei elhalnak a konyha felé, és ott edény csörömpöl, evőeszköz csörög, frissítőket ígérve, a többi asszonyhoz fordult, akik ott ültek a társalgóban, ölükben a varrókosárral, és halkan mondta:
–  Ami engem illet, nem szándékozom látogatóba menni Scarletthez sem most, sem soha életemben – és saját szavainak hatása alatt arcának hideg előkelősége még dermesztőbbé fagyott.
Az özvegyek és árvák számára varró asszonyok körének többi tagja figyelve hagyta abba a szorgoskodást, és közelebb húzták széküket. Mindannyian égték a vágytól, hogy megvitassák Scarlett és Rhett esetét, de Melanie jelenléte megakadályozta őket ebben. Éppen egy nappal előbb érkezett vissza a házaspár New Orleansból, és egy lakosztályt foglalt el a Nemzeti Szállodában.
–  Hugh azt mondja, hogy meg kell látogatnom őket már csak udvariasságból is, mert Butler kapitány mentette meg az életét – folytatta Mrs. Elsing –, és szegény Fanny is neki ad igazat, s azt mondja, hogy szintén elmegy   látogatóba.   Én   megmondtam   neki:   „Fanny, mondtam, ha Scarlett nincs a világon, Tommy még most is élne. Tommy emlékét sérted meg, ha elmégy látogatóba.” Fanny azonban olyan ostoba, hogy azt mondja.· „Anyám, én nem Scarlettet látogatom, hanem Butler kapitányt. Ő tőle telhetőleg mindent megtett, hogy Tommyt megmentse, és nem rajta múlott, hogy nem sikerült.”
–  Milyen ostobák ezek a fiatalok! – állapította meg Mrs. Merriwether. – Látogatóba menni ezekhez!
Óriási keble felháborodottan hullámzott, amint visszaemlékezett arra, hogy Scarlett milyen durván visszautasította, mert azt tanácsolta, hogy ne menjen férjhez Rhetthez. Tovább mondta:
–  Maybelle-em éppen olyan bolond, mint a te Fanny d. Kijelentette, hogy ő és René elmennek látogatóba, mert Butler kapitány mentette meg Renét attól, hogy felakasszák. Én erre azt mondtam, hogy ha Scarlett nem teszi ki magát ilyen kellemetlenségeknek, René soha nem került volna veszélybe. És Merriwether nagypapa is el akar menni látogatóba, úgy érzi, ő is lekötelezettje'' Butlernek, sőt ki is jelenti, hogy hálás annak a csirkefogónak akkor is, ha nekem nem tetszik. Esküszöm nektek, hogy mióta Merriwether nagypapa ott járt annak a Watlingnak a házában, nagyon méltatlanul viselkedik. Látogatóba megy! Én biztosan nem megyek! Scarlett kiközösítette saját magát azzal, hogy férjhez ment egy ilyen emberhez. Butler elég nagy gazember volt már akkor is, amikor a háború alatt üzérkedett, és pénzt keresett azon, hogy mások éheznek, de most sülve-főve együtt van a kofferesekkel és sehonnaiakkal, és barátja, kebelbarátja annak a hírhedt gazfickónak, Bullock kormányzónak. Ilyeneket látogatni!
Mrs. Bonnell nagyot sóhajtott. Formátlan barna veréb volt a sok asszony között, de arca eléggé vidám volt.
–  Csak egyszer látogatnak el, udvariasságból. Nem is tudom, hogy szemükre vethetem-e. Űgy hallottam,, hogy mindazok a férfiak, akik azon az éjszakán kint voltak, ellátogatnak, és azt hiszem, illik is. Nekem valahogy nehéz megbékélnem azzal a gondolattal, hogy Scarlett az anyjának a leánya. Együtt jártam iskolába Savannah-ban Ellen Robillarddal, soha kedvesebb, bajosabb teremtést nem ismertem, és nagyon-nagyon szerettem. Ha az apja nem ellenezte volna, hogy férjhez menjen az unokatestvéréhez, Philippe Robillardhoz! Nem volt semmi baj azzal a fiúval, csak hát olyan volt, mint a fiúk általában, vad és fegyelmezetlen. Erre Ellennek fejjel kellett rohannia a falnak, férjhez menni O'Harához, ehhez az öregemberhez, és egy olyan lányt hozni a világra, amilyen Scarlett. Mégis úgy érzem, hogy Ellen emlékének tartozom azzal, hogy egyszer ellátogassak – Érzelgős ostobaság! – kiáltotta hevesen Mrs. Merriwether. – Kitty Bonnell, te elmégy látogatóba egy olyan asszonyhoz, aki egy évvel a férje halála után újból férjhez ment? Egy asszonyhoz … – És tulajdonképpen ő ölte meg Kennedyt – szólt közbe India. Hűvös és keserű volt a hangja. Valahányszor Scarlettre gondolt, még az is nehezére esett, hogy udvarias legyen, mert mindig, mindig visszaemlékezett Stuart Tarletonra. – És mindig az volt a benyomásom, Ι hogy már Kennedy meggyilkolása előtt is több köze  volt ahhoz a Butlerhez, mint sejthettük volna.
Mielőtt az asszonyok magukhoz térhettek volna abból a rémült elképedésükből, amit India szavai támasztottak, és még inkább az, hogy vénlány létére ilyesmiről beszél, Melanie megjelent az ajtóban. Annyira elmerültek pletykálkodásukban,   hogy   meg   sem   hallották könnyű lépteit, és most vendéglátójuk előtt olyan sunyin lesütött szemmel ültek ott, mint amikor a tanár tetten éri a sugdolózó iskolás lányokat, Melanie arca egészen megváltozott, és komoly riadalmat keltett a többiekben. Kipirult a felháborodástól és haragtól, szelíd szeme szikrákat szórt, és orrcimpája remegett. Soha még senki nem látta haragosnak Melanie-t. A jelenlevők közül senki még csak képesnek sem tartotta arra, hogy dühöngjön. Mindannyian szerették, de általában a legédesebb, legszelídebb fiatalasszonynak tartották, aki egészen beadja a derekát az idősebbek előtt, és egyáltalán nincs saját véleménye.
–  Hogy mersz így beszélni, India? – kérdezte Melanie halk, de annál lesújtóbb hangon. – Hová vezet a féltékenységed, hová hagyod magad elragadtatni? Szégyelld magad!
India arca elfehéredett, de fejét felszegte.
–  Semmit nem vonok vissza – jelentette ki kurtán. De gondolataiban zavar támadt.
„Féltékeny vagyok? – gondolta. Ha visszaemlékezett Stuart Tarletonra és Honey és Charles tervezett házasságára, vajon nem volt-e komoly oka arra, hogy féltékenykedjen Scarlettre? Nem volt-e komoly oka, hogy gyűlölje Scarlettet különösen most, amikor joggal támadt gyanúja, hogy Scarlett valahogy hálójába csalta és kijátszotta Ashleyt? – Nagyon sok mindent mondhatnék Ashleyről és drágalátos Scarlettetekről.”
Kínozta a vágy, hogy hallgasson, és védelmezze Ashleyt, de ugyanakkor kikiáltsa az egész világnak és Melanie-nek is súlyos gyanúját. Ez arra kényszerítené Scarlettet, hogy bármilyen varázseszközzel magához láncolta is, most feloldja Ashleyt. De nem volt még itt az ideje. Semmi véglegeset nem tudott, csak gyanúja támadt.
–  Nem vonok vissza semmit! – ismételte határozottan.
–  Akkor igazán szerencse, hogy mi ketten nem élünk egy fedél alatt többé – mondta Melanie, és szava hidegséget árasztott.
India felugrott, arca egy pillanat alatt kipirult.
–  Melanie, te, a sógornőm képes lennél veszekedni velem egy ilyen miatt, mint…
–  Scarlett szintén a sógornőm – felelte Melanie, és tekintete olyan ridegséggel szegeződött a lányra, mintha vadidegenek állnának itt egymással szemben. – És kedvesebb számomra, mint akármelyik édestestvérem valaha is lehetne. Ha te meg is feledkezel arról, hogy mennyi jóban részesültél általa, én nem felejtem el. Velem maradt az ostrom egész ideje alatt, amikor hazamehetett volna, és Pittypat néni is elfutott Maconba. Világra segítette a gyermekemet, mikor a jenkik már majdnem Atlantában voltak, és viselte annak az egész útnak minden terhét, ahogyan eljutottam én és Beau Tarára, holott ott hagyhatott volna valahol egy kórháziban, hogy törődjenek velem a jenkik. Ápolt és táplált, bármilyen fáradt volt is, és bárhogyan éhezett is. Mivel én voltam a beteg és gyenge, én kaptam a legjobb fekvőhelyet Tarán. Mikor járni tudtam, nekem volt az egyetlen pár ép cipőm az egész ültetvényen. Te elfeledheted, India, amiket ő tett értem, de én nem tudom elfelejteni. Mikor aztán Ashley hazajött betegen, teljesen letörten, otthontalanul, egyetlen cent nélkül a zsebében, úgy fogadta, mint egy testvér. Mikor arra készültünk, hogy Északra költözünk, és majd a szívünk szakadt bele, hogy el kell hagynunk Georgiát, Scarlett közbelépett, és rábízta az egyik fűrészmalom vezetését, Butler kapitány pedig megmentette Ashley életét, s erre pusztán szíve jósága késztette. Egészen bizonyos, hogy Ashleynek semmi kifogása Butler ellen. Én pedig hálás, nagyon hálás vagyok Scarlettnek és Butler kapitánynak is. De te, India! Hogyan feledkezhetsz meg arról a sok jóról, amit Scarlett velem és Ashleyvel tett? Hogy becsülheted le annyira a fivéred életét, hogy sárral dobod meg azt az embert, aki megmentette? Ha térden állva mennél el Butler kapitányhoz és Scarlett-hez, az sem lenne elegendő!
–  De Melly! – kezdte Mrs. Merriwether erélyesen, mert már visszanyerte lélekjelenlétét. – így mégsem beszélhetsz Indiával.
–  Hallottam azt is, amit maga mondott Scarlettről – kiáltotta Melanie, és olyan lendülettel fordult a testes öregasszonyhoz, mint amikor egy párbajvívó, miután visszahúzta tőrét a már leszúrt egyik ellenfél testéből, most harcra készen veti magát a másikra. – És azt is, amit maga mondott, Mrs. Elsing. Semmi közöm hozzá, hogy tekervényes agyukban mit gondolnak, ez a maguk dolga. De hogy tudnak egyáltalán ilyen szörnyűségeket kigondolni, és hogy tudnak kimondani ilyesmit? Annyira semmit nem jelentenek maguknak a férfiaik, hogy inkább halva látnák őket? Semmi hálát nem éreznek az iránt az ember iránt, aki megmentette őket, méghozzá a saját élete, kockáztatásával? Ha kiderült volna az igazság, a jenkik könnyen ráfoghatták volna, hogy ő is a Klan egyik tagja. Minden további nélkül felakaszthatták volna. De ő vállalta ezt a kockázatot a maguk férfiaiért. Az apósáért, Mrs. Merriwether, a vejéért, a két unokaöccséért, a maga fivéréért, Mrs. Bonnell, a maga fiáért és vejéért, Mrs. Elsing … Hálátlanok, mindannyian hálátlanok! Bocsássanak meg, de …
Mrs. Elsing már felállt, varrását kosarába gyömöszölte, szája vékony vonalnyira szűkült:
–  Soha nem hittem volna, hogy te valaha is ilyen neveletlenül viselkedhetsz, Melly … Nem, nem mentegetőzöm, Indiának igaza van. Scarlett egy közönséges, aljas teremtés. Nem tudom elfelejteni, hogyan viselkedett a háború alatt, és azt sem tudom, hogy mióta egy kis pénzhez jutott, miért viselkedik úgy, mint a közönséges, szemét népség.
–  Azt nem tudja neki elfelejteni – vágott közbe Melanie, és csípőjére tette összeszorított két öklét –, hogy elmozdította állásából Hugh-t, mert nem volt elég ügyes, hogy vezesse a fűrészmalmot.
–  De Melly! – kiáltották a többiek kórusban. Mrs. Elsing felszegte a fejét, és az ajtó felé indult.
Kezével  a  kilincsen  megállt,  és  visszafordult.
–  Melly – mondta, és hangja ellágyult –, édesem, ebbe beleszakad a szívem. Én voltam az édesanyád legjobb barátnője, én segítettem dr. Meade-nek, amikor világra jöttél, és úgy szerettelek, mintha az én lányom lennél. Ha ez olyasmi lenne, ami miatt érdemes, nem esne annyira nehezemre, hogy így beszélsz. De egy olyan asszony miatt, amilyen Scarlett O'Hara, aki csak arra lenne jó, hogy a cipőnkről a port letörülje …
Mrs. Elsing első szavainál könny szökött Melanie szemébe, de erre a befejezésre megkeményedett Melly arca.
– Kérem, vegyék tudomásul – mondta –, hogy senki, aki nem megy el látogatóba Scarletthez, ne jöjjön el hozzám se többet.
Valamennyien felálltak, nagy zavar támadt, mindenki beszélt, de csak a hangos mormolás hallatszott. Mrs. Elsing földre dobta varródobozát, és visszatért a szobába, hamis fürtjei izgatottan táncoltak.
–  Ezt nem akarom! – kiáltotta. –Ezt nem akarom! Melly, te nem vagy magadnál, és nem is vagy felelős azért, amit mondasz. Nekünk barátoknak kellene lennünk, és nem engedem meg, hogy ez közénk ékelődjék.
Sírt, és valahogy karjaiban Melanie is sírt, de az utóbbi zokogás közben is határozottan ismételgette, hogy komolyan gondolja mindazt, amit mondott. A többi asszony is könnyekben tört ki, és Mrs. Merriwether, miután nagy trombitálással kifújta az orrát, megölelte Mrs. Elsinget és Melanie-t is. Pittypat néni, aki elkínzott tanúja volt az egész jelenetnek, hirtelen a földre csúszott, mert ezúttal tényleg elájult, ami különben nagyon ritkán történt meg vele. A könnyek és zűrzavar, csókolózás, futkározás és kiáltozás repülősóért és pálinkáért egyetlen zavaros jelenetté olvadtak, s a szobában csak egyetlen nyugodt arc, száraz szem maradt. India Wilkes néhány pillanatig nézte a jelenetet, azután eltűnt, anélkül hogy bárki is észrevette volna.
Néhány órával később a Divatos Lányokhoz címzett vendéglőben Merriwether nagypapa találkozott Henry Hamilton bácsival, és beszámolt a történtekről, ahogyan Mrs. Merriwethertől hallotta. Nagy örömmel mesélte, mert gyönyörűséggel töltötte el, hogy valakinek végre volt bátorsága, hogy szemébe mondja az igazságot a menyének. Ő bizony sose volt ilyen bátor.
–  Na és az ostoba bolondoknak ez a társasága mit határozott végül is? – kérdezte Henry bácsi felháborodottan.
–  Nem tudom biztosan – mondta a nagypapa –, de azt hiszem, hogy Melly végül is felülkerekedett ebben az ügyben. Lefogadom különben, hogy legalább egyszer mindannyian elmennek látogatóba. Az emberek nagyon kötik magukat az unokahúgodhoz, Henry.
–  Melly bolond, és a hölgyeknek igazuk van. Scarlett nagyon közönséges, és én nem tudom, hogy Charlie egyáltalán miért vette feleségül – mondta Henry bácsi elborult képpel. – De Mellynek is igaza volt, legalábbis bizonyos mértékben, az illendőség megkívánja, hogy elmenjenek látogatóba mindazok a családok, amelyeknek tagjait Butler kapitány megmentette. Ha a dolog lényegét nézem, nem is tudok olyan sok kifogást felhozni Butler ellen. Azon az éjszakán, amikor megmentett bennünket, nagyon rendes embernek bizonyult. Nekem az a benyomásom, hogy Scarlett az, aki nagyon furcsán viselkedik. De talán ennek oka az is, hogy kissé túlságosan ügyes, ügyesebb, mint kellene. Nekem mindenesetre el kell mennem. Jöttment vagy nem, Scarlett végeredményben az unokaöcsém felesége volt. Én még ma délután el akarok menni hozzájuk.
–  Én is veled megyek, Henry. Dolly megpukkad, ha meghallja, hogy elmentem. Várj, hadd iszom még egy pohárral.
–  Nem, majd kapunk valami jó italt Butler kapitánynál. Majd én szólok neki az érdekedben.

Rhettnek igaza volt. A régi gárda nem akarta megadni magát.
Nagyon jól tudta, hogy az a néhány udvariassági látogatás nem ér semmit. Azt is tudta, ezt is minek köszönhetik. Azok jöttek el, akiknek valami rokonát megmentette. És ezek sem ismételték meg a látogatást. S ami a fő: egyik sem hívta meg őket az otthonába.
Azt is jól sejtette Rhett, hogy aki eljött, csak Melly erőszakos kívánságának engedett. Hogy hol szedte ezt, Scarlett nem értette, de nem is akarta elhinni, és megvetően utasította el a feltevést. Micsoda befolyása lehetne Mellynek Mrs. Merriwetherre vagy Mrs. Elsingre például? Hogy nem jöttek többször, azzal édeskeveset törődött. Nem is vette észre. Volt más vendége elég. Űj atlantaiak, így hívták őket a régiek, ha nem használtak kevésbé udvarias jelzőt. Gazdag és jókedvű nép, akik üzleti dologban jártak itt, de hogy ez az üzlet tulajdonképpen mi, azt nem részletezték.
Ha otthon volt Scarlett a szállóban, hintón érkező gazdag vendégeivel whistezett órák hosszat. De nem sokat volt otthon. Elég dolga akadt a házépítésnél. Majd hív akkor vendéget, ha már ott fognak lakni. Ő adja majd a legfényesebb estélyeket.
Nagyon sok „új ember” lakott a Nemzeti Szállodában, akik, mint Rhett és Scarlett is, arra vártak, hogy házuk felépüljön, Vidám, gazdag emberek voltak, nagyon hasonlítottak Rhett New Orleans-i barátaihoz, divatosan öltözködtek, bőkezűen bántak a pénzzel, és igen nagy lábon éltek. Persze mindannyian republikánusok voltak, és úgy kerültek Atlantába, hogy a kormánnyal álltak üzleti összeköttetésben. Azt azonban, hogy micsoda üzletekről volt szó, Scarlett nem tudta, és nem is nagyon igyekezett megtudni.
Rhett megmondhatta volna neki pontosan, hogy miről van szó, körülbelül ugyanolyan üzletekről, mint amikor a dögkeselyű széjjelmarcangolja az állati holttesteket.
Hullaszagot éreztek már messziről, és ez vonzotta őket ide, ezért özönlöttek ide. Georgia önkormányzata meghalt, az ország tehetetlenül vergődött, és a kalandorok nyüzsögtek benne.
Rhett sehonnai és kofferes barátainak feleségei csoportosan jártak látogatóba, és ugyanígy jöttek azok az „új emberek”, akikkel Scarlett akkor találkozott, mikor deszkát adott el nekik házuk építéséhez. Rhett azt mondta, hogy miután üzletet kötött velük, Scarlettnek fogadnia is kell őket. Amikor aztán fogadta őket, egészen kellemes társaságnak találta. Csinos ruhákban jártak, soha nem beszéltek sem háborúról, sem nehéz időkről, hanem csak divatról, botrányokról és kártyáról. Scarlett azelőtt soha nem kártyázott, és most örömmel vetette rá magát a whist-játékra, sőt hamarosan kitűnő játékos lett. A forró nyárban napokon át nem unta meg nézni, hogyan emelkedik a vörös téglaépítmény, hogyan formálódnak ki a tornyok, hogyan nő ki az egész a szomszéd házak közül. Elfeledte a boltot is, a fűrészmalmokat is a ház kedvéért. Veszekedett a kőművesekkel, az ácsokkal, a kárpitosokkal, siettette a vállalkozót.
Ahogy a falak gyorsan emelkedtek, Scarlett megelégedéssel látta, hogy ha elkészül, a legnagyobb és legszebb ház lesz a városban. Impozánsább lesz, mint a közeli James-rezidencia, amelyet nemrégiben vettek meg Bullock kormányzó, számára.
A kormányzó palotája is nagyon díszes volt, de cifrázatban elbújhatott Scarlett palotája mellett. A kormányzói palotának is volt bálterme, de az csak egy biliárdasztal volt ahhoz az óriási teremhez képest, amely Scarlett házában az egész harmadik emeletet elfoglalta. Valójában ezen a házon és ebben a házban mindenből több volt, mint bármely épületen és épületben a városban, több kupolája, cirádája, csúcsa, tornya, balkonja, villámhárítója és sokkal, sokkal több színes üvegű ablaka.
– Egy idegen, ha egy szót sem mondanak rólunk, mindjárt látja, hogy ez a ház nem tisztességesen szerzett pénzből épült – mondta Rhett. – Tudod, Scarlett, hogy a tisztességtelenül szerzett pénzből nem származik soha semmi jó, és ez a ház éppen ezt bizonyítja. Pontosan olyan ház, amilyet egy hadigazdag épít.
Scarlett azonban büszke volt és boldog, nagyon tetszett neki a ház, tele volt szórakozási tervekkel és mulatságok tervével, amelyeket majd akkor rendez, ha már rendbe jöttek a házban.
Az egész házat széles terasz vette körül, amelyhez négy lépcső vezetett fel. Zöld pázsit közepén állt a tornyos, kastélyszerű épület. A harmadik emeleten volt a bálterem, a legnagyobb az egész városban. Lenn a kertben kovácsoltvas padok álltak a fák között, vasból való lugas is készült hozzá, és két nagy vasból való szobor, egy szelindek és egy szarvas őrizte a kaput. Wade-nek és Ellának az egész palotából ez a két szobor tetszett a legjobban, különben kissé megriadtak az óriási méretektől, a ragyogástól és a divatos félhomálytól.
Odabenn is úgy volt minden, amint Scarlett kívánta. Vastag vörös szőnyegek futottak végig faltól falig, bársonyfüggönyök keretezték a szárnyasajtókat, és hatalmas bútorok álltak a szobákban. Ahol egy kis hely akadt rajtuk, mind tele volt díszes fafaragással. A székek úgy meg voltak tömve lószőrrel, hogy felpúposodtak, és a hölgyek alig mertek ráülni, mert könnyen lecsúsztak róla. A falak mentén aranyrámás tükrök csillogtak, akárcsak, mondta egyszer Rhett gúnyolódó kedvében, Belle Watlingnál. Helyenként acélmetszetek voltak, némelyik nyolc lábnál is hosszabb keretben, ezeket Scarlett egyenesen New Yorkból hozatta. A falakon sötétvörös tapéta volt, s az ablakokon nehéz bársonyfüggöny, amely  kizárta a napfényt, úgyhogy az egész házban mindenütt  félhomány volt.
Mindent egybevetve, az egész lakás úgy volt berendezve, hogy az embernek elállt a lélegzete a csodálattól, és ha Scarlett végigsétált a szőnyegeken, és esténként belesüppedt a puha vánkosok közé. a kipusztított tarai ház hideg, csupasz folyosóira és kemény szalmazsákjaira gondolt, és nagyon elégedett volt. Úgy érezte, nincs ilyen gyönyörű szép ház és elegáns berendezés széles e világon. Rhett azt mondta, lidércnyomást kap, ha csak körülnéz is benne. De ha Scarlett boldog lesz így, legyen. Inkább behunyja a szemét.
Scarlett csak meghúzta Rhett fülét tréfásan, és azt  mondta neki: csudát!
Ismerte már annyira, hogy tudja, mennyire örül, ha megbosszanthatja. Legjobbnak vélte, ha nem veszi komolyan, mert akkor örökösen veszekedni kellett volna vele, de ő nem akart veszekedni Rhett-tel, mert tudta, hogy a szócsatákban mindig a rövidebbet húzza. Lehetőleg nem nagyon figyelt hát arra, amit a férfi mondott, és ha mégis kénytelen volt egyet-mást meghallani, igyekezett tréfára fordítani. Legalábbis egy ideig megpróbálta.
Mézesheteik alatt és még a szállóban is egészen jó barátságban éltek. De alig költöztek be az új házba, alig gyűlt össze Scarlett körül az új barátaik társasága, mind többször csapott fel köztük a veszekedés. Rhett a legmérgesebb kiabálások közepette is nyugodt és meggondolt maradt, leste az alkalmat, hogy visszavághasson az asszonynak, és mindig az övé volt az utolsó szó. Tudta, hol sebezheti meg az asszonyt. Tulajdonképpen csak Scarlett veszekedett. Ő nem. Egyszerűen megmondta a véleményét mindenről. De ezt már lehetetlen volt tréfának venni.
Scarlettet az is bosszantotta, hogy bánik Rhett Mammyval. Mammy még mindig nem adta be a derekát. Ahelyett hogy elismerte volna a ház urának, s mint ilyent, Rhett úrnak szólította volna, megmaradt a kapitány megszólítás mellett, de azt is csak akkor mondta, ha feltétlen szükség volt rá. Soha nem kapott tőle bókot, ha Mammy meglátta Rhettet, mint ahogyan illett volna, és egyetlenegyszer sem volt még rajta a piros selyem alsószoknya, amit Rhett hozott neki. Wade-et és Ellát lehetőleg elzárta előle, pedig szerette a kisfiút, és Wade rajongott a mostohaapjáért. Rhett viszont, ahelyett hogy leszidta vagy kidobta volna Mammyt, rendkívül udvariasan bánt vele, udvariasabban, mint a vendéghölgyekkel, sőt néha udvariasabban, mint magával Scarlett-tel. Mindig tőle kérdezte meg, elviheti-e kocsikázni Wade-et, s milyen babát vegyen a kis Ellának.
Ha Scarlett rászólt, miért nem bánik szigorúbban Mammyval, hadd lássa, hogy ő a ház ura, Rhett csak nevetett, és azt mondta, hogy a ház igazi ura Mammy.
Azzal is felmérgesítette Scarlettet, hogy kijelentette, előre készül rá, mi lesz itt, ha a republikánusokat ki fogják dobni Georgiából, és megint a demokraták lesznek az urak. Akkor fogja majd sajnálni őt.
–  Értsd meg, kicsikém. Ha a demokraták fognak kormányzót választani Georgiában, ha felülkerekednek a törvényhozó testületben és á közigazgatásban, s a republikánus uralom megszűnik, valamennyiüket lesöprik a sakktábláról, és elmehetnek vissza mosogatni és moslékot kavarni, ahová valók. Akkor úgy maradsz, mint a szárazra vetett hal. Nem lesz körülötted senki, se demokrata se republikánus. Gondolj a holnapra, Scarlett.
Scarlett csak nevetett, némi joggal, mert Bullock kormányzó akkor állt a hatalma tetőfokán, huszonhét néger ült a törvényhozó testületben, és a georgiai demokrata szavazók ezreit megfosztották szavazati joguktól és polgári jogaiktól.
–  Sohasem jönnek vissza a demokraták. Mást se tesznek, csak még jobban magukra haragítják a jenkiket, és ezzel azt érik el, hogy egyre távolabbi az a nap, amikor majd visszatérhetnek. Egyébről sem beszélnek, csak a Ku-Kluxokról.
–  Visszajönnek. Ismerem a délieket. Ismerem a georgiaiakat. Nyakas, szívós nép az. Ha még egy háborút kell végigverekedniük, hát végigverekednek még egy háborút. Ha pénzen kell venniük a négerek szavazatait, mint ahogyan a jenkik tették, pénzen fogják venni. Ha tízezer halottat kell leszavaztatniuk, mint ahogyan szintén a jenkik tették, a temető minden sírjából oda fog jönni a hulla a szavazóhelyiségbe. A dolgok kezdenek úgy menni Rufus Bullock barátunk uralma alatt, hogy Georgia egykettőre ki fogja őt hányni a gyomrából.
–  Rhett, ne beszélj ilyen undokul – kiáltotta Scarlett. – Ügy mondod ezt, mintha örülnél, ha visszajönnének a demokraták! Pedig nem te örülnél, hanem én. Azt hiszed, én szeretem a jenkiket? Én talán örülök, hogy itt járkálnak a katonák az orrunk előtt? … és emlékeztetnek … Utóvégre én is georgiai vagyok! Szeretném, ha visszajönnének a demokraták … de ez lehetetlenség. Soha többé nem lesz úgy, mint volt. És ha jönnének is .. . mi közük ehhez a mi ismerőseinknek? Ezeknek akkor is megmaradna a pénzük, nem?
–  Ha meg tudják tartani. De kétlem. Még legfeljebb öt esztendőt adok a pünkösdi királyságuknak. Könnyen jött pénz könnyen megy. Nem hoz nekik semmi jót. Mint ahogyan neked nem hozott semmi jót az én pénzem. Még mindig nem változtatott öszvérből lóvá, kedvesem.
Ebből sokáig tartó harag lett. Négy napig tűrte Rhett Scarlett durcáskodását, aztán fogta magát, és elment New Orleansba. Wade-et is magával vitte, Mammy minden tiltakozása ellenére, és ott maradt, míg Scarlett le nem higgadt. A fullánk azonban, hogy Rhettet nem tudta megijeszteni, sem megalázni, benne maradt a lelkében.
Mikor Rhett, hűvös és nyugodt arccal, visszajött New Orleansból, amennyire bírta, lenyelt» a mérgét, és elhatározta, hogy majd máskor gondol még rá. Most nem akart ilyen kellemetlen dolgokkal vesződni. Boldog és jókedvű akart lenni, mert itt volt az ideje, hogy megrendezzék első estélyüket az új házban. Pálmákat hozatott a lépcsőházba, zenekart rendelt, a lakoma olyannak készült, hogy előre összefutott a szájában a nyál. Meg akart hívni mindenkit, akit csak ismert Atlantában, minden új és régi ismerőst. A készülődés izgalmában olyan boldognak érezte magát, mint már évek óta nem, és feledni tudta, legalább részben, Rhett tüskéit.
Ő, milyen öröm gazdagnak lenni! Nem számolni a filléreket! Drága bútorokat, ruhákat, ételeket venni, és soha nem törődni vele, mekkora a számla. Estélyeket adni! Kitölteni egy-egy csekket, és elküldeni Eulália néninek Charlestonba, vagy Willnek Tarára … Milyen bolond mindenki, aki azt mondja, hogy a világon nem a legfontosabb a pénz! Milyen ostoba Rhett, ha azt mondja, hogy a pénz semmit sem változtatott rajta, Scarletten.

Scarlett szétküldte a meghívókat. Mindenki kapott, minden barátja és ismerőse, új és régi egyaránt. Még az is, akit egyáltalán nem szeretett. Mrs. Merriwether sem volt kivétel, aki pedig csak néhány pillanatra jött el a szállóba, s akkor is olyan kelletlenül ült ott, mintha kötélen vonszolták volna odáig. Mrs. Elsing is, aki olyan volt hozzá mindig, mint valami jégcsap, Mrs. Meade és Mrs. Whiting is, mert tudta, hogy nincs olyan ruhájuk, amit ilyen alkalomra viselhetnének, és ez bántani fogja őket. Mert Scarlett házavató ünnepélye, félig fogadóest, félig bál, messze felülmúlta fényben és ragyogásban mindazt, amit Atlanta eddig látott.
Aznap éjjel a ház és a házat övező ponyvaredőnyös veranda zsúfolásig tele volt vendéggel. Bőven itták a pezsgőt, ették a finom süteményt, táncoltak a pálmák és gumifák mögé gondosan elrejtett zenekar zenéjére a nagy bálteremben. De azok közül, akiket Rhett a régi gárda tagjainak nevezett, csak Melanie és Ashley, Pittypat néni és Henry bácsi, Meade doktor a feleségével és Merriwether nagypapa volt ott.
Voltak a régi gárdából, akik azonnal lemondták, amint megkapták a meghívót. Mások, Melanie-re való tekintettel és Rhett iránti hálából el akartak jönni, mert megmentette az életüket. Csakhogy, néhány nappal az estély előtt, elterjedt a hír Atlantában, hogy Bullock kormányzó is ott lesz. Erre aztán tömegesen jöttek a levelek a régi gárda tagjaitól, melyben nagy sajnálkozások között jelentik be, hogy nem fogadhatják el a kedves 'meghívást, mert ez vagy az jött közbe. Az a néhány régi ismerős is, aki ott volt, elbúcsúzott abban a pillanatban, mikor Bullock kormányzó megérkezett.
Scarlett úgy meg volt ijedve, úgy fel volt háborodva ezen az eljáráson, hogy nem tudta többé örömét lelni az egész estélyben. Az ő gyönyörű estélye! Mi haszna mindennek, mikor olyan kevés régi ismerős és régi ellenség látta! Hajnalban, mikor az utolsó vendég is elment, sírni és törni-zúzni lett volna kedve, ha nem félt volna, hogy Rhett kineveti, és azt mondja:
–  Nem figyelmeztettelek előre?
Lenyelte hát a keserűségét, és igyekezett közömbösnek látszani. Csak Melanie-nek öntötte ki a szívét másnap délelőtt.
–  Te is megsértette] engem, Melly, és hagytad, hogy Ashley és a többiek megsértsenek! Ha te nem indulsz elsőnek, a többi is maradt volna még. Ő, láttalak. Éppen mikor oda akartam vezetni a kormányzót hozzád, hogy bemutassam neked, megszöktél!
–  Én … én nem hittem … nem akartam elhinni, hogy ott lesz – mondta lesújtottan Melanie. – Pedig mondták … mindenki mondta …
–  Mondták? Szóval megint rólam pletykál az egész  város! – kiáltotta Scarlett dühösen. – Talán ha előre tudtad volna, hogy ott lesz a kormányzó, te sem jöttél volna?
–  Nem – mondta Melanie, és lesütötte a szemét. – Scarlettem,   egyszerűen   nem   tudtam   volna   elmenni!
–  Jóságos ég! Éppen úgy megsértettél volna, mint bárki más?
–  De Scarlett! – kiáltotta Melanie nagy megdöbbenéssel. – Drágám, őszintén megmondom neked, nem jöttem volna. Ne haragudj, édesem … ne haragudj … nem akartalak megbántani. Tudod, hogy úgy szeretlek, mint a testvéremet, szegény jó Charlie felesége voltál, és …
Könyörgő szemmel simította végig Scarlett karját. De Scarlett lelökte magáról a kezét, és szeretett volna úgy kiabálni, mint az apja, ha dühös volt. Melanie azonban szembefordult a haragjával. Belenézett Scarlett indulattól égő, szikrázó zöld szemébe, kissé kiegyenesítette keskeny vállát, és egyszerre valamiképpen tiszteletet parancsoló méltóság áradt vékony kis alakjából.
–  Igazán sajnálom, ha megbántottalak, Scarlett, de én nem leszek egy társaságban sem Bullock kormányzóval, sem a republikánusokkal, sem az árulókkal. Nem akarok velük találkozni. Sem a te házadban, sem másutt. Még akkor sem, ha …
Melanie gondolkozott, mi lenne a legszörnyűbb, amit mondhatna.
– Még akkor sem, ha neveletlennek kell lennem.
–  Nem tőlem függ, kit hívok a házamba? A barátaimat bírálod?
–  Nem, kedves. De a te barátaid, és nem az enyémek.
–  Azt bírálod, hogy a kormányzót fogadtam a házamban?
Melanie sarokba szorult, de pillája sem rebbent Scarlett vádló tekintetétől.
Melanie nyugodtan állta a tekintetét.
–  Drágám, hogy te mit miért teszel, azt te tudod. Bízom benned, ismerlek és szeretlek. Nem kételkedem benne, hogy okod volt rá, és helyesnek tartottad, hogy azokat az embereket meghívd. Nem akarlak bírálni. És senkinek meg nem engedem, hogy egyetlen szóval bírálgassa a viselkedésedet. De Scarlett… !
Hirtelen ömlött belőle a szó, ideges, forró szavak, és engesztelhetetlen gyűlölet áradt halk hangjából.
–  Nem tudod már, mit tettek ezek az emberek velünk? Charlie meghalt. Ashley tönkrement, a Tizenkét Tölgy ültetvényt leégették … az édesanyád meghalt… az édesatyád … És, Scarlett, elfelejtetted azt a jenki katonát, aki az édesanyád varródobozát tartotta a kezében? Elfelejtetted, hogyan rabolták ki Tarát másodszor is Sherman seregei, hogy nem maradt semmi fehérneműnk télre? Elfelejtetted, hogy Tarát is porig akarták égetni, és el akarták rabolni apám kardját? És te, Scarlett, most estélyre hívtad meg őket! Ezeket, akik éheztettek, megöltek, meggyötörtek, megkínoztak, kiraboltak minket. Ugyanazokat, akik fölénk helyezték a négereket, hogy uralkodjanak felettünk, és nem engedik szavazni a mieinket! Én nem felejtem el. Nem tudom elfelejteni. Nem akarom elfelejteni. És Beau sem fogja. Az unokáimat is arra fogom tanítani, hogy ők az ellenségeire, és gyűlöljék ezeket az embereket… és ha addig élnék, az unokáim unokáit is erre tanítom! Scarlett, hogy tudtad mindezt elfelejteni?
Melanie kimerülten, lihegve hallgatott el egy pillanatra, és Scarlett csak bámult rá, még a saját haragján is felülkerekedett a megdöbbenés, hogy mennyi izgalom és erő áradt Melanie szavaiból.
–  Azt hiszed, ostoba vagyok? – kiáltotta Scarlett türelmetlenül.– Természetes, hogy nem felejtettem el semmit! De ez mind elmúlt már,. Melly. Rajtunk áll, hogy felülkerekedjünk, és most alkalmazkodnunk kell az új élethez. Én megkísérlem. Bullock kormányzó meg néhány republikánus nagyon sokat lendíthet a sorsunkon, ha tudunk velük bánni.
–  Rendes republikánus nincs – jelentette ki Melanie –, és nekem nem kell a segítségük. És én nem akarok alkalmazkodni, ha a jenkikhez kell alkalmazkodni.
–  Ugyan, Melly, mire jó ez a nagy harag?
–  Bocsáss meg, Scarlett! – kiáltotta Melanie, és úgy nézett Scarlettre, mintha lelkiismeret-furdalást érezne. – Túloztam. Nem akartalak megbántani. Utóvégre mindenki másképpen gondolkozik, másképpen érez, és joga van hozzá, hogy a saját felfogását kövesse. Én szeretlek, drágám, és tudom, hogy te is szeretsz, és ezt semmi a világon soha meg nem változtatja. Te sem gyűlöltél meg azért Scarlett? Ugye nem? Ezt nem bírnám ki… hogy azok után, amiket együtt átéltünk … Mondd, Scarlett, hogy rendben van minden.
–  Micsoda komédiát csinálsz! -– morogta Scarlett. – Ez az egész dolog nem ér meg ennyi szót.
De azért nem rázta le magáról Melly karját,
–  Látod, úgy szeretlek – mondta Melly halkan. – És ezentúl is annyit járunk egymáshoz, mint azelőtt. Sokszor leszünk együtt. Csak mondd meg mindig előre, ha a republikánusokat és jenkiket meghívtad, s akkor szépen itthon fogok maradni.
– Fütyülök rá, itthon maradsz vagy nem! –förmedt rá Scarlett, és dühösen hazament. Melanie ijedt szemmel nézett utána, de legalább ez a tekintet megnyugtatta sértett hiúságát.

Az első estélyt követő hetekben Scarlettnek ugyancsak nehezére esett, hogy úgy tegyen, mintha nem törődnék az emberek véleményével. A lelke mélyéig meg volt bántva. Melanie, Pittypat néni, Henry bácsi .és Ashley kivételével senki nem jött el hozzá a régi ismerősök közül. Senkitől nem kapott meghívást szerény összejöveteleikre. Ez a köszönet azért, amiért elásta a csatabárdot, és valamennyiüket meghívta első estélyére? Tudhatják, hogy ő éppen úgy utálja Bullock kormányzót, mint a többiek, és csak azért tart fenn vele barátságot, mert az érdeke úgy kívánja. Milyen buták! Ha mindenki tudna nyelni egy kicsit, és kedves lenne a kofferesekhez, egykét év alatt rendbe lehetne hozni egész Georgiát.
Nem jött rá, hogy egyetlen gesztussal elszakította az utolsó gyenge szálat is, ami a régi ismerősökhöz fűzte. Melanie befolyása sem tudott már változtatni a dolgon. És a megriadt, megtört szívű, de még mindig hűséges Melanie nem is igyekezett jóvá tenni. Még ha Scarlett akart volna is változtatni mindenen, késő lett volna már. A régi gárda olyan keményen és mereven fordult vele szembe, mint valami kőfal. Az a gyűlölet, ami Bullock kormányzót körülvette, rá is kiterjedt. Hideg, meggondolt gyűlölet volt ez, nem fellobbanó harag. Scarlett átment az ellenség táborába. Akárkinek született, akárki volt valaha, mindegy. Most már ő is republikánus, és – sehonnai.
Egy nyomorúságosan nehéz időszak után lassan ez is elmúlt, s addig látszólagos közömbössége igazivá vált. Sohasem tudta soká gyötörni valami lelki probléma. Nem törődött már vele, mit gondolnak róla Mrs. Merriwether, Elsingék, Whitingék, Bonnellék, Meade-ék meg a többiek. Melanie azért eljött, Ashleyt is elhozta, és Ashley volt a legfontosabb a szemében. Meg aztán voltak más emberek Atlantában, akik szívesen kopogtattak be nála. Kedves, vidám emberek. Sokkal divatosabban, elegánsabban öltözködő hölgyek, mint azok a vén gyöngytyúkok, akik kígyót-békát kiabáltak rá, és ezekkel a szórakoztató, vidám emberekkel mindig megtölthette a   házat, ahányszor csak akarta.
Ezek az emberek újonnan jöttek Atlantába. Néhányan Rhett ismerősei voltak, másoknak részük volt azokban  a titokzatos ügyekben, amelyekről Rhett csak annyit  mondott Scarlettnek: „csak üzletről van szó, kedvesem”. Néhány házaspár azok közül került ki, akikkel Scarlett akkor ismerkedett össze, amikor a Nemzeti Szállodában  lakott, s végül néhányan Bullock kormányzó környezetéhez tartoztak. Az a társaság, amellyel most érintkezett, nagyon férges volt. Köztük voltak a Gelertek, akik már eddig vagy egy tucatnyi államban megtelepültek, és mindenünnen sietve kellett távozniuk, amikor leleplezték csalásaikat. Itt voltak-a Conningtonok, akik egy másik államban a Felszabadítottak Irodájával álltak összeköttetésben, és fényes jövedelmet szereztek maguknak abból, hogy a négerek, akiket védelmezniük kellett volna, annyira tudatlanok voltak. Ide tartoztak Dealék, akik papírtalpú cipőket adtak el a háború alatt a konföderációs kormánynak, úgyhogy végül jobbnak látták a háború utolsó esztendejét valahol Európában tölteni. Közéjük jártak Hundonék, akiket ugyan már számos város rendőrsége körözött, de mégis sikeres állami szállításokkal foglalkoztak. Carahanék is idetartoztak; ők egy játékbarlanggal kezdték a karrierjüket, most azonban nagyban folytatták a játékot, mert állami pénzzel nem létező és soha fel nem épülő vasutat építettek. Idejártak még Flahartyék, akik 1861-ben egy centért vették a sót, és 1863-ban adták el, amikor ötven cent volt az ára, és végül Barték, akiknek a háború alatt az északi metropolisban a legnagyobb bordélyházuk volt, és most a kofferesek legelőkelőbb társaságához tartoztak.
Voltak aztán jenki családok, akik idevándoroltak kis tőkéjükkel, és letelepedtek az új városban. Jenki tisztek, akiknek a családja is eljött, és mikor leszereltek, végleg itt telepedtek le. Eleinte, idegen létükre, válogatás nélkül ismerkedtek össze mindenkivel, és boldogok voltak, hogy meghívásokat kaptak a gazdag és vendégszerető Mrs. Butler pazar mulatságaira, de egykettőre ki is szálltak ebből a körből. Jóravaló emberek voltak, akiknek elég volt megismerniük a koffereseket és a kofferes kormányzatot, hogy hamarosan kiábránduljanak belőlük, és éppen úgy kezdték őket gyűlölni, mint a bennszülött georgiaiak. Sok lett közülük lelkes demokrata és délibb a régi délieknél.
Más szerencsétlenek csak azért maradtak meg Scarlett körében, mert máshová nem járhattak. Ezek sokkal szívesebben látogatták volna a régi gárda tagjait, de a régi gárda nem fogadta be őket soraiba. Ártatlan, ábrándozó jenki tanítók és tanítónők, akik azért jöttek el Délre, hogy felvilágosító munkát végezzenek a négerek körében. Vagy az árulók, akik vérbeli demokraták voltak valaha, de a háború után hasznosabbnak vélték, ha köpönyeget fordítanak és republikánusokká lesznek.
Nehéz megmondani, kiket gyűlöltek jobban, a gyakorlati érzék nélküli tanítói gárdát, vagy a sehonnaiakat, de talán mégis inkább az utóbbiakat. A tanítóféléket még el lehetett intézni azzal, hogy:
–  Mit várhat az ember négerbarát jenkiktől? Persze hogy azt hiszik, a néger is van olyan jó, mint ők!
De a georgiaiak számára, akik egyéni érdekből republikánusokká lettek, nem volt mentség.
–  Ha mi tudtunk koplalni, ti is koplalhattatok volna – mondta a régi gárda. A hajdani katonák közül sokan emberségesebb szívvel éreztek régi bajtársaik iránt, akik nem tudták nézni családjuk szűkölködését, és átpártoltak a jenkikhez, hogy a családjuknak legyen mit enni. De az asszonyok könyörtelenek voltak. Előttük az elveszett Ugy még szentebb volt most, hogy a sárba tiporták, mint azelőtt. Ez volt a fétisük. Szentnek tartották a hősöket, akik meghaltak érte, a temetőket, a zászlókat, a csatatereket, a halványuló írású harctéri leveleket, a zászlófoszlányokat, minden emléket. A hadastyanokat is. Ezek az asszonyok nem voltak hajlandók támogatni, vigasztalni, elszállásolni azokat, akik nemrégiben még ellenségek voltak, és most Scarlett is áruló lett a szemükben.
Ellenség. Ebben a szedett-vetett társaságban, amelyet a politikai helyzet végletességei és fonákságai tereltek itt össze, egyetlen közös valami volt: a pénz. Mivel a háború előtt egyiküknek sem volt soha életükben huszonöt dollárjuk egyszerre, most a pénzköltés orgiáját ülték, olyan orgiákat, amilyeneket Atlanta soha azelőtt nem látott.
A város, a republikánusokkal a politikai nyeregben, a pazarlás és fényűzés olyan korszakába lépett, amelyben a finomkodás külső máza csak alig takarta a mögötte meghúzódó aljasságot és közönségességet. Soha azelőtt nem volt olyan éles választóvonal a nagyon gazdag és a nagyon szegény között. Akik most a csúcson álltak, azoknak kisebb gondjuk is nagyobb volt, semhogy a kevésbé szerencsésekkel törődjenek. Kivéve persze a négereket. Nekik mindenből a legjobb jutott. A legjobb iskolák és lakások, a legdrágább ruhák, legkellemesebb szórakozások, mert ők jelentették most a politikai hatalmat, hiszen minden egyes néger szavazat számított. Azzal azonban mit sem törődtek a republikánusok, ha az elszegényedett atlantai nép hajléktalanná vált, és éhen veszett.
Scarlett diadalmasan lovagolt a közönségességnek ezen a hullámán.
Scarlett, aki szép új ruháiban végre igazán kiélvezhette az életét, és olyan csinos volt, mint talán még soha. Rhett pénze szilárd támasztékot nyújtott. A korszak és a környezet nagyon megfelelt neki; nyers, pöffeszkedő, tetszelgő volt, tele túlságosan kiöltözött nőkkel, túlcifrázott lakásokkal, túl sok ékszerrel, túl sok lóval, túl sok étellel és túl sok whiskyvel. Ha néha elgondolkozott, be kellett látnia, hogy új ismerőseit Ellen nem tartotta volna úrhölgyeknek. De olyan rég volt már az a nap ott Tarán, mikor véglegesen szakított mindazzal, amire nevelték, és elhatározta, hogy Rhett szeretője lesz … mostanában már nemigen bántotta a lelkiismerete.
Ha szigorúan vesszük, ezek az új barátai talán nem voltak kifogástalan emberek, de ugyanolyan szórakoztatóak voltak, mint Rhett New Orleans-i barátai. Sokkal, sokkal szórakoztatóbbak, mint elnyomott, templomjáró, Shakespeare-t olvasó barátai, akik régi Atlantájához tartoztak. Neki pedig, nászútja rövid időszakát kivéve, nem sok öröme volt eddig. Még kevésbé volt része a biztonság érzésében. Most, amikor biztonságban érezte magát, táncolni akart, kártyázni, zajos mulatságokon részt venni, tobzódni akart a finom ételekben és italokban, selyembe, bársonyba, csipkébe akarta, burkolni testét, kéjelegni akart a pehelytollas, finom ágyban. És mindezt el is érte. Rhett kedvét lelte benne, és tűrte mindezt, s ezzel felbátorította Scarlettet, hogy megszabadulván nevelésének utolsó fékeitől, és felszabadulván minden félelem érzése alól, megengedje magának azt a fényűzést, amelyről annyiszor ábrándozott: azt tegye, amit akar, és akinek ez nem tetszik, azt a pokolba küldje.
Ő is megmámorosodott ettől a nagyszerű érzéstől, mint azok, akiknek puszta élete arculütése a szervezett társadalomnak, mint a hivatásos kártyások, szerencsejátékosok, kémek, politikai kalandorok és mindazok, akik sikere ügyességüktől, leleményességüktől függ.
Valami édes mámor szállt rá. Azt tette, ami neki tetszett, és szeszélyét nem korlátozta semmi. Nem titkolta lenézését új ismerőseivel, a republikánusokkal és sehonnaiakkal szemben. Ügy gondolta, most már megteheti, amit mindig szeretett volna: aki nem tetszik, menjen a pokolba. Különös módon a jenki katonatisztek családjait utálta leginkább. Kifejezetten rossz modorú volt velük szemben. Gőgös és elutasító. Mindazok közül, akik most mindenfelől Atlantába özönlöttek, csak a hadsereg népét nem fogadta és nem tűrte meg társaságában. Ő, nemcsak Melanie tartotta eszében, mit jelentett valaha számukra a sötétkék egyenruha. Scarlettnek is, ha látta a sötétkék zubbonyt, a fényes aranygombokat, az ostrom napjai jutottak eszébe, a nélkülözés gyötrő ideje, a kétségbeesett éhezés, a rabszolgamunka Tarán. Most, hogy gazdag lett, és a kormányzó és annyi kimagasló republikánus barátságára számítva biztonságban érezte magát, ott sérthette meg a jenki egyenruhát, ahol lehetett. És meg is sértette.
Rhett egyszer, csak úgy odavetve, figyelmeztette, hogy többi   vendégük   is   ugyanezt   a   sötétkék   egyenruhát hordta nem is olyan rég, de Scarlett visszafelelte, hogy a jenki csak akkor jenki, ha sötétkék katonaruha van rajta. Mire Rhett felsóhajtott:
– Következetlenség, asszony a te neved – és vállat vont.
Scarlett, mivel gyűlölte a ragyogó kék egyenruhát, amelyet viseltek, örömét lelte abban, ha megsértheti őket, s annál inkább, minél jobban megütköztek rajta. A jenki katonacsaládok ijedten és szelíden tűrték a sértéseket. Jól nevelt, békés emberek voltak többnyire, akik nagyon árván érezték magukat az ellenséges államban, szerettek volna hazamenni, és szégyellték a felszínen levő jenki szemetet, azt a söpredéket, amelynek kormányzatát kénytelenek voltak fegyveresen fenntartani. Ez a csoport hasonlíthatatlanul jobb minőségű emberekből állott, mint akiket Scarlett társaságába fogadott. A tisztek feleségei csalódottan tapasztalták, hogy a hajdan olyan kedves Mrs. Butler szívesebben van néhány egészen közönséges és nem is jó hírű hölgy társaságában, mint például a vörös hajú Bridget Flaharty. így aztán lassan elmaradtak ők is.
Scarlett azokkal a hölgyekkel sem bánt valami kedvesen, akik legtöbbször jártak hozzá, de azok szívesen elviselték a szeszélyeit. Előttük nemcsak gazdagságot és előkelőséget jelentett Scarlett háza, de a régi nemességet is. A régi gárda kivethette kebeléből Scarlettet, de erről ők nem tudtak. Csak azt tudták róla, hogy O'Hara leány, egy gazdag ültetvényes lánya, akinek sok rabszolgája volt, és Robillard unoka. Tudták, hogy Butler régi charlestoni család tagja. Ez elég volt számukra. Az ő szemükben Scarlett az úrhölgy eszménye volt, mert sohasem találkoztak életükben igazi úrhölggyel.
Ő volt számukra az ajtórés abba a régi társaságba, amelybe annyira szerettek volna bejutni, abba a társaságba, amely megvetette őket, nem viszonozta ismerkedő látogatásaikat, és a templomban is csak hideg biccentéssel fogadta köszönésüket. A valóságban Scarlett még több is volt, mint puszta ajtórés, amelyen át besurranhatnak a társaságba. Nekik, akik most frissen kerültek ki a sötét ismeretlenségből, Scarlett volt maga a társaság. Mivel maguk is csak látszatra voltak úriasszonyok, éppen úgy nem vették észre Scarlett látszat-törekvéseinek igazi hátterét, mint ahogyan Scarlett maga sem jutott tudatára. Magukból kiindulva határozták meg Scarlett társasági értékét, és annyira nagyra tartották, hogy igyekeztek kedvébe járni, elviselték szeszélyeit, hangulatait, fennhéjázását, gorombáskodásait és azt is, ha őszintén szemükbe vágta fogyatékosságaikat.
Ezek az előkelő asszonyságok csak nemrég kerültek elő a semmiből, és nagyon igyekeztek rendkívül finom, művelt hölgyeknek látszani. Ügy beszéltek, mintha soha nem kiabáltak volna életükben. Érzékenykedtek és kényeskedtek, szelíden lesütötték a szemüket. Ha az ember őket hallgatta, azt hihette, nincs lábuk, testüknek nincsenek természetes fizikai szükségletei, és mit sem sejtenek az élet gonoszságairól. Senki sem álmodta volna a vörös hajú Bridget Flahartyről, akinek gyönyörű fehér bőre és kifogástalanul finom, tartózkodó volt a beszéde, hogy ellopta otthon az apja eldugott pénzét, azzal jött át Amerikába, és szobalány lett egy New York-i szállóban. És ha az ember azt az angyali ártatlanságot figyelte, ami Sylvia Connington (egykor Sadie Belle) és Mamie Bart körül lebegett, senki sem sejthette, hogy az egyik Boweryben, apja kocsmája felett nevelkedett, és pincérlányként kisegített, ha nagy volt a forgalom, a másik pedig, mint mondták, férje saját bordélyházából került ki. Most mind á ketten finom lelkű, érzékeny teremtések voltak, akik a szellőtől is óvták magukat.
A férfiak, habár ők keresték a pénzt, sokkal nehezebben” tanulták meg az úri szokásokat, vagy talán nem volt elég türelmük hozzá. Sokat ittak Scarlett estélyein, nagyon sokat. És gyakran megesett, hogy egyiket-másikat ott kellett tartani éjszakára, mert nem bírták hazaszállítani.
Ezek az emberek nem úgy ittak, mint azok, akiket Scarlett gyermekkorában részegen látott. Erőszakosakká, durvákká, hülyékké vagy disznókká váltak. Amellett hiába rakta körül a szobákat jól látható köpőcsészékkel, a mulatságok után a szőnyegek tele voltak a rágódohány kiköpött levével.
Scarlett nagyon megvetette ezeket az embereket, de örömét is lelte bennük. Mivel pedig örömét lelte bennük, megtöltötte velük a házát. Mivel pedig megvetette őket, mindannyiszor a pokolba küldte valamennyiüket, valahányszor untatták vagy az idegeire mentek. De ezek az emberek ezt is eltűrték tőle.
Eltűrték Rhett viselkedését is, ami sokkal inkább nehezükre esett, mert Rhett keresztüllátott rajtuk, és ezt tudták. Habozás nélkül megmondta nekik a véleményét még akkor is, ha nála voltak vendégségben, s úgy vágta az arcukba, hogy még csak nem is válaszolhattak. Minthogy Rhett maga egyáltalán nem szégyellte, hogy hogyan jutott a vagyonához, tőlük is azt várta, hogy ne szépítgessék, hogyan kezdték. Ritkán mulasztotta el az alkalmat, hogy megjegyzéseket tegyen olyan dolgokra, : amelyeket, minden józan belátás szerint jobb lett volna, ha nem emel ki az udvarias feledés homályából.
Sohasem lehetett tudni, mikor teszi le a poharát ilyenféle megjegyzéssel:
–  Ralph, ha egy kis eszem van, én is hamis bányarészvényeket adtam volna el özvegyek és árvák részére, mint te, ahelyett hogy a blokádot törtem át nagy kockázatok árán. Ez sokkal biztonságosabb.
–  Láttám, Bill, új kocsit és lovakat vettél. Sikerült megint a nyakába sózni valakinek egy nem létező vonat részvényeit? Jó munka volt, öregem.
–  Gratulálok, Amos, hallom, aláírtátok az állami szerződést. Csak az a kár, hogy annyi embert kellett megvesztegetned. Sokba került.
A hölgyek durvának és közönségesnek találták a modorát. A férfiak disznónak és fattyúnak szidták a háta mögött. Az   új Atlanta sem   szerette jobban   Rhettet, mint a régi. Egyébként éppen annyira nem titkolta előttük a megvetését, mint hajdan a régivel szemben. Ment a maga útján, vakmerően, hetyke nevetéssel, gúnyos, sértően túlzott udvariaskodással. Scarlett még mindig talánynak látta, de már nem is bíbelődött a megfejtésével. Meg volt győződve róla, hogy semmiben sem lelte örömét, és soha nem is leli semmiben, s hogy vagy nagyon akart valamit, és nem érte el, vagy talán nem is akart soha semmit, és ezért nem is törődött semmivel. Nevetett mindenen, amit Scarlett tett, bátorította a kilengéseiben és nemtörődömségében, mulatott törekvésein és … és ami a fő, a számlákat mindig szó nélkül kifizette.

50
Rhett sohasem esett ki udvariaskodó, fegyelmezett modorából, még legbizalmasabb perceiben sem. Scarlett pedig sohasem tudott felülkerekedni azon az érzésen, hogy úgy figyeli őt, mint a macska az egeret. Valahányszor hirtelen rátekintett, mindig magán érezte a szemét, azt a különös, kutató tekintetet, amint szinte hátborzongató türelemmel vár valamit… Vajon mit? Ezt nem tudta megérteni.
Néha nagyon kellemesen élhetett mellette az ember, bár szerencsétlen szokása volt, hogy rájött minden hazugságra, és nem tűrt kifogást, ürügyet, félrevezetést. Türelmesen végighallgatta Scarlett beszámolóját a boltról, kocsmáról, a malmokról vagy a rabok ellátásának költségeiről, és ravasz üzleti fogásokra tanította. Fáradhatatlan volt, ha Scarlett táncolni vagy mulatni vágyott. És ha néha egyedül voltak este, s brandy meg feketekávé állt előttük az asztalon, nem mindig enyhe tréfával mulattatta. Scarlett rájött, hogy Rhett mindent megtesz neki, amit csak kíván, minden kérdésére nyíltan felel mindaddig, amíg maga Scarlett egyenes utakon jár, de mindent megtagad tőle, amit kerülő úton, célzásokkal vagy női eszközökkel akar kicsalni tőle. Rhettnek megvolt az a kellemetlen tulajdonsága, hogy átlátott Scarletten, és durván kinevette.
Scarlett gyakran eltöprengett rajta, bár nem igazán kíváncsian, miért vette tulajdonképpen feleségül. A férfiak rendesen azért házasodnak, hogy otthonuk legyen, hogy gyermekük legyen, vagy pénzük legyen. Rhett nem. A házat borzalmasnak találta, és százszor kijelentette, hogy inkább lakna szállóban. Gyermekről sohasem beszélt, még csak nem is célzott ilyesmire, mint Charles vagy Frank. Pénzt pedig ő hozott a házasságba és nem Scarlett. Egyszer, amikor Scarlett megkérdezte, mosolyogva szólt:
–  Hogy legyen itthon egy kis vadmacskám, édesem. Nem, nem azért vette őt feleségül, amiért a férfiak
elvesznek egy asszonyt! Az lehet az egésznek az oka – gondolta Scarlett –, hogy kívánta őt, és másképpen nem tudta megkapni. Azon az estén, mikor megkérte a kezét, ezt be is vallotta. Éppen úgy kívánta, mint Belle Watlingot. Nem volt valami kellemes gondolat, sőt sértette Scarlettet. De azért elintézte egy vállrándítással, mint ahogyan megszokta, hogy félvállról vegyen minden kellemetlenséget. Utóvégre üzletet kötöttek egymással, és Rhett becsülettel állta a maga részét. Nem volt miért panaszkodnia. Remélte, hogy Rhett ugyanolyan jól érzi magát, mint ő, de nem sokat törődött vele, hogy csakugyan így van-e.
Hanem egy délután, mikor Meade doktort hívatta, mert azt hitte, hogy elrontotta a gyomrát, olyasmit kellett hallania, amit nem intézhetett el egy vállrándítással. Magából kikelve rohant be a hálószobájába. Az alkonyfényben őszinte gyűlölet sugárzott szeméből, amint bejelentette, hogy gyermeke lesz.
Rhett selyem házikabátban, szivarozva lustálkodott a heverőn. Élesen figyelte az asszony arcát, amint haragosan vetette oda neki, hogy Meade doktor azt mondja, gyermeke lesz.   Felháborodva, kétségbeesetten  kiabált:
–  Tudod, hogy nekem nem kell több gyermek! Soha nem kívántam! Valahányszor egy kicsit jobban megy a dolgom, tessék, másállapotba kerülök. Ő, ne nevess most! Hallod? Ne nevess! Te éppen úgy nem akarod, mint én, Ó, istenem!
Hogy Rhett milyen szavakat várt tőle, nem tudhatta, de nem ilyeneket, mert csakugyan elkomolyodott.
–  Tudod mit? Add oda Mellynek. Ő szegény annyira közönséges és régimódi asszony, hogy kisbabát szeretne.
–  Meg tudnálak ölni a tréfáidért! Mondom, hogy nekem nem kell!
–  Úgy? Kérlek, folytasd.
–  Lehet segíteni ezen. Nem vagyok már az az ostoba falusi liba, aki voltam. Most már azt is tudom, hogy egy asszony nem hozza a világra azt a gyereket, akinek a megszületését nem kívánja. Vannak eszközök…
Rhett felugrott, elkapta Scarlettet csuklójánál fogva. Arca ijedelmet, megrettenést, megdöbbenést árult el.
–  Megbolondultál, Scarlett? Mondd meg az igazat, tettél valamit?
–  Nem, semmit, de tenni akarok. Azt hiszed, tűröm, hogy elromoljon az alakom megint, éppen most, amikor visszanyertem régi karcsúságom, nagyszerűen szórakozom, és …
–  Honnan szedted ezt az ostoba ötletet? Ki mondott neked ilyeneket?
–  Mamie Bart… ő ért…
–  Egy bordélyházi bábaasszony! Persze hogy ért az ilyen mesterkedésekhez. Az az asszony nem lépi át a házam küszöbét többé ! Egyetlen szót ne merj vele váltani! Utóvégre mégis az én házam, s én vagyok itt az úr!
–  Azt teszem, ami nekem tetszik. Engedj el! Mit törődsz vele?
–  Nem bánom, egy gyermeked van, vagy húsz, de nem engedem, hogy meghalj !
–  Hogy … meghaljak?
–  Azt persze nem mondta meg neked őnagysága, milyen veszedelmet jelent az ilyen … gyógymód, amit ő ajánlott?
–  Nem – ismerte be Scarlett. – Ő csak azt mondta, hogy el lehet intézni mindent!
–  Megölöm azt a bestiát! – ordította Rhett elfeketült arccal. Lenézett Scarlett könnyes arcára, s kissé megenyhült a szeme, de a szája még mindig meg-meg-vonaglott. Hirtelen ölébe kapta az asszonyt, és úgy szorította magához, mintha félne, hogy elmenekül.
–  Figyelj ide, kis vadmacskám! Én éppen úgy nem akarok gyereket, mint te, de el tudom viselni őket. Egyetlen ilyen ostoba szót se halljak többé tőled, és ha meg mered kísérelni, Scarlett… Nem engedem, hogy meghalj. Megértetted? Nehogy ilyesmit merj próbálni!
Én láttam meghalni egyszer   egy   lányt…   Csak  egy olyan … izé volt, de nagyon rendes teremtés. Nagyon keserves halál az, Én … Megremegett a hangja.
–  De Rhett! – kiáltotta   az   asszony,   akit  a  férfi szenvedélyes hangja valósággal kirántott nyomorúságos érzéseiből. Még sohasem látta Rhettet ilyen megindultnak. – Hol… ki…
–  New Orleansban … fiatal voltam még … de nem feledtem el. Nem szép halál az, Scarlett, és nem könnyű.
Hirtelen lehajolt, és megcsókolta az asszony haját.
–  Világra hozod a gyermekedet, Scarlett, még ha össze kell is bilincselnem a kezedet az enyémmel erre a kilenc hónapra.
Scarlett felült az ölében, és leplezetlen kíváncsisággal nézte a férjét. Most egyszerre nyugodt és kifürkészhetetlen lett Rhett arca megint, eltörlődött róla a felindulás minden nyoma, mintha valami varázsszerrel letörölték volna. Felemelte a szemöldökét, s a szája szélét lebiggyesztette.
–  Olyan sokat jelent neked az életem? – kérdezte az asszony, és lesütötte a szemét. Rhett élesen rápillantott. Miért kérdezte ezt? Mennyi volt a kacérság a kérdésben? Mosolyogva felelt:
–  Igen. Tudod, sok pénzt fektettem beléd, s nem szeretném most elveszíteni.
Melanie kimerülten, de könnyekig meghatva, boldogan jött ki Scarlett szobájából. A kislány megérkezett. Rhett a hallban ült, szivarcsutkák hevertek körülötte, és kiégették a finom szőnyeget.
– Bemehet már, Butler kapitány – mondta félénken.
Rhett felugrott. Melanie, amint utána nézett, már csak azt láthatta, hogyan hajol le széles vállával a mezítelen kisbaba fölé, akit Mammy tartott az ölében. Aztán Meade doktor becsukta az ajtót. Melanie égő arccal hanyatlott egy karosszékbe. Szégyellte, hogy akaratlanul is tanúja volt egy ilyen bizalmas családi jelenetnek.
 „Milyen kedves volt szegény kapitány! – mondta magában. – Mennyire aggódott! És egyetlen kortyot nem ivott tegnap óta! Igazán szép tőle. A legtöbb férfi leissza magát ilyenkor. Bizonyosan nagyon szomjas. Merjek kínálni neki valamit? Nem, ez tolakodás lenne tőlem.”
Kényelmesen hátradőlt. Mindig fájt a háta mostanában, és néha úgy érezte, kettétörik a gerince. Ő, milyen jó Scarlettnek! Tudhatta egész idő alatt, hogy a férje itt ül kint a hallban. Bár Ashley is a közelében lett volna azon a szörnyű napon, mikor Beau megszületett. Bár az övé lenne ez a kislány odabenn, és nem Scarletté…
„Lám, milyen gonosz vagyok! – kezdte bántani rögtön a lelkiismeret. – Irigylem Scarlett-től a kicsikéjét. Pedig Scarlett milyen jó volt hozzám. Bocsáss meg, Istenem! Bocsáss meg! Nem, nem kívánom Scarlett kislányát, csak… ó, ha nekem is lehetne kislányom!”
Párnát tett sajgó háta mögé, és sóvárogva gondolt rá, mi lenne, ha neki is születne kislánya. De Meade doktor soha nem változtatta meg a véleményét, hogy nem szabad több gyermeke legyen. Ő szívesen kockára tette volna az életét, de Ashley hallani sem akart róla. Egy kislány … hogyan tudná Ashley is .szeretni a kislányát!
„Ó! – gondolta egyszerre ijedten. – Meg sem mondtam a kapitánynak, hogy lány és nem fiú… pedig ő bizonyosan fiút szeretett volna.”
Melanie úgy tudta, hogy egy anyának mindegy, fia vagy lánya születik-e, de a férfiak, különösen az olyan akaratos férfiak, mint Butler kapitány, mindig fiút kívánnak. Hányszor örült, hogy Beau fiú lett! És tudta, ha ő lenne Rhett felesége, szívesebben meghalna gyermekszülés közben, mint hogy lányt merjen neki ajándékozni első gyermekéül.
Egyszerre kinyílt az ajtó. Mammy kacsázott ki rajta ragyogó képpel, és áradt belőle az elragadtatás, hogy milyen nagyszerű ember Butler kapitány:
– Hát asszonyság, ilyent még nem hallottam! Mikor megfürösztöttem a kicsikét, mondtam Rhett úrnak, ne haragudjon, amiért nem fiú. De tetszik tudni, Melly asszonyság, mit felelt erre? Azt mondja, hogy aszongya:
 „Ugyan, Mammy! Ki a csodának kell a fiú! Akasztófára való mind, láthatod rajtam. Szép kislány, az kell nekem! Nem adnám ezt a szép kislányt egy tucat fiúért!” Azzal megpróbálta elvenni tőlem a csupasz kislányt, én meg rávertem a kezére, és mondtam: viselkedjen illedelmesen, Rhett úr! De ő meg csak nevetett, és mondhatom, hogy igazán örül a kislánynak! Nagyon úgy látszik, hogy tévedésben voltam mostanáig afelől, hogy Rhett úr milyen ember. Ez olyan boldog nap nekem, Melly asszonyság, hogy ki sem tudom mondani. Én tettem pelenkába Ellen kisasszonyt, Scarlett kisasszonyt meg ezt a kicsit is, hát boldog nap ez, Melly asszonyság, nagyon szép nap!
– Bizony, nagyon boldog nap, Mammy. Nines is szebb a világon, mint mikor új élet jön a földre.
Volt azonban valaki a házban, aki egyáltalán nem tartotta szépnek ezt a napot. Wade-del senki sem törődött reggel óta. Ha meglátták, ráförmedtek. Mindenütt láb alatt volt szegényke. Korán reggel átvitte Mammy reggelizni Ellával együtt Pittypat nénihez. Azt mondták neki, hogy a mama beteg, és ha lármázik otthon, csak felizgatja. Pittypat néni is beteg volt, őt is felizgatta az, hogy a mama beteg. A szakácsnő körülötte forgolódott, és az öreg Péter nem adott valami nagyon jó reggelit a gyermekeknek. Amint az idő múlt, Wade töprengeni kezdett, és egyre jobban elfogta az aggodalom. Hátha meg is hal az anyja? Wade éppen úgy szerette az anyját, mint ahogyan félt tőle. Látott már ilyent, mikor a halottaskocsi elindult a ház elől, és a gyerekek sírtak. Elképzelte, amint az ő anyját is elviszik a fekete bóbitás lovak fekete hintón. Úgy fájt keskeny bordái mögött a szíve, hogy alig bírt szegényke lélegzeni.
Mikor dél lett, és Péter a konyhában szorgoskodott, Wade kiszökött a házból, és szaladt haza ahogyan csak bírta kurta két lába. Rhett bácsi, Melly néni vagy Mammy csak megmondják neki, mi történt. De Rhett bácsit és Melly nénit nem látta sehol, Mammy és Dilcey pedig ide-oda futkostak a hátsó lépcsőn törülközőkkel meg forró vízzel, és meg sem látták a homályos hallban. Fentről néha Meade doktor kurta parancsszavai hangzottak. Egyszer pedig, mikor valami ajtó kinyílt, az anyja nyöszörgő jajgatása hallatszott. Sírni kezdett. Tudta, hogy anyja meghal. Hogy vigaszt leljen, simogatni kezdte az ablakpárkányon, a napsütésben elnyújtózó cirmos cicát. De mikor a macska hozzádörgölőzött, és dorombolni kezdett, ez már zavarta őt, a komoly fiatalembert, ezért megcibálta a macska farkát, és a képébe köpött.
Végre Mammy, amint nedves köténnyel, félrecsúszott turbánnal lejött a lépcsőn, észrevette, és szidni kezdte megint, hogy a gyermek reszketni kezdett tőle.
–  Hát ilyen rossz kisfiút én még életemben nem láttam. Nem vittem át reggel Pittypat kisasszonyhoz? Menjen vissza szépen! Mennyi baj van a fiúkkal!
–  Mi van a mamával? Meg fog halni?
–  Te vagy a legrosszabb gyerek, akit valaha láttam. Meghalni? Dehogy fog. De sok baj van a fiúkkal, uramisten! Nem is tudom, minek születnek. Menj vissza!
De Wade nem ment vissza. Bebújt az ajtófüggöny mögé. De csak félig-meddig találta megnyugtatónak, meggyőzőnek Mammy szavait. Mindenesetre most nagyon bántotta az a megjegyzés, hogy mennyi baj van a fiúkkal, mert hiszen ő a maga részéről igazán mindent megtett, hogy jó gyereknek tartsák. Később Melly néni jött le a lépcsőn, fáradtnak látszott, de mosolygott. Melly néni mindig kedves volt hozzá. Sohasem szólt rá, mint az édesanyja, nem küldte el azzal, hogy dolga van. De ma ő is megcsóválta a fejét.
– Ejnye,  Wade!    Milyen   engedetlen   vagy.   Miért nem maradtál szépen Pittypat néninél?
–  Meghal a mama?
–  Dehogy! Ne légy már ilyen csacsi. A doktor bácsi most hozott neki egy szép kisbabát, aki a te testvérkéd lesz. Ha jól viselkedsz, ma este megnézheted. De most szaladj játszani, és nehogy lármázz!
Wade sóhajtva ment át a néptelen, csendes ebédlőbe. Hová menjen hát? Mit tegyen egy aggódó hétéves kisfiú egyedül, mikor a felnőttek mind ilyen furcsák ma egész nap? Leült az ablakfülkében, letépett egy levelet az egyik cserép virágról, és rágni kezdte, de olyan csípős volt, hogy könny szökött a szemébe tőle. Erre aztán sírni kezdett. Ő, senki sem törődik vele, a mama talán meg is hal, és mindenki összevissza futkos, mert valami kisbaba jött. Eddig az egyetlen kislány, akit közelebbről ismert, Ella volt, és ami azt illeti, nem volt aláírna arra, hogy lelkesedjék a kisbabákért. Hosszú, hosszú idő múlva   Meade   doktor   bácsi   és Rhett bácsi jöttek le. Halkan beszéltek valamit a folyosón. Mikor aztán a doktor elment, Rhett bácsi bejött az ebédlőbe, és töltött magának egy palackból, még mielőtt  Wade-et  megpillantotta  volna,   Wade  megijedt, hogy ő is le fogja szidni, amiért rossz volt, és nem maradt Pittypat néninél. De Rhett bácsi mosolygott. Wade sohasem látta még ilyen jókedvűnek. Felbátorodott, és odaszaladt hozzá.
–  Tudod-e, hogy kis húgocskád van? – kérdezte, és meglóbálta a levegőben. – Gyönyörű kis húgocskád! A legszebb, akit valaha is láttál. Miért sírtál?
–  Mert… a mama …
–  A mama most ebédel finom csirkét, rizskását meg kávét. Később fagylaltot hozatunk neki, és két tányérral kaphatsz te is, ha kérsz. Jó lesz? Aztán megmutatom neked a kistestvérkédet.
Wade kissé megkönnyebbült ugyan, és igyekezett udvarias lenni az új kishúgát illetőleg, de nem sikerült. Lehorgasztotta a fejét. Most már Rhett bácsi is csak a kislányról beszél. Mindenki csak róla, és vele senki sem törődik.
–  Rhett bácsi – kezdte –, az emberek jobban szeretik a kislányokat, mint a fiúkat?
Rhett letette a poharat, és a gyermekre nézett.
– Nem.  Azt nem mondhatnám – szólt komolyan,
mintha mérlegelné a dolgot. – Csak, tudod, a lányokkal több a gond, és az emberek ezért többet foglalkoznak velük.
–  De Mammy éppen most mondta, hogy a fiúkkal van sok baj.
–  Mammynak sok volt ma a dolga. Nem gondolta komolyan.
–  Rhett bácsi! Mit akart maga inkább, kisfiút vagy kislányt? Jobban szeretné, ha kisfia született volna?
–  Nem – mondta Rhett. De mikor látta, hogy Wade arca megnyúlik, sietve tette hozzá: – Minek nekem még egy fiú, mikor már van fiacskám?
–  Igazán? – nézett fel kíváncsian Wade. – Hol van?
–  Itt ni – mondta Rhett, és az ölébe ültette a gyermeket. – Te vagy az én kisfiam.
Wade egy pillanatig olyan boldog volt, hogy majdnem újra elsírta magát. Nagyokat nyelt, és odadugta a fejét Rhett mellényéhez.
–  Lehet… lehet az ember két papának a fia? – kérdezte Wade, akinek lelkében küzdött a hűség az édesapja emléke iránt, és a meleg szeretet, ami Rhett-hez fűzte.
–  Hogyne. Mint ahogyan a mamának is a fia vagy, meg Melly néninek is. – Wade meggondolta az ügyet. Tetszett neki. Mosolygott. Odadörzsölte fejét Rhett karjához.
–  Ugye maga megérti a kisfiúkat, Rhett bácsi? Rhett barna  arca  egy pillanatra elborult,  ajka  remegett.
–  Igen – mondta keserűen –, én megértem a kisfiúkat.
Wade-et hirtelen ismét félelem töltötte el, és egyszerre féltékenységet is érzett. Rhett bácsi most nem rá gondol, valaki más járhat az eszében.
–  De több kisfia nincs? Csak én vagyok? – kérdezte féltékenyen.
Rhett letette a földre.
–  Most iszunk egyet a húgocskád egészségére, Wade. Ma iszol először. Felköszöntöd a húgocskádat.
–  De több … – akarta megismételni Wade a kérdést. Hanem akkor meglátta, hogy Rhett már tölt is neki, és nagy izgalmában elfelejtett minden mást. Megint csak nagyot nyelt, mert most ilyen felnőtt dologban vehet részt.
–  Nekem nem szabad inni, Rhett bácsi! Én megígértem Melly néninek, hogy nem fogok inni, amíg az egyetemre nem megyek, és akkor egy szép órát fogok kapni tőle.
–  Én meg ezt a szép láncot adom hozzá, ni – mutatott a mellére. – Melly néninek igaza van. De ő nem borról beszélt, hanem pálinkáról, és nem olyan napról,, mikor kishúgod született. Meg kell tanulnod, hogy úri módon bort igyál, fiam, és ez a legjobb alkalom.
Gondosan töltött, a kevés borhoz vizet öntött, úgyhogy alig volt rózsaszín, s odanyújtotta Wade-nek. Ebben a pillanatban lépett be Mammy. Legszebb vasárnapi ruháját vette magára, keményített kötényt és tisztán mosott turbánt. Amint betopogott, megmozdította a csípőjét, és a. szoknyája alól selyemsuhogás hallatszott'. Az aggódó kifejezés eltűnt arcáról. Fogatlan szája széles mosolyra nyílt.
–  Születésnapi öltözék, Rhett úr! – mondta. Wade nagyot bámult, a pohárral a kezében. Tudta,
hogy Mammy nem szereti a mostohaapját, és sohasem hívta még így. Most pedig mosolyog, hajlong és kedveskedik! Micsoda különös nap ez!
–  Mammy is igyon egyet. De biztosan jobb szereti a rumot, mint a bort – mondta Rhett, és benyúlt a szekrénybe, onnan egy nagy üveget vett elő. – Ugye szép a kislányunk, Mammy?
– Szép bizony – mondta Mammy, és nagyot cuppantott, amint átvette a poharat.
–  Látott már valaki ilyen szépet valaha?
–  Hát Rhett úr, Scarlett asszonyság majdnem ilyen szép volt, de még ő sem egészen ilyen.
–  Még egy pohárral, Mammy. És … micsoda furcsa suhogást hallok én valakinek a szoknyája alól?
–  Hát mi volna, Rhett úr, ha nem a selyem alsószoknyám? – vihogott szégyenlősen Mammy, és negédes csípőriszálással újra megsuhogtatta.
–  Alsószoknya? Nem hiszem. Talán száraz levelek zörögnek valahol. Mutassa csak …
–  Jaaaaj! Rhett úr! Milyen illetlenség! Jeeeeah!
Mammy visított egyet, hátralépett, aztán biztos távolságban felemelte kissé a szoknyáját, hogy kilátszott a piros selyemtafota alsószoknya alsó fodra.
–  Elég sokáig várt vele, míg végre felvette – ráncolta Rhett a homlokát, de szeme kacagón villogott.
–  Jézusom, bizony túl soká!
Rhett aztán mondott valamit, amit Wade nem értett.
–  Már nem öszvéren van a lószerszám?
– Ejnye, nem szép Scarlett asszonyságtól, hogy ezt elmondta. Azért remélem, Rhett úr, nem rója fel ezt egy szegény öreg néger asszonynak.
–  Nem, egyáltalán nem rovom fel, csak hallani akartam a véleményét. Igyon még egy pohárral, Mammy. Vigye magával az egész üveget. Igyál te is, Wade! Gyere, koccintsunk.
–  Sissy egészségére – kiáltotta Wade lelkesen, és egyszerre leöntötte torkán pohara tartalmát. Kaparta a torkát, köhögni, majd csuklani kezdett. A másik kettő nevetett, és a hátát ütögette.

Attól fogva, hogy a kislány megszületett, Rhett viselkedését még kevésbé értették meg az emberek, mint azelőtt. Scarlett is elképedve figyelte. Ki gondolta volna, hogy ilyen szégyentelenül nyílt büszkeséggel, bolondosán boldog tudjon lenni? Különösen mikor ilyen megdöbbentő a helyzet, hogy elsőszülöttje nem is fiú, hanem leány.
Az idő múlt, de Rhett boldogsága és lelkesedése nem lohadt le, s az asszonyok titkon irigyelni kezdték Scarlettet. A férjek rajongása rendesen még a keresztelőig sem tartott. Rhett, ha ismerőssel találkozott, megfogta a kabátgombját, és részletesen elmondta, micsoda csodálatos előrehaladást tett a kicsi mindenféle tudományban. Még csak nem is mentegetőzött a szokásos módon, hogy nem azért mondom, mert az én lányom, de azért… Nem. Ő hitte, és természetesnek tartotta, hogy ilyen csodálatos kislány, mint az övé, nincs több a világon, Mikor az új dajka egy darab szalonnát adott a kicsinek szopni, s ezzel átesett az első hascsikaráson, úgy kétségbe volt esve, hogy a tapasztaltabb apák és anyák elnézően mosolyogtak, amint meghallották. Elhívta Meade doktort, és még két orvost, és majdnem megverte a szerencsétlen dajkát. Azonnal kitette a szűrét. Egész sor következett ezután, legfeljebb egy hétig maradtak. Mindeniknek volt valami hibája, egyik sem volt elég jó, hogy megfeleljen mindannak, amit Rhett megkövetelt. Mammy osztotta Rhett ellenszenvét az idegen dajkákkal szemben, akik gyorsan váltakoztak. Nagyon féltékeny volt minden idegen néger nőre, és nem értette, miért ne bízhatnák rá Wade és Ella mellett a kicsit is. e hiába, kezdett már nagyon öreg lenni, és a reuma sokszor meggyötörte. Rhettnek nem volt bátorsága hozzá, hogy ezt megmondja neki. Úgy magyarázta a dolgot, hogy az olyan gazdag embernek, mint ő, nem illik egy dajkát tartani három gyermek mellé. Az nem jól néz ki. Fogad hát még kettőt, de Mammy fog nekik parancsolni. Ez nagyon tetszett Mammynak. A több szolga emelte nemcsak Rhett, hanem Mammy tekintélyét is. De azt kikötötte, hogy holmi ocsmány szabad nigger be ne tegye a lábát a gyermekszobába. így aztán Rhett Tarára küldött Prissyért. Ismerte jól még a régi időkből, tudta, hogy ő sem tökéletes. De legalább a családhoz tartozott. Péter bácsi pedig egy Lou nevű unokahúgát hozatta el másodiknak: Lou Pittypat néni egy Burr nevű rokonának birtokáról való volt.
Scarlett még fel sem kelt az ágyából, már észrevette Rhett rajongó odaadását, és bosszankodva hallgatta, hogy henceg a vendégek előtt. Nagyon szép, hogy egy férfi ennyire szereti a gyermekét, de Scarlett valahogy úgy érezte, van .valami férfihoz nem illő abban, hogy Rhett kimutatja érzelmeit. Fölényesnek és nemtörődömnek kellene lennie, mint más férfi.
–  Minek viselkedel olyan bolondosan? – kérdezte Scarlett. – Igazán nem értem, miért.
–  Te nem is értheted. Azért, mert ez a kislány az első lélek a világon, aki igazán hozzám tartozik.
–  Hozzám is, nemcsak hozzád!
–  Nem, neked van még két gyermeked. Ő az enyém.
–  Jóságos ég! – kiáltotta az asszony. – Talán én szültem a gyereket, vagy mi? Különben végeredményben én is hozzád tartozom, drágám, nem?
Rhett rátekintett a gyermek fekete feje fölött, és furcsán mosolygott.
–  Igaz ez, Scarlett?
Szerencsére Melly ebben a pillanatban belépett, különben újra összevesztek volna, Scarlett nagyot nyelt, és szótlanul nézte, hogyan ringatja Melly karjában a kislányt.
Eugenie Victoriának keresztelték, de aznap délután Melanie babusgatás, becézgetés közben egy szót ejtett ki, amely annyira rajta maradt a kislányon, mint ahogyan annak idején a Pittypat név örök feledésbe sodorta a keresztségben nyert Sarah Jane nevet.
Rhett hajolt akkor a gyermek fölé, és úgy mondta:
–  Alighanem világoszöld szeme lesz.
–  Nem igaz! – tiltakozott Melanie felháborodottan, és egy pillanatra azt is elfelejtette, hogy Scarlettnek világoszöld a szeme. – Kék szeme lesz, mint Gerald O'Haráé volt, olyan színű, mint a kedves kék zászló!
–  A kékszemű Bonnie Butler – nevetett Rhett, és elvette Melanie-től a gyermeket, hogy jobban megnézze az apró szemeket. S ettől kezdve Bonnie-nak hívták, még a szülei is elfelejtették, hogy két királynő nevét viseli.

51
Mikor végre újra kijárhatott, Scarlett behívta Lou-t, hogy fűzze be, olyan szorosan, amennyire csak bírja. Aztán megmérte a derekát. Húsz hüvelyk! Felnyögött. Tessék! Most olyan vastag lett, mint Pittypat néni, mint Mammy!
–  Húzd jobban azt a zsinórt, Lou. Legalább tizennyolc és félre be kell fűznöd, különben nem tudom felvenni a ruháimat.
–  Elszakad a zsinór, asszonyság – lihegett Lou. – Egy kicsit kövérebb lett, hát hiába, nem lehet rajta segíteni.
Dehogynem! – gondolta mérgesen Scarlett, amint szétszakította a ruhája oldalán a varrást, hogy bővebbre eresszék. – Nekem aztán nem kell több gyerek!
Persze Bonnie nagyon aranyos, büszke lehet rá mindenki, és Rhett odavan érte, de most már elég. Hogy hogyan intézi el, még nem tudta, de majd csak sikerül. Lehet, hogy Rhett, amilyen bolondos mostanában, jövőre egy kisfiút is szeretne, bármennyire mondogatta is, hogy vízbe dobja a gyereket, ha fiú lesz. Nohát nem lesz se fiú, se lány. Három gyerek elég minden asszonynak.
Mikor Lou megvarrta a kibővített ruhát, levasalta újra a fodrokat, és belegombolta az asszonyát, Scarlett a hintót parancsolta elő, és kihajtott a, fűrészmalmokhoz. Útközben elfelejtette a keserűséget, arra gondolt, hogy Ashleyvel fog találkozni, s ha szerencséje van, egyedül találja. Átnézik a könyveket, és beszélgetnek. Hónapok óta nem látta Ashleyt. Nem is akarta látni Bonnie születése előtt. Egyáltalán nem akarta látni, és nem akarta, hogy Ashley lássa másállapotban. Pedig annyira hiányzott neki. Meg ha nem is szóltak egymáshoz, de legalább látta azelőtt mindennap. Hiányzott neki a munka is, az üzlet is. Pedig most már csakugyan nem volt szükség rá, hogy dolgozzon. Eladhatta volna a fűrészmalmokat, s letétbe helyezhette volna a pénzt Wade és Ella nevére. De ez azt jelentette volna, hogy csak ritka alkalmakkor találkozhat Ashleyvel, ha eljönnek hozzájuk, vagy ők látogatnak el Mellyhez, de akkor meg rengeteg ember van körülöttük. Pedig Ashley mellett dolgozni igazi gyönyörűség volt, számára a legnagyobb öröm.
Odaérve elégedetten látta, hogy nagy halmokban áll a kész deszka a raktárban, és Hugh Elsing egész csoport vevővel tárgyal. Hat öszvérfogat is állt ott, melyekre néger kocsisok rakták fel a fát. „Hat öszvérfogat – gondolta büszkén. – És ezt mind én szereztem!”
Ashley kijött az irodából, öröm volt a szemében, hogy újra láthatja. Lesegítette Scarlettet a kocsiból, és úgy vezette be, mintha királynő lett volna.
Kissé csökkent a jókedve Scarlettnek, amint végignézte a könyveket. Ha összehasonlította Gallegher és Ashley számadásait, nem tudta, mit mondjon. Maga Ashley is érezte a különbséget, és leolvasta Scarlett arcáról aggodalmait, bármennyire is igyekezett leplezni az asszony afeletti elkedvetlenedését, hogy Gallegher mennyivel nagyobb hasznot ért el. Ashley sóhajtott.
–  Nagyon sajnálom, Scarlett, ne haragudj. Nem tehetek róla, nem bírok ezekkel a szerencsétlen rabokkal dolgozni. Engedd, hogy négereket fogadjak fel. Meglátod, jobb lesz úgy.
–  Négereket? Hiszen azoknak rettenetes bért kell fizetni! A rabok pedig ingyen dolgoznak, csak az ennivalójuk kerül pénzbe. Ha Johnnie olyan jól boldogul velük…
Ashley valahová messze nézett Scarlett háta mögött. Szeméből kialudt a fény.
–  Én nem tudom úgy dolgoztatni a rabokat, mint Johnnie Gallegher. Én nem tudom megkorbácsolni őket.
–  Ugyan, Ashley! Túlságosan lágy a szíved. Johnnie mondta, hogy valahányszor a rabok lustálkodni akarnak, azt mondják, hogy betegek, és te mindjárt pihenőnapot adsz nekik. Így nem lehet pénzt szerezni. Nem árt azoknak egy kis verés …
– Scarlett! Scarlett! Hallgass! Nem bírom hallgatni, hogy így beszélsz! – kiáltotta Ashley. Tekintete most visszatért az asszonyra, szemében harag lángolt, hogy Scarlett szinte ijedten hallgatott. – Nem érted, hogy azok is emberek? Szerencsétlen, gyötrődő, szenvedő, rosszul táplált emberek? Ó, édesem, nem bírom nézni, hogy eldurvítanak téged, hogy tönkreteszik a gondolkodásodat, mikor olyan kedves voltál, olyan…
–  Kik durvítanak el?
–  Nincs jogom hozzá, hogy erről beszéljek. De ha már megkezdtem … Rhett Butler az oka mindennek. Amihez hozzányúl, az meg van mérgezve. Téged is megmérgezett, aki olyan aranyos, nagylelkű és nemes érzésű voltál. Ezt tette veled. Megkeményített, eldurvított, érzéketlenné tett a puszta érintésével.
–  Ó! – sóhajtott fel hirtelen Scarlett. Bűntudatot érzett, mert tudta, hogy Rhett ártatlan a dologban, de véghetetlen boldogságot is, hogy Ashley így beszél róla. Még mindig édesnek, nagylelkűnek tartja. Jaj de jó, hogy minden hibájáért Rhettet teszi felelőssé! Mit árt az neki? Semmit.
–  Ha más férfiról lenne szó, talán nem fájna úgy … de éppen Rhett Butler! Te nem is veszed észre, hogy a gondolataid is megváltoztak, ugyanarra a göröngyös ösvényre terelte őket, mint amelyen az övéi is haladnak. Igen, igen, tudom, hallgatnom kellene … Utóvégre megmentette az életemet, és hálásnak kellene lennem … Bár lett volna akárki más, nem ő! Nincs jogom, hogy beszéljek…
–  Ó, Ashley, van jogod, van jogod … senki másnak nincs, csak neked …
–  Meg kell mondanom, nem bírom el, hogy az ő hatása alatt így megváltozz! És ha arra gondolok, hogy … hozzád ér …
„Meg fog csókolni! – gondolta Scarlett szédülten. – És nem is kacérkodtam vele!”
Behunyt szemmel szédült feléje. De Ashley szinte ijedten hátrált, mintha most venné észre, hogy olyasmit mondott, amit nem kellett volna mondania.
–  Bocsánatot kérek tőled, Scarlett. Látod … azt mondtam, hogy a férjed nem viselkedik úriember módjára, és most bebizonyítottam, hogy én nem viselkedtem úgy! Senkinek nincs joga, hogy a férjet bírálja felesége előtt. Nincs rá mentségem, csak az, hogy … csak az …
Hebegett. Megvonaglott a szája.
–  Nem. Egyáltalán nincs mentségem.
Scarlett, mikor hazafelé kocsizott, vad zűrzavart érzett az agyában. Nincs mentsége… csak az, hogy szereti!
Egész úton hazafelé gyötörte a gondolat, hogy neki Rhett karjában kell feküdnie. A puszta gondolat olyan vad dühre ragadtatta, amilyenre maga sem tartotta képesnek magát. Aztán mégis megértette a maga haragját. Hiszen tudta, hogy Ashley és Melanie csak testvéri közösségben élnek egymás mellett. Ha ezt nem tudja, gyötrelem lenne az élete. Őt viszont Rhett leigázza, erőszakkal a magáévá teszi. Ha Ashley csakugyan erre gondolt, amikor a férj és feleség viszonyáról beszélt, hát Scarlett egészen jól meglesz majd az Ölelések nélkül. Arra gondolt, milyen kedves, romantikus lesz az, ha testileg hűek lesznek egymáshoz Ashleyvel, bár külön-külön házasságban élnek. Az ötlet megragadta a képzeletét, és gyönyörűségét lelte a gondolatban. Mert amellett volt ennek más előnye is. Többek között az, hogy nem lesz több gyereke.
Mire hazaért, és elküldte a kocsit, kissé lelohadt az a felcsigázott hangulata, amelyet Ashley szavai keltettek benne, mert szembekerült azzal, hogy meg kell mondania Rhettnek, hogy külön hálószobát akar, és el akarja érni mindazt az elkülönülést, ami ezzel jár. Nehéz lesz ezt megmondani. Különben is, hogyan mondja majd meg Ashleynek, hogy kívánságára megtagadta testét Rhett-től? Mi a fenét ér egy olyan áldozat, amiről senki sem tud? Micsoda nyűg az illem és az erényes beszéd! Ha olyan nyíltan beszélhetne Ashleyvel is, mint ahogyan Rhett-tel szokott! De mindegy. Valahogy majd csak megsejteti Ashleyvel a valóságot.
Amint felment az emeletre, és benyitott a gyerekszobába, úgy találta Rhettet Bonnie kis ágya mellett, hogy ölében Ellát tartotta, és Wade a zsebeit ürítette ki a férfi előtt. Micsoda áldás, hogy Rhett ennyire szereti a gyerekeket, és ennyit foglalkozik velük! Némelyik mostohaapa ki nem állhatja a korábbi házasságokból származó gyerekeket.
–  Beszélni szeretnék veled – mondta Scarlett, és bement hálószobájába. Jobb, ha túlesik ezen, amíg még megmásíthatatlannak érzi elhatározását, hogy nem lesz több gyermeke, és amíg még erőt adnak neki Ashley szavai.
Rhett bejött, és becsukta maga mögött az ajtót.
–  Rhett – mondta az asszony –, elhatároztam, hogy nem lesz több gyermekem.
Ha megdöbbentette is a férfit a váratlan kijelentés, nem árulta el érzelmeit.
Odabotorkált egy székhez, leült, és hintázni kezdett a szék hátsó lábain.
–  Kedves – felelte aztán –, már Bonnie születése lőtt megmondtam, nekem teljesen mindegy, hogy egy gyermeked van-e, vagy húsz.
Micsoda elvetemültség Rhett-től, hogy így megkerüli kérdés lényegét, mintha egyáltalán nem is tudná, hogy gyerekek születése összefügg fogantatásukkal.
–  Azt hiszem, három elég. Nem akarok minden éven szülni.
–  Csakugyan, három elegendőnek látszik.
–  Nagyon jól tudod… – kezdte az asszony kerülgetni a lényeget, és elvörösödött attól, amit mondani kart. – Tudod, hogy ez mit jelent?
–  Tudom. De gondoltál te arra, hogy elválhatok tőled, ha megtagadod asszonyi kötelességed teljesítését?
–  Elég aljas vagy, hogy mindjárt erre gondolj – kiáltotta Scarlett. Nagyon bosszantotta, hogy a beszélgetés nem úgy alakul, ahogy kitervezte. – Ha lenne benned egy szemernyi lovagias érzés, ugyanolyan rendes lennél… kedves lennél, mint… Szóval, nézd Ashleyt. Tudod, hogy Melanie-nek nem lehet több gyereke, és Ashley …
–  Hagyd most Ashleyt, a gáncs nélküli lovagot – jegyezte meg Rhett, és szeme különös fénnyel ragyogott. – Kérlek, folytassuk a beszélgetést. Scarlett elakadt. Amit mondani akart, már elmondta, e-m volt mit hozzáfűznie. Most látta csak, hogy bolond olt, mikor azt remélte, hogy barátságosan rendezhetik ezt a fontos kérdést, különösen egy olyan önző disznóval, mint amilyen Rhett.
–  Délután a fűrésztelepen jártál talán?
–  Mi köze ennek …
–  Ugye te szereted a kutyát, Scarlett? Versenypályán vagy a kutyaólban szereted jobban?
Scarlett egyre súlyosabban érezte a csalódást, elöntötte a harag, és fel se fogta a célzást.
A férfi felállt, az asszony álla alá nyúlt, és maga felé fordította a fejét.
–  Micsoda gyerek vagy te! Három férfival éltél már, és még mindig nem ismered a férfiak természetét. Úgy látszik,  azt hiszed, olyanok, mint a vénkisasszonyok, akik mellett elsuhannak az élet változásai.
Könnyedén megszorította az asszony állát, azután lehullt a, keze. Egyik szemöldöke magasra húzódott, amint közelebb hajolt Scarletthez, és hosszasan, hidegen, mereven nézte az asszonyt.
–  Értsd meg, Scarlett. Ha te és ágyad valamennyire is vonzó még számomra, nincs az a lakat és nincs az az akadály, amely távol tarthat engem tőled. S egyáltalán nem kell szégyenkeznem, bármit teszek is, mert volt egy megállapodás közöttünk. A megállapodást eddig betartottam, de te most fel akarod bontani. Hát tartsd meg szűzi ágyad, kedvesem.
–  Azt akarod ezzel mondani – bosszankodott Scarlett –, hogy nem bánod …
–  Belefáradtál a szerelmembe, ugye? Nos, a férfiak még könnyebbén belefáradnak egy szerelembe, mint az asszonyok. Maradj meg szentnek, Scarlett. Nem fog lesújtani. Nem számít – tette hozzá, és vállat vont. – Szerencsére a világ tele van ágyakkal, és a legtöbb ágyban asszonyok vannak.
–  Azt akarod  ezzel mondani, hogy te képes lennél…
–  Természetesen, kedves kis ártatlanságom! Csoda, hogy már ezelőtt is meg nem tettem. Sose tartottam valami nagy erénynek a hűséget.
–  Minden éjjel bezárom a hálószobám ajtaját!
–  Sose fáradj! Ha megkívánnálak, semmiféle zár nem gátolna abban, hogy hozzád jussak.
Megfordult, mint aki lezárta a témát, és kiment a szobából. Scarlett hallotta, hogy visszatér a gyerekszobába, ahol  a  gyermekek diadalordítással köszöntötték.
Hirtelen leült. Elérte, amit akart. Ezt akarta ő is és Ashley is. De valahogy mégsem volt boldog. Hiúságát bántotta. Egyenesen sértőnek találta, hogy Rhett ilyen könnyen vette a dolgot, hogy nem bánta, nem akarta őt, sőt egy szintre helyezte más asszonyokkal, akik más ágyakban fekszenek.
Szerette volna megtalálni a módját, hogy Ashleynek értésére adja, ő és Rhett nem élnek többé házaséletet. De érezte, hogy ezt nem tudja megmondani. Az egész most zűrzavarossá, gyötrelmessé vált számára, és szíve mélyén azt kívánta, bár egyáltalán ne szólt volna. Hiányozni fognak majd neki azok a hosszú beszélgetések az ágyban, amelyek alatt Rhett szivarja úgy parázslott a sötétben. Hiányozni fog vigasztaló ölelése, ha ismét azzal a szorongó érzéssel ébred lidérces álmából, hogy úttalanul, elveszetten fut a ködben.
Egyszerre nagyon szerencsétlennek érezte magát, és a szék támlájára borulva keservesen sírt.

52
Egy unalmas, esős délutánon, mikor Bonnie nemrég múlt egyéves, Wade az ablakhoz ment. és az üveghez lapította az orrát, úgy nézett ki a lucsokba. Karcsú, törékeny kisfiú volt, csöndes és félénk, korához képest elég kicsi és hallgatag, soha nem szólt, csak ha megszólították. Nagyon unatkozott, de némán viselte a maga gondját. Ella a sarokban játszott a babáival. Scarlett az íróasztalnál a számadásait nézte át, és Rhett hanyatt fekve a szőnyegen, az órájával csalogatta Bonnie-t magához.
Wade végre valami képeskönyvet talált magának, és elejtette. Scarlett haragosan fordult hátra.
–  Menj már ki, Wade, a kertbe!
–  Nem lehet. Esik az eső.
–  Igen? Nem is vettem észre. Hát akkor idebenn játssz. Idegessé teszel a folytonos motoszkálásoddal. Mondd meg Porknak, fogjon be, és vigyen át Beau-hoz játszani.
Wade sóhajtott.
–  Beau nincs otthon. Meghívták Raoul Picardhoz születésnapi uzsonnára.
Raoul Maybelle-nek és René Picardnak a kisfia volt, kis fekete majom, csúf kis kölyök, gondolta Scarlett.
–  Akkor hát menj valamelyik más pajtásodhoz. Szaladj, szólj Porknak.
–  Nincs otthon senki. Mindenki elment a születésnapi uzsonnára.
Csend lett. A levegőben volt a kimondatlan szó: ,,Mindenki, csak én nem.” De Scarlett, aki csak a számadásaival törődött, nem is vette észre. Rhett azonban felült a padlón.
–  És te miért nem vagy ott, fiacskám?
Wade közelebb ment hozzá. Megint csak sóhajtott, rugdalta a szőnyeget, és lehajtotta a fejét.
–  Mert engem nem hívott senki.
Rhett odaadta játszani az óráját Bonnie-nak, és könnyedén felállt.
–  Hagyd azokat az átkozott számadásokat, Scarlett. Miért nem hívták meg Wade-et Raoul születésnapi uzsonnájára?
–  Ugyan, hagyj békét az ilyen ostobaságokkal. Ashley úgy összezavarta ezeket a … Ó, az uzsonnára? Azt hiszem, megszokhattuk már, hogy Wade-et nem hívják meg s«hová, és ha meg is hívják, nem engedem el. Ne felejtsd el, hogy Raoul Mrs. Merriwether unokája, és Mrs. Merriwether inkább meghívna egy felszabadított négert, mint tőlünk valakit.
Rhett nézte a fiú keskeny arcát, s látta, hogy megrebben a szeme.
–  Gyere ide, fiacskám! – mondta, és magához vonta a gyermeket. – Szeretnél ott lenni az uzsonnán?
–  Nem! – mondta a kisfiú bátran, de megremegett a hangja.
–  Hm. Várj csak. Meg szokott hívni téged Joe Whiting vagy Frank Bonnell?
– Nem. Senki sem hív meg egyetlen uzsonnára sem.
–  Wade, ne hazudj! – kiáltotta Scarlett. – Nem voltál három hete a Bart gyerekeknél és Gelertéknél meg Donoganéknál?
–  Remek összeállítás öszvérekből lószerszámmal, jobban össze se válogathattad volna – mondta Rhett, és lágyan elhúzta a szavakat. – Jól mulattál ott náluk? Beszélj, fiacskám.
–  Nem.
–  Miért?
–  Hát… nem tudom .. . Mammy azt mondja, hogy szemét népek, és …
–  Megnyúzom azt a vén boszorkány Mammyt! – ugrott fel Scarlett. – Te pedig, Wade, amiért így beszélsz a mamád ismerőseiről…
–  A fiú igazat mondott, és Mammy is igazat mondott – emelte fel Rhett a hangját. – De te nem látod meg az igazságot, ha belebotlasz is az utcán. Ne félj, fiam. Nem kell többé olyan helyre menned, ahová nincs kedved elmenni… Most pedig .. .
Pénzt vett ki a zsebéből.
–  Mondd meg Porknak, fogjon be a nagy hintóba, és vigyen el téged a városba. Egyedül. Abba a boltba mégy be, ahová tetszik, és olyan cukorkát veszel, amilyent akarsz. A gyomrodat is elronthatod.
Wade-nek felcsillant a szeme. Zsebre tette a bankjegyet, s vidám mosollyal fordult anyjához, akinek jóváhagyására várt. Scarlett azonban összehúzott szemöldökkel Rhettet nézte. A férfi karjába vette Bonnie-t, magához szorította, úgyhogy a gyerek arca apja arcához tapadt. Scarlett nem tudott semmit leolvasni Rhett arcáról, de szemében valami különös fény égett, valami, mintha félne, rettegne … s önvádat érezne.
Wade felbátorodva mostohaapja nagylelkűségén, feléje indult:
–  Rhett bácsi! Kérdezhetek valamit?
–  Hogyne – mondta Rhett szórakozottan, amint újra leült Bonnie mellé, magához vonta a kislány fejét, és valahová messzire nézett. – Beszélj, fiacskám!
–  Rhett bácsi, volt maga katona a háborúban?
–  Miért kérded, fiam?
–  Mert Joe Whiting meg Frankie Bonnell azt mondják, hogy nem volt a háborúban.
–  És te mit feleltél? Wade lehorgasztotta a fejét.
–  Én … én azt mondtam, hogy nem tudom … de nem is bánom. És megvertem őket. Volt a háborúban, Rhett bácsi?
–  Igenis, voltam! – mondta Rhett hevesen. – Voltam. Nyolc hónapig jártam a sereggel, megmondhatod nekik.   Lovejoytól   egészen   Franklinig   meneteltünk, egészen Tennessee-be. És ott voltam, mikor Johnston letette a fegyvert.
Wade büszkén egyenesedett ki. Scarlett felkacagott.
–  Úgy tudtam, szégyelled a katona voltodat. Magad mondtad, hogy tartsam titokban!
–  Csitt – mondta Rhett keményen. – Meg vagy elégedve, Wade?
–  Igen, igen! Én … én tudtam, hogy volt a háborúban … tudtam, hogy nem igaz, hogy félt… de miért nem volt abban a seregben, ahol a többi fiú papája?
–  Azért, Wade, mert a többi kisfiú papája nem értett az ágyúkhoz, de én értettem. Én tüzér voltam. Az igazi tüzérségnél, nem a polgárőrségben. Sokat kell tudni és ügyesnek kell lenni annak, aki a tüzérségnél szolgál. Az bizony!
– Hüh!  – mondta Wade boldogan. – És meg is sebesült, Rhett bácsi? Rhett tétovázott.
–  Mondd el, hogy vérhast kaptál – gúnyolódott Scarlett.
Rhett óvatosan letette a kisgyermeket a szőnyegre, és kihúzta a nadrágjából az ingét.
–  Gyere ide, Wade, megmutatom, hol sebesültem meg.
Wade izgatottan hajolt hozzá. Rhett barna mellén keresztül széles vágás futott le a hasáig. A kaliforniai aranybányákban kapta, de mindegy. Wade boldogan szuszogott, amint odadugta a fejét, és jól megnézte.
–  Hát Rhett bácsi, maga is olyan bátor volt, mint az én apám.
–  Csak majdnem, nem egészen – mondta Rhett, és visszagyűrte az ingét. – Az édesapád nagyon bátor volt, mindenkinél bátrabb. Most szaladj, és költsd el a pénzedet, és verd el a port alaposan mindenkin, aki azt meri mondani, hogy nem voltam a háborúban.
Wade féllábon ugrálva ment ki, Porkért kiáltozva. Rhett újra felvette a kisgyermeket.
–  Miért hazudtál neki, dicsőséges katona uram? – kérdezte Scarlett.
– A fiúnak kell, hogy büszke lehessen az apjára vagy mostohaapjára. Nem hagyhatom, hogy meggyötörjék, a gyermekek könyörtelenek.
–  Ugyan, eredj!
–  Wade-del kapcsolatban bánt, hogy eddig még soha nem gondoltam erre. Mit érezhetett ez a szegény kis kölyök. De nem engedem, hogy ez így menjen tovább.
–  Hogyan?  – Nem engedem, hogy Bonnie   is   így szenvedjen.
– Gondolod, elviselném, hogy Bonnie szégyellje az apját? Hagynám, hogy ne hívják meg a barátnői uzsonnára, ha majd nyolc-, kilencéves lesz? Eltűrném, hogy megalázzák, mint Wade-et, olyasmi miatt, ami nem az ő hibája, de a tied meg az enyém?
–  Eh … gyermekuzsonnák!
–  A gyermekuzsonnákból lesz később a fiatal lányok estélye. Eltűrjem, hogy az én lányom ne mehessen jó társaságba Atlantában? Semmi kedvem északra küldeni iskolába és szórakozni, mert nem akarják befogadni se itt, se Charlestonban, se Savannah-ban vagy New Orleansban. És semmi kedvem, hogy hozzáerőltessem valami jenkihez vagy idegenhez, mert tisztességes, jónevű déli család nem kívánja a vele való házasságot, mert az anyja bolond volt, az apja gazember.
Most vették észre, hogy Wade visszajött, és az ajtónál áll. Érdeklődve, kissé ijedten figyelt a beszélgetésre, és most bedugta a fejét.
–  Bonnie majd Beau felesége lesz, Rhett bácsi.
Rhett a fiú felé fordult, a harag egyszerre eltűnt arcáról. Teljes komolysággal bólintott, mintha megfontolná a kérdést. Aztán elmosolyodott.
–  Ez igaz, látod. Bonnie férjhez mehet Beau Wilkeshez. De kit fogsz te feleségül venni?
– Én senkit – jelentette ki Wade”, és vállat vont. Élvezte, hogy úgy beszélhet, mint férfi a férfihoz, azzal a Mellyn kívüli egyedüli emberrel, aki sohasem korholta, ha beszélt, hanem inkább bátorította. – Harvardba megyek, az egyetemre, ügyvéd leszek, mint az édesapám, és aztán bátor katona, mint amilyen ő volt.
–  Fogadni merek, hogy Melly beszélte tele a fejét! – ugrott fel Scarlett dühösen. – Egy szó se legyen Harvardról, Wade! Az jenki iskola, és nem akarom, hogy jenki iskolába járj. A georgiai egyetemre mégy, és aztán a boltot fogod vezetni helyettem. Ami pedig az apádat mint bátor katonát illeti, hát…
–  Csend! – szólt Rhett kurtán, mert nem kerülte el a figyelmét, hogyan fénylett a fiú szeme, mikor soha nem ismert apját említette. – Majd ha megnőttél, Wade, akkor beszélünk a többiről. Egyelőre az a fontos, hogy derék és bátor ember légy, mint az apád volt. Hogy milyen hős lehetett, arra éppen elég a bizonyíték. Mindjárt az is, hogy anyádat vette feleségül. Majd én gondoskodom róla, hogy Harvardba mehess, és ügyvéd lehess, ha akarsz. Most szaladj! Vedd meg a cukorkát.
–  Légy oly szíves, hagyd rám a gyermekeim nevelését! – kiáltotta Scarlett magánkívül, amint Wade eltűnt.
–  Olyan átkozott rosszul intézed, hogy nem hagyhatom – felelte Rhett. – Előre tünkreteszed Wade és Ella minden jövőbeli lehetőségét és minden apró mostani örömét. Nem fogom engedni, hogy Bonnie is ilyen elnyomott, szenvedő, szegény kis pária legyen. Bonnie hercegnő lesz, aki mindent megkap a világon, amire kedve kerekedik! Azt hiszed, tűrném, hogy ezzel a szemét néppel barátkozzék, amely a házunkba jár?
– Neked még mindig elég jók …
–  Neked pedig, úgy látom, túlságosan is, kedvesem. De Bonnie-nak nem! Én nem fogom engedni, hogy ezekkel szórakozzék, és a végén azok közül legyen valakinek a felesége, akik hozzá járnak. ír söpredék, jenkik, szemét népség, kofferes jöttmentek. Az én Bonnie-m, Butler és Robillard vérével…
–  És az O'Harákéval.
–  Az O'Harák tőlem akár királyok is lehettek Írországban, de az apád csak egy ügyes vállalkozó volt. S te sem vagy jobb. De nemcsak te vagy hibás. Én is vétkes vagyok. Nem törődtem semmivel mostanáig, és fütyültem rá, mit gondolnak az emberek. De Bonnie … Istenem, micsoda őrült voltam! Ha nem teszek hamarosan valamit,  Bonnie  hiába az én anyám és a te  anyád  unokája, tisztességes család be nem fogadja sem itt, sem Charlestonban, bármit tett is az anyám és a nagynéni értük. Ha csak nem teszünk valamit, méghozzá sürgősen.
–  Ugyan, Rhett, nevetséges ezt ilyen komolyan venni. A te pénzeddel…
–  Vigye az ördög a pénzemet! Azzal nem vásárolhatom meg a lányom boldogságát és jó hírét! Inkább hívják meg Bonnie-t száraz kenyérre Picardékhoz vagy Elsingékhez, mint bálkirálynő legyen valamelyik gazdag republikánus bálján! Scarlett, ostoba voltál. Előre jó helyet kellett volna biztosítanod a gyermekeidnek a jó társaságban, de elmulasztottad. Még csak azzal sem törődtél, hogy megtartsd az addigi helyed. Sajnos kevés most már a remény, hogy meg tudj változni. Nagyon is fontos neked a pénzszerzés és az, hogy zsarnokoskodj mások felett.
–  Ez az egész komédia egyszerűen vihar egy pohár vízben – mondta Scarlett hidegen, és visszaült a számadásaihoz, mintha jelezni akarná, hogy befejezte a beszélgetést.
– Csak Mrs. Wilkes van a pártunkon – folytatta zavartalanul tovább a töprengést Rhett –, és őt is igyekszel állandóan elidegeníteni. Sértegeted, amint csak egy kis alkalom van rá. Ugyan kímélj meg az örökös megjegyzéseidtől, hogy kopott a ruhája, és milyen nagyon szegény. Ő a központja Atlantában a jó társaságnak. Hála istennek, rá számíthatok. Ő majd segít.
–  Miben? Mit akarsz?
–  Mit akarok? Meghódítom, ahány nőnemű sárkány akad a városban a régi gárdából, pedig van elég. Különösen szem előtt fogom tartani Mrs. Merriwether, Mrs. Elsing, Mrs. Whiting és Mrs. Meade szívének meglágyítását. Ha földre kell is borulnom minden kövér vén tyúk előtt, megteszem. Szelíd leszek, ha hidegen visszautasítanak, és megbánom régi vétkeimet. Részt veszek az átkozott jótékonysági mozgalmakban. El fogok járni az átkozott templomukba. Kérkedni fogok katonakorom hőstetteivel, és ha kell, belépek az átkozott Ku-Klux-Klanjukba is, bár Isten aligha mérhetne rám súlyosabb büntetést ennél. És nem fogok habozni, hogy emlékeztessem azokat a bolondokat, akiknek a fejét megmentettem, hogy adósaim, ön pedig, asszonyom, lesz olyan jó, és nem gáncsolja el a céljaimat azzal, hogy a hátam mögött magas kamatra ad pénzt az embereknek, vagy rothadt deszkát sóz a nyakukba, vagy valamiképpen megbánt Valakit, akit én megkörnyékezek. Bullock kormányzó nem teszi be többé a lábát a házamba. Hallottad? De ezek az előkelő tolvajok, a te cimboráid sem! Ha te kívánságom ellenére meghívod őket, a lelked rajta, de a házigazda nem lesz itthon, hogy fogadja a vendégeit. Míg itt lesznek, én ott ülök majd Belle Watling ivójában, és boldognak, boldogtalannak elmondom, hogy azért jöttem el hazulról, mert nem akarok velük egy fedél alatt lenni. Scarlett kurtán, haragosan felnevetett.
–  A vén játékos, az árdrágító tisztes polgár akar lenni? Első lépésed talán inkább az lehetne, hogy eladod Belle Watling házát.
Vaktában ütött. Sohasem tudta biztosan, igaz-e, amit híresztelnek, hogy Rhett a ház tulajdonosa. Rhett hirtelen felnevetett, mint aki megértette az asszony ki nem mondott szavait, és meghajolt.
–  Köszönöm a jó tanácsot.

Ha akarta volna, akkor sem választhatta volna meg rosszabbul az időpontot, hogy visszaszerezze tekintélyét. Rhett pedig a legnehezebb időszakot választotta. Sem azelőtt, sem azután. Soha nem volt olyan kellemetlen mellékíze a republikánus vagy sehonnai elnevezéseknek, mint akkor, mert abban az időben érte el tetőfokát a kofferes jöttmentek uralmának korruptsága. Márpedig Rhett neve a fegyverletétel óta elválaszthatatlanul összefüggött a jenki, republikánus és sehonnai jöttment elnevezésekkel.
Meg 1866-ban az atlantaiak tehetetlen dühvel érezték, hogy semmi sem lehet már rosszabb, mint a kemény katonai parancsuralom, de most, Bullock kormányzata alatt megtanulták, hogy van annál sokkal rosszabb is. Hála a néger szavazatoknak, a republikánusok és szövetségeseik szilárdan kezükben tartották a hatalmat, és kegyetlenül megnyergelték a tehetetlen, de továbbra is tiltakozó kisebbséget.
A négerek között azt híresztelték el, hogy a biblia csak kétféle politikai pártot említ, a republikánusokat és a bűnözőket. Persze egyetlen néger sem akart belépni egy olyan pártba, amely csupa bűnözőkből áll, hanem sietett csatlakozni a republikánusokhoz. Űj uraik aztán újból és újból szavaztatták őket, segítségükkél sehonnaiakat és helyi, úgynevezett .szegény fehéreket, sőt néhol négereket választottak meg magas tisztségekre. Ezek a szerencsétlen négerek aztán, mint törvényhozók, főként azzal töltötték az idejüket, hogy szüntelenül mogyorót rágcsáltak, és hol kihúzták, hol bedugták lábukat a számukra szokatlan új cipőbe. Közülük csak néhány tudott írni-olvasni. Most kerültek csak elő a gyapotföldekről és a nádültetvényekről, de megvolt a hatalmuk hozzá, hogy törvényeket és adókat, no meg roppant összegeket szavazzanak meg maguknak és republikánus barátaiknak. Persze megszavazták. Az „ország az adók súlya alatt nyögött, és az adófizetők fogcsikorgatva fizettek, mert tudták, hogy a köz céljaira befizetett összegek magánzsebekbe kerülnek.
Az állam fővárosát valósággal megszállás alatt tartották a vállalat-alapítók, szerződés-hajszolók, üzérek és mások, akik hasznot reméltek húzni a pénzdobálás orgiáiból, s néhányan szemérmetlenül meggazdagodtak. Egyáltalán nem ütközött nehézségbe, hogy megszerezzék az állam pénzét vasutakra, amelyek soha ki nem épültek, gépek és kocsik vásárlására, amelyeket sohasem vettek meg, épületek átalakítására, amelyek sohasem léteztek másutt, csak a vállalkozók agyában.
Milliós kölcsönkötvényeket bocsátottak ki. A legtöbb törvénybe ütközött, és nyíltan sikkasztásra ment, de kibocsátották a kötvényeket, és forgalomba hozták. Az államkincstár főnöke, egy tisztességes republikánus, tiltakozott a törvényellenes kötvénykibocsátások ellen, és megtagadta, hogy aláírja a kötvényeket, de ő is éppen olyan tehetetlen volt, mint a többiek, akik gátat akartak vetni a visszaéléseknek.
Az állami vasutak valamikor az állam jövedelmi forrásai voltak, de most holt beruházássá váltak, és adósságaik milliókra rúgtak. Nem is volt az többé vasút, csak egy feneketlen zsák, amelyből csak a zavarosban halászok húztak ki horgukon jókora zsákmányokat. A vasúti alkalmazottakat nagyobbára politikai érdemek alapján nevezték ki, tekintet nélkül arra, hogy értettek-e valamit a vasutak ügyeihez, és ezért háromszor annyi alkalmazott volt a vasutaknál, mint amennyi kellett. A republikánusoknak szabadjegyük volt a vonatokra, a négerek meg egész vonatszerelvénnyel utazgattak körül az országban, hogy mindenütt szavazzanak, ahova elérnek.
Az országutak körüli visszaélések még jobban bosszantották az adófizetőket, mert a kövezetvámból, az utak jövedelméből kellett volna fenntartani az iskolákat. Csakhogy nemcsak nem volt jövedelem, de nagy adósságok voltak, és nem volt miből fenntartani az ingyenes iskolákat. Arra pedig csak keveseknek volt pénzük, hogy gyermekeiket iskolába küldjék, és fizessék a tandíjat. így aztán egy egész gyermeknemzedék tudatlanságban nevelkedett, és felnövekedvén, évekig az írástudatlanság szószólói lettek.
De hiába mérgelődtek a pazarlások, visszaélések, fosztogatások miatt, ennél sokkal súlyosabban esett a latba az, ahogyan Bullock kormányzó tájékoztatta Északot a lakosság magatartásáról. Ha Georgia felhördült a korrupció miatt, a kormányzó Északra sietett, megjelent a kongresszus előtt, és azt állította, hogy a fehérek súlyos kilengéseket követnek el a négerek ellen, Georgia újabb lázadásra szervezkedik, és a katonai uralom szigora nélkülözhetetlen. Egyetlen georgiai sem kívánt összeütközésbe kerülni a négerekkel, és igyekezett elkerülni minden súrlódást. Egyetlen georgiai sem akart még egy háborút, egy sem akarta a szuronyok uralmát, és nem is volt erre semmi szükség. Georgia csak azt kívánta, hogy hagyják békében, hogy rendbe hozhassa a maga állami ügyeit. De a ,,kormányzó hazugsággyára” címmel ismertté vált hamis híreket terjesztő központ működése folytán Észak csak a lázadó államot látta maga előtt, amelyet erős kézzel kell kormányozni, s az erős kéz politikája valóban érvényesült.
Annak a bandának a ragyogó korszaka volt ez, amely torkon ragadta Georgiát. A fosztogatás ült orgiát, és minden képzeletet meghaladt az a cinizmus, ahogyan a legmagasabb tisztségek viselői, éppen azok nyíltan loptak, akiknek a visszaéléseket meg kellett volna akadályozniuk. A tiltakozások és az ellenállási mozgalmak semmit sem segíthettek, mert a kormányzatot az Egyesült Államok hadseregének fegyveres ereje támogatta és tartotta fent.
Atlanta szidta Bullockot, a sehonnaikat, a republikánusokat, és elátkozta mindazok nevét, akik bármilyen kapcsolatban álltak velük. Rhett pedig összeköttetésben állott velük. Ügy hírlett, hogy benne volt minden disznóságukban. Most azonban megkísérelte, hogy szembeforduljon az árral, amellyel eddig úszott, és ár ellen ússzon tovább.
Nagyon vigyázva dolgozott, nehogy felébressze Atlanta gyanúját. Egyszerre azon vették magukat észre az emberek, hogy Rhett Butiért sohasem látni már a jenki tisztek, sehonnaiak és republikánusok társaságában. Demokrata gyűléseken vesz részt, mikor pedig választásra kerül a sor, nyíltan és kihívóan demokrata jelöltre adja le a szavazatát. Nem kártyázott már éjszakánként, és sokkal kevesebbet ivott. Ha Belle Watling házába el is ment, éjszaka tette, és titokban, mint más tisztességes polgár, és nem hagyta többé lovát délutánonként kipányvázva a ház előtt, mint cégért, amely jelenlétét hirdeti.
Vasárnap az áhítatos gyülekezet majdnem kiesett a padokból, mikor, kissé elkésve, végigment lábujjhegyen a templom főhajóján, kézen vezetve a kis Wade-et, mostohafiát. Éppen olyan meglepő volt Wade megjelenése, mint Rhetté. Úgy tudták, hogy a fiú katolikus; legalábbis Scarlett az volt, vagy annak tartották. De Scarlettet évek óta nem látták semmiféle templomban, mert a templom járási kedv éppen úgy kiveszett belőle, mint Ellen minden egyéb tanítása. Mindenki megbotránkozott már rajta, hogy elhanyagolja fia vallásos nevelését, s most annál jobban esett mindenkinek, hogy legalább Rhett törődik a szegény gyermekkel, ha nem is a katolikus templomba viszi.
Rhett nagyon kedves tudott lenni, ha vigyázott a nyelvére, és fekete szeme nem táncolt gunyorosan. Évek óta nem tette azt, de most komoly, méltóságteljes és lebilincselő volt, sőt egyszerűbb, kevésbé tarka mellényeket is viselt. Most újra mosolyogva köszönt jobbra-balra.
A férfiakkal, akik a fejüket köszönhették neki, nem is volt olyan nehéz összebarátkozni. Rég közeledtek volna hozzá, ha Rhett nem viselkedik úgy, mintha semmibe venné a társaságukat. Most, hogy ő kereste fel őket, Hugh Elsing, René Picard, a Simmons fiúk, Andy Bonnell és a többiek sorra behódoltak. Olyan kedvesen tudott szerénykedni, ha azt a régi dolgot hozták elő, amikor megmentette őket.
–  Ugyan, ugyan – mondta. – Nem volt az semmi, barátaim. Ti is megtettétek volna a helyemben.
Szép összeget írt alá a templom javítás céljaira, és hasonlóan nagy, de nem hivalkodóan nagy összeget a katonasírokat díszítő egyesület számára. Mrs. Elsingnek adta át a pénzt, és szégyenlősen arra kérte, ne árulja el a nevét senkinek. Jól tudta, hogy így hirdetheti ki a városban a legbiztosabban és leggyorsabb módon a dolgot. Mrs. Elsing undorral vette át a pénzt – árdrágító pénze! –, de mikor az egyesület olyan rosszul állt anyagilag …
–  Igazán nem értem – mondta hidegen –, miért áldoz éppen ön erre a célra.
Mikor Rhett erre nyíltan és röviden azt felelte, hogy ha visszaemlékszik hajdani bajtársaira, elszorul a szíve, és legalább ezt meg szeretné tenni értük, Mrs. Elsing arisztokratikusán finom álla leesett. Mrs. Merriwether annak idején megmondta neki Scarlett erősködését, hogy Rhett katona volt, de senki sem akarta elhinni.
–  Katona volt? Hányadik ezredben? Melyik tábornok alatt?
Rhett pontosan megadta a szükséges felvilágosításokat.
–  Ó, a tüzérségnél? Persze minden ismerősöm vagy a gyalogságnál, vagy a lovasságnál volt. Akkor hát ezért…
Zavarodottan elhallgatott, és várta, hogy a férfi szeme gunyorosan villanjon, de Rhett szerényen, lehajtott fejjel állt előtte, és az óraláncával játszadozott.
–  Én is szerettem volna a gyalogságnál szolgálni – siklott el megjegyzés nélkül Mrs. Elsing gyanúsítása felett –, de mikor megtudták, hogy én a West Point növendéke voltam, bár nem diplomáltam, aminek egy gyerekes ostobaság volt az oka, akkor bedugtak a tüzérséghez, a katonai egységbe, nem a milíciához. Kellettek nekik képzett tüzérek. Tudja, milyen súlyosak voltak a veszteségek, mennyi tüzér elesett. Meglehetősen magamra maradtam a tüzérségnél. Egyetlen ismerőssel sem találkoztam. Azt hiszem, egyetlen atlantait sem láttam egész szolgálati időm alatt.
–  És … és miért nem említette ezt soha azelőtt? – kérdezte nehéz szívvel Mrs. Elsing. Kezdte bántani a lelkiismeret, hogy éles megjegyzéseket tett többször Rhett Butler állítólagos katona voltát illetően.
Rhett egyenesen a szemébe nézett, arca sápadt volt.
–  Minek erről beszélni, Mrs. Elsing? Önnek azonban megmondhatom, hogy büszkébb vagyok erre a néhány hónapra, míg a Konföderációt szolgálhattam, mint minden másra a világon, amit tettem vagy elértem. Úgy érzem … úgy érzem …
–  Na de miért titkolta mégis?
–  Tudja, szégyelltem róla beszélni, mert vannak olyan cselekedeteim is, amelyek nehezen egyeztethetők össze ezzel…
Mrs. Elsing később szóról szóra beszámolt a beszélgetésről Mrs. Merriwether előtt.
–  És mikor arról beszélt, hogy szégyelli a dolgot, hidd el, könny volt a szemében! Igazi könny! Majdnem én is sírva fakadtam.
–  Kutyafüle! – kiáltott Mrs. Merriwether hitetlenül. – Éppen úgy nem hiszek a könnyeinek, mint ahogyan nem hiszem, hogy szolgált a hadseregben. Majd én kiderítem, méghozzá hamarosan. Majd írok én egy rokonomnak, és mindjárt kisül az igazság. Carleton ezredes, aki alatt állítólag szolgált, a nagyapám egyik testvérének a leányát vette el.
Írt Carleton ezredesnének, és nagy meghökkenésére olyan dicshimnuszt kapott Rhett Butler hősiességérői és katonai erényeiről, hogy káprázott a szeme tőle. Hogy micsoda kitűnő szakember, micsoda hős katona volt, szerény, ha dicséretet kapott, vállalkozott a legvakmerőbb tettekre.
–  Nahát! – dadogta Mrs. Merriwether, mikor odanyújtotta a levelet Mrs. Elsingnek. – Megáll az eszem. Úgy látszik, tévedtünk. Mégis katona volt a csirkefogó. Talán hinnünk kellett volna, mikor Scarlett és Melly azt mondták, hogy aznap állt be katonának, mikor Atlanta elesett. De azért, hogy a csoda vigye, mégis köpönyegforgató és áruló, és hozzám ugyan be nem teszi a lábát!
–  Én … én nem tudom … – mondta habozva Mrs. Elsing, miután ő is elolvasta a levelet –, utóvégre talán nem is olyan rossz ember. Scarlett az, akit okolni kell mindenért. Tudod-e, Dolly, hogy néha szinte azt hiszem, szégyenkezik a felesége miatt? De utóvégre úriember létére nem tehet mást, mint hogy hallgat.
–  Micsoda? Szégyenkezik? Megtalálta ott a zsák a maga foltját! Az egyik tizenkilenc, a másik egy híján húsz. Honnan szedsz ilyen bolondságot?
–  Tegnap – mondta Mrs. Elsing –, szakadó esőben, kint kocsikázott a három gyerekkel fel és le a Barackfa utcában, a kisbabát maga fogta a karjában. Persze csukott kocsival volt. Mikor meglátta, hogy gyalog jövök, udvariasan kinyitotta a kocsiajtót, és elvitt hazáig. Én azt kérdeztem tőle: elment az esze, kapitány? Mi a csodának cipeli ki a gyerekeket ebben az időben? Ő meg csak sóhajtott, és nem szólt semmit. De Mammy bezzeg kinyitotta a száját. Hátrafordult, és ezt mondta: mikor a ház tele van kofferesekkel meg mindenféle szemét néppel, még az esőben is egészségesebb lenni ezeknek az ártatlan kisgyerekeknek, mint otthon.
–  És Butler erre is hallgatott?
–  Mit tehetett volna? Intett Mammynak, hogy csend legyen, és másról kezdett beszélni. Hallhattad te is, hogy Scarlett tegnap megint whist-délutánt rendezett, és egész sereg közönséges asszony volt ott. Úgy látszik, Butler nem akarta, hogy megcsókolják a kislányát.
Mrs. Merriwether erre is csak a fejét csóválta. De a következő héten már ő is beadta a derekát.
Rhett most egy íróasztalt állított be magának a bankba. Hogy mit művelt ott, vagy miért jutott az eszébe, a meghökkent hivatalnokok el nem tudták képzelni. Elég az hozzá, hogy mint derék tisztviselőhöz illik, akinek nincs ideje egész nap lustálkodni, ott töltötte a napja jó részét. Annyi részvénye volt, hogy senki sem mert ellenszegülni a kívánságának. Hiszen nem is zavart senkit, nem tett semmi rosszat, sőt néha csakugyan segítségükre volt, mert tagadhatatlanul értette a szakmát. Mindenesetre ott ült egész nap az íróasztalánál, úgy tett, mintha nagyon elfoglalt lenne, mert azt akarta, hogy ugyanolyannak látsszék, mint polgártársai, akik dolgoztak, méghozzá keményen.
Mrs. Merriwether szerette volna megnagyobbítani az üzemét, és kétezer dollárt akart felvenni a bankból. Gondolta, ráíratja a házára. De a házon már két jelzálogkölcsön volt, és visszautasították a kérését. A derék hölgy éppen viharos hangulatban akart kirohanni az épületből, mikor Rhett megállította, kikérdezte és fejcsóválva, mentegetőzve szólt:
– De kérem, Mrs. Merriwether, ez lehetetlen. Itt valami tévedés van. Tessék csak leülni, majd rendbe hozom mindjárt a dolgot. Én magam is szívesen adnék kölcsönt bármikor egy üzletasszonynak, aki ennyire ért a dolgához. A bank éppen az ilyen embereknek akar kölcsönöket adni. Tessék csak ide ülni, ide az én helyemre, majd mindjárt utánanézek a dolognak.
Hamarosan mosolyogva jött vissza azzal, hogy csakugyan félreértés volt a dologban. A kétezer dollár rendelkezésére áll bármikor. Ami pedig a házat illeti… ó, ide kell egy aláírás, és rendben van az egész.
Mrs. Merriwether azt sem tudta, mit mondjon. Éppen Butlernek legyen lekötelezve! Mérgében alig köszönte meg a szívességét. De Rhett mintha észre sem vette volna ezt. Udvariasan kikísérte az ajtóig, és ott egyszerre megszólalt:
–  Kérem szépen, Mrs. Merriwether, én mindig nagyra becsültem a tudását és tapasztaltságát. Nem adna nekem tanácsot?
Kalapján alig mozdultak meg a tollak, olyan kimérten biccentette meg a fejét.
–  Nos?
–  Mivel szoktatta le Mrs. Merriwether a lányát arról, hogy az ujját szopja?
–  Mi… micsoda?
–  Az én kis Bonnie-m állandóan szopja a hüvelykujját. Nem tudom leszoktatni róla.
–  Erről le kell szoktatni! – mondta erélyesen Mrs. Merriwether. – Elrontja az ujjának is meg az ajkainak is az alakját.
–  Tudom! Tudom! – sóhajtott Rhett. – Pedig olyan gyönyörű szájacskája van. De nem tudom, mit csináljak.
–  Scarlett tudhatná – mondta élesen Mrs. Merriwether. – Már két gyermeke volt.
Rhett a cipőjét nézte, és halkan sóhajtott.
–  Már megpróbáltam szappant tenni a körmére – mondta aztán, mintha nem is hallotta volna a feleségére tett megjegyzést.
–  Szappant! – Ugyan! Az semmit sem ér. Én kinint tettem Maybelle ujjára, és mondhatom, kapitány, nem is vette a szájába egyhamar.
–  Kinint! Lám, ez sohasem jutott volna az eszembe! Ó, köszönöm, drága Mrs. Merriwether! Nagyon köszönöm !
Olyan kedvesen, olyan hálásan mosolygott, hogy Mrs. Merriwether egészen megzavarodva állt ott egy pillanatig. De mikor elköszöntek, már ő is mosolygott.
Nem akarta belátni, hogy tévedett, csak annyit ismert el Rhettről, hogy nem lehet egészen romlott az olyan ember, aki ennyire tudja szeretni a gyermekét. Milyen kár, hogy Scarlett nem foglalkozik eléggé azzal az aranyos kislánnyal. Van valami szívfájdító abban, ha egy férfi próbál nevelni egy kisgyermeket. Rhett jól tudta, milyen hatásos az ilyesmi, haladt a maga útján, és nem törődött vele, ha be is feketíti kissé Scarlett amúgy sem ragyogó jó hírét.
Amint Bonnie járni tudott, állandóan magával vitte mindenüvé, hol kocsin, hol maga előtt a nyeregben. Ha délután hazajött a bankból, együtt sétáltak a Barackfa  utcában. Fogta kis kezét, lehajolt hozzá, a gyermek apró lépéseihez  szabta  a  saját lépéseit.  Türelmesen  felelt ezer kérdésre. Ilyenkor, napszállta idején, mindenki kint volt a ház előtt, a kertben vagy az udvaron, és mert Bonnie olyan kedves, szép gyermek volt göndör fekete hajával, nagy kék szemével,   mindenki megállt és megszólította. Rhett nem avatkozott bele a beszélgetésekbe, de atyai büszkeséggel állt ott, és hálásnak látszott minden kedves szóért.
Atlantának jó emlékezőtehetsége volt. Gyanakodva és lassan változott meg … de megváltozott. Nehéz idők jártak, és rossz szemmel néztek mindenkit, akinek bármi köze is volt Bullock kormányzóhoz és környezetéhez. Bonnie szép volt, mint Scarlett, és okos, mint Rhett. Az ő segítségével sikerült az ellenséges érzések hideg  kőfalába éket verni.

Bonnie gyorsan nőtt. Minél nagyobb lett, annál jobban meglátszott rajta, hogy a nagyapja Gerald O'Hara volt. Kurta, izmos lábacskáin keményen állt meg, nagy   szeme kék volt, mint az ír tavak, és erélyes állát előrenyújtotta, ha véleményt nyilvánított, ami nagyon gyakran megtörtént. Gerald lobbanékony természetét örökölte, és ha valami nem tetszett neki, sírt és toporzékolt,  de amint teljesítették a kívánságát, mosolyogni kezdett, és elfelejtette a mérgét. Ha az apja mellette volt, nem is volt szüksége mérgelődésre, Rhett minden kívánságát teljesítette. Rettenetesen    elkényeztette őt, hiába próbálták Scarlett és Mammy ellensúlyozni a hatását. Rhett nem talált benne semmi hibát azonkívül, hogy nagyon félt a sötétben.
Kétéves koráig minden baj nélkül elaludt ő is a közös gyermekszobában, a testvéreivel együtt. Attól fogva, minden érthető ok nélkül, sírni kezdett, ha Mammy, kezében a lámpával, kicsoszogott a szobából, és sötétben hagyta őket. Nemsokára fel is ébredt éjjel, és sikoltozni kezdett ilyenkor, felijesztette a másik két gyermeket és az egész házat. Egyszer Meade doktort is elhívták, és Rhett nem akarta elhinni, hogy csak rossz álma volt a gyermeknek. Hiába kérdezgették, csak annyit mondott reszketve:
– Sötét… sötét…
Scarlett sokat bosszankodott emiatt, és legjobban szerette volna elverni. Nem akart hallani sem róla, hogy éjszakára égve hagyják a szobában a lámpát, mert akkor Wade és Ella nem tudtak aludni. Rhett, aki aggódva és türelmesen próbálta kivenni a gyermekből, mitől fél tulajdonképpen, hidegen közbeszólt, hogy ha valakit meg kell verni, majd ő intézi el, és Scarlett kapja a verést.
A dolog vége az lett, hogy Bonnie kis ágyát átrakták a gyerekszobából abba a szobába, ahol Rhett aludt mostanában egyedül. Az asztalon ezentúl egész éjjel égett egy elsötétített lámpa. Az egész város összesúgott, mikor elterjedt a hír. Valamiképpen nem találták illőnek, hogy egy leánygyermek az apjával aludjon egy szobában, ha még csak kétéves is. Scarlett kétszeresen is megszenvedte a pletykát. Először, mert ez nyilvánvalóvá tette mindenki előtt, hogy neki és a férjének külön hálószobájuk van, másodszor, mert mindenki úgy vélte, hogy ha a gyermek fél egyedül aludni, az anyja mellett volna a helye. Scarlett nem magyarázhatta meg senkinek, hogy ő nem tud világos szobában aludni, meg hogy Rhett nem is engedné, hogy Bonnie vele legyen.
– Félóráig kiabálhatna szegényke, míg felébrednél, s a végén megvernéd – mondta kurtán.
Scarlett nagyon haragudott az egész komédiáért, hogy Bonnie ijedezett éjszaka, de azt gondolta, idővel majd rendezni tudja a ház ügyeit, és a gyereket visszatelepíti a gyermekszobába. Nevetséges! Minden gyermek fél a sötétben. Majd leszokna róla. Az egészet csak az ő bosszantására találta ki Rhett. Így akarja megmutatni, hogy rossz anya, és ezzel fizeti vissza, hogy kizárta őt hálószobájából.
A férfi egyetlenegyszer sem lépett be hozzá, de még csak a kilincset sem fogta meg, amióta Scarlett megmondta neki, hogy nem akar gyermeket többé. Amíg Bonnie nem kezdett félni, gyakrabban volt esténként távol hazulról, mint ahányszor otthon vacsorázott. Néha egész éjszaka elmaradt, és Scarlett, amint egyedül feküdt a csukott ajtó mögött, hallgatta az órát hajnal felé … és eltöprengett, hol járhat… Ilyenkor gyötrődött. De nem tehetett semmit.
Emlékezett rá, mit mondott:
– Vannak még más ágyak is, kedvesem!
Bármennyire bosszantotta is a gondolat, nem tehetett semmit Rhett viselkedése ellen. Nem mondhatott volna semmit anélkül, hogy ne idézzen elő egy jelenetet, amelyben Rhett feltétlenül megjegyzést tett volna hálószobája bezárt ajtajára, és arra, hogy milyen szerepe van ebben Ashleynek. Igen, az a bolondsága, hogy Bonnie lámpafény mellett alszik Rhett szobájában, ez is csak egyik módja volt annak, hogy Rhett viszonozza Scarlettnek, amiért elutasította.
Scarlett különben sohasem fogta fel, mekkora súlyt helyezett a férfi Bonnie bolondságára, s azt sem, hogy mennyire egész szívével csüggött Rhett a gyermeken. Nem fogta fel egészen egy borzalmas éjszakáig. A család sohasem felejtette el ezt az éjszakát.
Akkor éjjel Rhett valami régi barátjával találkozott, és sok mondanivalójuk volt egymásnak abból az időből, amikor mind a ketten blokádtörők voltak. Hogy hol ittak együtt, nem tudta Scarlett, de gyanította, hogy Belle Watlingnál. Nem jött haza délután, hogy Bonnie-t sétálni vigye, és vacsorára sem érkezett meg. Bonnie egész délután várta az ablaknál, aztán este keserves sírás közben került, Lou segítségével, ágyba.
Elfelejtette Lou meggyújtani a lámpát, vagy elaludt? Senki sem tudta, mi történt tulajdonképpen. De mikor Rhett végre hazajött, kissé bizonytalan léptekkel, az egész ház fel volt fordulva, és Bonnie sikoltása lehallatszott az istállóba. Felébredt a sötétben, hívta az apját, és az apja nem volt sehol. A névtelen rémek, melyek benépesítették gyermeki képzeletét, ott tolongtak körülötte. Hiába gyújtottak gyertyát és lámpát, hiába próbálták Scarlett és a cselédek megnyugtatni. Rhett három lépcsőt ugrott egyszerre, úgy rohant fel, magából kikelten. Mikor az ő karjában végre kissé lecsillapodott Bonnie, annyit lehetett érteni a sírásból, hogy:
–  Sötét… sötét…
Rhett rátámadt Scarlettre és a négerekre.
–  Ki oltotta el a lámpát? Ki hagyta a sötétben? Prissy, ezért megnyúzlak, te …
–  Úristen, Rhett úr, nem is én voltam ott, hanem Lou!
–  Kérem, Rhett úr, én …
–  Pusztuljatok valamennyien! Menjetek ki! Ne is kerüljetek többé a szemem elé! Scarlett, adj neki valamennyi pénzt, és gondoskodj róla, hogy mire én lejövök, ne találjam a házban. Most pedig mindenki szedje a lábát!
A négerek elmenekültek, a szerencsétlen Lou a kötényébe sírt, mint a záporeső. De Scarlett maradt. Rosszul esett neki, hogy a legkedvesebb gyermeke Rhett karján szépen megnyugszik, ő pedig hiába ölelgette, hiába simogatta. Rosszul esett neki, mikor látta, hogy a gyerek hogyan öleli át kövér karocskájával az apja nyakát, mikor az ő ölében csak vergődött, és Scarlett nem tudott semmit kiszedni belőle.
–  Tehát ez ült a melleden – mondta Rhett gyengéden. – Nagy volt?
–  Igen, rettentően nagy. És karmai voltak.
–  Még karmai is?! Jól van, no. Én egész éjjel itt ülök, és lelövöm, ha visszajön. – Rhett hangja érdeklődést árult el, és megnyugtató volt.
Bonnie lassan egészen megnyugodott. Nem volt már olyan rémült a hangja, amint részletesen elmondta, milyen szörnyeteg jött elő a kályha mögül. Scarlett-ben égett a düh. Hogyan tud így hallgatni rá Rhett, mintha ez az ostobaság mind igaz lenne?
–  Ugyan kérlek, az ég áldjon meg, ez igazán… De a férfi intett, hogy csend legyen. Mikor Bonnie elaludt, óvatosan letette és betakarta.
–  Élve fogom megnyúzni azt a gyalázatos niggert – mondta nyugodtan. – Pedig nemcsak az ő hibája. A tied is. Miért nem néztél be, ég-e a lámpa?
–  Ne légy már olyan bolond, Rhett! – suttogta Scarlett. – Azért ilyen Bonnie, mert mindent megengedsz neki. A legtöbb gyermek fél a sötétben, de leszokik róla, ha az ember egy kicsit erőlteti. Wade is félt, de rászorítottam, hogy … Egy-két éjszaka kiabálna, aztán … Én hagynám …
–  Hagynád?
Scarlett egy pillanatig azt hitte, meg fogja ütni.
–  Nem tudom, ostoba vagy-e, vagy a legembertelenebb asszony, akit valaha láttam.
–  Nem akarom, hogy gyáva és ideges legyen, mire megnő.
–  Gyáva? Ez a gyerek gyáva? Nincs egy gyáva porcikája sem! De neked nincs semmi képzelőtehetséged, s így aztán, persze, fogalmad sincs róla, mit szenvednek emiatt mások, különösen a gyermekek. Ha egy éjszakára ráülne valami szörnyeteg a melledre, aminek szarva is van, körme is van, azt mondanád neki hidegvérrel, hogy menjen a pokolba, mi? A fene, aki eszi! Kérem, próbáljon arra az időre emlékezni, asszonyom, amikor láttam felriadni és sírni, mint valami rémült gyermeket, mert azt álmodta, hogy eltévedt a ködben. Nem is volt olyan nagyon rég.
Scarlett elhallgatott egy pillanatra, mert nem szeretett erre az álomra emlékezni. És eszébe jutott most, hogy őt is éppen úgy lecsillapította és megnyugtatta Rhett, mint most a gyermeket. Sietve másra tért át.
–  Te nagyon elkényezteted, és …
–  És kényeztetni is. fogom. Ha látja, hogy én megvédem mindentől, akkor lassan nem fog már félni.
–  Kérlek – mondta hidegen Scarlett –, ha dajka akarsz lenni, légy szíves, maradj itthon néha éjszakára, és próbálj józan fejjel lefeküdni. Csak a változatosság kedvéért.
–  Korán hazajövök ezentúl, de ha nekem úgy tetszik, részeg leszek, mint az ágyú! Megértetted?
Korán hazajött ezután. Sokkal előbb, mint amikor Bonnie-t le kellett fektetni. Ott ült mellette, míg a gyermek el nem aludt, s ki nem ejtette kezéből a kezét. Akkor ment csak le lábujjhegyen vacsorázni.  Nyitva hagyta az ajtót, hogy meghallja, ha felsír, és meglássa, ha a lámpa ki talál aludni. Nem akarta, hogy még egyszer megijedjen a kislány a sötétségtől. Az egész ház ügyelt a lámpára. Scarlett, Mammy, Prissy, Pork, mind fel-felosontak lábujjhegyen a lépcsőn, megnézni, jól ég-e.
Otthon is tartózkodott az ivástól, de ez sem Scarlett érdeme volt. Hónapokon át rettentően ivott, anélkül azonban, hogy részeg lett volna. Egy este különösen erősen áradt szájából a whiskyszag. Felkapta Bonnie-t, vállára emelte, és úgy kérdezte:
–  Van még egy puszid apu számára?
Bonnie fintorgatta az orrát, és rugdalózott, hogy tegye le a válláról.
–  Nincs – jelentette ki nyíltan. – Utálatos.
–  Mi vagyok?
–  Utálatos szag. Ashley bácsi nem büdös.
–  Ejnye, azt a mindenit neki! – mondta Rhett kissé ingerülten. – Sose hittem volna, hogy a családomban még az antialkoholizmusnak is akad szószólója.
De ettől kezdve mindössze egy pohár bort ivott meg este, vacsora után. Mivel Bonnie-nak mindig szabad volt a pohárban maradt utolsó cseppet kiinni, a bor szagát nem tartotta olyan utálatosnak. Az eredmény az volt, hogy eltűnt a püffedtség, amely már kezdte eltorzítani férfias, kemény vonásait, és a szeme alatt a karikák sem voltak többé olyan sötétek. Mert Bonnie nagyon szeretett a nyeregben előtte ülve lovagolni, többet volt kint a friss levegőn. A nap újra lesütötte az arcát, és egészségesebbnek, fiatalabbnak látszott, mint valaha. Sokat nevetett, és kedves volt mindenkihez. Ügy nézett ki, mint az a fiatal blokádtörő, aki a háború elején annyira elragadtatta Atlantát.
Emberek, akik sohasem szerették, most mosolyogva álltak meg az utcán, ha ellovagolt mellettük, nyergében az apró kislánnyal. Asszonyok, akik féltek tőle, mint az ördögtől, a rossz híre miatt, most meg-megálltak beszélgetni vele, és megcsodálták Bonnie-t. Igen, még a legszigorúbb öreg hölgyek is úgy érezték, hogy az olyan ember, aki ennyire tudja szeretni a kislányát, nem lehet egészen romlott.

53
Ashley születésnapja volt. Melly meglepetésül társaságot hívott estére. Mindenki tudott a dologról, csak maga az ünnepelt nem. Még Wade és a kis Beau is tudták, de megeskették őket, hogy titokban tartják. Nagyon büszkék voltak erre. Mindenkit meghívtak, aki Atlantában számított. Gordon tábornok egész családjával megígérte részvételét, Alexander Stephens azt üzente, ha gyengélkedése nem tartja otthon, feltétlenül eljön, még Bob Tomsont, a Konföderáció harcos viharmadarát is odavárták – egyszóval egész sor kiváló személyt vártak.
Scarlett, Melanie, India és Pittypat néni egész délelőtt dolgoztak a négerekkel együtt. Frissen mosott és vasalt függönyöket tettek fel, ezüstöt tisztogattak, felkefélték a padlót, főztek, sütöttek, kóstolgatták a készülő frissítőket és süteményeket. Scarlett soha életében nem látta Melanie-t ilyen izgatottnak és boldognak.
–  Tudod-e, drágám, hogy Ashleynek mióta nem volt születésnapi ünnepsége? Emlékszel arra a napra a Tizenkét Tölgy ültetvényen, mikor megtudtuk, hogy kitört a háború? Az volt az utolsó. Es szegénykémnek annyi a dolga és olyan fáradt, mikor hazajön, hogy eszébe sem jutott, mikor van a születésnapja. Mennyire meg lesz lepve, ha vacsora után egyszerre csak beállítanak a vendégek!
–  Csak azt nem tudom, hogy lesz az, hogy a lámpákat ne vegye észre Mr. Wilkes, mikor hazajön vacsorázni? Utóvégre van szeme – szólt Archie, és köpött egyet.
Egész délelőtt nézte, mi történik, de az ujját se mozdította, hogy segítsen. Nem akarta, hogy lássák, menynyire érdekli a dolog. Soha életében nem volt még ilyen városi mulatságon, és mindez új volt neki. Megtette a maga megjegyzéseit az asszonynépről, hogy úgy futkosnak, mintha égne a ház – miért? Mert néhány ember jön el látogatóba. De azért hat ökörrel sem lehetett volna elvonszolni onnan. A színes papírlampionok, melyeket Mrs. Elsing és Fanny külön erre az alkalomra festettek, különösen érdekelték. Az ő szobájában rejtették el, a pincében, és alaposan megvizsgálta valamennyit.
–  Jaj!– ijedt fel Melanie. – Erre nem is gondoltam, Archie, látja, milyen szerencse, hogy az eszébe jutott! Tessék! Most aztán mit csinálunk? Pedig igazán nagy munka szépen felaggatni a fákra és bokrokra, kis darab gyertyát tenni mindegyikbe, és meggyújtani, mikor a vendégek jönnek. Scarlett nem küldhetnéd át Porkot, míg mi vacsorázunk?
–  Az asszonyságnak több esze van, mint más fehérszemélynek, de azért néha nem lát tovább az orránál – mondta Archie. – Az a bolond nigger, Pork, nem ért az ilyesmihez. Még felgyújtja az egészet. Márpedig kár lenne érte, mert nagyon csinosak. Én majd felakasztom, oszt meg is gyújtom a lámpákat, míg az asszonyság meg az úr vacsoráznak.
–  Ó, Archie, ez igazán kedves! – mondta Melanie ártatlan hálás pillantással. – Nem is tudom, mit csinálnék, ha maga nem segítene. Nem lenne jó mindjárt most betenni a gyertyákat, hogy aztán este gyorsan menjen a dolog?
Mikor Archie nagy kopogással lement a pincelépcsőn, Melanie ránevetett titkon a többiekre.
–  Egyre azon törtem a fejem, hogyan vegyem rá az öreget, hogy felakassza és meggyújtsa a lampionokat. De ha kértem volna, nem tette volna meg. Most legalább lenn marad egy darabig, és nem lesz útban. A négerek úgy félnek tőle, hogy dolgozni sem tudnak rendesen, ha itt álldogál és a nyakukba fújtat.
–  Én nem tartanám ezt a vén zsiványt a házban –  mondta Scarlett rosszkedvűen. Gyűlölte Archie-t éppen úgy, mint ahogyan Archie őt. Melanie háza volt az egyetlen hely, ahol ott maradt, ha Scarlett megjelent. De még itt, Melanie házában is nyílt megvetéssel nézett rá. – Meglátod, egyszer még nagy bajt okoz.
–  Nem félek én tőle – mosolygott Melanie. – Csak bánni kell vele tudni. Ügy kell tenni, mintha az ember tőle függne. Különben is nagyon szereti Ashleyt és Beau-t, úgyhogy mindig biztonságban érzem magam, ha körülöttünk van.
–  Téged szeret – mondta India, és még ő is elmosolyodott kissé. – Azt hiszem, te vagy az egyetlen személy, akit szeret, mióta a … feleségét… Azt hiszem, szívesen megölne akárkit, aki téged bánt.
–  Ugyan ne túlozz – mondta Melly, és elpirult. – Rólam is csak úgy beszél, mint más asszonyokról, hallhattátok elégszer.
–  Nekem ugyan mindegy, hogy ez a vén útonálló mit gondol, vagy mit beszél – vonta meg Scarlett a vállát. Mindig kényelmetlenül érezte magát, ha arra gondolt, hogyan olvasta fejére Archie a maga ítéletét a rabok miatt. – Megyek haza enni, aztán a boltba kell mennem kifizetni a segédeket, mert hét vége van, és a fatelepre is ki kell néznem. Hugh Elsing meg a fuvarosok várnak. Azoknak is viszek pénzt.
–  A fatelepre mégy? – kérdezte Melly. – Ashley is átmegy estefelé, mert Hugh Elsinggel akar beszélni. Nem tarthatnád ott egy kicsit, legalább öt óráig? ötkor már hazajöhet, de előbb nem. Ha hamarabb megérkezik, éppen munka közben talál, és vége lenne a meglepetésnek.
Scarlett mosolygott magában, jókedve támadt.
–  Nem bánom – mondta kegyesen.
India pillátlan, halvány szeme élesen figyelte. „Mit néz ez mindig olyan furcsán rám, ha Ashleyről van szó?” – gondolta Scarlett.
–  Tartsd csak ott minél tovább, édesem! – buzgólkodott Melly. – India aztán majd érte megy… és, Scarlett, este gyere minél korábban. Kérlek, gyere korán, nem szeretném, hogy egy percet is elmulassz az estélyből.
Útban hazafelé, a kocsiban Scarlett elkomorodva gondolta:
„Nem szeretné, hogy egy percet is elmulasszak az estélyből? Akkor miért nem hívott meg, hogy Indiával és Pittypat nénivel együtt én is vegyek részt a vendégek fogadásán?”
Máskülönben Scarlett nem törődött volna azzal, hogy részt vesz-e a vendégek fogadásán Melanie szegényes fogadóestjein. De ez volt a legnagyobb fogadóest, amelyet Melanie valaha is adott, amellett Ashley születésnapja alkalmából rendezték, és Scarlett nagyon szeretett volna egész este ott állni Ashley mellett, és vele együtt fogadni a vendégeket. De tudta, miért nem hívta meg Melly, hogy részt vegyen a vendégek fogadásán. Hiszen ha nem tudta volna, Rhett félreérthetetlenül felvilágosította, amikor őszintén kijelentette:
– Egy sehonnai fogadja a vendégeket, amikor a legkiválóbb volt konföderációsok és demokraták lesznek ott? Csoda, hogy miket kívánsz! Ezt az ökörséget! Csak Melly ragaszkodásának köszönheted, hogy egyáltalán meghívtak.
Scarlett a rendesnél is több gonddal öltözött fel aznap délután, mikor elindult az üzletbe és a fatelepre. Új tompazöld tafotaruháját vette magára, amely árnyékban lilás színben játszott; halványzöld kalapját, sötétzöld tolldísszel. Hogy Rhett miért nem engedi elöl levágni és kisütni a haját! Mennyivel szebb lenne. De megesküdött, hogy álmában leborotválja az egész fejét, ha ezt meg meri tenni. Amilyen erőszakos, kitelik tőle, gondolta Scarlett, és a haja maradt, amilyen volt.
Szép, derűs délután volt, napos, de nem túlságosan forró. A könnyű szél végigtáncolt a Barackfa utcán, és meglibegtette Scarlett kalapján a tollakat. Táncolt a szíve is, mint mindig, ha tudta, hogy Ashleyt fogja látni. Talán ha hamar elintézi a dolgot a boltban és a fuvarosokkal meg Hugh Elsinggel, egyedül maradhat egy kicsit vele a fatelep irodájában. Mostanában úgyis ritkán volt alkalma, hogy lássa. Ott ülhetnének a kis irodában … beszélgethetnének … Melanie maga kérte rá, hogy tartsa ott… Nagyon mulatságos!
Vidám kedvben nyitott be a boltba. Kifizette a személyzetet, anélkül hogy csak megkérdezte volna, mi volt a napi bevétel. Pedig szombat lévén, vidékről is sokan jöttek be vásárolni a farmerek, mégsem kérdezett semmit.
Mikor továbbindult, a Fő utcán itt is, ott is megállította kocsiját, hogy elbeszélgessen a kofferes hölgyekkel, akik szintén nagyon szép hintókon vonultak fel, de – állapította meg elégtétellel – egyik sem olyan szép, mint az övé. Elegáns, divatosan öltözött hölgyek voltak. Beszélgettek vele néhány szót. A vörös porban férfiak léptek oda a kocsihoz levett kalappal, bókoltak neki, kedves dolgokat mondtak. Gyönyörű nap volt.. . Scarlett boldognak és csinosnak érezte magát – úgy vonult a városon végig, mint valami királynő.
A sok késlekedés miatt sokára ért a fatelepre. Hugh és a fuvarosok sorban ültek egy gerendán, és már nagyon várták.
–  Itt van Ashley?
–  Igen, bement az irodába – mondta Hugh, és megkönnyebbült, mikor Scarlett szokatlanul kedves, vidám arcát meglátta. Nagyon félt tőle. – Próbálja … izé …azt mondta, átnézni a könyveket…
–  Ma ne fáradjon vele – legyintett Scarlett, és halkan tette hozzá: – Melly küldött, hogy tartsam itt egy darabig. Ma estére vendégeket hívott, és el akar intézni mindent, mielőtt Ashley hazajön.
Hugh mosolygott, mert ő is kapott meghívót. Szerette az ilyen összejöveteleket,, és Scarlett mosolyáról arra következtetett, hogy az asszony is. Scarlett sietve kifizette a fuvarosokat meg Hugh Elsinget. Aztán otthagyta őket, és sietett az iroda felé. Nyíltan kimutatta, hogy kíséret nélkül akar menni. Ashley a küszöbön állt és várta. A délutáni nap a hajára sütött. Mosolygott. Milyen rég nem látta Scarlett így mosolyogni…
–  Nini, Scarlett! Mit keresel ilyenkor itt? Miért nem vagy nálunk, hogy Mellynek segítenél előkészíteni a meglepetést?
–  Ó, Ashley Wilkes! – kiáltotta Scarlett felháborodva. – Honnan tudod? Melly milyen csalódott lesz, hogy nem sikerült a meglepetés.
–  Ne félj, meg leszek én lepve, de mennyire! Én leszek a legjobban meglepődött ember Atlantában – nevetett Ashley.
–  Ki volt az az utálatos, aki elárulta neked?
–  Minden férfi, akinek Melly meghívót küldött. Gordon tábornok volt az első. Azt mondta, neki az a tapasztalata, ha az asszonyok meglepetésül társaságot hívnak, a házigazda rendesen olyankor ül neki puskát tisztítani. Aztán Merriwether nagyapó figyelmeztetett jóakaróan. Mesélte, hogy Mrs. Merriwether akarta egyszer így meglepni, de ő volt a legjobban meglepve a végén, mert a nagyapa a reumáját titokban egy palack whiskyvel akarta gyógyítani, és úgy be volt csípve, mire a vendégek megérkeztek, hogy nem tudott felkelni az ágyból… ó, minden férfi, akinek része volt valamilyen meglepetésben, megszánt és figyelmeztetett.
–  Milyen kiállhatatlanok! – csóválta Scarlett a fejét, de mosolygott ő is. Ashley egészen olyan volt most, mint régen. Mint a Tizenkét Tölgy ültetvényen … mikor ugyanígy mosolygott. Mostanában olyan ritkán mosolygott így. Minden olyan volt, mint akkor. Az egész világ. Langyos szél lebeg körülöttük, gyöngéd-melegen süt a nap, Ashley mosolyog és jókedvűen beszél… Scarlett szíve nagyot vert boldogságában. Ügy vert, hogy szinte fájt ennyi öröm … Sírni tudott volna. Egyszerre újra tizenhat évesnek érezte magát, izgatottnak, gondtalanul vidámnak. Az a vad kívánsága támadt, hogy lekapja a kalapját, és feldobja ujjongva a levegőbe. Aztán az jutott az eszébe, milyen nagyot nézne Ashley, ha megtenné. És felnevetett, ezüstös kacagással, míg végül is könnyek nem gyűltek a szemébe. Ashley is nevetett, hátravetette a fejét. Azt hitte, azon nevet Scarlett, hogy elárulták a férfiak Melly meglepetését.
–  Nem jössz be, Scarlett? Átnéztem a könyveket.
Scarlett bement a szűk kis szobába, ahol szinte égetett a betűző nap. Leült az íróasztal ele. Ashley az asztal szélére telepedett, lógatta hosszú lábát.
–  Ugyan ne kínlódj ma a könyvekkel, Ashley. Ma én sem törődöm semmivel. Ha új kalap van a fejemen, úgy érzem, mintha minden szám kirepülne a fejemből.
–  Ha az új kalap ilyen csinos, mint ez, akkor joggal érezheted – mondta Ashley mosolyogva, – Tudod-e, Scarlett, hogy napról napra szebb leszel?
Lecsúszott az asztalról, nevetve megfogta az asszony két kezét, és szélesen széttárta, hogy a ruháját láthassa.
–  Hogy milyen csinos vagy! Nem is hiszem, hogy valaha megöregszel.
Amint a férfi érintését érezte, tudta, hogy erre várt egész nap. Erre. Ezt remélte. A keze melegét, a szeme gyöngéd pillantását, egy szót, amiből megtudhatja, hogy még mindig … még mindig … Most voltak először igazán egyedül az óta a rettenetes hideg nap óta, ott Tarán, most először fogták egymás kezét nem puszta formaságból, és a hosszú, hosszú hónapok alatt Scarlett úgy  vágyott ez után az érintés után … És most…
Milyen különös. Azelőtt a férfi puszta közelségétől megremegett. Most Ashley fogja a kezét, és ő nem reszket, és nem dobog erősebben a szíve. Nem is izgatottabb, mint azelőtt. Most csak valami különös baráti melegséget és elégedettséget érzett. Nem szállt tüzes szikra a férfi kezéről az ő kezére. A szívében boldog csend aludt. Ez meghökkentette. Hiszen ez Ashley, az ő Ashleyje, ragyogó, vidám kedvese, akit most is jobban szeret az életénél. De hát akkor miért?
Elűzte ezt a gondolatot. Nem elég, hogy együtt vannak? Nem elég, hogy foghatják egymás kezét? Nem jobb így, hogy egymásra tudnak mosolyogni, láz nélkül, vad borzongások nélkül? Csodálatosnak látszott, hogy így meglehetnek egymás mellett, mikor neki eszébe jutnak mindazok a kimondatlan dolgok, amelyek közöttük állnak. Tiszta, meleg fénnyel a szemében nézett rá a férfi, mosolygott, mintha soha nem esett volna köztük más, mint csak boldogság. Most nem volt sorompó a kettőjük tekintete között, nem volt lelkiismeret-furdalás. Scarlett nevetett.
–  Hogy nem fogok megöregedni? Dehogynem, Ashley. Máris megöregedtem.
–  Nem nagyon látom … Nem, Scarlett. Ha hatvanéves leszel, akkor is ilyennek foglak látni. Mindig emlékezni fogok rá, milyen voltál azon az utolsó gyönyörű napon, ott a Tizenkét Tölgy ültetvényen, amikor a nagy tölgyfa alatt ültél, és tizenkét fiú volt körülötted. Még azt is meg tudom mondani, milyen volt a ruhád. Várj csak… fehér ruha volt, apró, világoszöld virágmintával, fehér csipkekendőcske a nyakadon. Zöld cipőcskéd volt, fekete szalaggal megkötve, és óriási nagy kalap, zöld dísszel. Azért tudom olyan jól, mert mikor a fogolytáborban voltam, és nagyon rosszul ment a dolgom, az volt a vigasztalásom, hogy ilyen képeket képzeltem el, egészen pontosan, a legapróbb részletekig …
Hirtelen elhallgatott, szeméből, arcáról lehervadt az előbbi ragyogás. Leejtette Scarlett két kezét. Az asszony ott állt, és várta, várta, mit fog mondani.
–  Hosszú utat tettünk meg azóta mind a ketten, Scarlett. Olyan utakat tettünk meg, amilyenekre sohasem gondoltunk. Te gyorsan, határozott léptekkel indultál neki, én lassan és tétovázva.
Visszaült az asztal sarkára, és újra ránézett Scarlettre, valami bánatos kis félmosollyal. Nem, nem az a gondtalan kedves mosolygás volt, mint az előbb. Egy hervadt mosoly volt csak.
–  Igen, te gyorsan haladtál előre… és engem is vittél magaddal a saroglyádban… Néha azon gondolkozom, mi lett volna belőlem, ha te nem lettél volna.
Scarlett gyorsan és hevesen emelte fel a fejét, hogy megvédelmezze önmagával szemben, annál inkább, mert a lelke mélyén Rhett szavait hallotta … ezt mondta ő is.
–  Ugyan, Ashley … mit tettem én érted? Semmit. Nélkülem éppen itt lennél, vagy még jobb helyzetben. Egy szép nap meggazdagodtál volna … és egy nagy ember lennél, amilyen leszel is.
–  Nem, Scarlett, belőlem hiányzanak egy nagy ember adottságai. Rosszul látsz engem. Én azt hiszem, nélküled lesüllyedtem volna… egészen feledésbe merültem volna, mint a szegény Cathleen Calvert és annyian mások, régi nagy nevek viselői.
–  Ne beszélj így, Ashley!  Ne légy olyan szomorú.
–  Nem, nem vagyok szomorú. Már nem vagyok. Valaha az voltam. Most csak … – Hirtelen elhallgatott, és Scarlett most az egyszer megérezte, mire gondol. Most először történt, hogy látta és értette a tekintetét, amint a távolba néz. Míg a szerelem vaksága elhomályosította a látását, nem tudta megérteni. Most, a szeretet békés, barátságos csöndjében, egy lépéssel közelebb jutott hozzá. Nem, már nem szomorú. Szomorú volt, mikor a fegyverletétel után hazajött. Szomorú volt, mikor ő ide hívta, Atlantába. Most már megalkudott mindennel, belenyugodott mindenbe.
–  Nem szeretem, ha így beszélsz, Ashley – mondta hevesen. – Éppen mint Rhett. Mindig ilyesmiről károg, és valahogy úgy nevezi: az alkalmasak túlélik a változást és felülkerekednek. De annyira untat ezzel, hogy  ordítani tudnék. Ashley mosolygott.
–  Gondoltál már arra valaha, Scarlett, hogy Rhett meg én alapjában véve egyformák vagyunk?
–  Dehogy! Te olyan jó és becsületes vagy, és ő … Zavartan elhallgatott.
– Egyformák vagyunk – bólintott Ashley. – Ugyanolyan családból származunk, ugyanúgy neveltek bennünket, arra neveltek bennünket, hogy ugyanazt gondoljuk, de valahol útközben más irányt vettünk. Még mindig egyformán gondolkozunk, csak nem cselekszünk egyformán. Nem hatnak ránk egyformán a benyomások, így például egyikünk sem hitt a háborúban, de én rögtön bevonultam és reménytelenül verekedtem, ő meg csak a végén állt be, addig felhasználta az időt. Mind a ketten tudtuk, hogy a háború nem volt szent. És tudtuk előre, hogy el fogjuk veszíteni. Én vállaltam, hogy harcolok a vesztett ügyért. Ő nem. Néha azt hiszem, neki volt igaza … máskor meg …
–  Ô, Ashley, minek ezen gondolkozni? Az ember nem jut előbbre azzal, ha valaminek mind a két oldalát látja – mondta Scarlett, de most nem beszélt türelmetlenül, mint azelőtt· tette volna.·
–  Ez igaz … Scarlett… de hát hová akarsz tulajdonképpen előbbre jutni? Már gyakran gondolkoztam rajta. Én nem akartam eljutni sehová. Én csak én magam szerettem volna lenni.
… Hová, hová akar eljutni? Ostoba kérdés. Oda, hogy sok pénze legyen természetesen, és biztonságban érezze magát. És … Scarlett zavarodottan tépelődött. Most van pénze és biztonsága, annyira biztonságban van, amennyire csak remélni lehet az ilyen bizonytalan világban. De most, hogy erre gondolt, talán ez mégsem minden. Most, hogy eltűnődik rajta, talán mégsem egészen tette boldoggá mindez, noha kevésbé fél a holnaptól, kevésbé hajszolt…
„Ha a pénz és biztonság mellett te is az enyém lennél, akkor boldog .tudnék lenni, és eljutnék oda, ahova akartam” – gondolta, amint felnézett a férfira. De nem merte kimondani, félt, hogy megtöri a varázst kettőjük között, félt, hogy a férfi gondolatvilága megint bezárul előtte. Csak nevetett, kissé elmélázva.
–  Te azt akartad, hogy magadra találj. Nekem a legnehezebb mindig az volt, hogy elszakadjak önmagamtól. És hogy mire akartam jutni? Azt hiszem, arra, amit el is értem. Gazdag vagyok, biztonságban vagyok.
–  De Scarlett, nem jutott még az eszedbe, hogy nekem mindegy, gazdag vagyok-e vagy nem?
… Ez nem jutott az eszébe, hogy lehet olyan ember is, aki ne akarjon gazdag lenni.
–  Akkor hát mit szeretnél?
– Most már nem tudom. Valaha tudtam, de elfeledtem. Főképpen azt kívántam, hogy hagyjanak békén az emberek. Élhessek nyugodtan. Ne kelljen olyanokkal együtt lennem, akiket nem szeretek, ne kelljen olyasmit tennem, ami untat vagy bánt. Talán … talán még mindig a régi életet kívánom vissza, pedig tudom, hogy hiába, az soha nem tér már vissza. De mindig kísért az emléke annak a világnak, ami leomlott körülöttem.
Scarlett keményen összeszorította a száját. Nem az bántotta, mintha nem értette volna, mit mond Ashley. A férfi hangja úgy felszínre hozta benne a régi napokat, ahogyan semmi más fel nem idézhette azokat, és neki is fájt a régi idők emléke. De amióta ő ott feküdt egyszer, elhagyatottan, betegen a Tizenkét Tölgy ültetvény rabszolgakunyhói előtt, a földön, és azt mondta: nem akarok hátranézni! Csak előre akarok nézni ezentúl! Azóta soha nem fordítottá vissza arcát a múlt felé.
–  Én jobban szeretem a mai időket – mondta. De nem nézett fel közben a férfira. És remegett a hangja. – Mostanában mindig van valami érdekes esemény, összejövetel, mulatság. Most minden olyan csillogó. A régi idők szürkék, sötétek voltak. („Ó, gyönyörű, henyélő szép napok és langyos mezei alkonyatok! Az éles, hangos, derűs nevetés a négernegyed felől! Az élet akkori arany melege és a vigasztaló tudat, hogy tudják, előre tudják, mit hozhat a holnap! Hogy is tagadhatlak meg benneteket, régi szép napok!”)
–  Én jobban szeretem a mai időket – ismételte meg remegő hangon.
Ashley lecsúszott az asztalról, és előtte állt. Nevetett, mint aki nem hiszi, amit hall. Álla alá tette a kezét. Felemelte az arcát.
–  Scarlett, Scarlett, nem tudsz te hazudni. Milyen ügyetlen hazudozó vagy. Igen, a mai élet csillog – bizonyos tekintetben. Csakhogy ez hamis csillogás. A régi idők nem csillogtak, de szépség, melegség áradt belőlük, lassú üteme varázslatos volt.
Scarlett úgy érezte, kétfelé tépik a lelkét. Lenézett a földre. A férfi kezének érintése, lágy, gyöngéd hangja olyan ajtókat nyitott fel benne, amelyeket örökre lezárt. Az ajtók mögött ott feküdtek a gyönyörű régi napok emlékei. És fájó sóvárgás ébredt a szívében. Reménytelen sóvárgás. Tudta, hogy akármilyen szép volt, ami elpusztult: nem szabad felébreszteni a kísérteteket. Fájó emlékekkel a szívében nem küzdhet meg az élettel, nem juthat előre senki.
Ashley elengedte Scarlett állát, két tenyere közé fogta kezét, és gyengéden tartotta.
–  Emlékszel? – kérdezte, és Scarlett lelke mélyén megszólalt a figyelmeztető csengettyű: ne nézz vissza! Ne nézz vissza! …
De nem akart most semmivel törődni. Csak tovább, tovább a boldogság hullámain! Végre, végre meg tudja érteni Ashleyt. Végre találkozik a lelkük… Ez a pillanat nagyon is drága, mindegy, mi jön azután, milyen fájdalom.
–  Emlékszel? – kérdezte Ashley még egyszer, és a hangja bűvöletére a kis iroda falai eltűntek, az évek elgördültek az útból, és ők ketten ott lovagoltak egymás oldalán valahol egy erdőben a régi elmúlt tavasz ragyogásában. Scarlett keze ott pihent az ő kezében, és amint beszélt, gyengéden megszorította az asszony kezét… a férfi hangja bánatos volt, és félig elfelejtett régi dalok fájó varázslata zengett benne. Scarlett hallotta a lószerszám halk csengését, amint mennek Tarletonék mulatságára, az erdő mélyén; hallotta a saját gondtalan kacagását, látta a napon fényleni Ashley ezüstszőke haját, és látta büszke, könnyed tartását, amint a lovon ül… Zene volt a hangjában, hegedűk, bendzsók zenéje, amelyeknek hangjára táncoltak valaha az azóta porrá lett fehér házak termeiben. Benne volt a hangjában minden … a vadkutyák ugatása a mocsarak mélyén, hideg, sötét őszi éjszakákon, a karácsonyi ünnepek fenyőillata … a fehér és fekete arcok eltűnt mosolygása … Régi barátok és ismerősök jöttek vissza egyszerre kacagva, mintha nem lennének hosszú évek óta halottak: Stuart és Brent a hosszú lábukkal és vörös hajukkal, Tom és Boyd, vadul és féktelenül, mint a csikók, Joe Fontaine forró fekete szemével, Cade meg Raiford Calvert a könnyű mozdulataikkal. John Wilkes is, emelt ősz fejével és Gerald, az apja pálinkától kivörösödötten… aztán egy suhogás és halk, édes illat: az anyja, Ellen… S mindezen ott lebegett a biztonság érzése, annak a tudata, hogy a holnap is csak ugyanezt a boldogságot hozhatja, amit a mai nap hozott.
Ashley elhallgatott. Egy hosszú, hosszú pillanatig egymás szemébe néztek, és közöttük ott feküdt a gyönyörű, napfényes ifjúság, melyet olyan gondtalanul éltek át együtt, s örökre elvesztettek.
„Most tudom már, miért nem lehetsz soha boldog – gondolta fájó szívvel Scarlett. – Azelőtt nem értettem. Azt sem értettem, miért nem tudok én sem boldog lenni. De … ó, hiszen most úgy beszélünk, mint az öregek szoktak… Azok néznek vissza ötven év távlatába. Mi még nem vagyunk öregek… Csak mert annyi minden történt, annyira megváltozott minden, mintha ötven év múlt volna el azóta… nem, nem vagyunk öregek még!”
De mikor felnézett Ashleyre … látta, hogy már nem fiatal és ragyogó. Lehajtott fejére nézett, és látta, hogy szőke hajába ősz szálak vegyülnek. Olyan szürke lett a haja, mint az ezüst holdfény a csendes vízen. Az áprilisi délután ragyogó napsugara mintha elhalványodott volna odakint, és eltűnt szívéből az emlékezés édes bánata. Keserűnek érezte, mint az epét.
,,Nem lett volna szabad engednem, hogy a múltba nézzen – gondolta kétségbeesetten. – Igazam volt, mikor megfogadtam, hogy sohasem nézek hátra. Az nagyon fáj. Fáj és vonz, az ember nem tud máshová nézni többé, ha megpróbálta egyszer. Ez a baj Ashleynel. Nem tud előre nézni. Nem látja a jelent, fél a jövőtől, csak a múltat látja. Eddig nem értettem őt. Ó, Ashley, drágám, egyetlenem, nem lenne szabad hátranézned! Látod, nem jó az. Most, hogy rávettél, nekem is fáj a szívem. Hiszen mi jó származhat ebből, csak az, hogy ha a múlt boldogságát nézed, ez a fájdalom, ez a megtört szív, ez az elégedetlenség lesz belőle.”
Felállt. Még mindig fogták egymás kezét. Úgy érezte, el kell mennie. Nem bírt itt maradni, a múltra gondolni, és nézni Ashley arcát, amely olyan fáradt, olyan szomorú, olyan sivár.
–  Igazad van, hosszú utat tettünk meg azóta, Ashley – szólalt meg. Igyekezett megkeményíteni a hangját, legyőzni a forró érzést a torkában. – Gyönyörű elképzeléseink voltak akkor. És .. . és … semmi, semmi sem sikerült úgy, amint vártuk.
–  Így szokott lenni – mondta Ashley tompa hangon. – Az élettől nem várhatjuk, hogy megadja, amit kívánunk tőle. El kell fogadni, amit kapunk, és örülhetünk, hogy nem lett a sorsunk még sokkal rosszabb.
Scarlett szíve egyszerre véghetetlenül teli lett bánattal és fájdalommal, amint a hosszú, hosszú útra gondolt a napfényes napok óta. Felébredt a lelkében Scarlett O'Hara képe, aki szerette a gavallérokat és a szép új ruhát, és azon igyekezett, hogy egyszer majd, ha itt lesz I az ideje, olyan legyen, mint az édesanyja.
Hirtelen könnyek lepték el a szemét, és lassan folytak le az arcán. Ott állt tehetetlenül és ijedten, és úgy nézett   a  férfira,   mint  valami   síró   gyermek.
Ashley egyetlen szó nélkül vette a karjába. Fejét gyengéden a vállához simította, arcát az arcához. Scarlett behunyta a szemét, és δ is átölelte Ashleyt. Milyen boldogság volt itt lenni nála, vad, lüktető szívfájdalom nélkül, vágyódás nélkül. Megpihenni csendesen, szenvedélyek nélkül. Csak Ashley érthette meg ezt, akivel közösek voltak az emlékeik, közös volt az ifjúságuk, aki tudta, hol kezdődött az élete, és hova jutott most.
Lépéseket hallott kintről, de nem törődött vele. Azt hitte, valamelyik fuvaros jár még itt, és most indul haza. Ott állt, és hallgatta Ashley szíve verését. Aztán egyszerre érezte, hogy a férfi eltépi magát tőle, és egészen megzavarta ez a váratlan mozdulat. Csodálkozva tekintett fel. Ashley azonban nem nézett vissza rá, hanem a válla fölött az ajtóra tekintett megváltozott arccal.
Scarlett megfordult.
A küszöbön ott állt India, sápadtan. Színtelen szeme égett. Mögötte Archie, a fél szemével, mint egy rosszindulatú papagáj. És Mrs. Elsing.

Hogy miként jutottak ki az irodából, sohasem emlékezett rá. De azt tudta, hogy azonnal kiment, mert Ashley mondta, hogy menjen. Archie maradt benn Ashleyvel, indulatos szavak hallatszottak … India és Mrs. Elsing is odakinn voltak, de szó nélkül, hátat fordítva álltak ott. Szégyen és félelem űzte haza Scarlettet. Archie a szakállával olyan volt előtte, mint az ótestamentum bosszúálló angyala.
A ház üresen, némán állt az áprilisi alkonyatban. A cselédek egy temetésre mentek. A gyerekek ott játszottak Melanie udvarában. Melanie!
Melanie …
Scarlett érezte, hogy hideg a keze, és remeg a térde, amint felmegy a lépcsőn. Melanie meg fogja tudni. India mondta, az volt az első szava: elmondom Melanie-nek! Ó, milyen diadallal fogja elmondani! Mit bánja ő, ha befeketíti Ashley nevét, mit bánja ő, ha fájni fog Melanie-nek, ha mindezzel bánthatja Scarlettet! És Mrs. Elsing is beszélni fog, bár  tulajdonképpen semmit se látott, mert India és Archie voltak elöl. De beszélni fog, hogyne beszélne! Vacsoraidőre mindenki erről fog suttogni a városban. Holnap reggelre mindenki, a négerek is tudni fogják. És ma este Melanie-nél össze fognak bújni az emberek a sarkokban, és rosszindulatúan, kéjelegve sugdosnak. Scarlett Butler lezuhan méltóságos, magas polcáról … Mi mindent beszélnek majd! Nem fognak megelégedni azzal, hogy Ashley a karjában tartotta, és ő sírt.
Épp hogy házasságtörésen érték őket. Pedig milyen szép volt a délután … milyen kedves és ártatlan … Scarlett vadul gondolta, hogy ha akkor kapták volna rajta őket, mikor egyszer katonaruhában szabadságon volt itthon Ashley, és megcsókolta őt… Vagy ott, Tarán, az alsó udvarban, mikor arra kérte Ashleyt, hogy szökjön meg vele … ha bármikor olyankor fogták volna meg őket, amikor igazán bűnösek voltak, az nem lenne olyan szörnyű, akkor lett volna okuk rosszat gondolni. De most… most… Mikor csak úgy ölelte meg, mint a testvérét… De ki hiszi el ezt? Egyetlen ember nem fogja a pártját, egyetlen hang nem emelkedik majd mellette, hogy: én nem hiszem, hogy rosszat tett. Túl sokat bosszantotta régi barátait ahhoz, hogy akadjon egyetlen is köztük, aki kiáll mellette. Új barátai talán, akik csendben annyit szenvedtek tőle? Örülni fognak, hogy nevethetnek rajta. Mindenki elhisz róla minden rosszat, és Ashleyt fogják sajnálni, hogy behálózta, és ilyen piszkos dologba keverte. Mint rendesen, ezúttal is csak az asszony lesz mindennek az oka, a férfi bűnére csak a vállukat vonogatják. S ebben az esetben igazuk is lesz. Scarlett dobta magát Ashley karjába.
Mindegy. El fogja tűrni. A megjegyzéseket, az oldalpillantásokat, az alattomos mosolyt, bármit beszél is a város … csak Melanie … Csak Melanie ne tudja meg! Nem tudta volna megmondani, miért bántotta jobban, ha Melanie tudja, mint ha bárki más. Túlságosan megriadt, és ránehezedett a múlt bűneinek súlya is, képtelen lett volna tehát felfogni, miért aggódik jobban Melly miatt. Sírni kezdett, ha arra gondolt, milyen lesz Melanie szeme, mikor India elmondja, mit látott. Mit csinál majd Melanie? Otthagyja Ashleyt? Mi mást tehetne? Mindig olyan büszke volt. És mi lesz akkor Ash-tleyvel és vele? – gondolta megrettenten, és a könnyek végigpatakzottak az arcán. – Ashley belepusztul ebbe a szégyenbe, gyűlölni fogja őt, amiért ilyen helyzetbe hozta …
Egyszerre elapadtak a könnyei. Felemelte a fejét. Megállt a szíve.
Rhett? … Mit fog Rhett tenni?
Talán … talán nem is tudja meg soha. Mit is mondanak az emberek, a cinikusok? A férj tudja meg utolsónak az ilyesmit… Lehet, hogy senki sem meri majd elmondani. Ismerik … tudják, hogy Rhett előbb elsüti a pisztolyát, csak azután kérdi, miről is volt szó. Kérlek, istenem, add, hogy senkiben ne legyen annyi bátorság, hogy megmondja neki. De ha eszébe jutott Archie … hideg, gonosz arca, villanó fél szeme … Archie nem fél se istentől, se embertől, gyűlöli őt, és gyűlöli a hűtlen asszonyokat. Eléggé gyűlölte őket ahhoz, hogy egyet meg is öljön közülük. És kijelentette, hogy megmondja Rhettnek. És bárhogy igyekszik is Ashley lebeszélni, meg is fogja tenni. Ha Ashley le nem szúrja Archie-t, ez elmondja Rhettnek, mert keresztényi kötelességének tartja.
Levetette magáról a ruhát, az ágyára feküdt, és tehetetlenül gyötrődött tovább. Jó lenne bezárni az ajtót, és itt maradni biztonságban mindig… mindig. Soha senkit sem látni. Legalább ma este ne tudja meg Rhett. Azt fogja mondani, hogy a feje fáj, és nem tud átmenni Melanie-ékhez. Reggelre majd csak kitalál valami mentséget .. . valamit…
– Nem akarok most erre gondolni – mondogatta kétségbeesetten, és párnájába fúrta égő arcát. – Nem akarok most erre gondolni. Majd később, ha már el tudom viselni.
Lassan besötétedett. Hallotta, amint hazajöttek a cselédek. Úgy tűnt fel neki, hogy szokatlanul csendesen járnak a dolguk után. Vagy csak bűnös lelkiismerete képzelődött? Mammy odajött az ajtóhoz, és kopogott, de Scarlett elküldte azzal, hogy hagyjanak neki békét, vacsora sem kell.
Múlt az idő megint.
Egyszerre hallotta, hogy Rhett jön fel a lépcsőn. Meg sem mozdult, úgy figyelt… Rhett megállt a hallban … most… nem. Elment az ajtó előtt. Könnyebben lélegzett. Tehát nem tudja. Szerencse, hogy nem szokott a szobájába jönni, tiszteletben tartja fagyasztó kívánságát, és azóta se tette be a lábát a hálószobájába, mert ha most látná… arca mindent elárulna. Össze kell magát szednie kissé, hogy nyugodtan tudjon beszélni, és megkérje, mentse ki őt Melly előtt. Van még idő, hogy kellően lehiggadjon. Hány óra is van? … Mintha megállt volna az idő. Soká hallotta, amint Rhett ide-oda járkál a szobájában. Néha Porkkal beszélt. Scarlett még mindig nem bírta elszánni magát, hogy felálljon, és kiáltson érte. Csak feküdt az ágyán, a sötétségben reszketve. Hosszú idő után egyszerre kopogott valaki az ajtaján. Tudta, hogy Rhett. összeszedte minden erejét.
–  Tessék.
–  Beléphetek a hét lakat mögé, a szentélybe? – kérdezte Rhett, amint nyitotta az ajtót. Sötét volt, Scarlett nem láthatta az arcát. Hangjából sem következtethetett semmire. Rhett belépett, és becsukta maga mögött az ajtót.
–  Készen vagy, Scarlett? Mehetünk.
–  Sajnálom, nagyon fáj a fejem. – Milyen szerencse, hogy a hangja olyan természetesen hatott, és hogy annyira sötét volt. – Kérlek, Rhett, menj el magad, és mondd meg Mellynek, ne haragudjon.
Hosszú csend lett. Aztán Rhett kihívón, parancsolón megszólalt a sötétben:
–  Micsoda alattomos, gyáva teremtés vagy te!
… Mindent tud, Scarlett reszketett. Egyetlen szót sem bírt szólni. Hallotta, amint Rhett tapogat a sötétben, gyufát keres. Fény villant. Rhett odajött az ágyhoz, és lenézett rá. Már az esti ünnepélyre volt öltözve.
–  Kelj fel! – mondta nyugodtan. – Indulunk az estélyre. Sietve kell öltöznöd.
–  Nem bírok, Rhett. Kérlek.
–  Kelj fel!
–  Rhett… Ha Archie … merészelt…
–  Igen, Archie merészelt. Bátor ember.
–  Meg kellett volna ölnöd, hogy hazudik.
–  Az a különös szokásom van, hogy nem bántom, azokat, akik igazat mondanak. Most nincs idő vitatkozni. Öltözz!
Scarlett felült a vállkendőjébe burkolózva. Rhett arcába nézett. Kifürkészhetetlen volt. Sötét.
–  Én nem megyek, Rhett. Amíg ez a félreértés nem tisztázódik…
–  Ha ma nem jössz oda, míg élsz, nem mehetsz ki többé az utcára sem ebben a városban. Azt talán eltűröm, hogy a feleségem ország-világ szájára kerüljön, de azt nem, hogy gyávának mondják. El fogsz jönni, még akkor is, ha senki hozzád sem szól, még akkor is, ha Melly mindenki előtt felszólít, hogy menj ki a házából.
–  Rhett… engedd, hogy megmagyarázzam …
–  Nem akarok hallani semmit. Nincs idő. öltözz!
–  Félreértették.. . India és Archie és Mrs. Elsing … Mert úgy gyűlölnek engem… India inkább a saját bátyját is megrágalmazza, csak nekem ártson. Ha engednéd, hogy beszéljek …
„Istennek szent anyja! – gondolta elkínzottan, mi lesz, ha azt mondja: – Kérlek, magyarázd meg!” – Mit tud mondani? Hogy tudja megmagyarázni?
–  Ki tudja, miket hazudtak összevissza… Nem megyek, nem mehetek ma este.
–  De igenis jössz. Eljössz, még ha a nyakadnál fogva kell is hogy cipeljelek, és minden lépésnél bájos alsórészedbe kell is rúgnom.
Hideg fény villant a szemében, amint felrántotta az asszonyt. Aztán odadobta a fűzőjét.
–  Vedd fel. Én majd befűzlek. Ne félj, értek hozzá. Nem, ne hívd Mammyt. Nem bízom benned. Hogy bezárd az ajtót, és elbújj? Szó sincs róla. Tudom, milyen gyáva vagy.
–  Nem vagyok gyáva! – kiáltotta a félelemtől magából kikelten. – Én …
–  Jó, jó, lelőttél egy jenki katonát, és kiálltai Sherman emberei elé. Azért „mégis gyáva vagy. Sok egyéb is. Hát mindegy. Ma este eljössz. Ha nem magad miatt, Bonnie-ért. Gyorsan vedd fel a fűzőt!
Scarlett ledobta a takarót, és egy szál ingben állt ott. Legalább idenézne Rhett, és látná, milyen csinos ebben az ingben, akkor talán eltűnne arcáról az a félelmetes kifejezés. Végeredményben is már időtlen idők óta nem látta egy szál ingben. De Rhett nem nézett oda. A szekrénynél állt, és a ruhái között válogatott. Kivette az új smaragdzöld selyemruháját. Mélyen ki volt vágva, és gazdag fodrok díszítették hátul. Rózsaszínű rózsák voltak beletűzdelve.
–  Ezt vedd fel! – mondta, és odadobta az ágyra, és feléje jött. – Semmiképpen sem szemérmes matrónának való szürkét vagy sötétlilát ma estére. Magasan kell hogy lengjen a zászlód, mert különben letépik és eltiporják. És pirosítót az arcodra. Bizonyos vagyok benne, hogy a bibliai bűnös asszony, akit a farizeusok házasságtörésen értek, nem volt olyan sápadt, mint te most. Fordulj meg!
Kezébe vette a fűzőzsinórokat, és olyan erősen meghúzta, hogy Scarlett felsikoltott, ijedten, megalázottan, meghökkenten ettől a túlzott erélytől.
–  Fáj? – kérdezte Rhett, és kurtán felnevetett. Scarlett nem láthatta az arcát. – Kár, hogy nem a nyakadon van.
Melanie házában ragyogtak a lámpák. Már messziről hallották a zenét. Amint a hintó megállt a kapu előtt, izgatott, vidám zsibongás jött a házból. A verandán, a kertben, az udvaron nyüzsögtek a vendégek, és sokan padokon ültek kint, a lampionok alatt.
„Nem bírok bemenni… nem bírok … – gondolta Scarlett a kocsiban ülve, és idegesen gyömöszölte zsebkendőjét. – Nem bírok. Nem akarok. Én … én kiugróm a kocsiból, és megszököm innen .. . akárhová… én elmegyek Tarára … Miért erőltette Rhett, hogy idejöjjek? Mit fognak velem tenni az emberek? Mit fog mondani Melanie? Nem merek eléje lépni… Elfutok.”
Rhett, mintha olvasott volna a gondolataiban, karon fogta olyan erősen, hogy fájt, egy semmivel sem törődő idegen szorítása volt ez.
–  Sose hallottam, hogy egy ír ilyen gyáva legyen.. Hol a sokat emlegetett bátorságod?
–  Rhett, nagyon kérlek, gyerünk haza, szeretném neked megmagyarázni…
–  Ott van előtted az örökkévalóság, amíg magyarázhatod, de csak egy-két órába telik, míg mártír lehetsz az amfiteátrumban. Gyere, drágaságom, hadd látom, hogyan tépnek szét az oroszlánok. Szállj ki!
Scarlett nem tudta, hogyan jutott a földre, és hogyan ment be a házba. Rhett vitte karonfogva, és erős karja bátorságot öntött belé is. És Scarlett egyszerre felemelte a fejét. Nem fog félni. Azért sem. Kiabáljanak. Beszéljenek. Az egész társaság nem más, mint nyávogó macskák csoportja, akik mind féltékenyek rá. Majd ő megmutatja nekik. Nem bánja. Csak Melanie… csak Melanie …
Már fent voltak a verandán. Rhett jobbra-balra bókolt, kalapjával a kezében. Beszélt lágy, halk, hűvös hangján. A zene megállt, mikor beléptek, és Scarlett úgy érezte, mintha valami hatalmas hullám jönne feléje, amint az emberek odafordultak.. . Mindenki el fog nézni a feje fölött? Azt a mindenit! Tegyék. Felemelte a fejét, és kihívóan mosolygott.
Mielőtt odafordulhatott volna a legközelebbi ismerőshöz, hogy szóljon, valaki sietve jött a többiek közt feléje. Aztán meglátta Melanie-t. Sietett, sietett, hogy ő lehessen az első, aki Scarletthez szól, mielőtt bárki megszólalhatna. Keskeny vállát kiegyenesítette, gyermekes arcát felemelte, és kitárt karokkal ölelte Scarlettet magához.
– Milyen szép ma a ruhád, drágám! – kiáltotta csengő, gyermekes hangján. – Ezt még nem is láttam! Mint valami tündér, olyan vagy! … India nem lehet itt ma este, kérlek, segíts fogadni a vendégeket…

54
– Mikor Scarlett újra a szobájában volt, levetette magát az ágyra. Nem törődött az új ruhájával, a fodrokkal és rózsabimbókkal. Egy ideig csak feküdt, és arra gondolt, amint ott állt a küszöbön Melanie és Ashley között, és a vendégeket fogadta. Rettenetes volt. Inkább Sherman katonáit várta volna újra Tara küszöbén.
Egy idő múlva nagy nehezen felkelt, és ide-oda járkálva vetkőzött. Szétszórta a holmiját.
Most jött az utóhatása mindennek. Reszketett egész testében. Hajtűk estek ki a kezéből. Mikor leült, hogy a szokott száz simítással kefélje ki a haját, a halántékához ütötte a keféjét. Tízszer is odasettenkedett lábujjhegyen az ajtóhoz, és hallgatózott, mi van odalenn. De a hall sötét volt, fekete mélység.
Rhett egyedül küldte haza hintón, mikor vége volt az estélynek, és Scarlett hálás volt a nyugalomért. Ő nem jött még haza. Hála istennek, nem jött be hozzá. Nem tudna eléje állni ilyen szégyenkezően, megriadtan, ennyire reszketve. De hol lehet? Bizonyosan annál a teremtésnél… Scarlett először életében örült, hogy Belle Watling itt van Atlantában, és hogy olyan nőszemély is van, mint ez a Belle Watling. örült, hogy van más hely is az otthonán kívül, hogy fedelet adjon Rhett-nek, legalább addig, míg tomboló, gyilkos hangulata el nem múlik. Valami nincs rendjén, ha egy feleség annak örül, hogy a férje egy bordélyházba ment, de még ez látszott számára a legjobbnak. Azt is elviselte volna, ha Rhett meghal, csak ne kelljen ma este látnia.
Holnap … az más. Holnapra majd ki lehet valamit találni. Valamiképpen kimagyarázni a dolgot, valami ellenvádat lelni, valahogyan félrevezetni Rhettet… Holnap már nem leli a hideg a gyötrelmes este puszta emlékétől. Holnap már nem üldözi majd Ashley arcának emléke, a férfi megalázott büszkesége, szégyene, az a szégyen, amelybe ő taszította, mert hiszen Ashleynek alig volt szerepe az egészben … Meggyűlöli-e vajon kedves, becsületes Ashley je azért, mert szégyenbe taszította? Persze hogy gyűlölni fogja most, azok után, hogy mindkettőjüket csak az mentette meg, amint Melanie felháborodottan felhúzta keskeny vállát; az a szeretet, az a kifejezett bizalom hangjában, ahogyan feléje sietett a síkos, fénylő, padlón, karját a karjába fonta, és szembefordult a kíváncsi, rosszindulatú, gúnyos és titkon ellenséges tekintetekkel. Milyen ügyesen akadályozta meg Melanie azt, hogy a botrány kitörjön, pusztán azzal, hogy az egész borzalmas estén át el nem mozdult az oldala mellől. Az emberek egy kicsit hűvösek voltak, kissé megzavarodtak, de udvariasan viselkedtek.
Ó, az a szégyen, hogy Melanie szoknyája mögé kellett bújnia, s ott lelt védelmet, nehogy suttogásaikkal széttépjék ezek a gyűlölködők! Éppen Melanie, Melly vak bizalma nyújtson védelmet neki!
Scarlett megborzongott. Inni kell valamit, akármit, csak egy kortyot. Nem bír így lefeküdni.
Magára borította nagykendőjét5 és kiment. Magas sarkú papucsa a mély csendben riasztóan kopogott. Fele úton volt már a lépcsőn, mikor jobban lenézett, és észrevette, hogy az ebédlőajtó alól világosság árad ki.
Egy pillanatra megállt a szíve. Égve maradt a lámpa, és nem vette észre, mikor Rhett hazajött, vagy itthon is van? Bejöhetett nesztelenül a konyhaajtón keresztül is. Ha itthon van, inkább szomjasan megy vissza az ágyába, bármennyire szüksége lenne arra, hogy pálinkát igyon. De nem akar találkozni vele. Ha egyszer bent van a szobájában, akkor biztonságban lesz, mert kulcsra zárja az ajtót…
Lehajolt, hogy levegye a papucsát, és csöndesen visszalopakodjon, de egyszerre kinyílt az ebédlőajtó. Rhett állt a fényben a küszöbön. Óriásnak látszott most, és egészen fekete volt, amint körülölelte a sárga világosság.
–  Kérem, Mrs. Butler, méltóztassék besétálni hozzám – mondta. Kissé nehéz volt a hangja.
Ivott. Részeg volt, és meglátszott rajta. Scarlett sohasem látta még ilyennek, bármennyit ivott is. Tétován állt meg, szó nélkül. A férj parancsolóan emelte fel a karját.
–  Idejössz, ha mondom!
„Úgy látszik, nagyon részeg” – gondolta Scarlett ijedten. Rendesen annál udvariasabb lett, minél többet ivott. Gúnyosabb volt a rendesnél, szavai csípősebbek voltak, de a viselkedése, a modora, ahogyan bármit is mondott, udvarias, sőt túl udvarias volt.
„Nem szabad mutatnom, hogy félek tőle” – mondta magában. Jobban beleburkolózott a vállkendőbe, körülfogta a torkán. Lefelé indult a lépcsőfokokon. Magasra emelte a fejét, papucsának a sarka lármásan kopogott.
Rhett az ajtónál várta, és meghajolva engedte előre olyan gúnyos udvariassággal, hogy Scarlett felszisszent.
A férfi kabát nélkül volt, nyakkendője kigombolt gallérja mellett lógott kétoldalt. Még ingét is feltépte. Kilátszott mezítelen, szőrös, fekete melle. Haja borzas volt, szeme véres. Hunyorgott. Egyetlen gyertya égett az asztalon, kis fénykör. Szörnyeteg árnyékok vetődtek a falra. A hatalmas bútorok, a pohárszék, a pamlag mintha egy-egy leselkedő, gubbasztó vadállat lett volna. Az asztalon, ezüsttálcán, ott állt a palack, üvegdugója legurult. Körülötte poharak.
–  Ülj le! – mondta Rhett kurtán, amint utána jött a szobába.
Scarlett szívében új rémület ébredt. Rhett úgy viselkedett, mintha teljesen más, idegen ember lett volna. Ezt a rossz modorú, durva Rhettet nem ismerte még. Soha, még haragjában, még legbizalmasabb perceikben sem feledkezett meg az udvariasságról. Legfeljebb úgy tett, mintha semmi sem érdekelné. Eleinte ez bosszantotta Scarlettet, később azonban nagyon kényelmes megoldásnak találta. Éveken át azt hitte, hogy Rhett mindent félvállról vesz, és azt tartja, hogy az élet, beleértve Scarlettet is, nem más, mint egy tréfa.
Most, amint ránézett az asztal másik oldaláról, szédült remegéssel érezte, hogy nem közönyös többé. Nem. Egyáltalán nem közönyös.
–  Nem látom értelmét, miért ne inná meg ma is a részét, asszonyom, bár vagyok olyan neveletlen, hogy ez egyszer itthon vagyok – mondta. – önthetek?
–  Nem kérek – mondta Scarlett mereven. – Nem azért jöttem. Valami zajt hallottam, és …
–  Semmit sem hallottál. És ha hallottál volna, annál inkább nem jöttél volna le. Itt ültem, és hallgattam, hogy futkosol összevissza a szobádban. Tudom, hogy szükséged van rá, hogy igyál. Tessék.
–  Én nem …
Indulatosan felkapta az üveget, és töltött a poharába, hogy kiloccsant a fele.
–  Igyál! – mondta. – Látom, hogy reszketsz. Ugyan ne komédiázz előttem. Tudom, hogy szoktál inni titokban, azt is tudom, mennyit. Már jó ideje gondoltam, hogy megmondom: minek fáradsz azzal, hogy rejtegeted a dolgot? Miért nem iszol nyíltan? Azt hiszed, törődöm vele, hogy lehajtasz esténként egy-két korty brandyt? Scarlett átvette a nedves poharat, és magában átkozódott. Vad gyűlöletet érzett most a férfi iránt. Rhett olvasott az arcában, mint mindig. Ő volt az egyedüli, aki mindent tudott róla, –holott éppen előtte szerette volna elrejteni a gondolatait.
–  Igyál, hallod-e?
Scarlett felemelte a poharat, és egyetlen gyakorlott, ügyes mozdulattal, merev csuklóval, felemelt könyökkel öntötte a szájába. Éppen úgy, mint ahogyan valaha Gerald ivott, és csak utólag jutott eszébe, milyen túlzott gyakorlottságra vall, és mennyire nem illik a helyzethez. Rhett észrevette. Szája széle lebiggyedt.
–  Most pedig ülj le! Egy kis csevegésünk lesz a ma esti rendkívüli mulatságos vendégségről.
–  Részeg vagy – mondta Scarlett hidegen. – Megyek, és lefekszem aludni.
–  Nagyon részeg vagyok, és még részegebb akarok lenni ma éjjel – felelte a férfi. – De még nem fekszel le. Ülj ide!
Rhett igyekezett szokott hűvös, vontatott hangján beszélni, de mögötte ott érzett a rejtett indulat, amit nagy erővel fékezett, de mégis úgy hatott, mint egy ostorcsapás. Scarlett határozatlanul állt ott. A következő pillanatban a férfi mellette volt, s úgy megszorította a karját, hogy fájt. Egyetlen mozdulattal, de könnyedén odataszította a székre. Scarlett halkan felsikoltott. Most félt. Nagyon félt. Jobban, mint valaha is életében. Amint Rhett föléje hajolt, látta, hogy sötét az arca, és vörös folt ég a szeme alatt. A tekintetében valami ijesztő fény volt. Valami különös fény, amit nem értett. Valami, ami mélyebb volt a haragnál, erősebb a fájdalomnál, vöröses fényben égett tőle a férfi két szeme, mint két darab szénparázs. Soká, soká nézett Scarlettre. Az asszony konok tekintete nem bírta már.
Egyszerre megfordult Rhett, leült a szemközti székre, és teletöltötte a poharát. Scarlett gyorsan gondolkozott, gondolkozott, mit lehetne neki mondani? De amíg Rhett nem szól, azt sem tudhatja, mivel vádolja   tulajdonképpen.
Rhett lassan ivott, közben egyre figyelte őt a pohár fölött. Scarlett összeszedte minden erejét, hogy ne reszkessen. Egy ideig mozdulatlan maradt a férfi arca. Aztán egyszerre elnevette magát, de még mindig nem vette le róla a szemét. És Scarlett remegett.
–  Szép kis komédia volt ez a mai este, nem? Scarlett nem szólt. A bő papucsban a lábujjait merevítette meg, hogy abba tudja hagyni a remegést.
–  Igazán szép kis komédia… A gyülekezet összejött, hogy megkövezze a bűnös asszonyt, a megcsalt férj úriember módjára felesége oldala mellett állt, hogy védelmezze, a megcsalt feleség keresztényi szívvel ráadja a bűnös nőre a feddhetetlen ártatlanság köntösét… és a harmadik, a szerető …
–  Kérlek.
–  Ma este ne kérj semmire. Ma este szórakozom. A szerető olyan arcot vág, mint egy átkozott hülye, és azt kívánja, bár már rég meghalt volna. Hogyan érezted magad, drágám, mikor az az asszony, akit gyűlölsz, ott állt melletted, és takargatta a bűnöd? Ülj le!
Scarlett újra leült.
–  Úgy képzelem, ezután sem fogod jobban szeretni. Töprengsz rajta, tud-e mindent rólad és Ashleyről? Töprengsz rajta, miért viselkedett mégis így? Csak azért, hogy a saját büszkeségét megóvja? És arra gondolsz, hogy bár megvédte becses nyakadat, mégis bolond volt.
–  Én nem hallgatom ezt végig.
–  De igenis végighallgatod! Azért mondom el, hogy megnyugtassalak. Melly nem olyan ostoba, amilyennek gondolod. Látnivaló, hogy valaki elmondta neki, hogy mi történt, de ő nem hitte el. Érted? Nem hitte el. Akkor sem hinné, ha tetten érne. Túlságosan tiszta lelkű, túlságosan jó ahhoz, hogy elhiggyen valami rosszat azokról, akiket szeret. Nem tudom, mit hazudott neki Ashley, de akármilyen ügyetlen hazugság volt is, megtette a hatását, mert szereti őt és szeret téged is.. Hogy miért szeret, azt igazán nem tudom, de így van. Ez legyen a te egyik kereszted.
–  Ha nem lennél ilyen részeg, és nem sértegetnél folyton, meg tudnék mindent magyarázni – mondta Scarlett, és igyekezett visszanyerni a méltóságos magatartását. – De így …
–  Nem érdekelnek a magyarázataid. Jobban tudom én, mi hogyan volt, mint te magad. Te, ha még egyszer felkelsz arról a székről… Különben is, ami még a ma esti komédiánál is mulatságosabb, az, hogy míg előttem erélyesen elzártad az ajtód, megtagadtad tőlem ágyad örömeit, tekintettel számtalan bűnömre, azalatt álmodoztál és sóvárogtál Ashley Wilkes után. Szíveddel sóvárogtál Ashley után. Ez a pontos megjelölés, a legkifejezőbb frázis. Sok ilyen szép frázis van szíved könyvében, ugyebár?
„Milyen könyv? Ugyan milyen könyv?” – forgatta Scarlett idegesen az agyában, és kissé megrettent, amikor kendő, csodálkozó szemmel körültekintett a szobában, és meglátta, hogy a nehéz ezüst milyen sötéten csillog a félhomályban, milyen ijesztően sötétek a szoba sarkai.
–  Engem pedig azért dobtál ki, mert durvának találtad à szerelmemet, durvának a te kifinomult érzéseidhez, de tulajdonképpen azért, mert nem akartál több gyereket. Micsoda rettentő érzés volt ez, kedvesem! Mennyire lesújtott! Én aztán elmentem, és kellemes vigaszt találtam, gondolván, hogy tartsd meg magadnak a kifinomult érzelmeidet. Te pedig ezt az időt arra használtad fel, hogy lépten-nyomon kövesd a sokat szenvedett Wilkes urat. Hogy az ördög vinné el, hát mi baja van? Nem tud gondolatban hű maradni a feleségéhez, illetve nem tud testileg hűtlenné válni hozzá? Hát miért nem szedi össze azt a kis eszét? Te se elleneznéd, ha tőle lenne gyereked – és aztán ráfoghatnád, hogy tőlem van, ugye, kedvesem?
Az asszony felugrott, és elkeseredett kiáltás szakadt ki belőle. Rhett is felállt. Nevetett azzal a lágy nevetéssel, amelytől felforrt Scarlett vére. Rhett nagy barna kezével visszaerőszakolta Scarlettet a székre, és föléje hajolt.
–  Nézd meg a kezem, édesem – mondta, és széttárt tenyérrel Scarlett szeme elé tartotta a kezét. – Darabokra téphetnélek, méghozzá minden nehézség nélkül, és talán meg is tenném, ha kitéphetném az agyadból Ashleyt. De ezt nem lehet. Ezért más megoldást kell találnom, hogy mindörökre eltávolíthassam tőled. Ráteszem a két kezem a koponyádra, és két oldalról összenyomom, mint egy diót, és ettől talán majd kipusztul onnan.
Keze ott volt az asszony fején, a kócosan röpködő haj alatt, erősen szorította Scarlett fejét, és arcát maga felé fordította. Az asszony egy idegen arcba bámult, mintha egy nehéz beszédű, ittas idegen lenne előtte. Scarlettből sohasem hiányzott az állati bátorság, és most, szemben a veszéllyel, megint feláradt ereiben, megkeményítette gerincét, s összehúzta szemét.
–  Te részeg bolond – mondta. – Vedd el a kezed! Legnagyobb meglepetésére Rhett csakugyan elvette a kezét, és az asztal sarkára telepedve újra töltött magának.
–  Mindig csodáltam bátorságodat és lélek jelenlétedet, kedvesem. De soha jobban, mint most, amikor sarokba szorultál.
Scarlett még szorosabbra vonta maga körül nagykendőjét. Ó, ha legalább elérhetné a szobáját, kulcsra zárná az ajtót, és egyedül lehetne. Valahogy el kell távolítania magától, le kell ráznia magáról ezt a Rhettet, akit soha azelőtt nem látott ilyen állapotban.
Scarlettnek remegett a térde, de felemelte a fejét, jobban összefogta csípőjén a kendőt, és hátravetette arcába hullt haját.
–  Nem vagyok sarokba szorítva – mondta éles hangon. – Soha nem fogsz sarokba szorítani, Rhett Butler, sem megfélemlíteni. Részeg és gonosz vagy. Annyi dolgod volt piszkos asszonyokkal, hogy nem is érted, mi minden más lehet még a világon. Nem tudod megérteni Ashleyt, és nem tudsz megérteni engem. Túl soká éltél a szennyben, hogy másról is tudhass. Olyasmire vagy féltékeny, amit nem is ismersz. Jó éjszakát.
Lassan megfordult, és az ajtó felé indult, de a férfi hangos nevetése megállította. Visszafordult, Rhett pedig imbolyogva feléje indult. Az istenért, legalább abbahagyná ezt a szörnyű nevetést! Mi volt itt egyáltalán nevetséges? Ahogy a férfi közeledett feléje, Scarlett az ajtó felé hátrált, és egészen a falhoz szorult. Rhett az asszonyra emelte nehéz kezét, és a falhoz szorította vállát.
–  Ne nevess!
–  Azért nevetek, mert sajnállak.
–  Engem sajnálsz? Magadat sajnáld.
–  Bizony téged sajnállak, kedves kis bolondom. Talán fáj ez neked? Nem tudod eltűrni sem a nevetést, sem a sajnálkozást.
Abbahagyta a nevetést, és olyan súllyal borult az asszony vállára, hogy fájt. Arca megváltozott, és olyan közel hajolt az asszonyhoz, hogy súlyos, pálinkás leheletétől Scarlett szédülni kezdett.
–  Féltékeny vagyok? – kérdezte Rhett. – És miért ne? Akarod tudni? Igen, féltékeny vagyok Ashley Wilkesre. Ne, ne próbálj beszélni, ne próbáld magyarázgatni. Tudom, hogy fizikai értelemben nem voltál hűtlen hozzám. Tudtam én ezt mindig. Hogy honnan tudtam? Ismerem az ilyen Ashley Wilkes vágású urakat. Tudom, hogy becsületes úriember. Ez pedig, drágám, több mint amennyit rólad mondhatnék, vagy, ha úgy tetszik, magamról. Mi nem vagyunk urak, és nincs becsületünk, mi? Ezért tudtunk felkapaszkodni és virágozni, mint a tavaszi fák.
–  Engedj a szobámba! Nem akarom hallgatni a sértéseidet.
–  Nem sértegetlek én. Inkább dicsérlek. Testi kiválóságaidat dicsőítem. Te, Scarlett, hidd el, a férfiak nem olyan bolondok, mint ahogyan hiszed. Kár lebecsülni az ellenfél erejét és intelligenciáját. Én sem vagyok olyan bolond, amilyennek látszom. Nem gondolod, hogy tudom, mialatt karjaimban feküdtél, arra gondoltál, bár Ashley karjaiban lennél?
Scarlettnek leesett az álla, félelem és csodálkozás volt az arcára írva.
–  Mondhatom, nagyon kellemes. Majdnem kísérteties. Olyan, mintha hárman feküdnének az ágyban, ahol csak kettőnek kellene lenni. – Megrázta kissé az asszony vállát, csuklott egyet, és gúnyosan nevetett.
–  Igen, tudom, hű voltál hozzám, de csak azért, mert Ashleynek nem kellettél. De, az ördög vinné el, nem a tested sajnálom tőle. Tudom, milyen keveset ér a női test. Hanem irigylem és féltem tőle a szívedet és azt a drága, konok, kemény, erős lelkedet. Azt. Érted? Neki, amilyen bolond, nem kell az eszed, a lelked, nekem pedig nem kell a tested. Asszonyt olcsón lehet vásárolni. De nekem a szíved és a lelked kell. És azt nem kapom meg soha, mint ahogy te sem kapod meg soha Ashley lelkét. Ezért sajnállak. Mert tudom, mi az.
Még megütközésén és félelmén keresztül is szívéig hatolt a férfi gúnyolódása.
–  Sajnálsz …?
–  Igen. Mert olyan gyermek vagy te, Scarlett. Gyermek, aki a holdat kívánja. Mit tenne a gyermek a holddal, ha a kezébe adnák? És mit tennél te Ashleyvel? Igen, sajnállak, nagyon sajnállak. Látom, hogyan dobod el magadtól a boldogságot, és olyasmiért ágaskodsz, ami soha nem terme boldoggá, még akkor sem, ha el tudnád érni. Nem tudod, hogy nem lehet boldogság csak ott, ahol összeillő lelkek kerülnek együvé? Ha én meghalnék, ha Melly meghalna és te megkapnád azt a drága szerelmesedet, talán boldog lennél az oldalán? Ördögöt! Soha nem ismernéd, soha nem tudnád, mit gondol, soha nem értenéd, mint ahogyan nem érted a zenét, a verseket, semmit, ami nem dollár vagy cent. Mi ellenben, drága feleségem, ha csak egy kicsit is igyekeztél volna, nagyon boldogok lehettünk volna, mert hasonlítunk egymáshoz. Mind a ketten csirkefogók vagyunk, Scarlett, és ha valamit akarunk, nem ismerünk akadályt. Boldogok lehettünk volna, mert szerettelek, Scarlett, és ismertelek, úgy ismertelek, ahogyan Ashley soha nem ismerhetne. És ha úgy ismerne, megvetne és elfordulna tőled… De nem … Neked ábrándoznod kell egy olyan emberről, akit nem értesz. Én pedig, kedvesem, továbbra is majd utcalányokkal szórakozom. S merem állítani, hogy jobban kijövünk majd egymással, mint a legtöbb házaspár.
Hirtelen elengedte Scarlettet, és támolyogva visszatért a pálinkásüveghez.
Scarlett egy pillanatig dermedten állt a helyén. Vad gondolatok kavarogtak az agyában. Rhett azt mondta, szerette? Igaz ez? Vagy csak részeg és azért…? Vagy megint egyike borzalmas tréfáinak? És Ashley …  a hold…
Kirohant a sötét lépcsőházba, mintha démonok kergetnék. Ó, csak elérhetné a szobáját. Megbotlott, kibicsaklott a bokája. Leesett a papucsa. Amint megállt, hogy ledobja a lábáról, Rhett már ott volt mögötte könnyű nesztelen indiánlépéseivel. Forró lélegzete az arcába csapott.
– Kiűztél a városból, míg őt hajszoltad. De esküszöm, ma olyan éjszaka van, amikor csak ketten leszünk az ágyban.
Felkapta, mint valami pelyhet, és indult vele a lépcső felé. Scarlett feje odaszorult a férfi melléhez, hallotta, hogy őrülten ver a szíve. Olyan erősen szorította magához, hogy fájt. Scarlett tompán felkiáltott rémületében. Fel, fel a lépcsőn … Rhett úgy vitte őt, a teljes sötétségben, mintha szöktetné. Feketébb volt a sötétség minden más sötétségnél… feketébb a halálnál. Rhett olyan volt, mint maga a halál, amint vitte a karjában kegyetlen öleléssel. Scarlett újra sikoltani akart… Rhett megállt lihegve egy pillanatra, és rácsapott szájával az ajkára olyan vadul, hogy elfojtotta a sikoltását, elfojtotta a lélegzetét. Olyan erővel szorította, hogy csak a sötétséget érezte, amelybe süllyedt, és a férfi ajkát az ajkán. A férfi reszketett, mintha vad vihar rázná, szája az asszon}^ szájáról lecsúszott oda, ahol a takaró lehullott róla, és a szabadon maradt testére borult. Szavakat mondott, amelyeket Scarlett nem hallott, nem is értett, s a férfi ajka eddig soha nem érzett érzéseket ébresztett benne. Ő maga volt a sötétség, és Rhett is maga volt a megtestesült sötétség, és ajka vándorolt, és megint az ajkán volt. Szólni akart, de a férfi ajka újra és újra ajkára tapadt.
És egyszerre vad érzés remegtette meg Scarlett testét … öröm, félelem, őrület, önkívület, behódolás az erősebb karnak, a túl mohó ajkaknak, a túl gyors sodródásnak. Megadta magát. Életében először találkozott valakivel, aki erősebb volt nála, akit nem tudott megtörni, aki felett nem tud hatalmaskodni, aki megfélemlítette és megtörte őt. Két fehér karja a férfi nyaka köré fonódott, ajka remegett az ajka alatt…
És mentek, mentek valahová, mentek a sötétségbe, amely lágy volt, szédítő és minden beleveszett…
Mire másnap reggel felébredt, Rhett már elment, és ha nem látja maga mellett a gyűrött párnákat, azt hihette volna, hogy az egész csak egy vad, eszeveszett álom volt. Elpirult az éjszaka emlékeitől, és nyakáig felhúzva takaróját, mozdulatlanul hevert, szinte fürdött a napfényben, így kísérelte meg, hogy elrendezze fejében zavaros benyomásait.
Két érzés, két gondolat állt előtérben. Évek óta együtt élt Rhett-tel, vele hált, vele evett, veszekedett vele, gyermeket szült neki és … és mégsem ismerte. Az az ember, aki felvitte a sötét lépcsőn, egy idegen volt, akinek a létezéséről még csak nem is álmodott. És most, amikor megkísérelte, hogy gyűlölje, hogy felháborodjék azon, amit tett, nem sikerült. Rhett megalázta, fájdalmat okozott neki, egy őrült, vad éjszakán át durván használta a testét, és ő mégis megdicsőülést érez.
ó, szégyellnie kellene magát, vissza kellene rettennie a forró, sötét szédület emlékétől! Egyetlen asszony, igazi úriasszony sem járhatna emelt fővel egy ilyen éjszaka után. De a szégyenkezésnél sokkal erősebb volt az elragadtatás, az odaadás gyönyörének érzése. Életében először életre termettnek érezte magát, elragadta a szenvedély ugyanolyan egyszerűen, kezdetlegesen, ahogyan Atlanta elestének éjszakáján, menekülés közben a félelem elhatalmasodott rajta, ugyanolyan kábító, diadalmas, édes érzéssel, mint mikor lelőtte a jenki katonát.
Rhett szereti! Legalábbis azt mondta, hogy szereti, és mi oka lenne, hogy kételkedjék ebben? Milyen különös, milyen hihetetlen, hogy szereti őt, Rhett, ez a vadállati idegen szereti őt, bár eddig ilyen hűvösen éltek egymás mellett. Nem volt egészen bizonyos a saját érzéseiben, nem is tudta pontosan, mit érez e felismerés nyomán, de hirtelen eszébe jutott valami, amitől hangosan felnevetett. Majdnem teljesen elfelejtette azt az egykori vágyát, hogy elérje, Rhett annyira szeresse, hogy szemtelen, kötekedő fekete feje felett tarthassa ostorát. Most visszaemlékezett erre, és nagy elégtétellel gondolt rá. Egy éjszakára Rhett tartotta őt hatalmában, de legalább most már tudja, hol üthet rést a vértezeten. Mostantól kezdve feltétlen hatalmában tartja. Azt tesz vele, amit akar. Sokáig fölényeskedett vele, kényszerítette meghunyászkodásra, de most úgy a kezében van, hogy mint a megszelídített állat, azon a karikán ugrik át, amelyet Scarlett elébe tart.
Izgatott gyönyör érzése fogta el arra a gondolatra, hogy újra találkozik majd vele, szemben állnak majd egymással a józan nappali fényben. Izgatta, de idegesítette is, és kissé félt tőle.
„Olyan izgatott vagyok, mint egy menyasszony – gondolta. – Méghozzá Rhett miatt!”
És a gondolatra bolondul vihogott.
De Rhett sem ebédnél nem jelentkezett, sem a vacsoraasztalnál nem foglalta el a helyét. Elmúlt az éjszaka, hosszú éjszaka volt, Scarlett ébren hevert az ágyán hajnalig, fülelt minden neszre, leste, mikor hallja, hogy Rhett kulcsa fordul a zárban. De nem jött. Mikor a második nap is elmúlt, anélkül hogy hírt hallott volna felőle, tombolt csalódásában és az aggodalomtól. Elment a bank előtt, de Rhett nem volt bent. Bement az üzletébe, mindenkivel veszekedett, mert valahányszor nyílt az ajtó, hogy egy-egy vevő belépjen, mindannyiszor reménykedőn, szívdobogva nézett fel, abban a hiszemben, hogy Rhett érkezik. Kiment a fatelepre, és addig gyötörte Hugh-t, hogy az a végén már elbújt előle a fa-rakások mögé. De Rhett ide sem jött el Scarlettért.
Nem alázhatta meg magát annyira, hogy barátaitól kérdezősködjék, hátha látták. Nem kérdezősködhetett a szolgálóknál sem, hogy hírt halljon Rhettről. De érezte, hogy tudnak valamit, amiről ő nem tud. A négerek mindig mindent tudtak. Mammy is szokatlanul hallgatag volt ez alatt a két nap alatt. Szeme sarkából figyelte Scarlettet, de semmit nem mondott.
Mikor a második éjszaka is elmúlt, Scarlett felkészült, hogy a rendőrségre megy. Talán valami szerencsétlenség érte Rhettet, talán levetette a lova, és összeroncsolta, segítség nélkül, tehetetlenül hever egy árokban. Talán – ó, rettenetes még a gondolat is –, talán már nem is él!
Másnap reggel, éppen megreggelizett, és szobájában a kalapot rakta fel a fejére, közeledő gyors lépteket hallott a lépcsőn. Hálaérzet töltötte el, s annyira elgyengült az örömtől, hogy leült az ágyra. Rhett belépett. Frissen nyiratkozott, borotválkozott, masszíroztatta az arcát és józan volt, de szeme véres, arca püffedt volt az italtól. Könnyedén integetett Scarlett felé, és vidáman köszöntötte:
–  Halló! Jó napot!
Hogy lehet így beszélni: „Halló, jó napot”, mikor két teljes napig távol volt, anélkül hogy életjelt adott volna magáról? Hogy lehet ilyen könnyedén közönyös egy olyan éjszaka emlékével a vérükben, amilyet együtt töltöttek? Csak úgy, ha … ha … A gondolattól fejébe szökött a vér. Csak úgy viselkedhet így, ha az ilyen éjszakák megszokott események számára. Egy pillanatra szólni sem tudott, és elfeledkezett mindazokról a kedveskedő mozdulatokról, mosolyokról, amelyekre készült, hogy így fogadja Rhettet. A férfi a közelébe se jött, még a szokásos kézcsókját is elmulasztotta, csak állt vele szemben, nézte, mosoly volt az arcán, kezében füstölgött a szivar.
–  Hol… hol voltál?
–  Csak nem akarod azt mondani, hogy nem tudod? Azt hiszem, ma már az egész város tudja. Valószínűleg az egész város, kivéve téged. Ismered a régi szólásmondást: „A feleség mindig utolsónak tudja meg.”
–  Mit akarsz ezzel mondani?
–  Azt hittem, hogy azok után, hogy az éjjel a rendőrség is rajtaütést rendezett Belle-nél…
–  Belle?! Az a teremtés … Te nála voltál?
–  Természetesen. Hol lettem volna másutt? Remélem, nem aggódtál miattam?
–  Te tőlem odamentél!
–  Ejnye, ejnye, Scarlett! Ne játszd a tudatlan asszonyt. Régóta tudnod kellett Belle-ről.
–  Te hozzá mentél tőlem. Azok után, hogy…
–  Ja úgy! – Rhett egy könnyed, hanyag mozdulatot tett. – Erről el is feledkeztem. Bocsánatot kérek azért, ahogyan a legutóbbi találkozáskor viselkedtem. Nagyon részeg voltam, amit bizonyára tudsz, és szépséged, bájaid levettek a lábamról. Soroljam el őket?
Scarlett sírni szeretett volna, levetni magát az ágyra, és zokogni az idők végtelenségéig. Rhett semmit sem változott, és ő bolond volt, ostoba, beképzelt, őrült, mert azt hitte, hogy Rhett szereti. Az egész nem volt egyéb, csak részeg tombolás. Elragadta és használta a testét részegségében, éppúgy, ahogyan ezt megtette volna akármelyik nővel Belle Watling házában. És most itt van ismét, ugyanúgy bántja, ugyanolyan gúnyos, ugyanúgy kívül esik hatalmán. Lenyelte könnyeit, és megkeményítette magát. Soha, soha nem szabad megtudnia, mit gondolt, mire készült. Hogy kinevetné, ha tudná! Nem, soha nem fogja megtudni. Scarlett hirtelen felpillantott, és meglátta Rhett arcán azt a régi, meghökkentő, figyelő villanást a szemében, a kíváncsiság, érdeklődés, várakozás villanása volt, mintha csüggne következő szaván, és remélte, hogy ezek a szavak … Vajon mit remél? Hogy bolondot csinál magából, veszekedni, kiabálni fog, és olyasmiket mond, hogy Rhett kinevethesse? Nem, azért sem! Az asszony homloka redőkbe futott össze, ridegen, hűvösen nézett a férfi felé.
–  Természetesen gyanítottam, hogy milyen kapcsolatban állsz azzal a teremtéssel.
–  Csak gyanítottad? Miért nem kérdeztél meg engem, én kielégítettem volna kíváncsiságodat. Egyszerűen megmondtam volna. Vele éltem egész idő alatt, az óta a nap óta, amikor te és Ashley Wilkes elhatároztátok, hogy külön hálószobánk lesz.
–  Van képed ide állni, és szemembe mondani nekem, a feleségednek, hogy …
–  Hagyj nekem békét az erkölcsi felháborodásaiddal. Kutyába se vettél addig, amíg rendben fizettem a számlákat. És tudod, hogy azelőtt sem voltam angyal. Ami pedig azt illeti, hogy te a feleségem vagy, hát nem nagyon voltál a feleségem azóta, hogy Bonnie megszületett. Igaz? Rossz befektetés voltál, Scarlett. Belle jobb befektetés volt.
–  Befektetés? Azt akarod ezzel mondani, hogy adtál neki…?
–  Üzletileg talpra állítottam, ez a pontos meghatározás, legalábbis azt hiszem. Belle ügyes asszony. Azt akartam, hogy boldoguljon, és csupán pénzre volt szüksége, hogy berendezzen egy saját házat. Te magadról is tudhatod, hogy micsoda csodákra képes egy asszony, ha van egy kis pénze. Te is így boldogultál.
–  Micsoda? Te összehasonlítasz engem …
–  Igen, hát mind a ketten elszánt üzletasszonyok vagytok, és mind a kettőtöknek sikerült. Belle-nek az az előnye veled szemben, hogy lágyszívű, jóindulatú lélek…
–  Menj ki a szobából!
A férfi lassan az ajtó felé ment, szemöldökét felvonta, kissé csodálkozva.
Scarlett elkeseredetten és dühösen gondolta: hogyan sérthette meg Rhett ennyire? Azért ment el hazulról, hogy fájdalmat okozzon és megalázza, és sírni szeretett volna arra a gondolatra, hogy milyen vágyakozva várta hazatértét, miközben Rhett részegeskedett, és egy rossz hírű házban verekedett a rendőrökkel.
–  Menj ki a szobából, és soha be ne tedd ide a lábad! Ezt már egyszer régebben megmondtam, de nem voltál elég rendes ember ahhoz, hogy megértsd. Ezentúl majd bezárom az ajtót.
–  Sose bajlódj vele.
–  Bezárom. Azok után, ahogyan a múlt éjszaka olyan részeg, olyan visszataszító voltál.
–  Na ne mondd ezt, kedves! Talán csak nem voltam visszataszító?
–  Menj ki!
–  Ne aggódj. Megyek már. És ígérem, soha többé nem leszek terhedre. Ez végérvényes. És éppen azt gondoltam, megmondom neked, hogy ha szörnyű viselkedésem elviselhetetlen számodra, én beleegyezem a válásba. Add át nekem Bonnie-t, és mindenbe beleegyezem.
–  Eszembe sincs szégyenbe dönteni a családot egy válással.
–  Egyáltalán nem késlekednél szégyenbe dönteni a családot, ha Melly halott lenne. Szinte szédülök a gondolattól, hogy milyen gyorsan elválnál tőlem.
–  Mégy már?
–  Igen, megyek. Csak ezért jöttem haza, hogy ezt megmondjam. Charlestonba megyek, és New Orleansba, és hosszú utazásra készülök. Még ma elutazom.
–  Ó!
–  És Bonnie-t is magammal viszem. Szólj annak a hülye Prissynek, hogy csomagolja össze a kislány holmiját. Prissy is velünk jön.
–  Nem engedem meg, hogy kividd a gyerekemet a házból.
–  Az én gyermekem is, Mrs. Butler. Csak nincs valami kifogásod az ellen, hogy elvigyem és bemutassam a nagyanyjának Charlestonban?
–  A nagyanyjához, a fenét! Azt hiszed, hogy megengedem, hogy elvidd innen a gyereket, és aztán részeg legyél minden éjszaka, és magaddal cipeld olyan helyekre, mint ennek a Belle-nek a háza?
Rhett haragosan vágta a földhöz a szivarját, amelyből vastag füst bodorodott a szőnyegről; a megpörkölődő gyapjú bűze terjengett. Pillanat alatt ott volt Rhett Scarlett mellett, és kivörösödött arca szinte fekete volt a haragtól.
–  Ha férfi lennél, most kitekerném a nyakad ezért a szóért. így azonban csak annyit mondhatok, fogd be azt az átkozott szád. Azt hiszed, én nem szeretem Bonnie-t, és képes lennék magammal vinni… a lányomat ! Jóságos ég, te bolond! Ami pedig téged illet, hogy ilyen nagyon gondos anyának igyekszel látszani, ezt hagyjuk, a macska is gondosabb anya, mint te. Tettél-e valaha is valamit a gyermekeidért? Wade és Elle halálosan rettegnek tőled, és ha Melanie Wilkes nem lenne a világon, azt se tudnák, mi az a szeretet. De Bonnie az én Bonnie-m! Azt hiszed, nem tudom jobban gondját viselni, mint te? Azt hiszed, megengedem valaha is, hogy hatalmaskodj felette, megtörd a lelkét, ahogyan lelkileg megtörted Wade-et és Ellát? Ördögöt! Gondoskodj róla, hogy össze legyen csomagolva, és útra kész legyen egy órán belül, mert különben figyelmeztetlek, hogy ami a múlt éjjel történt, az gyerekjáték volt ahhoz képest, ami bekövetkezik. Mindig az volt a meggyőződésem, hogy megérdemelnéd, hogy egy ostornyelet eltörjenek a hátadon. Nagyon jót tenne neked.
Mielőtt Scarlett megszólalhatott volna, Rhett sarkon fordult, és kisietett a szobából. Hallotta, hogy átsiet az előcsarnokon, és benyit a gyermekek játszószobájába. Vidám, örömteli kiáltozás hallatszott, kacagó gyermekhangok, és hallotta, hogyan harsogja túl Bonnie kérdése Ella hangját:
–  Apu, hol voltál?
–  Nyúlbőrre vadásztam, hogy belecsavargassam az én kis Bonnie-mat. Adj egy puszit, Bonnie, és te is, Ella.

55
– Édesem, semmiféle magyarázgatásra nincs szükség – mondta Melanie határozottan, amint vékony kezét rászorította Scarlett ajkára. – Ne szégyeníts meg, kérlek. Mindhármunkat, magadat, Ashleyt és engem sértesz azzal, ha azt hiszed, bármi is magyarázatra szorul. Hiszen mi hárman mint jó katonák, úgy álltunk egymás mellett annyi éven át, és együtt verekedtünk az élettel… nem? Szégyenlem, ha azt hiszed, hogy ostoba pletykák éket verhetnek közénk. Hogy te és Ashley … nevetséges. Szégyenletes. Nem érted, drágám, hogy én jobban megértelek téged, mint más? Én láttalak olyannak, amilyen igazában vagy. Azt hiszed, egy pillanatra is elfeledtem, mit tettél értünk? Hogyan ültél mellettem, míg odakint röpködtek az ágyúgolyók … hogyan futottál orvosért… hogyan álltál szembe te magad minden feladattal… Azt hiszed, elfeledtem azt a képet, amint szántasz és mégy a barázdában a jenki ló után, majdnem mezítláb, s feltört kézzel fogva az eke szarvát, csak azért, hogy veletek együtt nekem és a fiamnak is legyen mit enni, és akkor higgyek ilyen szörnyűséget? Egy szót sem akarok hallani tőled, Scarlett. Egy szót sem!
– De … – hebegett Scarlett. Aztán elhallgatott.
Rhett egy órája utazott el a városból Bonnie-val és Prissyvel, és véghetetlen magányosság szakadt Scarlettre a harag és szégyen mellé. És gyötörte az érzés, hogy Melly és Ashley szeme előtt hogyan fog megállni… nem, ezt már nem bírta el. Ha Melly elhitte volna, amit India és Archie mondtak neki, ha akkor este az estélyen elfordítja tőle a fejét, megsérti, kiutasítja a házából, inkább el tudta volna viselni emelt fejjel. Küzdött volna a maga fegyvereivel. De így azzal az emlékkel, hogy Melanie ott áll közte és a társadalmi kiközösítése között, mint valami vékony, hajlékony penge, szemében harcra kész fénnyel, itt csak egyet tehetett, elhatározta, hogy becsületes lesz. Meg fog mindent vallani. Igen, mindent … de egészen a kezdettől, attól a távoli napsütéses tarai naptól kezdve …
Lelkiismerete űzte Mellyhez, gyermekkora rég elfelejtett szigorú, katolikus lelkiismerete. „Gyónd meg bűneidet, és vezekelj értük.” Érezte, hogy ez kell. Érezte, hogy ez könnyebb, sokkal könnyebb, mint hogy így járjon továbbra is, teherrel a szívén. Ellen hangját hallotta a lelke mélyén, vallási nevelése tért vissza és hatotta át… Igen, mindent el fog mondani. Nem hallgat el egyetlen szót, egyetlen gyöngéd pillantást sem. Akkor talán Isten megenyhíti gyötrődéseit, és nyugalmat ad. Az lesz a büntetése, hogy meg kell érnie azt a szörnyű pillanatot, és látnia kell, hogyan tűnik el Melanie arcáról az odaadó szeretet és bizalom, és változik át hitetlen rémületté és elutasítássá. Ő, keserves bűnhődés lesz az, gondolta elkínzottan, hogy egész életén át emlékeznie kell majd Melanie arcára, s tudva tudja majd, hogy Melanie tudott egész aljasságáról, alattomosságáról, kétszínűsé-géről és álszenteskedéséről.
Valamikor arra gondolt, hogy Melanie-nek arcába vágja az igazságot, és kéjjel nézi majd, hogyan omlik össze Melly bolondosán mámorosító paradicsoma; olyan gesztus lett volna, amely megérte volna azt is, hogy utána mindent elveszítsen. De most egyszerre minden megváltozott, és semmit sem kívánt kevésbé, mint ezt. Miért van ez így, azt nem tudta volna megmondani. Túlságosan nagy volt a kavarodás az agyában ahhoz? hogy rendezhesse ellentmondó gondolatait. Csak azt tudta, hogy ahogyan egykor azt szerette volna, ha anyja szerénynek, kedvesnek, tiszta szívűnek látja, ugyanúgy szerette volna most, ha Melanie továbbra is, mint eddig, a legjobb véleménnyel van róla. Csak azt tudta, hogy mindegy, mit gondol róla a világ, még az is mindegy,, mit gondol róla Rhett és Ashley, csak Melanie véleménye ne változzon meg.
Nagyon félt megmondani Melanie-nek az igazat, de feltámadt benne a ritkán jelentkező ösztön, hogy most nem szabad komédiáznia, nem szabad szebb színben feltüntetnie magát az előtt az asszony előtt, aki olyan készségesen vállalta a harcot érte.
Mindjárt reggel, amint Rhett és Bonnie elindultak, átsietett Melanie-hez. De első, hebegő, ügyetlen szavai után, hogy el akarja magyarázni, mi történt, Melly elhallgattatta. Scarlett szégyenkezve nézte égő, keskeny arcát, szeretettől és haragtól könnyes szemét. És elszorult szívvel érezte, hogy a gyónás és vezeklés könnyebbségét hiába remélte. Melanie már az első szónál örökre elhallgattatta. Scarlett most megértette egy pillanatra, hogy most is önzésből kívánt cselekedni, önzés lett volna a gyónás, önmaga megalázása … önzés, menekülés a nagyobb szenvedések elől.
Scarlett azzal a ritka őszinteséggel, amely nála nemigen jelentkezett, megérezte, hogy ha kiürítené a saját elgyötört szívét, ez a legtisztább önzés lenne. Ezzel lerázná magáról a terhet, és egy ártatlan és benne megbízó személyre hárítaná át. Adósa volt Melanie-nek azért, ahogy mindannyiszor kiállt érte, és ezt az adósságot csak a hallgatással lehetett letörleszteni. Micsoda kegyetlenség lenne azzal fizetni, hogy összetöri Melanie életét, amikor tudtára adja, hogy férje hűtlen volt hozzá, méghozzá szeretett barátnőjével.
 „Nem mondhatom meg neki –- gondolta elkeseredetten. – Soha, akkor sem, ha halálra gyötör a lelkiismeret-furdalás.”
Kénytelen-kelletlen Rhett megjegyzésére gondolt, amelyet a férfi részegségében tett:
„Melanie nem tud hinni senkinek a becstelenségében, akit szeret… Ez legyen a kereszt a válladon.”
Igen, haláláig ez lesz a keresztje, hogy gyötrődéseit magának kell megtartania, lelkében kell viselnie a szégyenfoltot, ez fogja érzéseiben kínozni mindannyiszor, valahányszor Melanie gyengéden ránéz, vagy gyengéd mozdulatot tesz az évek folyamán, s neki mindörökre el kell fojtania azt a kívánságát, hogy felkiáltson:
„Ne légy olyan kedves! Ne küzdj értem! Nem vagyok érdemes erre!”
Aztán megint arra gondolt:
„Csak ne lennél olyan bolond, olyan édes, bízó, egyszerű bolond, nem lenne olyan nehéz. Nagyon sok terhet viseltem már, de ez lesz a legsúlyosabb és a legkeservesebb mindazok között, amelyek eddig rám nehezedtek.”
Melanie szemben ült vele egy karosszékben, lábát a díványra helyezte, és térdét gyerekesen magasra felhúzta; úgy ült ott, ahogy sohasem tette volna, ha haragjában és indulatában el nem feledkezik minden illendőségről. Egy hímzésre váró kendő volt a kezében, és a csillogó tűt olyan indulatosan szurkálta ide-oda, mintha egy párbajtőr lenne a kezében.
Ha Scarlettet kapta volna el egy ilyen harag, toporzékolt és ordított volna, mint Gerald tette fénykorában, Istent hívná tanúul arra, hogy milyen elvetemült az emberiség, és véres fenyegetéseket kiáltozna. Melanie-ről azonban csak a meg-megcsillanó tű és a finom ívelésű szemöldökök ránca árulta el nagy belső indulatát. Hangja hideg volt, és szavai még a szokottnál is egyszerűbbek. Mégis ezek a szavak valahogy idegenek voltak, szokatlanok Melanie-től, hiszen ritkán nyilvánított véleményt, és sohasem mondott kellemetlen szavakat. Scarlett hirtelen rájött, hogy a Wilkesek és a Hamiltonok is képesek legalább olyan nagy indulatra, néha nagyobbra is, mint az O'Harák.
–  Nagyon meguntam már, hogy mindenki téged bírálgat, drágám – kezdte. – Ez volt aztán az utolsó csöpp a pohárban. Most már nem fogom tovább tűrni. És miért mindez? Mert az emberek irigykednek rád, amiért okos vagy, és boldogulsz a magad munkája után. Igen, neked sikerült, amit sok férfi nem tudott véghezvinni. Ne haragudj, drágám, hogy ezt mondom. Nem azt értem ezzel, mintha nőietlen lettél volna. Ezt mások mondják, de nincs igazuk. Az emberek nem értenek téged, és nem bírják elviselni, hogy asszony létedre több eszed legyen, mint nekik. De akármit gondolnak is, ahhoz nincs joguk, hogy úgy merjenek beszélni, mintha te meg Ashley .. . Csillagos mennybolt!
Az a hév, ahogyan az utolsó szavakat kiejtette, egy férfi ajkán nem kétes értelmű profanitás lett volna. Szinte ijesztő volt ez a heves kitörés, és Scarlett elképedve bámult rá.
–  És még ide mertek jönni hozzám a piszkos hazugságaikkal! Archie, India, Mrs. Elsing! Hogyan merészeltek csak! Nem, Mrs. Elsing nem volt itt. Félt. De ő is mindig gyűlölt téged, Scarlett, amiért mindenki jobban szeretett, mint Fannyt, és amiért Hugh nem maradhatott meg a fűrészmalom vezetőjének. Nem is csoda. Nem ért semmihez!
Ezzel Melanie könyörtelenül eltaszította magától gyermekkori játszótársát, több mint tíz esztendőn át kitartó lovagját.
–  Sajnálom, hogy azt a vén csavargót, Archie-t, úgy elkényeztettem, és elnéztem neki mindent. Tudhattam volna, hogy nem teszem jól, hiszen mindenki figyelmeztetett. Most aztán itt van. Nem szeretett téged, mert rabokat tartottál. De hát ki az, aki téged bírál? Egy gyilkos, méghozzá feleséggyilkos! És mindazok után, amit érte tettem, képes volt idejönni hozzám, és azt mondani… egy cseppet sem sajnáltam volna, ha Ashley lelövi. De útilaput kötöttem a talpára, már el is hagyta a várost.
És India… Azt hiszed, nem vettem észre az első pillanattól fogva, hogy gyűlöl téged? Féltékeny volt rád, leánykorunk óta, mert sokkal csinosabb voltál, és sok udvarlód volt. És rágta a szívét, hogy elhódítottad tőle Stuart Tarletont. Mit tehettél arról, hogy szebb vagy? Igazán nem szívesen mondok ilyesmit Ashley húgáról, de nem tudok mást gondolni, mint hogy a sok töprengésben és reménytelenségben egy kissé megzavarodott az agya. Megmondtam, hogy amíg ilyenek járnak a fejében, ne tegye a házamba a lábát, és ha meghallom, hogy pletykál valamit rólad, mindenki előtt megmondom, hogy hazudik!,
Melanie kimerülten hallgatott el. A harag eltűnt az arcáról. Szomorúság ömlött szét rajta. Tépte a szívét a tudat, hogy családi ellenségeskedést kellett okoznia. Egy pillanatig nem tudta, mit tegyen … de aztán határozott. Scarlett volt a legdrágább a szívének. Scarlettnek tartozott hálával. Melléje állt feltétel nélkül, keményen.
– India mindig féltékenykedett, mert téged szerettelek legjobban, Scarlett. Soha többé be nem teszi a lábát ebbe a házba, és én meg nem maradok sehol vele egy fedél alatt. Ashley is belátta, hogy igazam van. De elhiheted, majdnem megszakad a szíve, hogy a saját testvérhúga hazudjon így …
Scarlett nem bírta tovább. Ashley nevének hallatára felzokogott. Meddig fog ez tartani? örökké viselnie kell ezt a kínzást? Hiszen ő boldoggá akarta tenni Ashleyt, mindent meg akart tenni érte… és csak bajt okozott neki, fájdalmat és keserűséget. Megrontotta az életét, megtörte a büszkeségét és önbecsülését, megzavarta lelki békéjét… és most még húgától is elidegeníti, pedig mennyire szereti. Hogy a saját becsületét és Melly boldogságát megmentse, fel kell áldoznia a testvérét, félbolond, féltékeny, hazudozó vénkisasszony szerepében kell feltüntetnie Indiát, aki mindig szigorúan fegyelmezte magát, és csak az igazat mondta … Valahányszor ezentúl India szemébe néz Ashley, ott fogja látni az igazságot… a hideg megvetést, amelynek a Wilkesek mesterei.
Ó, Scarlett jól ismerte a Wilkesek büszkeségét, tudta, hogy Ashley az életénél is többre tartja becsületét, és tudta, mit szenved most. Miért nem áll ki, miért szenved csendesen, mint ahogyan neki kell szenvednie? Miért nem lőtte le Archie-t, miért nem … Asszonyi gondolkozással jobban tisztelte volna Ashleyt, ha lelövi Archie-t, és Melanie és a világ előtt beismer mindent. Érezte, hogy ez nem lenne rendjén, de túlságosan zaklatott volt ahhoz, hogy igazságos tudott volna lenni. Azok a megvető* lenéző szavak, amelyeket Rhett-től hallott, akaratlanul megcsendesültek a lelkében. Vajon férfiasan viselkedett Ashley? … Életében először homályosult el az álomlovag vértjének tiszta ragyogása. A szégyen és bűntudat sötét köpenyéből, amely Scarlettet beborította, Ashleynek is jutott rész. Hiába próbálta lerázni magáról a csalódottság érzését, nem bírta, és csak még jobban zokogott.
–  Ne sírj! Drágám, édesem, ne sírj! – kiáltotta Melanie. Ledobta a kézimunkáját, és vállára vonta Scarlett fejét. – Nem is beszéltem volna az egészről, ha tudtam volna, hogy ennyire hat rád. Tudom, milyen borzasztó lehet neked… ne is említsük többé. Úgy teszünk, mintha soha nem is történt volna meg. De …
Felemelte a fejét.
–  India és Mrs. Elsing meg fogják tanulni, hogy én nem tűröm a rágalmazást. Ne gondolják, hogy összevissza hazudozhatnak a férjemről és sógornőmről. Aki fogadja őket, vagy hisz nekik, az nekem is ellenségem.
Scarlett sírástól égő szemmel meredt maga elé, és tudta, hogy hosszú, hosszú éveken át, nemzedékeken át tartó ellenségeskedést, pártoskodást okozott a családban és a városban is.
Melanie állta a szavát.
Nem említette többé a pletykát egy szóval sem Ashley vagy Scarlett előtt. Nem beszélt róla senkivel. Ha valaki említeni merte a dolgot, másra terelte a szót. Ezekben a hetekben, míg Rhett eltűnt, és a város tele volt titokzatos pletykákkal, izgalommal és pártoskodással, Melanie nem fogadott vagy tűrt meg senkit magánál, aki Scarlett ellen volt, akár régi barátai, akár vérrokonai voltak. Melly nem beszélt, hanem cselekedett.
Úgyszólván egy pillanatra sem maradt el Scarlett oldala mellől. Együtt ment vele a boltba, a fűrészmalmokhoz, a fatelepre minden reggel. Kívánta, hogy délutánonként együtt menjenek kocsizni, bár Scarlett nem szívesen mutatkozott mostanában emberek előtt. Melanie ott ült mellette. Melanie magával vitte látogatásaira, és Scarlett ott találta magát azoknak a házaiban, akiknél több mint két éve nem járt.
Korán jöttek, és Melly nem mozdult addig, míg az utolsó vendég is el nem ment, hogy ne beszélhessenek róluk. Scarlett sokat kínlódott, de nem mert Mellynek ellentmondani. Tudta, hogy ezek az asszonyok nemcsak azt hitték el, amit Indiától hallottak. A városban azt beszélték, hogy tetten érték őket. És nehéz érzés volt a számára, hogy senki nem is szólna hozzá, ha Melly nem lenne mellette, és nem kényszerítené őket rá, mert Melanie barátságát nem akarják elveszíteni. Viszont azt is tudta, hogy ha már egyszer fogadták őt, többé nem utasíthatják el.
Jellemző volt arra, hogy Scarlettet milyen kevesen vették védelembe vagy bírálták a saját személyes érzékenysége alapján. „Nem sokat törődnek vele”, ez volt az általános vélemény. Scarlett túlságosan sok embert tett ellenségévé ahhoz, hogy most sokan álljanak a pártjára. Szavai és tettei túlságosan sok szívet keserítettek el ahhoz, hogy az emberek törődjenek vele, fáj-e Scarlettnek ez a botrány vagy sem. De mindenki nagyon sajnálta volna, ha fájdalmat okoz Melanie-nek vagy Indiának, és a vihar körülöttük kavargott sokkal inkább, mint Scarlett körül, középpontjában pedig az a kérdés állt: „Hazudott volna India?”
Akik Melanie oldalára álltak, azok diadalmasan mutattak rá arra a tényre, hogy ezekben a napokban Melanie szüntelenül együtt volt Scarlett-tel. Lehetséges az, hogy egy olyan kiváló szellemű asszony, mint Melanie, védőbajnoka legyen egy bűnös asszonynak, különösen ha ez az asszony a védőbajnok saját férjével bűnözött? Nem, ez lehetetlen! India egy megsavanyodott vénkisasszony, aki gyűlöli Scarlettet, hazudott, és rávette Archie-t és Mrs. Elsinget, hogy elhiggyék a hazugságát.
De, kérdezték India pártfogói, ha Scarlett nem bűnös, hol van Butler kapitány? Miért nem áll felesége oldalán, és kölcsönzi neki a saját pártfogásának erejét? Erre a kérdésre nem találtak feleletet, és ahogy a hetek múltak, és híre járta, hogy Scarlett áldott állapotban van, az India párti csoport elégtétellel bólogatott. Ez nem lehet Butler kapitány gyermeke, mondogatták. Hiszen már hosszú ideje köztudomású volt, hogy különváltan élnek. Hosszú ideje botránkozott a város azon, hogy külön hálószobájuk van.
A pletykázás tehát folyt, és kettéválasztotta a várost, két csoportra választotta a közeli rokonságot, a Hamiltonokat, Wilkeseket, Burrokat, Whitmanokat és Winfieldeket. Mindenki, aki rokoni kapcsolatban állott velük, kénytelen volt állást foglalni. Senki sem maradhatott semleges. Melanie hideg méltósággal, India keserű érzéssel nézte ezt, de bármelyik oldalra is álltak a rokonok, mindannyian azon háborogtak, hogy Scarlett okozta a szakadást a családban. Senki sem tartotta őt erre érdemesnek. És tekintet nélkül arra, hogy melyik oldalon álltak, a rokonok nagyon elítélték azt, hogy India magára vállalta, hogy nyilvánosan mossa a családi szennyest, és Ashleyt belesodorja egy ilyen lealázó botrányba. De most, hogy nyilatkozott, nagyon sokan védelmére keltek, és állást foglaltak mellette Scarlett-tel szemben, éppen ügy, mint mások, akik Melanie-t szerették, és ezért mellé és Scarlett mellé álltak.
Fél Atlanta rokonságban vagy valami rokoni kapcsolatban állott Melanie-vel és Indiával. Az unokatestvérek, másodunokatestvérek, unokatestvér sógorok és sógorságok révén való rokonok annyira keresztül-kasul hálózták a várost, hogy ezekben a bonyodalmas kapcsolatokban csak egy született georgiai ismerhette ki magát. Mindig törzsszerű érzés fűzte össze őket, és törhetetlen egységben álltak megrázkódtatások idején szemben a világgal, tekintet nélkül arra, hogy mi volt a magánvéleményük egyik vagy másik rokonukról. Ebben a rokonságban évtizedek óta nem volt nyílt szakadás, kivéve azt a gerillaháborút, amely Pittypat néni és Henry bácsi között folyt, s amelyen mindig nagyon jól mulattak. Jóérzésű, higgadt szavú, tartózkodó  emberek voltak,  és még az olyan kedveskedő csipkelődésektől is tartózkodtak, amilyenek Atlantában általában szokásosak voltak.
Most mégis kettészakadtak, és a városnak megvolt az a kiváltságos joga, hogy tanúja legyen annak, amint ötöd- és hatodunokatestvérek állást foglalnak a legnagyobb botrányban, amelyet Atlanta valaha is látott. Ez súlyos próbára tette a városnak azt a másik felét, amely nem állt rokonságban az érdekeltekkel, megkövetelte tőlük, hogy taktikusak és elővigyázatosak legyenek, meri hiszen az India–Melanie rokonság vezető szerepet töltött be a város úgyszólván minden társadalmi szervezetében. Belekeveredett valamennyi szervezet: a Thália, a konföderációs özvegyek és árvák számára Varró Kör. Az elesett hősök sírjait gondozó társaság, a Szombati Zeneestek Köre, a Nők Esti Társasága, az Ifjak Könyvtára és a többi között négy egyház is. Nagyon sok nehézségbe ütközött, hogy megakadályozzák, nehogy ugyanazoknak a bizottságoknak a tagjai is két csoportra oszoljanak.
Az atlantai idős asszonyok rendes fogadó délutánjaikon valóságos rettegésben ültek otthon délután négytől hatig, mert attól tartottak, hogy Melanie és Scarlett éppen akkor látogatnak el, amikor India és a vele összetartó rokonok ott ülnek a társalgóban.
Az egész családból Pittypat néni szenvedett legtöbbet. Szegény Pittypat néni, aki semmi mást nem kívánt, csak hogy nyugalomban éljen szerető rokonai körében. Nagyon örült volna, ha ebben az esetben mind a két oldallal együtt tarthatott volna, együtt futhatott volna a nyulakkal, és ugyanakkor vadászhatott volna az agarakkal. De sajnos sem a nyulak, sem az agarak nem engedték meg ezt.
India Pittypat néninél lakott. Pittypat néni szívből Melly pártján lett volna, de nem szólhatott, mert akkor India elköltözött volna tőle. És mit csinálna akkor egyedül? Vagy egy idegent kellett volna házába fogadnia, vagy be kellett volna csuknia a házát, és átmennie Scarletthez. Azt pedig érezte, hogy Rhett nem nagyon örülne neki. Esetleg átköltözhetett volna Melanie-ékhoz, de akkor abban a kis lyukban kellett volna aludnia, amely Beau gyermekszobája volt.
Nem mondhatni, hogy nagyon szerette volna Indiát, mert keménynyakú, rideg teremtés volt. De így kényelmesen, csöndesen élhetett, és Pittypat néni egész életében több súlyt helyezett a kényelemre és személyi szempontjaira, mint holmi lelki kérdésekre. így hát India maradt.
Viszont ebből is baj lett. Scarlett és Melanie úgy vették a dolgot, hogy Pittypat néni India pártján áll, és nem adtak több pénzt azzal, hogy addig nem is adnak, amíg India ott van. Ashley hetenként átküldött egy összeget Indiának, India büszkén és gőgösen visszaküldte, Pittypat néni nagy keservére és sajnálkozására. A vöröstéglás házban a pénzügyek nagyon ijesztően kezdtek alakulni, de végül is Henry bácsi segített rajtuk, ami viszont Pittypat nénit alázta meg keservesen.
De legjobban az fájt neki, hogy Melanie, akit legjobban szeretett a világon, el tudott hidegülni tőle. Mintha idegenné vált volna! Nem jött már át a hátsó udvar sövényén, pedig azelőtt tucatszor is nála volt naponként. Pittypat néni átment hozzá, sírt, bizonygatta a szeretetét, de Melly nem akart ezekről a dolgokról beszélni, és a látogatást nem viszonozta.
Pittypat néni nem tudta mostanáig, mit köszönhet Scarlettnek. Azokban a nehéz napokban, a háború után, mikor vagy éhen halt volna, vagy Henry bácsitól kellett volna pénzt kérnie, Scarlett szerzett pénzt, ő ruházta, ő látta el a háztartást, ő segítette. Míg Frank felesége volt, minden költséget ő viselt. És most is nagylelkűen gondoskodott róla, mióta a saját házában lakott. Butler kapitány is, ha eljöttek látogatóba, ott hagyott hol a fiókos szekrényen, hol valamelyik asztalon egy-egy tárcát vagy csipkés zsebkendőt, amiben pénz volt. Máskor egy-egy aranyat csúsztatott be titkon a varródobozába. Mindig úgy tett aztán; mintha nem tudna róla semmit, és azzal gyanúsította Pittypat nénit, hogy valami titkos imádója van. Rendesen meg is mondta, hogy Merriwether nagypapára gondol.
Bizony Pittypat néni Melanie-nek köszönhette, hogy szeretetben élt. Scarlettnek, hogy volt miből élnie, de mit köszönhetett Indiának? Semmit, legfeljebb azt, hogy India jelenléte megóvta őt attól, hogy feladja kényelmes életét, és maga határozzon egyben és másban. Az egész nagyon visszataszító volt, nagyon, nagyon közönséges, és Pittypat néni, aki még soha életében nem döntött semmiről önállóan, most is hagyta, hogy a dolgok menjenek a maguk útján; aminek az lett az eredménye, hogy ideje legnagyobb részét könnyek között, vigasz nélkül töltötte. A végén sokan hittek Scarlett ártatlanságában, nem mintha nem tettek volna fel akármit róla, de mert Melanie hitt benne. Mások magukban fenntartották gyanújukat, de udvariasak voltak Scarletthez, és látogatták, mert szerették Melanie-t, és meg akarták tartani barátságát. India párthívei azonban hidegen viszonozták a köszöntését, sőt voltak, akik elnéztek a feje fölött. Ez kimondhatatlanul bántotta Scarlettet. De érezte, hogy ha Melly melléje nem áll, az egész város így bánna vele …

56
Rhett már három hónapja távol volt, és Scarlett ezalatt egyetlen szót, egyetlen levelet nem kapott tőle. Nem tudta, merre jár, meddig akar maradni, nem tudta, visszajön-e egyáltalán valamikor. Magasra emelt fejjel, keményen járt a dolgai után, de fájó és beteg szívvel. Nem érezte magát egészségesnek sem, először életében. Melanie erőltette, hogy mindennap elmenjen a boltba és a fűrészmalomhoz. De nem érdekelte semmi, és bár a bolt háromszor annyit hozott, mint azelőtt, és özönével folyt a pénz, nem érdekelte az üzlet sem, és sohasem volt megelégedve az alkalmazottaival. Éppen így nem tetszett neki Johnnie Galleghernél sem semmi, bár pontosán szállította le mindig a deszkát. Gallegher végül is' dühbe gurult, és azzal fenyegette, hogy rögtön faképnél hagyja. ír átkokat szórt Scarlettre, aki végül már kénytelen volt mentegetőzni.
Csak Ashley fűrészmalmát nem nézte meg egyszer sem. A fatelep irodájába sem lépett be, ha arra számított, hogy Ashley ott lesz. Tudta, hogy Ashley is kerüli őt,   tudta,  hogy  gyakori  látogatásai,  melyeket  Melly erőltetett, gyötrelmesek a számára. Sohasem beszéltek azóta egymással, pedig Scarlett kétségbeesetten vágyott rá, hogy megtudja, gyűlöli-e most, ,és tulajdonképpen mit mondott Mellynek, de Ashley távol tartotta magát tőle, és a szemében ott volt a néma könyörgés, hogy hallgasson.. Ha látta megöregedett, lelkiismeret-furdalástól elgyötört arcát, még nehezebbé vált számára a kereszt. És a szokottnál is ügyetlenebbül dolgozott mostanában … A fűrészmalom, ahelyett hogy pénzt hozott volna, veszteséggel ment, ami annyira bántotta és bosszantotta Scarlettet, hogy  alig bírta némán  elviselni.
Haragította, miért olyan tehetetlen Ashley. Nem tudta, mit kellene tennie, de akármit, csak tenne valamit végre! Rhett bizonyosan nem hallgatott volna így, és nem húzódna el a dolgok elől. Szembenézne mindennel. Rhett mindig tett valamit, ha rosszat is, de nem állt tehetetlenül, és Scarlett akaratlanul tiszteletet és megbecsülést kezdett érezni iránta.
Most, hogy első haragja és felindulása elmúlt, rájött, hogy Rhett nagyon, nagyon hiányzik neki. Amint múltak a napok, és nem jött tőle hír, mindig jobban és jobban hiányzott. Elragadtatás és harag, szívfájdalom és sértett büszkeség zűrzavara maradt benne a férfi után, és levertség nehezedett a vállára, úgy ült ott, mint egy varjú. Hiányzott Rhett sok tréfája, amin nevetni lehetett, hiányzott gúnyos nevetése, még sértései és visszavágásai is … de legjobban hiányoztak azok a csendes megbeszélések, amikor elmondhatott neki mindent, ami akár a boltban, akár másutt történt. Ha valakit megnyúzott, azt is el lehetett neki mondani szégyen nélkül, sőt némi büszkeséggel, és Rhett valósággal tapsolt. Pedig ha másnak csak említett is ilyesmit, rettentően megbotránkozott.
Olyan egyedül volt a házban nélküle… és Bonnie nélkül. Jobban fájt a szíve a gyermek után, mint valaha is gondolta volna. Visszagondolt Rhett utolsó kemény szavaira, és megpróbált a gyermekeivel foglalkozni. De késő volt már. Wade és Ella féltek tőle. És Scarlett egyszerre meglátta az igazat. Annyira el volt foglalva, míg kisebbek voltak, annyira nem maradt ideje és türelme velük lenni, játszani, dédelgetni őket, hogy nem tudta most már a bizalmukat megnyerni. Vagy talán még most sem volt elég türelmes hozzájuk, és hiányzott belőle a bölcsesség, hogy megnyerje bezáruló kis szívüket.
Rettenetesen bosszantotta, hogy Ella olyan kevéssé okos, pedig bizony bolondos gyerek volt. Nem tudta a figyelmét semmire összpontosítani, úgy ugrált ide-oda, mint a madár ágról ágra. Ha Scarlett mesét mondott, gyermekes kérdezősködéseivel, amelyeknek semmi közük sem volt a megkezdett meséhez, felbőszítette. Mire Scarlett valamit megmagyarázott, már el is felejtette, mit akart tudni. És Wade… igen, Rhettnek ebben is igaza volt. A fiú akaratereje meg volt törve. Félt tőle. Ez fájt. Miért féljen tőle a saját egyetlen fia? Ha megpróbálta beszélgetésre bírni, Wade csak rátekintett Char-lestól örökölt nagy, komoly, barna szemével, és zavarában, félszegségében a lábával rugdosta a padlót. Bezzeg ha Melanie szólt hozzá, csak úgy dőlt belőle a szó, és előszedett a zsebéből a horgászáshoz való kukactól a piszkos zsinegekig mindent.
„Melanie tud a gyerekekkel bánni – gondolta Scarlett. – Ez tagadhatatlan.” Sóhajtott. A kis Beau egész Atlanta legkedvesebb, legjobb nevelésű és talán legboldogabb gyermeke volt. Scarlett is jobban el tudott vele beszélgetni, mint a saját gyermekeivel, mert Beau ugyancsak nem félt senkitől, és akármikor az ölébe mászott. Micsoda szép, szőke gyermek… egészen mint Ashley. Ha Wade ilyen lenne … Persze, könnyű Melanie-nek. Neki csak ez az egy gyermeke van, és nem kellett úgy dolgoznia, mint másnak… Scarlett legalábbis ezzel próbálta menteni magát. De becsületessége kényszerítette rá, hogy belássa: Melanie szereti a gyermekeket, és tudná nevelni őket, ha egy tucat lenne is körülötte. És szeretetének feleslegét Wade-ra és a többi rokon gyermekre ontotta.
Scarlett soha nem felejti el azt a megdöbbenést, mikor egyszer átment Melanie-hez Wade-ért, és már messziről nagy lármát hallott. Wade a lázadók csatakiáltását rikoltotta, Wade, aki olyan csendes volt otthon, mint valami kis egér. Beau sem maradt hátra, persze. Mikor belépett a szobába, a két fiú fakardokkal püfölte a díványt, és Melanie kipirulva, borzas hajjal mászott elő alóla.
– Gettysburg ostromát játsszuk – magyarázta. – Én vagyok a jenki sereg, és ugyancsak elraktak. Ez itt Lee generális – mutatott Beau-ra –, ez meg Pickett – és Wade vállára tette a kezét.
Igen, Melanie tud bánni a gyermekekkel, és Scarlett nehéz szívvel érezte, hogy Ő ehhez nem ért.
„De legalább Bonnie szeret engem, és szívesen játszik velem …”
Erre is felsóhajtott. Meg kellett vallania, hogy Bonnie mindig szívesebben játszott Rhett-tel, mint vele. És talán … talán soha nem is fogja Bonnie-t többé látni. Hogy hová vitte Rhett, nem tudhatta. Amennyit tudott róluk, attól akár Perzsiában vagy Egyiptomban lehetnek.
Mikor Meade doktor megmondta neki, hogy gyermeke lesz, egészen elképedt. Azt hitte, túlfeszített idegeket állapít meg az orvos. Aztán visszagondolt arra a vad éjszakára, és arca lángba borult erre az emlékre. Tehát gyermeke lesz … azaz éjszaka adta neki, a gyönyör pillanataiból születik, még ha az, ami azután történt, elhomályosította is a gyönyör emlékét. És először életében örült a gyermekének. Ő, ha fiú lenne! Szép, erős, bátor fiú, nem olyan csendes, vékony kis anyámasszony katonája, mint Wade. Hogy tudná szeretni! Milyen boldog lenne vele! Nem kell már másra gondolnia, van pénze elég… Most, hogy elég könnyű az élete, egészen neki szentelhetné magát, és van elég pénze, hogy egyengesse az útját, ó, micsoda boldogság lenne! Hirtelen az jutott eszébe, hogy ír Rhettnek az anyja címére Charlestonba, megírja, hogy jöjjön, várja …
Haza kell hogy jöjjön. Rettenetes volna, ha csak akkor érkezne meg, mikor már a világon van a kicsi. Hogyan magyarázná meg? De ha azt írja, hogy jöjjön, azt gondolná, hogy … hogy fáj utána a szíve … és kinevetné … Nem, nem szabad, hogy ezt higgye … hogy tudja … kívánta, hogy szüksége van rá.
Nagyon örült, hogy nem írt. Mert hamarosan kapott hírt Rhettről. Charlestonból jött levél, Pauline nénitől.
Úgy látszik, Rhett ott járt csakugyan az anyjánál. Mélyet lélegzett. Megkönnyebbülés volt tudnia, hogy nincs valahol messze, itt van az Egyesült Államokban, bár Pauline néni levele egyébként eléggé felbosszantotta. Rhett elvitte Bonnie-t látogatóba Eulália nénihez, és a levél tele volt dicsőítéssel:
„Micsoda gyönyörű gyermek! Ha felnő, az ország szépe lesz. De azt hiszem, nemigen fognak a gavallérok a közelébe jutni, mert az apja úgy őrzi majd, mint a sárkány! Soha életemben nem láttam ilyen odaadó apát. Szeretnék neked valamit megvallani, drágám. Mindaddig, amíg nem ismertem a férjedet, úgy éreztem, hogy rossz házasságot kötöttél. Hiszen annyi minden rosszat beszélnek róla Charlestonban, és mindenki úgy sajnálja a családját. Tudod-e, hogy Eulália meg én szinte azon törtük a fejünket, fogadjuk-e látogatását? De utóvégre a gyermek rokonunk, s így kiüzentünk, hogy szívesen látjuk. Mikor eljött, mondhatom, kellemes meglepetésben volt részünk, nagyon kellemes meglepetésben. Hogyan elronthatja egy-egy ember jó hírnevét, teljesen ártatlanul, az ostoba pletyka, és mennyire keresztényhez nem méltó hinni ilyen pletykáknak. Rhett Butlernél kedvesebb, rokonszenvesebb úriemberrel ritkán találkoztam,. És milyen szép ember! Amellett komoly, udvarias, jó fellépésű. És annyira szeret téged és a gyermeket!
Valamit azonban meg kell még írnunk, ami a fülünkbe jutott, s amit sem Eulália, sem én nem akartunk eleinte elhinni. Hallottuk már azelőtt is, hogy te a boltban szoktál dolgozni, amit Mr. Kennedy hagyott rád. Tagadtuk természetesen, bár lehetőnek hittük, hogy a háború utáni idők rákényszerítettek erre is. Most azonban, hogy az idők javultak, és kivált hogy  Butler kapitány olyan fényes anyagi viszonyok között él, és ami a legfontosabb, nagyszerűen ért hozzá, hogy bármilyen üzletet vezessen, igazán rábízhatnád üzleti  ügyeidet. Olyan dolgokat voltunk kénytelenek megtudni, amik valóban rosszul estek nekünk, és kénytelenek voltunk nyíltan megkérdezni Butler kapitányt, mi igaz ezekből a hírekből.
Butler kapitány látható kelletlenséggel, sokszoros unszolásunkra mondta csak el, hogy a boltban senki másnak nem engeded át a könyvek vezetését. Valamint hogy van érdekeltséged valami malomban – nem erőltettük, hogy közelebbi részleteket adjon, mert túlságosan felizgattak bennünket ezek a hírek –, ahová egyedül szoktál kikocsizni, és ami valami gyilkosnak vagy hasonlónak a kézére van bízva. Scarlett, ennek véget kell vetni. Ügy látjuk, férjed túlságosan szabadjára hagyott téged. És mert anyád már nem él, kénytelenek vagyunk helyette szavunkat felemelni. Hagyj fel ezzel a nőietlen viselkedéssel! Gondold meg, mit éreznek majd a gyermekeid, ha felnőnek, és valaki az arcukba vágja, hogy anyjuk úriasszony létére boltot és malmot vezetett! Milyen szörnyű lesz számukra, ha megtudják, hogy kitetted magad durva emberek inzultusainak, és a fűrészmalom miatt kíméletlen pletykáknak. Ez annyira nem nőhöz ülő …”
Scarlett ledobta a levelet, anélkül, hogy végigolvasta volna, és káromkodott magában. Éppen Pauline és Eulália néni fognak pálcát törni fölötte? Ugyan miből éltek évekig, ha nem abból a pénzből, amit ő olyan nőietlen módon szerzett? Szinte maga előtt látta a két nénit, amint a Battery utcai roskatag házban törvényt ülnek felette, s közben csak az választja el őket az éhhaláltól, amit Scarlett küld nekik minden hónapban. Hiszen ha ő és nőietlen viselkedése nincs, most már fedél sem lenne a fejük felett. Milyen csúnya Rhett-től, hogy ezeket a dolgokat elmondta nekik. Még hogy kelletlenül? Az ám! Tudta, hogy a markába nevetett, mikor komolynak, udvariasnak, elbűvölőnek, odaadó férjnek és apának mutatkozott a nénik előtt. Közben bizonyára nagyokat nevethetett magában, hogy Scarlett ilyen leveleket fog kapni az üzlet, a malmok és a kocsma miatt.
Lassan aztán elmúlt a mérge. Egészen lecsendesedett. Valami különös fásultság vett erőt rajta. Nem talált semmi örömet az életben. Ó, csak egyszer érezné még a szívdobogást Ashley láttára… ó, csak egyszer jönne még Rhett haza, és nevettetné meg …
… És hazajöttek. Váratlanul. Egy szép napon nagy döngessél cipelte be valami idegen kocsis a poggyászt a házba, és Bonnie hangja csendült fel a hallban:
–  Mama! Mama! …
Scarlett kirohant a szobából. Látta, hogy legkisebb gyermeke ott áll a lépcső alján, és nyújtja kövér kis lábát, hogy felkapaszkodjon. Riadt kismacskát szorított a melléhez.
–  A nagymamától kaptam! – kiabált.
Scarlett a karjába kapta a gyermeket, és megcsókolta, boldogan, örült, hogy nem kellett azonnal Rhett szemébe néznie. Ha Bonnie feje fölött kinézett, ott láthatta, amint kifizette a kocsist. Most ő is feltekintett, meglátta az asszonyt, és mély meghajlással emelte le a kalapját. Mikor a szemük találkozott, Scarlettnek megdobbant a szíve. Akármit tett, akármi is és bárhogy van is, mind nem számít, a fontos, hogy itthon van. Scarlett nagyon örült.
–  Hol van Mammy? – kérdezte Bonnie, és máris forgolódni' kezdett Scarlett karjában. Scarlett nem szívesen tette le.
Nagyon nehéz lesz, előre tudta, még nehezebb, mint, gondolta. így találkozni Rhett-tel… megőrizni könnyű, gőgös régi hangját… és elmondani, hogy újra gyermeke lesz. Rátekintett a férfi kifürkészhetetlen arcára, amint felfelé jött a lépcsőn. Nem, várni fog, nem bírja most megmondani. Vajon… vajon örülne-e neki egyáltalán? Hiszen az ilyen újság elsősorban a férjre tartozik, és a férj mindig boldog, ha ezt hallja. De Rhettben nem volt bizonyos, hogy örülni fog.
Ott állt, a lépcsőkorlátnak támaszkodva, és várta, megcsókolja-e Rhett. De nem csókolta meg. Csak ennyit mondott:
–  Sápadtnak látszik, asszonyom. Mi az? Nincs már pirosító Atlantában?
Egy szó sem arról, hogy hiányzott neki… legalább mondaná, ha nem is érzi. És már csak Mammyra való tekintettel is megcsókolhatta volna, aki, miután meghajolt Rhett felé, éppen kivezette Bonnie-t a gyerekszobába.
Még mindig csak állt a lépcsőn, és hidegen nézte az asszonyt.
–  Csak nem azt jelenti ez a sápadtság, hogy hiányoztam? – kérdezte. Szája mosolygott, de a szeme nem.
Egyszóval így kezdi. Éppen olyan, mint volt. És a gyermeket, akit hordozott, Scarlett egyszerre elviselhetetlen tehernek érezte újra … Mennyire örült pedig ennek. Ez az ember pedig, aki itt áll előtte, panama kalapját könnyedén csípőre tett kezében tartja, és gondtalanul mosolyog, ez az ember a legkeservesebb terhe, ez az ember az oka mindennek. Gyűlölet volt az asszony szemében, mikor válaszolt, félreérthetetlen keserű gyűlölet, és a férfi arcáról lehervadt a mosoly. Felkapta a fejét, és gyűlölet volt a szemében, mikor felelt:
–  Ha sápadt vagyok, a te hibád, de nem azért, mintha hiányoztál volna, te beképzelt alak.
Ő, milyen másképpen akarta megmondani neki… de már ott voltak a forró szavak a száján, s nem bánta azt se, ha a cselédek hallják.
–  Azért vagyok ilyen sápadt, mert gyermekem lesz megint!
Rhett hirtelen visszakapta a lélegzetét, szeme végigfutott az asszony alakján. „Mintha oda akart volna rohanni hozzá… De Scarlett hátralépett, és végignézett rajta. A férfi megállt.
–  Úgy? – kérdezte hűvösen. – És ki a boldog apa? Ashley?
Scarlett úgy megszorította a lépcsőkarfát, hogy az oroszlánfej belevágott a tenyerébe. Jól ismerte Rhettet, de még ő sem várta ezt a sértést. Tudta, hogy tréfál, de ilyen rémes tréfára mégsem szabadna hogy sor kerüljön. A legszívesebben a szemébe vájta volna körmeit, hogy kitépje belőlük a gúnyos, különös fényt.
–  Ó, te átkozott… Lihegett a haragtól.
–  Mintha nem tudnád, hogy a tiéd … Mintha nem tudnád, hogy … hogy nem akarok gyermeket tőled … hogy szeretném… igen, szeretném, ha másé lenne, akárkié …
Látta, hogy megváltozik a férfi napégette arca hirtelen, harag és valami felismerhetetlen érzés ül ki rajta, s megrándul a szája.
„Ez-fájt-neki! – gondolta egy szempillantásnyi elégtétellel. – Ez fájt neki.”
De a férfi arca újra elsimult, megint a szokott álarc volt rajta, amint a bajuszát sodorta.
–  Ne búsulj – mondta gúnyosan. – Hátha még elveszíted.
Scarlett egy szédült, rettenetes pillanat alatt végigélte mindazt, amit egy gyermek világrahozatala jelent, a kilenc hosszú hónapot, a rosszullétet, az elrútulást, a fájdalmakat… Mit tud minderről a férfi? És mégis tréfálni mer! Meg akarta karmolni. Nekiugrott, vad el-. keseredettséggel. Csak az szüntetheti meg a fájást szívében, ha a férfi vére csorog. Úgy ugrott neki, mint egy macska, de Rhett könnyedén oldalt lépett, és eléje vetette a karját, hogy elhárítsa. Scarlett a frissen fényesített lépcső szélén állt. Amint teljes erejével, felemelt karral a férfi kinyújtott karjára sújtott, elvesztette az egyensúlyát. Ijedten kapott a korláthoz vagy a felső oszlop felé, de nem érte el. Hátrazuhant a lépcsőn. Olyan fájdalmat érzett a bordái között, hogy nem bírt lélegzeni. És elveszítve lélekjelenlétét, nem tudott megkapaszkodni, csak gurult, gurult, lefelé egészen a lépcső aljáig. Aztán sötét lett körülötte a világ.

Scarlett életében először volt beteg. Csak olyankor feküdt, mikor a gyermekei megszülettek, de az nem is számított, akkor nem érezte magát elveszettnek, most testben-lélekben legyengülve, ismeretlen fájdalmaktól elgyötörten, halálfélelemmel küszködve feküdt az ágyán. Tudta, hogy rosszul van, – rosszabbul, mint be merik vallani neki, tudta, könnyen meghalhat. Törött bordája bele-beleszúrt, valahányszor lélegzetet vett. Összezúzott arca és feje fájt. Egész testét mintha izzó csipeszekkel tépdesték volna gonosz ördögök, ami csak az ájultság rövid időszakaira szakadt meg, de ezek sem voltak elegendők, hogy összeszedje erejét az ördögök újabb rohamához. Nem, a gyermekszülés egészen más volt. Jóízűen tudott enni két órával azután, hogy Wade, Ella és Bonnie a világra jöttek. De most csak vizet kért. Ha rágondolt is valami ennivalóra, elfogta a rosszullét.
Milyen könnyű világra hozni egy gyermeket, és milyen nehéz elveszíteni. Különös, hogy minden testi fájdalma mellett is hogy a szívébe nyilallt a tudat, hogy gyermeke nincs a szíve alatt többé. Még különösebb, hogy ez lett volna első gyermeke, akinek örülni tudott, akit igazán akart. Próbált gondolkozni rajta, miért örült úgy neki tulajdonképpen? De gyenge volt, és nem bírt gondolkozni. Semmi más nem jutott eszébe, csak a halálfélelem. Mindig a félelem. Érezte, hogy itt leskelődik a halál a szobában, és nincs ereje megküzdeni vele, nem tudja elkergetni, ó, ha lenne valaki itt mellette, aki. erős, aki védi, aki megfogja a kezét, és küszködik helyette addig, míg neki is lesz ereje hozzá.
A harag fájdalomban oldódott fel, és Rhettet kívánta … de Rhett nem volt ott. És annyira nem bírta megalázni magát, hogy hívja.
Utolsó emléke az volt, hogyan nézett rá, mikor felkapta a földről, ott a lépcső alján, a sötét hallban. Nem volt más az arcán, mint rettenetes rémület. Rekedt hangon kiáltott Mammyért. Később mintha felvitte volna a lépcsőn erős karjában … de lassan mindent elborított a sötétség. Aztán csak fájdalom és újra fájdalom, zsibongó hangok a szobában, Meade doktor arca, Pittypat néni fuldokló zokogása, az orvos kurta rendelkezései, sietős, lábujjhegyen topogó lábak és a hirtelen agyába villanó tudat, hogy meg fog halni. Sikoltani szeretett volna… de csak halk, halk suttogás kelt az ajkán, és senki nem hallotta meg.
Vagy mégis? … Valahonnan a sötétségből, az ágya mellől egy lágy hang felelt, annak a hangja, akit hívott, és akinek hangja behatolt hozzá a sötétségen keresztül:
– Itt vagyok, drágám. Itt voltam mindig.
A halál és rettegés egyszerre eltűntek, ha Melly odatette a homlokára hűvös kezét. Scarlett megpróbálta a fejét odafordítani, de nem bírta. Pedig sietniük kell… Mellynek gyermeke lesz, a jenkik jönnek, a város ég … és sietni kell, sietni… De vele kell maradnia, míg a kisgyerek meg nem érkezik, és erősnek lenni, mert Mellynek erőre van szüksége, Mellynek pedig olyan fájdalmai vannak. Forró csipeszek és reszelős kések, és újabb és újabb fájdalomhullámok … Várni kell, míg Melly lábra tud állni… várni kell… fogni kell Melly kezét…
De hiszen Meade doktor mégis eljött, bármennyire szükségük is van rá a sebesült katonáknak. Itt van, mert nyersen mondja:
–  Önkívületben van. Hívják Butlert.
Sötét volt az éjszaka. Sötét. Néha azt álmodta, hogy neki van kisgyermeke, néha azt, hogy Mellynek. De azért Melly mindig mellette maradt, és hűvös volt a keze és nyugodt. Egyszer sem sírt, egyszer sem futkosott a szobában, mint Pittypat néni. Valahányszor Scarlett kinyitotta kissé a szemét, és hívta Mellyt, a halk, lágy hang megszólalt az ágya mellett:
–  Itt vagyok, drágám. Itt vagyok.
Ilyenkor szerette -volna neki megmondani, hogy Rhettet hívja … de aztán eszébe jutott, hogy Rhett nem szereti őt, nem akar hozzá bejönni, és nem merte kimondani a nevét. Rhett arca fekete volt, mint egy indiáné, és a foga fehéren villogott. Akarta Rhettet, de Rhett nem akarta őt.
Egyszer újra hívta Mellyt, de helyette Mammy szólt, és hidegvizes ruhát tett a homlokára. Scarlett sírt, Mellyt kívánta, de Melly soká nem jött be. Mert Melanie Rhett ágyának szélén ült akkor, és Rhett, részegen és zokogva, a padlón kuporgott; és fejét ott tartotta Melly ölében.
Valahányszor kijött Melly egy pillanatra a betegszobából, ott látta Rhettet a nyitott ajtó mögött, az ágya szélén ülve, figyelte, örökösen figyelte a felesége szobájának zárt ajtaját a folyosó másik oldalán. Rendetlen volt a szobája, teledobálva cigarettacsutkákkal. Az asztalon érintetlen ételek. Az ágy gyűrötten feltúrva. Nem engedte, hogy megvessék. Ott ült, borotválatlanul, hírtelen lesoványodva, mindig füstölgő szivarral a szájában. Soha nem kérdezett semmit, de Melly tudta, mit ár. És megállt egy pillanatra a küszöbön:
–  Sajnos nincs jobban, de majd …
–  Nem, még nem hívta. De hiszen önkívületben van.
–  Nem szabad még feladni a reményt, Butler kapitány. Engedje, hogy egy csésze forró kávét és valami innivalót hozzak. Bele fog betegedni.
Úgy fájt a szíve Rhettért, bár ő maga is olyan fáradt és kábult volt a virrasztástól, hogy egészen elfásult már. Hogyan is tudtak az emberek rosszat mondani róla? Hogy mondhatták, hogy szívtelen, hogy gonosz, hogy hűtlen volt Scarletthez? Hiszen itt megy tönkre szeme láttára a felesége betegszobájának ajtaja előtt. Bármilyen fáradt volt is Melly, igyekezett mindig kedves lenni, ha a beteg állapotáról adott jelentést. Olyan volt, mint valami elátkozott lélek, mikor az ítéletet várja. Mint valami gyermek, aki eltévedt a sötétben.
Igaz, hogy Melanie mindenkiben gyermeket látott, s ezért tudott mindenkit szeretni.
Mikor aztán végre örömmel sietett ki, hogy megmondja, jobban van Scarlett, megdöbbenve megállt a küszöbön. Az asztalon félig üres whiskys üveg volt, a szobában alig lehetett lélegzeni az erős szesz szagától. A férfi egész testében reszketett, amint felnézett rá.
–  Meghalt?
–  Nem, dehogy. Sokkal jobban van.
–  Ó, istenem …
Két kezébe temette az arcát, és megrándult a válla. Melanie megborzadva látta, hogy ez az erős, vad férfi sírt. Soha nem látott még férfit sírni. És éppen Rhett, aki annyira fölényesen udvarias, tréfás, gunyoros és örökké annyira magabiztos.
Ijedten nézte. Megrémítette a különös hang. Az a szörnyű érzése volt, hogy Rhett részeg, és Melanie nagyon félt a részeg emberektől. De mikor Rhett felnézett, és elgyötört tekintete találkozott az övével, belépett a szobába, betette maga mögött az ajtót, és egészen közel ment hozzá. Férfit nem látott még sírni, de gyermeket nagyon sokat, és meg tudta vigasztalni mind. Mikor lágy kezét odatette a férfi vállára, Rhett átölelte a derekát. Maga sem tudta, hogyan történt. Egyszerre ott ült az ágy szélén, Rhett a földön térdelt, és ölébe rejtette az arcát. Melly simogatta a fejét, nehéz, kemény férfifejét, a férfi pedig úgy szorította, hogy fájt neki.
–  Nem kell aggódnia … jobban lesz … minden jóra fordul már… – mondta, és gyengéden simogatta a fekete férfifejet.
Rhett csak még szorosabban átfogta, és beszélni kezdett, gyorsan, rekedten. Dadogva beszélt, mintha a temetőben beszélne a síroknak, a halottaknak, akik nem adják tovább a titkát. Elmondott mindent, mindent Melanie-nek, mintha gyermek lett volna, aki az édesanyjának panaszkodik. Néha úgy elfulladt a hangja, hogy nem lehetett megérteni, néha keserű, kemény, nyers szavakat mondott, megalázva önmagát. Melanie sohasem hallott még ilyen dolgokról. Soha nem hallott ilyen gyónást. Soha asszony nem beszélt neki ezekről a titkokról. Szemérmes arcába kergette a vért, és hálás volt Rhettnek, hogy a fejét egyszer sem emelte fel.
De azért nem futott el, hanem tovább simogatta a fejét, mintha kisfia lett volna, és mondta:
–  Csitt, csitt, Butler kapitány … ilyeneket nem szabad nekem elmondani. Látom, nincs magánál… csitt, csitt! – De Rhett csak beszélt és beszélt, és úgy megkapaszkodott Melly ruhájában, mintha ez lenne az utolsó reménye.
Olyan bűnökkel vádolta magát, amelyeket Melly meg sem értett, valamit mormolt Belle Watlingról, aztán nagy erővel megrázta az asszonyt, és újra és újra felkiáltott:
–  Én öltem meg Scarlettet, én öltem meg! Nem érti… nem érti! Ő nem akarta, hogy gyermeke legyen, és én …
–  Csitt, csitt… ilyent nem szabad mondani. Már hogyne akart volna gyermeket? Nincs olyan asszony …
–  Nem, nem! Ő nem akart… tudom, Melly, maga akar … de ő nem … az enyémet nem …
–  Ilyet ne mondjon.
–  Nem érti, Melly? Én erőltettem … ő nem akarta … Az én bűnöm … Én részeg voltam, és őrült voltam, és … Én szerettem, de ő nem szeretett.. . nem szeret… sohasem szeretett… Én úgy próbáltam, olyan nagyon igyekeztem … de … mi nem is háltunk együtt.
–  Csend, Butler kapitány, ezt mégse …
–  Nem is tudtam, hogy gyermeke lesz … mikor hazajöttem … ó … Ő nem tudta, hogy én hol vagyok … és nem írhatta meg … de ha tudta volna a címemet, akkor sem írt volna, hiszen nem szeret… nem szeret… Hazajöttem volna rögtön, akár akarta, akár nem … hazajöttem volna…
 – Tudom, tudom, hogy hazajött volna.
–  Ó, én bolond és részeg voltam azokban a hetekben. És mikor hazajöttem, és megmondta nekem, mit mondtam neki? Azt mondtam nevetve, hogy ne féljen, még elveszítheti… és …
Melanie elfehéredett, és szeme nagyra tágult a borzalomtól, amint az ölében levő fekete, meggyötört fejre tekintett. A nyitott ablakon besütött a délutáni nap. Megborzadva nézte a férfi erős fekete kezét, amint tehetetlenül szorítja a szoknyája fodrait. Először látta, milyen nagy és barna a férfi keze, és mennyire benőtte a keze hátát a fekete szőr. Akaratlanul is elhúzódott ettől j; a kéztől, de Rhett nem engedte.
Talán … talán meghallotta, és elhitte azt a rettenetes hazugságot Scarlettről és Ashleyről, és féltékeny volt? … Igen, rögtön azután utazott el, hogy az a botrány történt… Nem, nem lehet… megtette ő már máskor is, hogy eszébe jutott valami, s elment hónapokra … Sokkal okosabb ember, mint hogy ilyen pletykát elhiggyen. Hiszen akkor lelőtte volna Ashleyt, vagy legalábbis felelősségre vonta volna.
Nem, nem. Csak beteg szegény, és sokat ivott aggodalmában. Részegségében és lázálmában összevissza fecseg. Belebetegedett a gyötrődésbe. A férfiak nem bírják úgy az ilyesmit, mint az asszonyok. Valami felizgathatta. Talán veszekedtek Scarlett-tel, és most minden szót fontosabbnak érez és megnagyít önmaga előtt. Talán egy és más igaz belőle. De nem lehet mindez igaz. Ez az utolsó a legkevésbé. Egyetlen férfi sem mondhat ilyet annak az asszonynak, akit olyan szenvedélyesen szeret, mint. Rhett szereti Scarlettet. Melanie még sohasem találkozott gonoszsággal, kegyetlenséggel, és most, hogy először életében szembekerült vele, teljesen hihetetlennek találta. Részeg és beteg. A beteg gyermeket meg kell nyugtatni, rá kell hagyni mindent.
–  Jól van, jól van – mondta lágyan, gyöngéden. – Megértek én mindent. Majd elmúlik … majd rendbe jön … Scarlett meggyógyul…
Hirtelen felkapta a fejét, és ránézett a véres szemével.
–  Dehogy érti! Istenem! Dehogy érti! Maga … maga túlságosan jó ahhoz, hogy ezt megértse. Látom, hogy nem hiszi el nekem, amit mondtam, pedig igaz. Alávaló vadállat vagyok. Tudja, miért tettem az egészet? Megőrültem a féltékenységtől. Ezért. Scarlett sohasem szeretett, és reméltem, hogy meg tudom vele szerettetni magam. De nem szeret… nem szeret… Ő mindig csak…
Vad, részeg tekintete az asszony szelíd szemébe mélyedt. Hirtelen elhallgatott. Most ébredt tudatára, kivel beszél. Az asszony arca sápadt volt, de a szeme tiszta, nyugodt, jóságos. Megrendíthetetlen. Az ártatlanság fénye úgy érte a férfit, mint valami ütés. Kijózanította. Elfojtotta a szavát. Dadogott valamit, lesütött szemmel, és hunyorogva próbálta mámorát leküzdeni, hogy látni, gondolkozni tudjon.
–  Gyáva vagyok. Gazember vagyok – mormogta, és fáradtan ejtette vissza az ölébe a fejét. – De azért annyira mégsem … Minek is mondanám? „Úgysem hinné. Nekem sem hinné. Mert olyan jó. Soha nem ismertem még senkit, aki ilyen jó lett volna. Ugye nem hinné el nekem, ha mondanám?
–  Nem, nem hinném el – mondta gyöngéden Melly, és újra simogatni kezdte a haját. – Scarlett jobban van, ne sírjon … Hagyja abba, Butler kapitány … Scarlett sokkal jobban van.

57
Halovány arcú, sovány fiatalasszony volt, akit egy hónappal később Rhett felültetett a jonesborói vonatra. Wade és Ella az anyjukkal együtt utaztak. Még csendesebbek és ijedtebbek voltak, mint máskor, az anyjuk csöndes, fehér arcát látva. Belekapaszkodtak Prissy kezébe. Nem értették, de érezték, hogy valami ijesztő, hideg csend van az anyjuk és mostohaapjuk között.
Scarlett legyengülten Tarára vágyott. Érezte, hogy megfullad, ha csak egy napig is Atlantában marad. Gondolatai tehetetlen körben futkostak fáradt agyában, a zűrzavar körül futkostak, amelyben volt. Teste beteg, lelke elgyötört; úgy állt a lidérces sötétségben, mint eltévedt gyermek, és nem látott menedéket sehol.
Mint ahogyan valaha az ostromló sereg elől menekült Atlantából, úgy menekült most is a saját gondolatai és érzései elől. Ragaszkodott régi védelmi eszközéhez:
„Nem, most nem gondolok rá, majd holnap … majd holnap, ha kibírom. Akkor majd kitalálok valamit… Majd Tarán kitalálok valamit…”
Úgy érezte, ha otthon lesz, a zöld gyapotföldek között, H csendben, minden fájdalma és gondja el fog tűnni, és újra el tudja rendezni az életét.
Rhett a vonat után nézett, míg egészen el nem tűnt a távolban, és tűnődő, keserű töprengés volt az arcán. Felsóhajtott, hazaküldte a hintót, a lovára ült, és egyenesen az Ivy utcába vágtatott. Melanie háza előtt állt meg.
Csöndes, meleg délelőtt volt. Melanie a futókával benőtt verandán ült, előtte a harisnyás kosár, tele javításra váró harisnyákkal. Foltozott. Zavarodottan és kissé félve látta, hogy Rhett leszáll a lóról a ház előtt és bejön. Nem beszélt vele négyszemközt azóta, hogy Scarlett állapota jobbra fordult, és Rhett olyan … hiába, részeg volt. Melanie nem szeretett erre a szóra rá sem gondolni. Azóta csak néhány közömbös szót váltottak, ha Scarlett lábadozása idején találkoztak itt vagy ott, és Melanie ilyenkor sem nézett a szemébe. A férfi sem utalt egyetlen szóval sem arra a napra, vagy arra, amit akkor mondott. Ashley magyarázta neki egyszer, hogy a részegek gyakran nem emlékeznek rá, mit tettek vagy mondtak mámorukban, és Melly imádkozott, hogy bár Butler kapitány se emlékezne erre soha életében.
Úgy érezte, inkább meghalna, mint hogy kiderüljön, hogy Butler kapitány emlékszik arra, amit mondott. Szégyenkezett és megdöbbent, égett az arca, amint Rhettet várta. A férfi odadobta egy néger kölyöknek a kantárt, és lassan jött fel a házhoz. Talán nem akar semmi különöset mondani. Talán csak azért jött, hogy Beau-t engedjék el Bonnie-hoz. Csak nem lesz olyan rossz ízlésű, hogy szóba hozza azt a napot, és … és meg akarja neki köszönni, hogy … simogatta a fejét.
Felállt és köszöntötte. „Milyen könnyű a lépése, milyen fiatalos még mindig” – gondolta.
–  Scarlett elutazott?
–  Igen, Tara jót fog neki tenni – mondta mosolyogva Rhett. – Néha azt hiszem, olyan, mint a regebeli óriás, Antaiosz, aki mindig erősebb lett, ha Földanyját megérinthette. Scarlett mindig belebetegszik, ha túl soká nem látja a vörös földet, amit úgy szeret. Ha figyelheti, amint a gyapot nő, ez jobb orvosság lesz a számára, mint Meade doktor gyógyszerei.
–  Nem ül le egy kicsit? – kérdezte Melly zavartan. Rhett olyan nagy volt, és olyan … olyan férfias. Mindig valami kényelmetlen érzése volt az ilyen emberekkel szemben. Valami vad erő áradt belőlük, amitől még kisebbnek érezte magát, mint máskor. Micsoda óriás … hogyan duzzadnak az izmai fehér vászonkabátjában, hogy szinte félt tőle … és ezt az erős, félelmetes, hatalmas férfit látta ő gyöngének? Ez hajtotta sírva  az ölébe a fejét? Szinte el sem tudta hinni.
„Jaj, istenem!” – gondolta gyötrődve, és még jobban elpirult.
–  Kérem, Melly asszony – mondta Rhett gyöngéden –, kellemetlen a látogatásom? Jobban szeretné, ha azonnal elmennék? Kérem, legyen őszinte.
„Jaj, istenem! – gondolta újra ijedten. – Mindenre emlékszik, és látja, milyen ideges és izgatott vagyok.”
Feltekintett rá, összeszedte minden lelkierejét, és egyszerre   elmúlt   a   zavarodottsága.   Olyan   nyugodt, olyan kedves volt most a szeme Rhettnek. Hogyan lehet ettől az embertől félni? Milyen csacsiság. Fáradt és – állapította meg nagy meglepetésére – kicsit talán bánatos az arca, talán nem is kicsit. Hogyan is tehette ifel róla egy pillanatig is, hogy annyira neveletlen lesz, és olyan dolgokat akar előhozni, amiket jobb, ha mind a ketten elfelejtenek?
„Szegény, nagyon sokat aggódott Scarlett miatt” – gondolta. És már mosolyogni is tudott.
–  Hogyan gondolhat ilyent? Kérem, üljön le, kapitány.
A férfi leült. Nézte, hogyan veszi elő Melly újra a munkáját.
–  Nagy kéréssel jöttem, Melly – kezdte mosolyogva, de a szája megvonaglott. – Szeretném, ha segítségemre lenne egy csalásban, amelytől első pillanatban bizonyosan vissza fog riadni.
–  Egy .. . csalásban? …
–  Igen. Tulajdonképpen üzleti dolgot szeretnék megbeszélni.
–  Ő, akkor talán megvárná a férjemet… én olyan liba vagyok üzleti ügyekben… én nem vagyok olyan okos, mint Scarlett.
–  Attól tartok, Scarlett ügyesebb is, mint kellene – mondta. – Én magával szeretnék beszélni, Melly. Tudta, Scarlett milyen beteg volt. Most kezd csak felépülni. Ha visszajön Taráról, egészen biztosan újra hozzáfog a munkájához, és járkál hol a boltba, hol a fűrészmalmokba, amiket szívesen a levegőbe röpítenék. Féltem az egészségét, Melly.
–  Igaza van, túl sokat dolgozik. Meg kellene mondania, hogy hagyja már abba, és többet törődjön önmagával.
Rhett csak nevetett,
–  Mintha nem tudná, milyen makacs. Soha nem is próbálok vitatkozni vele. Mint valami makrancos gyermek. Nem akarja, hogy segítsek neki, senkinek sem engedi meg, hogy segítsen neki. Megpróbáltam már rávenni, hogy adja el a fűrészmalmokat, de hallani sem akar róla. És itt következik az üzleti ügy, Melly. Tudom, hogy Ashley nek eladná a fűrészmalmot, illetve azt a részt, amely még az övé, ha ő kérné, de másnak nem. Szeretném, ha megvennék tőle.
–  Ő! – mondta Melly. – Ez nagyon jó lenne, de … Az ajkába harapott. Csak nem beszélhet Rhettnek, az idegennek arról, hogy nincs pénzük! Maga sem értette, hogyan és miért, de sohasem volt elég pénz a házban. Gyötörte a gondolat néha, miért nem tudnak semmit megtakarítani. Nem is tudta, hova, mire ment el a pénz. Ashley adott annyit, amennyi a háztartásra napról napra kellett, de ha valami külön kiadásra került sor, nagy gondban voltak. Igaz, az ő folytonos betegeskedése sokba került, aztán a könyvek és bútor, amit Ashley New Yorkból rendelt, szintén sok pénzt emésztettek fel. És ahány szegény ember a pincében aludt, annak mind ennivalót, ruhaneműt is adtak … Ashley maga mondta, hogy sohasem szabad megtagadni a segítséget olyan embertől, aki a Konföderáció seregében harcolt. És …
–  Melly – mondta 'Rhett –, én szeretném kölcsönadni hozzá a pénzt.
–  Ez nagyon kedves … de hátha nem tudnánk visszafizetni?
–  Nem is akarom, hogy visszafizessék. Ne haragudjon meg rám. Kérem, Melly, hallgasson végig. Nekem bő kamat lesz az a tudat, hogy Scarlett nem fárasztja halálra magát a folytonos futkosással és az ezer gonddal, és avval, hogy mérföldeket kocsikázik naponta a telepekre. A bolt megmaradhat a számára… ez éppen eléggé lefoglalja és boldoggá teszi. A két fűrészmalmot és a fatelepet vegye át Ashley… érti már?
–  I… igen – mondta Melly bizonytalanul.
–  Nem szeretné, ha igazi póni lovat vehetne a kisfiának? És nem szeretné a harvardi egyetemre küldeni és később Európába? …
–  Dehogynem! – kiáltotta Melly, és felragyogott az arca, mint mindig, ha Beau került szóba. – Szeretném, hogyne szeretném! De mikor olyan szegény lett mindenki mostanában, és …
–  A két fűrészmalom és a fatelep nagyon sok pénzt hozhat egyszer még Mr. Wilkesnek – mondta Rhett. – És én nagyon örülnék, ha látnám, hogy Beau mindent megkap, amit a tehetségével, rokonszenves egyéniségével meg is érdemel.
–  Ő, Butler kapitány, micsoda boszorkányos ereje van! – kiáltotta elpirulva, meghatott mosolygással, nagy zavarában Melanie. – Milyen jól tudja, kivel hogyan beszéljen! Az anyai hiúságomnak hízeleg … Látom jól! Ne is tagadja. így akar levenni a lábamról. Minden gondolatát ismerem.
–  Remélem, hogy nem – mondta Rhett, és egy pillanatra felvillant a szeme. De újra csendes lett és nyugodt. – Nos? Megengedi, hogy odaadjam a pénzt?
–  De hol van itt a csalás?
–  A csalás ott van, hogy szövetségeseknek kell lennünk, és rá kell szednünk Scarlettet is, Ashleyt is.
–  Jaj, istenem! Ezt nem tudnám megtenni.
–  Nézze, Melly. Ha Scarlett megtudná, mit tervezek a háta mögött, még ha érezné is, hogy a javára van, hát… hiszen ismeri a természetét. És attól félek, Ashley visszautasítaná a kölcsönt, amelyet én ajánlok. Ezért nem szabad egyiküknek sem tudnia, hogy a pénzt én adom.
–  Miért utasítaná vissza Ashley a pénzt, ha kölcsönképpen adná, és ha megmagyarázná neki, hogy Scarlett javára szolgál az egész? Annyira ragaszkodik Scarletthez.
–  Ezt tudom – mondta Rhett lágyan. – De azért mégis visszautasítaná. Tudja, milyen büszkék és gőgösek a Wilkesek.
–  Jaj, jaj! – kiáltott Melly kétségbeesetten. – Én szeretném, ha … Igazán, én … én nem tudnám megcsalni a férjemet.
–  Még akkor sem, ha Scarletten segít? – kérdezte őszinte sértődöttséggel Rhett. – Pedig Scarlett menynyire szereti magát…
Melly szemében könny reszketett.
–  Tudja, hogy mindent, mindent megtennék Scarlettért. Sohasem tudnám akkor sem meghálálni, amit ő tett értem és Beau-ért és …
–  Igen – mondta kurtán Rhett. – En tudom, mit tett magáért. Nem mondhatná azt Ashleynek, hogy a pénzt, valami rokona hagyta magára örökségül?
–  Ashley nagyon jól tudja, hogy egyetlen rokonom sincs, akinek egy krajcárja is lenne!
–  Akkor hát mondok valamit. Nem kell hazudnia. Nem kell megcsalnia senkit. Csak azt kérem, hogy ha a férje postán kap pénzt, rábeszéli, hogy vegye meg rajta a fűrészmalmokat és a fatelepet. És nem engedi, hogy … hogy valami jótékony célra fordítsa. Nos?
Melly eleinte összehúzta a szemét, mert úgy érezte, hogy az utolsó szavakkal Rhett bírálta Ashleyt, de aztán lassan elmosolyodott, mert Rhett is megértően mosolygott.
–  Ezt megígérhetem.
–  Tehát rendben van? És ez az egész a mi titkunk?
–  De … nekem még sohasem volt titkom a férjem előtt.. .
–  Ebben nem kételkedem, Melly.
Amint ránézett Rhettre, arra gondolt, milyen jól ítélte meg ő ezt az embert, és milyen rosszul ismerik mások. Ő lenne az, akire az emberek azt mondják, hogy fölényeskedő, durva, becstelen, mindenre képes? Igaz, mostanában mind többen látják már be, hogy tévedtek. De Melly büszke volt rá, hogy az első pillanattól kezdve becsülte és szerette Rhett Butiért. Jó barátnak érezte. Vele mindig udvariasan, nagy tisztelettel beszélt. És milyen jó, milyen gyöngéd, milyen megértő. És főként mennyire szereti Scarlettet! Hogyan igyekszik minden módon könnyíteni Scarlett munkáján és terhén!
Egyszerre meleg érzés áradt szét lelkében, úgy mondta:
–  Milyen szerencséje van Scarlettnek, hogy férje ilyen kedves hozzá!
–  Gondolja? Attól tartok, Scarlett nem igazolná, amit mondott, ha hallaná. Amellett szeretnék kedves lenni magához is, Melly asszony. Többet adok magának, mint Scarlettnek.
–  Nekem? – kérdezte az asszony, és meghökkent. – Ja, úgy gondolja, hogy amit Beau-ért tesz?
Rhett vette a kalapját, és felállt. Egy pillanatra meg állt, nézte a nyílt tekintetű, szív alakú, özvegyien hegyes, szögletes arcot és a komoly, sötét szemet. Micsoda minden világi valóságtól távol álló arc! Ez az arc elárulja, hogy ez az asszony teljesen védtelen az élettel szemben.
–  Nem, nem Beau-ért. Megkísérlem, hogy valamivel többet adjak magának, mint amit Beau jelent, ha ugyan el tudja ezt képzelni.
–  Nem, ilyet nem tudok elképzelni sem – mondta az asszony ismét riadtan. – Nincs a világon semmi, ami kedvesebb, drágább nekem Beau-nál, csak talán Ashley.
Rhett semmit sem felelt, csak nézett az asszonyra, és arca nyugodt volt.
–  Igazán nagyon kedves magától, Butler kapitány, í hogy segíteni akar rajtam, de olyan boldog vagyok. Mindenem megvan, amit asszony csak kívánhat.
–  Ennek örülök – mondta Rhett, és arca egyszerre elborult. – Én pedig rajta leszek, hogy ezt meg is tarthassa.
Mikor Scarlett visszajött Taráról, mintha ki lett volna cserélve. Beteges sápadtsága eltűnt. Arca kerek lett újra, és rózsaszínű. Zöld szeme élénken fénylett, és mikor az őt, Wade-et és Ellát váró Rhettet meg Bonnie-t meglátta az állomáson, hetek óta először kacagott. Mulatott rajtuk, de bosszankodott is magában. Rhett kalapjába két pulykatoll volt tűzve, és Bonnie – vasárnapi ruháján két jókora szakadással, arcán kék festékkel mázolt ferde vonalakkal, hajában akkora pávatoll, mint ő maga – így állt a sínek mellett. Bizonyosan indiánosdit játszottak, mikor itt volt az ideje, hogy kimenjenek az érkezők elé. És Rhett mosolygó, kissé zavart arcán, Mammy dörmögésén és előrenyújtott alsóajkán látszott, hogy Bonnie nem akart megmosakodni és visszaváltozni illedelmes kislánnyá.
–  Micsoda kis utcagyerek vagy te! – mondta Scarlett nevetve, amint megcsókolta a gyermeket, és csókra nyújtotta Rhettnek az arcát. Sokan voltak az állomáson. Sok ismerős. Nem kerülhették el az ilyesmit, különben nem várta volna el a csókot. Azt is kénytelen volt észrevenni, hogy milyen jóakaratú mosolygással nézi mindenki Rhettet és Bonnie-t, nevetséges (rendetlenségükben. Az egész város tudta, hogy Rhett fölött a kislánya zsarnokoskodik, és ez nagyon tetszett Atlantának. A közvélemény előtt sokat lendített Rhett helyzetén a gyermek iránti rajongása.
Hazafelé a kocsin Scarlett beszámolt az otthoni hírekről. A forró, száraz időben nagyszerűen fejlődik a gyapot, olyan gyorsan, hogy szinte hallani. De Will azt mondja, az árak kissé lemennek az őszre. Suellennek újra gyermeke lesz – ezt persze úgy mondta, hogy a gyermekek ne érthessék meg –, és Ella megharapta a legnagyobb kislányt, aki meg is érdemelte, mert a kis Susie szakasztott olyan, mint az anyja volt. Suellen persze dühös lett, és összevesztek, éppen úgy veszekedtek, mint a régi időkben. Wade vadászni volt Will-lel. Randa és Camilla Tarleton iskolát nyitottak. Nem nevetni való? Soha életükben nem tudtak egy szót helyesen leírni. Betsy Tarleton egy félkarú kövér lovejoyi ember felesége, és Hetty meg az apja egészen jó gyapotot termelnek Fairhille-en. Mrs. Tarleton kapott egy fajkancát meg egy csikót, most olyan boldog, mintha egymilliót kapott volna. A régi Calvert házban négerek laknak. Egész hadseregnyi néger és ház és föld az övék. Árverésen vették. Rettenetes, milyen elhanyagolt az egész hely, sírni lenne kedve az embernek, ha látja. Senki sem tudja, hová vitte el Cathleent az a gazember férje. Alex pedig Sallyt veszi el, a bátyja özvegyét. Mindenki azt mondta, hogy azért, mert az emberek már pletykálkodni kezdtek róluk, hogy egyedül laknak a házban, mióta a nagymama és a „fiatalasszony” meghalt. Ez egész megtörte szegény Dimity Munroe szívét, hiszen annyi év óta várt… De miért nem volt annyi esze, hogy már rég hozzáment volna valakihez, ahelyett hogy azt leste, mikor lesz annyi pénze Alexnek, hogy elvehesse feleségül?
Scarlett vidáman beszélt és fecsegett, de sok-sok olyan dolgot is mondhatott volna, amire nem akart gondolni, mert fájt. Végigjárta a környéket Will-lel. Megkísérelte, hogy visszaemlékezzék arra az időre, amikor ezeket a földeket mind megművelték. Valaha itt mindenütt gondozott gyapotföldek terültek el. Most ültetvény után  ültetvény következett elhagyatottan. Magas bozót, fenyőcsemeték, vadszeder mindenütt… A csendes, magukra maradt romok és elhagyatott termőföldek már; alig látszottak ki itt-ott. Ahol hajdan száz és száz acre-et szántottak, ott most egyet műveltek meg nagy nehezen … Mintha óriási temetőben járt volna.
–  Ez a rész ötven év alatt sem lesz olyan, mint volt, ha egyáltalán megművelik – mondta Will. – Tara a legjobb farm a környéken, mi ketten megvédelmeztük, Scarlett, de az is csak farm, kétlovas farm, nem ültetvény. A miénk után következik Alex Fontaine farmja, aztán Tarletonéké. Nem sok pénzt hoznak ki belőle, de   boldogulnak és bátorítást nyernek. A többi azonban …
Nem. Scarlett nem gondolt szívesen erre a kocsikázásra. Innen, Atlanta nyüzsgő, eleven utcáiról még szomorúbb volt visszanézni…
–  És itt mi történt? – kérdezte végre, mikor hazaértek, és leültek az erkélyen. Gyorsan, állandóan beszélt egész úton hazáig, attól való féltében, hogy csend lesz közöttük, amit nem bírt volna elviselni. Nem volt egyetlen szavuk sem Rhett-tel négyszemközt azóta, hogy leesett a lépcsőn. Nem is kívánta, hogy egyedül maradjanak. Félt. Nem tudhatta, mi van Rhett lelkében iránta. Mikor lábadozott, maga volt a gyöngédség, de ez is olyan volt, mintha valami idegen beteget sajnálna. Kitalálta még a kívánságát is, intézte helyette a bolt és a fűrészmalmok dolgát. De egyszer se mondta, hogy: ne haragudj … Vagy: sajnálom, ami történt. Talán nem is sajnálja. Talán mégis komolyan hiszi, hogy nem az ő gyermeke lett volna?… – Hogyan lehetne tudni, mi van kifürkészhetetlen, sötét arca mögött? De most először, mióta házasok, legalább udvarias, és igyekszik úgy tenni, mintha soha nem történt volna közöttük semmi kellemetlen. Mintha egyáltalán nem történt volna köztük semmi… mintha egészen távoli ismerősök lennének – gondolta Scarlett elkeseredetten, és nem tudott mosolyogni rajta. Nos, ha így látja jónak, legyen így.
–  Rendben van minden? – kérdezte újból. – Leszállították már az új cserepeket a bolttető javításához? Eladtad azt a vén öszvért? Az ég szerelmére, vedd le már a kalapodról azt a tollat, Rhett. Még a végén akkor is a fejeden hagyod, ha a városba mégy, és az emberek kinevetnek.
–  Nem engedem! – kiabálta Bonnie, és magához szorította az apja kalapját.
–  Minden nagyszerűen ment idehaza – mondta Rhett. – Bonnie meg én pompásan megvoltunk, és nem hiszem, hogy csak egyszer is tisztességesen meg lett volna fésülködve, mióta elmentél. Ne szopogasd azt a tollat, kicsikém, az piszkos. Igen, a bolt fedele már ki is van javítva, új öszvért vettem, semmi újság. Kicsit unalmas volt az élet.
Aztán mintha csak most jutott volna az eszébe, hozzátette:
 – Igaz. Tiszteletreméltó barátunk, Ashley Wilkes volt ideát tegnap este. Azt akarta tudni, eladnád-e neki mind a két fűrészmalmot.
Scarlettnek melege volt, toll-legyezőjével a kezében ringatózott egy hintaszékben. Egyszerre megállította a széket.
–  Micsoda? Honnan a csodából van Ashleynek pénze? Melanie elkölt mindent, amit nagy nehezen keres.
Rhett megvonta a vállát.
– Én őszintén szólva, azt hittem, hogy Melly nagyon takarékos, és keveset költ, de te bizonyosan jobban ismered a Wilkes család belső ügyeit, mint én.
Ez már Rhett régi modora volt. Scarlett bosszankodva kapta fel a fejét.
–  Szaladj, kicsikém, játszani! – mondta Bonniénak. – A mama szeretne beszélgetni a papával.
–  Nem megyek! – mondta Bonnie, és az apja térdébe kapaszkodott.
Scarlett összehúzta a szemöldökét, és ránézett. Bonnie is összehúzta a szemöldökét, és visszanézett rá. Annyira hasonlított Gerald O'Harára, hogy Scarlett majdnem nevetett.
–  Ugyan hagyd, hadd maradjon – mondta Rhett lustán. – Hogy honnan szerezte a pénzt? Ügy hallottam, valami régi bajtársa küldte neki, akit valamikor
Ivalaha ápolt, azt hiszem, a fogolytáborban. Igazán öröm látni, hogy ilyen hálás szívű emberek akadnak még  földön. Kezdek bízni az emberi jóságban. – Ki lehetett? Valami ismerős? – Azt nem tudom. A levél egyébként nem volt aláírva, és mint mondják, Washingtonban adta postára valaki. Ashley vissza akarta küldeni, de nem volt hová. Az ilyen önzetlen, nagylelkű férfiak, mint Ashley, annyi jót tesznek, amerre járnak, hogy igazán nem emlékezhetnek minden pártfogoltjukra. Ha Scarlett nem lett volna annyira meglepődve Ashley ajánlata miatt, felkapta volna az odavetett kesztyűt. Tarán megfogadta, hogy nem hagyja magát felbosszantani, és soha életében nem fog többé Rhett-tel veszekedni Ashley miatt. Nagyon bizonytalan talajon mozgott, és érezte, hogy míg nem tudja pontosan, hogyan állnak Ashley és Rhett vele szemben, jobb, ha hallgat.
–  Meg akarja venni a fűrészmalmokat?
–  Igen. Persze azonnal mondtam neki, hogy erről szó sem lehet.
–  Már többször kértelek, hogy ne avatkozz az én dolgaimba. – Nevetséges. Annyit csak tudhattam, hogy a világért sem adnád oda. Megmondtam neki, hogy úgy látszik, nem ismer téged. Nem bírnád ki, hogy ne üthesd bele mindenbe az orrodat, s ha a két fűrészmalmot eladnád, nem állhatnál örökösen a háta mögött, hogy hajszold és leckéztesd, és megmagyarázd neki, hogyan intézze a saját üzleti ügyeit.
–  Ezt merted neki mondani rólam?
–  Miért ne? Talán nem igaz? Ügy láttam, a szíve mélyén nagyon egyetértett velem, de persze az olyan úriember, mint ő, nem mond ilyesmit hölgyekről.
–  Hazugság! Azért is eladom neki! –- kiáltotta magánkívül Scarlett,
Esze ágában se volt mostanáig, hogy megváljon a fűrészmalmoktól.   Többféle   okból akarta   megtartani, és nem is főképpen a pénzérték miatt. Akármikor eladhatta volna az utóbbi években, nagyon jó áron kérték tőle gyakran, de csökönyös volt, és hallani sem akart róla. Büszke volt a fűrészmalmaira, a legkézzelfoghatóbb bizonyítékaira annak, mit ért el minden segítség nélkül, annyi nehézséggel küzdve. És azonkívül ez volt az egyedüli ürügy, hogy gyakrabban láthassa Ashleyt, Ha eladja, csak ritkán találkozhatnak, és talán soha többé nem lehetnek ketten egyedül. Scarlett pedig beszélni akart vele. Nem, nem bír tovább is így élni, ebben a rettenetes bizonytalanságban. Tudnia kell, meggyűlölte-e … Elpusztult-e a szerelme azon a rettenetes estén, mikor Melanie estélye volt? Égeti-e még a szégyen? Ha a fűrészmalmoknál találkozhatnak, megtudhatja, hogyan áll, megpróbálhatja visszahódítani. Az üzleti kapcsolatok során ezernyi alkalma nyílhat arra, hogy felkeresse, anélkül hogy ez bárkinek is feltűnnék. És tudta, ha időt nyer, visszanyer mindent, bármennyire is kiszorult Ashley szívéből. De ha eladja a fűrészmalmot… Nem, egyáltalán nem volt szándékában eladni, de felingerelte a gondolat, hogy Rhett mennyire igazi és kedvezőtlen fényben tüntethette fel őt Ashley előtt, és nyomban megszületett elhatározása. Legyen Ashleyé a fűrésztelep, méghozzá olyan alacsony áron, hogy kénytelen legyen tudomásul venni, milyen nagylelkű Scarlett.
–  Igenis odaadom! – kiáltotta. – Mit szólsz hozzá? Odaadom!
Rhett lehajolt, hogy megkösse Bonnie cipőfűzőjét, mert félt, hogy az asszony meglátja a diadalmas villanást a szemében.
–  Azt, hogy meg fogod bánni – mondta csöndesen. Máris megbánta a hirtelen szavakat. És ha mással lett volna szóváltása, nem Rhett-tel, szégyenkezés nélkül vissza is vonta volna a szavát, Miért is volt ilyen elhamarkodott? Feltekintett Rhettre, és látta, hogy a férfi megint azzal a régi, figyelő tekintettel nézi, mint a macska az egérlyukat. Mikor látta, hogy az asszony összehúzza a szemöldökét, felnevetett. Fehér foga megvillant. Scarlettnek határozatlan gyanúja támadt, hogy talán készakarva bosszantotta fel. És talán …
–  Nincs valami közöd neked ehhez a dologhoz? – nézett rá.
–  Nekem? – emelte fel gúnyos csodálkozással Rhett a szemöldökét. – Nekem igazán semmi. Én sohasem igyekeztem jót tenni, ha valamiképpen elkerülhettem.

Még aznap este eladta a fűrészmalmait Ashleynek. Nem veszített pénzt, mert Ashley nem fogadta el az olcsó ajánlatot, hanem ragaszkodott ahhoz, hogy a teljes értéket kifizethesse. Mikor végre aláírták a szerződést Melly ebédlőjében, mikor a malmok végleg gazdát cseréltek, és Melanie kis poharakat állított Rhett meg Ashley elé, hogy áldomást igyanak, Scarlett úgy érezte, hogy megrabolták. Mintha egyik gyermekét vesztette volna el.
A fűrészmalmok voltak a kedvencei, büszkesége, gyűjtő, semmiből összekaparó kis keze munkájának^ gyümölcse. Egy kis fűrészteleppel kezdte azokban a napokban, amikor Atlanta még éppen csak elkezdte küzdelmét, hogy kiemelkedjen a romokból, hamuból, és a nincstelenség meredt az asszony arcába. Harcolt, tervezgetett, fáradozott vele azokban a sötét időkben, amikor fenyegetett a veszély, hogy a jenkik kisajátítják, 'amikor pénz alig volt, és a rendes embereket kivégezték. És most, amikor Atlanta már eltakarta sebeit, mindenféle új épületek szöknek a magasba, és naponta újabb és újabb emberek özönlenek a városba, most két jól felszerelt fűrészmalma van, két deszkatelepe, tucatnyi öszvérfogata, és rabok dolgoznak, hogy a termelés úgyszólván semmibe se kerüljön. Mindettől elbúcsúzni olyan érzés volt, mint mindörökre becsukni az ajtót életének egy része mögött, egy keserves, kemény küzdelmekkel teli korszaka mögött, amelyre azonban mindig vágyón és elégtétellel gondolt vissza … Ő maga teremtett mindent a két kis asszonyi kezével. És leverő érzése vo'lt, hogy Ashley nem fogja tudni úgy vezetni, 'ahogyan kell. Ashley el fog veszíteni mindent, mindent, amit ő annyi fáradsággal felépített. Ashley bízik mindenkiben, és a deszkához is alig ért, nem tudja, mi a különbség a kétszer négyes és hatszor nyolcas között. És soha, soha nem is adhat neki tanácsot, nem is szólhat bele a dolgába, mert Rhett azt mondta róla, hogy mindenbe bele szereti ütni az orrát.
„Ó, ez az átkozott Rhett!” – gondolta sötéten, és egyre erősebb lett a lelke mélyén a gyanú, hogy valamiképpen ő rejtőzik a dolog mélyén. Figyelte, amint Ashleyvel beszél.
–  Azt hiszem, első dolgod lesz, hogy a rabokat visszaküldöd, mi? – kérdezte Rhett.
… Visszaküldeni a rabokat? Minek? Miért? Rhett nagyon jól tudhatja, hogy főképpen azért hoznak annyit a fűrészmalmok, mert olcsó munkaerővel dolgoznak. És miért beszél Rhett ilyen határozottan arról, mit tesz vagy mit nem tesz Ashley? Mi köze hozzá? Mit tudja ő, mit gondol Ashley?
–  Igazad van. Ez lesz az első dolgom – mondta Ashley. Kiegyenesedett, és elkerülte Scarlett égő tekintetét.
–  Elvesztetted az eszedet? – kiáltotta Scarlett. – Hiszen el fogod veszteni a pénzed! Ugyan micsoda munkásokat akarsz fogadni?
– Szabad négereket – mondta Ashley.
–  Szabad négereket! Nagyon jól tudod, micsoda bért kérnek, és milyen megbízhatatlanok. Azonkívül a jenkik minden pillanatban beleavatkoznak majd a dolgodba, és lesik, nem ütöd-e pofon valamelyiket, ha nagyon szemtelen, és kapnak-e pihepaplant éjszakára. Olyan lármát csapnak mindenért a jenkik, hogy elhallatszik innen Daltonig, és a végén még be is zárnak. A rabok, ha …
Melanie csöndesen ült, és ölében összetett két kezét nézte. Ashley felsóhajtott, kényelmetlenül nézett, de elszántság volt a tekintetében. Egy pillanatig csend volt. Aztán Rhettre pillantott, és mintha megértést és bátorítást kapott volna tőle. Scarlett jól látta.
–  Nem akarok rabokkal dolgozni, Scarlett – mondta nyugodtan.
–  Úgy! – Scarlettnek a lélegzete is elállt. – És miért nem? Attól tartasz, az emberek majd éppen úgy megszólnak, mint engem?
Ashley felemelte a fejét.
–  Nem bánom, hogy mit mondanak az emberek, ha úgy érzem, helyesen cselekszem. Csakhogy a rabok foglalkoztatását sohasem tartottam helyénvalónak.
–  De miért nem?
–  Nem akarok mások nyomorán és kényszermunkáján gazdagodni.
–  Hiszen neked rabszolgáid is voltak!
–  Ők nem éltek nyomorban. Azonkívül apám halála után felszabadítottam volna őket, ha a háború időközeiben fel nem szabadítja valamennyit. Ez különben is más,
Scarlett. A rendszer maga súlyos visszaéléseken alapul. Lehet, hogy te nem tudod, de én annál jobban. Biztosan tudom, hogy Johnnie Gallegher legalább egy embert meggyilkolt a maga telepén. Egyről biztosan tudok, de lehet, hogy többet is. Ki törődik azzal, hogy eggyel több vagy kevesebb rab van-e? Azt mondta, azért ölte meg azt az embert, mert szökést kísérelt meg, másfelől azonban hallottam, hogy ez egyáltalán nem igaz. Azt is tudom, hogy halálra dolgoztatja azokat is, akik súlyos betegek és teljesen munkaképtelenek. Nevezd előítéletnek, de nem tudom elhinni, hogy a pénz, amely mások boldogtalanságából származik, boldogságot hozhat.
–  Jóságos ég! Azt akarod mondani… az istenért, Ashley, csak nem vetted be Wallace tiszteletes meséit a véres pénzről?
–  Nem kellett bevennem. Már akkor tudtam, hogy így van, amikor neki még eszébe sem jutott, hogy erről beszéljen.
–  Akkor szerinted minden pénzemhez vér tapad! – kiáltotta Scarlett, és fellángolt benne a harag – mert rabokkal dolgoztattam, kocsmaépületem van, és …
Hirtelen elhallgatott. Ashley megütközéssel nézett rá, Rhett kárörvendően vigyorgott. Ördög bújjék Rhett-be, gondolta indulatosan. Arra gondol, hogy már megint, mások dolgába ütöm bele az orrom, s ezt gondolja Ashley is. A legszívesebben egymáson törném össze mind a kettő fejét.
Lenyelte a mérgét. Igyekezett nyugodt és méltóságteljes lenni.
–  Utóvégre nekem igazán mindegy, semmi közöm hozzá – mondta.
–  Kérlek, Scarlett – szólalt meg Ashley –, ne gondolt, hogy téged akartalak bírálni. Igazán nem. Csak másképpen nézzük a dolgokat, és amit te jónak látsz, azt én nem látom jónak.
Scarlett egyszerre vad kívánságot érzett, hogy egyedül legyenek, Rhett és Melanie a világ végén legyen, és ő odakiálthassa neki:
„De hiszen én is úgy akarok látni mindent, mint te! Mondd el, amit gondolsz, amit érzel, hogy megérthesselek, és olyan lehessek, amilyen vagy …”
Csakhogy Melanie itt ült, remegve a jelenet izgalmaitól, és látszott, hogy nagyon fáj neki ez a szóváltás, és Rhett is itt ült kényelmesen elterpeszkedve a karosszékben, és egyre nevetett magában. így hát hűvösen és kissé sértődötten csak ennyit mondhatott:
–  Mondom, ez mától fogva mind a te dolgod, Ashley, és távol legyen tőlem, hogy beleszóljak olyasmibe, amihez semmi közöm. De meg kell vallanom, nem értem a viselkedésedet és a megjegyzéseidet.
Ő, bár ne kellene így beszélnie! Nem kellene megbántania minden szavával. Bár egyedül lehetnének.
–  Megbántottalak, Scarlett – mondta Ashley –, pedig nem akartam. Kérlek, bocsáss meg nekem. Nincs semmi érthetetlen abban, amit mondtam. Egyszerűen csak olyan pénzen szeretnék élni, amihez nem tapad sem könny, sem vér, mert a másképp szerzett pénz ritkán hoz szerencsét.
–  De mikor nincs igazad! – kiáltotta Scarlett. Nem bírt tovább uralkodni magán. – Nézz rám! Tudod, hogy jött a pénz. Tudod, hogy álltak a dolgok, mielőtt pénzt szereztem. És tudod, hogyan éltünk, mielőtt ezt a pénzt megszereztem volna. Gondolj vissza arra a télre Tarán, mikor olyan hideg volt, és a szőnyegeket vágtuk fel cipőnek, nem volt elég ennivalónk, és azon törtük a fejünket, hogyan járnak majd Wade és Beau iskolába! Emlékszel?…
–  Emlékszem – mondta Ashley fáradtan –, de jobb szeretném elfelejteni.
–  Boldogok voltunk akkor? Gondolkozz csak rajta, s nézd meg az életünket most!  Tisztességes házban élsz, reményed van hozzá, hogy még több lesz a jövedelmed. És van valakinek szebb háza itt, mint az enyém, több ruhája, jobb lovai? Miket eszünk? És a gyermeke-nknek mindenük megvan, amit csak akarnak. Honnan szereztem a szükséges pénzt? Csak úgy leráztuk a fáról? Nem! A rabok bőrén, és a kocsmabérlő és …
–  Ne felejtsd el azt a jenki katonát, akit megöltél – figyelmeztette Rhett jóakarattal. – Annak az aranyaival kezdted!
Scarlett feléje fordult, igen mérgesen. Rhett a szemébe mosolygott.
–  És ez a sok pénz nagyon-nagyon boldoggá tett téged, ugye drágám? – kérdezte most Rhett alattomos édességgel a hangjában.
Scarlett elhallgatott, szája is tátva maradt, és a többiekre nézett. Melanie majdnem sírt. Ashley egyszerre mintha messze, nagyon messze nézett és visszahúzódott volna, és Rhett a szivarja mögül csöndesen mosolyogva figyelte őt. Scarlett szeretett volna felkiáltani:
„Természetes!   Nagyon boldoggá  tettem magam!”
De valahogy nem bírt beszélni…

58
Ebben az időben, betegsége után, Scarlett újra változást vett észre Rhett viselkedésében, és Scarlett nem tudta volna megmondani, tetszik-e neki. Józan volt mindig, csendes és kissé szórakozott. Mostanában többször volt otthon vacsorára is, türelmesen beszélt a cselédekkel, és még nagyobb szeretettel bánt két mostohagyermekével, mint azelőtt. Soha nem említett semmit, ami köztük történt a múltban, sem kellemeset, sem egyebet, és szinte kihívóan nézett Scarlettre néha, mintha azt mondta volna: mered felhozni a múltat?
Scarlett is fegyverszünetet tartott. Csendesen éltek, legalábbis külső látszatra. Hűvös, udvarias figyelmességgel bánt vele Rhett, mint lábadozása idején. Soha nem vetett oda neki egy-egy gúnyos megjegyzést, mint azelőtt. Scarlett nehéz szívvel érezte, hogyha meg is haragította néha, de mégis jobb volt úgy. Azért tette, mert törődött azzal, amit Scarlett tett és mondott. Most úgy látszik, mindegy már neki minden. Udvarias volt, de közömbös is. És Scarlettnek hiányzott az érdeklődése, bármilyen izgalmas volt is, hiányoztak a régi veszekedések, a kihívások és letorkolások.
Kedves volt hozzá, de majdnem úgy, mintha Scarlett egy idegen asszony lenne, és mint ahogyan valaha őt követte szemmel állandóan, úgy figyelte most Bonnie-t. Olyan volt ez, mintha életének élénk vérkeringése egy keskeny csatornába torkollna. Néha úgy érezte Scarlett, ha fele annyi szeretettel és gyöngédséggel lenne iránta Rhett, mint Bonnie iránt, egészen más lenne az élet. Néha nehéz volt mosolyogni, mikor az emberek arról beszéltek: hogy bálványozza Butler kapitány a gyermekét.
De ha nem mosolygott volna, az emberek megütköztek volna rajta, és Scarlett még önmagának sem akarta bevallani, hogy féltékeny a saját legkedvesebb gyermekére. Scarlett mindig azt kívánta, hogy első legyen azoknak a szívében, akik körülveszik. Márpedig vak lett volna, ha nem látja, hogy Rhett és Bonnie egymást szeretik legjobban.
Rhett mostanában is kimaradt néha estére, de akkor is józanon jött haza. Gyakran hallotta halkan fütyörészni, amint elment a szobája zárt ajtaja előtte Néha férfiak is jöttek vele a késői órákban, s halkan beszélgettek odalenn az ebédlőben, a brandys üveg mellett. Nem azok, akikkel együtt ivott azelőtt. Egyetlen gazdag kofferes, egyetlen köpenyegforgató, egyetlen republikánus nem jött most a házba Rhett hívására. Ha Scarlett lábujjhegyen odaosont néha a lépcsőkorláthoz, és figyelt a hangokra, gyakran megismerte René Picard, Hugh Elsing, a Simmons fiúk, Andy Bonneil és a többi ismerős hangját. Merriwether nagypapa és Henry bácsi pedig mindig itt voltak. Egyszer, nagy elképedésére, Meade doktor hangját is hallotta. És ezek az emberek valaha azt mondták, hogy az akasztás nagyon is enyhe büntetés lenne Rhett számára!
Ezek az éjszakai beszélgetések mindig Frank halálára emlékeztették, a Ku-Klux-Klan titkos gyűléseire, és a késői órák, ameddig Rhett fennmaradt, még inkább emlékezetébe idézték a Ku-Klux-Klannak Frank halála előtti korszakát. Rettegve gondolt ilyenkor arra, hogy Rhett azt mondta, akár a Klánba is szívesen belép, csak befogadják a déliek, és Bonnie ne legyen kiközösítve, ha megnő, bár azt is hozzátette, reméli, az Isten nem mér rá ilyen súlyos büntetést. Ő, istenem, csak nem érheti ilyen szörnyűség, hogy mint Frank, Rhett is…
Egy éjszaka, mikor a rendesnél tovább maradt el, nem bírta tovább a gyötrődést. Amint meghallotta a kulcsa nyikorgását, magára kapta a takarót, és kiment a gáz világította emeleti folyosóra. A lépcső tetején találkoztak. Rhett gondolataiba merült, de arca Scarlett láttán egyszerre megváltozott, csodálkozva nézett rá.
–  Rhett… tudnom kell! Tudni akarom, hogy … a Klan … azért szoktatok éjszakánként beszélgetni? Te is oda tartozol?
A táncoló gázláng fényében Rhett ránézett és elmosolyodott.
–  Hol van ez már! – mondta. – Atlantában feloszlott a Klan, és talán egész Georgiában sincs egyetlen csapat. Talán kofferes és republikánus ismerőseid mondtak megint valami rémmesét?
–  Nincs Klan? Hazudsz, hogy megnyugtass …
–  Drágám, mikor akartalak én valaha megnyugtatni? Nem, nincs többé Klan. Mindenki belátta, hogy a Klan több bajt okoz, mint hasznot, mert állandó izgalomban tartja a jenkiket. Meg azután megokolttá teszi kedves barátunk, Bullock kormányzó intézkedéseit. Nagyon jól tudja, hogy csak addig ülhet a nyakunkon, amíg a szövetségi kormány és a jenki újságok elhiszik neki, hogy Georgia forrong, nyüzsög a lázadóktól, és minden bokor mögött egy csuklyás Ku-Klux-Klan-tag rejtőzik. Ezért találnak ki kétségbeesetten új és új rémtörténeteket a Klánról, hogy hűséges republikánusokat a lábujjuknál fogva akasztottak fel, becsületes és ártatlan négereket erőszakért meglincseltek, de ezeket a meséket már senki sem hiszi el. Ő maga is tudja, szegény, hogy nem létező célpontot bombáz, és hiábavaló minden. Köszönöm szíves érdeklődésed, de mióta megszűntem áruló lenni, és becsületes demokratává vedlettem át, nem volt egyetlen Klan-gyűlés.
A legtöbb, amit Bullock kormányzóról mondott, nem volt fontos Scarlett számára, és nem is figyelt oda. Az egészből csak az foglalkoztatta, amit megkönnyebbüléssel hallott, az, hogy nincs már Klan. Rhettet nem lövik le úgy, mint Frankot,, és ő nem veszti el üzletét vagy pénzét. Az ütötte meg különösebben a fülét, hogy Rhett úgy beszél önmagáról, mint aki a demokratákhoz, a régi gárdához tartozik.
–  Rhett – kérdezte hirtelen. – Te … te oszlattad fel a Klánt?
Mosolyogva nézett a szemébe, de szeme villogott.
–  Szerelmem, ketten. Ashley meg én.
–  Ashley és te …?
–  Igen, látod, a politika idegeneket is ágyastársakká tesz. Sem Ashley, sem én nem rajongunk egymásért mint ágyastársakért. Ashley sem bízott soha a Klánban, mert ő meg van győződve róla, hogy az erőszak csak erőszakot teremt. Én sem bíztam benne, mert átkozott ostobaság, és nem ez az útja annak, hogy elérjük, amit akarunk. Ez csak arra jó, hogy ítéletnapig a nyakunkon maradjanak a jenkik. így hát ketten addig beszéltünk a többieknek, míg azok is belátták, hogy sokkal többet lehet elérni más eszközökkel, mint hálóinggel és tűzkereszttel.
–  És … és hallgattak rád … a fiúk …?
–  Rám, aki üzér voltam, sehonnai, s egy tálból ettem a cseresznyét a jenkikkel. Elfelejti, kedves asszonyom, hogy én becsületes demokrata vagyok, aki utolsó csepp vérét is feláldozná, hogy hazánkat kiszabadítsuk a zsarnokság járma alól? Igenis, hallgattak rám, mert jó tanácsot adtam nekik. Egyéb politikai tanácsaim is jók. Máris elértük, hogy többségünk van a törvényhozó testületben, és szép lassan kiszorítjuk republikánus barátainkat a porondról. Nagyon is jár már a szájuk. Kissé túl sokat.
–  Börtönbe akarod juttatni őket? Hiszen a barátaid voltak. Bevettek abba a vasútépítési üzletükbe is, amelyen ezreket kerestél.
Rhett hirtelen a régi bizalmaskodó mosollyal kacsintott az asszonyra.
–  Ó, nem táplálok irántuk haragot szívemben. De én most a másik oldalon állok, és ha segíthetek benne, hogy odakerüljenek, ahol a helyük, meg is teszem. És mennyire növeli majd ez a tekintélyem! Ha egyszer a törvényhozó testület elkezdi kipiszkálni ezeket a dolgokat, nagyon értékes lesz mindaz, amit én az ügyekről tudok, mert részt vettem bennük. És ahogy a dolgok most kinéznek, nincs nagyon messze a nap, amikor mindezt kiássák. Kihallgatják majd a kormányzót is, és ha lehet, bezárják. Jó lesz, ha figyelmezteted kedves barátaidat, Gelertéket, Hudsonékat és a többieket, hogy csomagoljanak. Akármikor itt lehet a pillanat, hogy menekülniük kell, mert ha a mieink elkaphatják a kormányzót, hát el is kapják.
Scarlett nem tudta elhinni, amit Rhett mond. Olyan régen itt éltek már a jenkik, biztonságban, teljes kényelemben berendezkedve, és a hadsereg mindenben fedezte a republikánusokat. A kormányzó pedig túl erős volt minden törvényhozó testülettel szemben ahhoz, hogy árthassanak neki, sőt bebörtönözhessék.
–  Hogy túlzói – mondta.
–  Márpedig Bullock kormányzó nagyon könnyen megérheti, hogy letartóztatják. Vagy ha ettől meg is menekül, hogy a legközelebbi választáson kibukik, az bizonyos. Most demokrata   kormányzónk lesz,   Scarlett!
–  Alighanem a te kezed is benne van – jegyezte meg Scarlett gúnyosan.
–  Benne, édesem. Akarom is, hogy benne legyen. Ezért maradok fenn olyan soká éjszakánként. Ezen dolgozom. Mégpedig keményen. És, bár ez bizonyosan bántani fogja önt, asszonyom, sok pénzt is költök rá. Emlékszel arra, mit mondtál egyszer nekem Frank boltjában? Hogy nem tisztességes dolog megtartani a Konföderáció aranyát. Hát nem tartom meg. Erre szántam. Visszasegítem a Konföderáció híveit a hatalomra.
–  Patkánylyukakba öntőd a pénzt!
– Micsoda? – kérdezte gúnyos felháborodással Rhett. – Te patkánylyuknak mondod a demokrata pártot? De ne tréfáljunk. Nekem nem az a fontos, ki lesz a kormányzó. Nekem az a fontos, hogy mindenki tudja, ezen fáradoztam, erre adtam pénzt, és erre emlékezni fognak, ha majd Bonnie megnő.
–  Olyan kenetesen beszéltél, hogy már majdnem megijedtem, hogy csakugyan egészen megváltoztál, de most látom, hogy a demokratákat sem veszed komolyabban, mint bármi mást.
–  Ó, nem, egyáltalán nem. Ez csak álca. A leopárdról szivaccsal le lehet mosni a foltokat. De azért leopárd marad.
Bonnie felébredt. Meghallotta a beszélgetést. Álmosan és parancsolóan kiabált ki a szobából:
–  Papa! Gyere!
Rhett indult. De Scarlett visszatartotta.
–  Várj, valamit szeretnék még mondani. Abba kell hagynod, hogy Bonnie-t délutánonként mindenüvé magaddal viszed politikai gyűlésekre. Nagyon furcsán néz ki. Micsoda ötlet az, egy ilyen kislányt olyan helyekre vinni! És olyan hóbortosnak látszol, hogy mindig rajtad lóg a gyerek. Eszembe sem jutott, hogy oda viszed magaddal a gyereket, de Henry bácsi most úgy említette, mintha én tudnék róla …
Rhett hirtelen szembefordult az asszonnyal, arcvonásai megkeményedtek.
–  Mi rosszat találhatsz abban, hogy a kislány ott ül apja ölében, míg apja barátaival beszélget? Lehet, hogy neked hóbortnak tűnik, de egyáltalán nem az. Az emberek évekig emlegetni fogják, hogy Bonnie ott ült az ölemben, mialatt én segítettem nekik kiűzni innen a republikánusokat. Sokáig emlékeznek majd erre .. .
Arcáról leolvadt a kemény vonás, és gúnyos fény táncolt a szemében.
–  Hallottad már? – mondta. – Ha megkérdezik, kit szeretsz a legjobban? Azt feleli: a papát meg a demotlatátat! És kit gyűlölsz? Azt mondja: az álulótat! Látnád, amint majdnem megeszik!
– És talán azt mondod neki, hogy én is áruló vagyok? – kérdezte Scarlett fájó haraggal.
– Papa! – hallatszott újra a kiáltás, most már türelmetlenül. És Rhett nevetve hagyta ott Scarlettet. Bement a gyermekhez, a szobájába.
Októberben Bullock kormányzó leköszönt a hivataláról, és megszökött Georgiából. Kormányzata alatt olyan általános lett a korrupció, az állami hatalommal való visszaélés, a teljes felfordulás, hogy önmagától omlott össze minden. Az általános felháborodás akkora volt, hogy saját pártjában is meghasonlás keletkezett. A demokraták megszerezték a többséget a törvényhozó testületben. Bullock tudta, mi következik. Nem várta meg, míg bevádolják, és bíróság elé kerül. Sietve és titkon elvitte az irháját, és arról is gondoskodott, hogy leköszönése csak akkor kerüljön a nyilvánosság elé, mikor már ő túljutott a határon, és biztonságban van Északon.
Mikor egy héttel elutazása után közhírré tették a lemondását, Atlanta izgatott és lelkes hangulatban ünnepelt. Emberek tolongtak az utcán, idegenek nevettek és rázták egymás kezét, asszonyok csókolóztak össze sírva. Mindenki nagy lakomákat rendezett, és annyi örömtüzet gyújtottak a suhancok, hogy a tűzoltóságnak állandóan készenlétben kellett állnia. Minduntalan kigyulladt valami valahol.
Micsoda váratlan öröm! Az újjáépítés nemsokára véget ér! Persze a helyettes kormányzó szintén republikánus volt, de decemberre várták a választást. Nem volt kétség az iránt, hogy mi lesz az eredmény. És mikor a választások elérkeztek, a republikánusok minden erőfeszítése ellenére demokrata kormányzót választottak Georgiában.
Újra örömünnepet ültek. Talán csendesebbet, de még bensőségesebbet, mint mikor Bullock elmenekült. A templomok tele voltak. Hálaadó istentiszteleteket hallgattak az emberek. Nemcsak boldogok, de büszkék is voltak. Íme, Georgia felszabadult, visszakerült a déliek kezébe, minden megpróbáltatás ellenére, annyi szenvedés és gyötrődés után. Büszkeség vegyült az áhítatos hangulatba és örömbe, büszkék voltak rá, hogy Georgiát Washington erőszakos közigazgatása, hadserege, a kofferesek, sehonnai jöttmentek és hazai republikánusok ellenére ismét a saját népe kormányozza.
Az Egyesült Államok kongresszusa hétszer egymás után szavazott meg rendkívüli törvényt, amellyel az államot leigázott gyarmattá nyilvánították. A hadsereg háromszor is hatályon kívül helyezte a polgári törvényeket. A négerek behatoltak a törvényhozó testületbe, fosztogató ellenségek éltek vissza a kormányzattal, magánosok gazdagodtak a közpénzekből. Georgiát kínozták, megalázták, leütötték, hogy egészen tehetetlen volt. De most mindennek ellenére Georgia sorsa ismét a maga kezében volt, és boldogulása a maga népétől függött.
A republikánusok hirtelen háttérbe szorítása nem okozott mindenkinek egyforma örömet. A kofferesek, republikánusok, árulók, köpönyegforgatók soraiban nagy volt a rémület és kavarodás. Gelerték és Hudsonék, akik titokzatos módon megtudták Bullock lemondását, mielőtt más csak sejthette volna, búcsú nélkül elhagyták a várost; belevesztek a becstelenségbe, amelyből előkerültek. Akik itt maradtak, ijedten, bizonytalanul tévelyegtek az utcákon, összedugták a fejüket, és várták, mit fog kisütni a vizsgálat az ő ügyeik körül. Most nem voltak hangoskodók, nagyszájúak. Megkövültek, megrettentek, féltek. A hölgyek, akik Scarlettet meglátogatták, újra és újra sopánkodtak:
– De ki is gondolta volna, hogy ez ilyen hirtelen jön? Azt hittük, a kormányzó helyzete olyan szilárd, hogy … Mi azt hittük, mindig így marad .. .
Scarlett is meg volt ijedve a váratlan fordulat miatt bár Rhett előre figyelmeztette. Nem mintha sajnálta volna, hogy Bullock elment, és a demokraták kerültek felül. Bár senki sem hitte volna, lelke mélyén boldog volt, hogy véget vetettek a jenki uralomnak.
Élénken emlékezetében élt még, milyen kemény harcot kellett vívnia a visszacsatolás első napjaiban, menynyire félt, hogy a katonák és kofferesek elkobozzák pénzét, minden vagyonát. Emlékezett, mennyire tehetetlen volt, milyen rettegéssel töltötte el a tehetetlenség érzése, és mennyire gyűlölte a jenkiket, akik rákényszerítették Délre ezt a keserves rendszert. Soha nem szűnt meg gyűlölni őket. Mégis igyekezett megalkudni a lehetőségekkel, megkísérelni, hogy elérje a lehető legteljesebb biztonságot, és ezért együtt tartott a győzőkkel. Bármennyire is utálta őket, körükbe tartozott, elvágta kapcsolatait régi barátaival és régi életmódjával. Most pedig megszűnt a győzők hatalma. A Bullock-kormányzat fennmaradására fogadott, és vesztett.
Amikor 1871 karácsonyán nyugtalan szívvel és zavarodottan körülnézett, nem sok vigasztalót látott, bár szülőföldjének hosszú esztendők óta ez volt az első boldog karácsonya. Meg kellett érnie, hogy Rhett, aki valaha Atlanta leggyűlöltebb embere volt, most a legnépszerűbbek közé tartozik, mert idejekorán feladta republikánus eretnekségét, és pénzzel, fáradsággal, tanáccsal előkészítette az utat a demokraták tábora felé, és meg tudta győzni őket őszinteségéről. Ha mosolyogva, köszöngetve végiglovagolt az utcákon, maga előtt a nyeregben kékruhás kislányával, mindenki lelkesen integetett, a kalapját lengette feléjük, és szeretettel nézett a kislányra. Scarlett pedig …

59
Mindenki tisztán látta, hogy Bonnie Butlernek ugyancsak szüksége lenne valakire, aki erős kézzel irányítsa a nevelését. De annyira szerette mindenki, hogy nem tudtak szigorúak lenni hozzá.
Először akkor került ki a fegyelmezés alól, mikor hónapokig utazgatott az apjával. New Orleansban és Charlestonban olyan későn feküdt le, amikor neki tetszett, ott, ahol éppen elálmosodott, színházban, vendéglőben, kártyaasztalnál. Ettől fogva a világ semmi hatalmassága nem kényszeríthette volna rá, hogy gyermekeknek való időben feküdjön le, mint az engedelmes kis Ella. Míg  odajártak,  Rhett   azt  is  megengedte  neki,  hogy olyan ruhában járjon, amilyen neki tetszik, s Mammy hiába mérgelődött azóta, hogy ilyen kislánynak mosható ruhát és köténykét kell viselni, Bonnie kék tafotát és csipkegallért követelt.
Mióta Rhett-tel utazott, és az anyja betegsége alatt, meg amíg Scarlett Tarán volt, nem volt mód rá, hogy visszaszorítsák a fegyelem határai közé, a városban volt egyedül az apjával. Amint idősebb lett, Scarlett megpróbálta rendre tanítani, megpróbálta leszoktatni makacsságáról, lenyesegetni a kényeztetés okozta fegyelmezetlenséget. De vajmi kevés eredménnyel. Rhett mindig a gyermek pártján volt, bármilyen bolondosak voltak kívánságai, és bármilyen vad volt a viselkedése. Bátorította, hogy beszéljen, amikor csak akar, és úgy bánt vele, mintha felnőtt lenne. Meghallgatta a véleményét komoly arccal, és úgy tett, mintha hallgatna rá. Ennek eredményeképpen Bonnie belekiabált szülei beszédjébe, ellentmondott az apjának, sőt sokszor rendreutasította. Rhett nevetett, és még csak azt sem engedte meg Scarlettnek, hogy néha a kislány kezére üssön.
„Ha nem lenne olyan szép és kedves, senki sem szeretné – gondolta Scarlett csöndesen. Rájött, hogy ennek a gyermeknek éppen olyan kemény akarata van, mint neki. – De Rhettért rajong, és ha ő akarná, a kedvéért jobban viselné magát.”
Rhett azonban egyáltalán nem kívánta, hogy Bonnie jól viselje magát. Amit Bonnie tett, az mind helyes , volt az ő szemében, és ha a holdat kívánta volna, lehozza neki az égről. Bolondul büszke volt a szépségére, - fürtös hajára, gödröcskés arcocskájára, kecses kis testére, mozdulataira. Szerette a nyelvességét, a hetykeségét, szenvedélyességét és kimondhatatlanul kedves, hízelgő gyöngédségét. Minden kényeztetés ellenére olyan szeretetreméltó, kedves gyermek volt, hogy el kellett nézni a hibáit, s nem volt szíve megfegyelmezni. Bonnie szemében pedig Rhett volt a kisvilág középpontja, ő volt a bálványa, és az sokkal becsesebb volt számára, semhogy fegyelmezés folytán elveszítse.
A gyermek úgy járt apja sarkában, mint valami kis árnyék. Felkeltette kora reggel, mellette ült az asztalnál. Hol az ő tányérjából evett, hol a sajátjából. Előtte ült a nyeregben, ha lovagolt, és senkinek nem engedte, hogy vetkőztesse és lefektesse, csak az apjának. Még mindig ott állt kis ágya az apjáé mellett.
Mulattatta és meg is hatotta Scarlettet, hogy a gyermek milyen kemény kézzel uralkodik az apján. Ki gondolta volna, hogy éppen Rhett így fogja vállalni az apaságot? Néha azonban keservesen gyötörte a féltékenység, mert Bonnie négyéves korára jobban megértette és ismerte Rhettet, mint ő, és jobban tudott vele bánni, mint ő.
Mikor Bonnie négyéves lett, Mammy morogni kezdett, hogy nem illik ilyen nagy lánynak az apja lován lovagolni férfinyeregben, és nem illik, hogy a ruhája egészen felcsúszott a térde fölé. Rhett figyelmesen hallgatta ezeket a megjegyzéseket, mint ahogyan Mammy véleményét mindig megszívlelte. Az eredmény egy gyönyörű, fehér póni volt, hosszú, selymes sörénnyel, ezüstdíszes oldalnyereggel. Tulajdonképpen úgy mondta Rhett, hogy mind a három gyermeknek vette a lovat, és fiúnyerget is hozatott Wade számára. De Wade sokkal jobban szerette bernáthegyi kutyáját, Ella pedig minden állattól félt. így aztán a póni Bonnie kizárólagos tulajdona lett, és Butler úr volt a neve. Bonnie egyetlen bánata az volt, miért nem ülhet úgy a lovon, mint az apja. De mikor megmagyarázták neki, hogy női nyereggel sokkal nehezebb lovagolni, megnyugodott, és gyorsan haladt a tanulásban. Rhett büszkén figyelte, milyen ügyes, milyen jó a tartása és erős a keze.
– Meglátod, ha elég nagy lesz hozzá – kérkedett többször –, hogy vadászatokra vigyem, nem lesz több ilyen női lovas az egész országban. Virginiába fogom vinni. Ott vannak a legnagyobb vadászatok. És Kentuckyba, ahol méltányolják a jó lovast.
Mikor a lovaglóruha varrására került a sor, Bonnie, mint rendesen, kéket kívánt. Kék bársonyt.
– De kicsikém! Kék bársonyruhában nem lehet lovagolni. Ez a kék bársony nekem való, ünneplő ruhának – nevetett Scarlett. – Most az a divat, hogy a kislányok szép fekete szövetruhában lovagoljanak.
Látta, hogy Bonnie összevonja a szemöldökét, és odaszólt a férjének:
–  Ugyan magyarázd meg neki, Rhett, hogy nem való  a bársony  lovaglóruhára.  Mindjárt piszkos  lesz.
–  Miért ne kaphasson kék bársonyruhát, ha ehhez van kedve – mondta Rhett vállvonogatva. – Ha bepiszkolódik, varratok neki másikat.
Bonnie megkapta a kék bársonyruhát, olyan hosszú szoknyával, hogy leért a ló oldaláig, mint a várkisasszonyok ruhája, amit a mesekönyvekben látott. És fekete kalapot is kapott, szép piros tollal, mert Melly néni mesélt neki ilyesmiről. Napfényes, derült napokon gyakran lehetett látni őket lovagolni a Barackfa utcán: Rhettet, amint óvatosan visszafogja nagy, fekete lovát, hogy lépést tartson a pónival, és Bonnie-t a kövér, fehér pónin. Néha vágtatva rohantak el a házak között, gyerekeket, kutyákat, csirkéket riasztva szét. Bonnie csapta Butler urat a vesszőjével, hogy jobban fusson, fürtös haja libegett, Rhett pedig mosolyogva maradt hátra, hogy a gyermek azt higgye, Butler úr nyerte meg a versenyt.
Mikor Bonnie egészen biztosan ült már a nyeregben, s az ügetés és vágtatás egyaránt pompásan ment, Rhett úgy gondolta, itt az idő, hogy ugratni is tanuljon. Persze csak egészen alacsony akadályokkal, mert a kövér póninak kurta volt a lába. A hátsó udvarban csináltatott egy alacsony, szabályozható korlátot, és Wash, Péter bácsi egyik kis unokaöccse, huszonöt centet kapott egy napra, hogy megtanítsa Butler urat ugratni. Két hüvelyknyi magassággal kezdték, és fokozatosan haladtak odáig, hogy a kövér póni már egy lábnyit is tudott ugrani.
Ezek az ugratóórák kedve ellenére voltak mind a három érdekelt félnek: Butler úrnak, Washnak és Bonniénak. Wash félt a lótól, és csak a királyi fizetés tudta rábírni, hogy napjában vagy egy tucatszor átvigye a kövér pónit az akadályon. Butler úr, aki közömbös elnézéssel tűrte, hogy ifjú úrnője befonja és felkösse a farkát, ha neki úgy tetszik, és naponta százszor is megnézze a patkóit, úgy vélte, hogy semmi szükség rá, hogy kövér testével karókat ugráljon át. Bonnie pedig nem bírta nézni, hogy más üljön az ő lova hátán, és toporzékolt a türelmetlenségtől, míg Butler úr ugrató-leckét kapott.
Mikor végre úgy találta Rhett, hogy a póni eléggé tudja a dolgát, és meg lehet próbálni az ugratást Bonnie-val a hátán, a gyermek izgalma határtalan volt. Gyönyörűen sikerült az első ugrás. Ettől fogva nem elégedett meg azzal, hogy az apja oldalán lovagolhasson. Egyre ugratni akart. Scarlettnek nevetnie kellett, ha látta Rhett és a gyermek fontoskodását és lelkesedését. Remélte, hogy Bonnie majd csak beleun ebbe is, és a szomszédságnak egy kis nyugalma lesz. De tévedett. Bonnie nem unt bele az ugratásba.
A hátsó udvar sövényén túl elhagyatott, régi csapás vezetett el. Reggelenként csak úgy zengett a környék a kiabálástól. Merriwether nagypapa, aki 1849-ben végigcsinálta az indián felkelést, kijelentette, hogy Bonnie egészen úgy kiabál, mint az apacsok, ha sikerült megskalpolniuk az áldozatot.
Az első hét után Bonnie magasabban akart ugratni. Könyörgött, hogy emeljék fel az akadályt. Csak legalább másfél lábnyira a földtől.
–  Majd ha hatéves leszel – mondta Rhett. – Akkor nagyobb lovat veszek neked, és nagyobbat ugrathatsz. Butler úrnak nem elég hosszú a lába.
–  Dehogynem, papa! Én már átugrottam Melly néni rózsabokrait is, pedig azok milyen nagyok!
–  Nem, még várni kell! – mondta Rhett, ez egyszer szilárdan. De lassan egyre jobban meggyöngült a hajthatatlansága.
–  Jól van hát, nem bánom – mondta egy reggel nevetve, és maga igazította magasabbra a fehérre meszelt rudat. – De ha leesel, ne sírj, és ne mondd, hogy én vagyok az oka !
–  Mama! – kiabált Bonnie torkaszakadtából Scarlett hálószobájának ablaka felé. – Mama! Nézz ki! A papa megengedte, hogy nagyobbat ugorjak!
Scarlett éppen fésülködött. Odajött az ablakhoz, és mosolyogva nézte a hosszú, sáros kék bársonyruhában izgatottan forgolódó gyermeket.
 „Kell már, hogy más ruhát varrassak neki – gondolta. – Csak azt nem tudom, hogyan szedjük le róla a régit, annyira szereti.”
–  Mama! Nézd!
–  Nézlek, drágám – mondta mosolyogva, Scarlett. Amikor Rhett ráemelte a kislányt a lóra, Scarlettnek átmelegedett a szíve a büszkeségtől. Olyan egyenesen ült, olyan gyönyörűen tartotta a fejét. Lekiáltott neki:
–  Milyen csinos vagy, kicsikém!
–  Te is! – kiáltotta Bonnie nagylelkűen, és megsarkantyúzva Butler úr oldalát, nekivágott az udvarnak. Majd megfordult, s jött az akadály felé.
–  Mama!   Mama! Nézd, hogy veszem ezt az akadályt! … nézd, hogy veszem ezt az akadályt.
Az emlékezés valami figyelmeztető csengettyűt szólaltatott meg Scarlett lelke mélyén. Micsoda baljós érzés futotta át, mikor ezeket a szavakat hallotta? Mi volt az, amitől úgy irtózott hirtelen? … Lenézett a kislányra, amint könnyedén ült a nyeregben, és érezte, hogy hideg verejték lepi el a homlokát.
A gyermek lobogó hajjal, ragyogó kék szemmel vágtatott mind közelebb …
,,Olyan a szeme, mint a papáé volt – gondolta Scarlett. – Kék ír szem … egészen olyan …”
És ebben a szempillantásban tudta már, mire emlékezett. Mintha villám hasította volna ketté a múlt kárpitját. Egy pillanatig minden természetellenes, tiszta fényben állt… Hallotta az apja énekét, amint Tarán vágtat fel a legelőn, és hallotta a kiáltást, csengő, önfeledt kiáltást, mintha csak a gyermeké lett volna:
–  Ellen! Nézd, hogy veszem ezt az akadályt!
–  Nem! – sikoltotta.– Ne! Ne! Bonnie! Megállj! Még egyetlen hang sem jöhetett ki a torkán, csak éppen kihajolt az ablakon, mikor fa reccsent, félelmetesen, Rhett rekedten ordított, sötétkék ruha lobogott … kapálózó lópaták… aztán Butler úr feltápászkodott és üres nyereggel ment tovább.
A harmadik estén történt, Bonnie halála után, hogy Mammy lassan csoszogott felfelé Melly házában a hátsó lépcsőn. Feketében volt tetőtől talpig, óriási férficipőjétől, mely elöl fel volt hasítva, hogy a lábujját ne nyomja, fekete turbánjáig. Ráncos öreg szeme véres, karikás volt a sok sírástól, és a kétségbeesés áradt egész roppant testéből. A majmok kifürkészhetetlen örök, ijedt bánata ült vénséges vén, ráncos arcán, de állkapcsa elhatározást mutatott.
Halkan motyogott valamit Dilceynek, aki jóakaratúan intett. Hallgatólagos fegyverszünet volt köztük. Dilcey letette a vacsoraedényt, és lábujjhegyen ment be az ebédlőbe. Melanie azonnal kijött, le sem tette kezéből az asztalkendőt, arca izgalmat árult el.
–  Scarlett asszonyság .. .?
–  Ő csak viseli a magáét, amint tudja – mondta Mammy nehéz hangon. – Azért nem zavartam volna meg a vacsoráját az asszonyságnak. Várhatok, míg befejezi, majd aztán elmondom, miért jöttem.
–  A vacsora várhat, Dilcey – mondta Melly –, vidd be a tésztát! Mammy, gyere velem.
Elindultak. Mammy mögötte csoszogott. Elmentek az ebédlő előtt, ahol Ashley ült az asztalnál Beau-val meg Scarlett két gyermekével, nagy zajt ütöttek a kanalakkal. Wade és Ella vidám hangja betöltötte a szobát. Wade és Ella számára örömünnep volt, ha Melly nénivel lehettek ilyen hosszú ideig. Melly néni mindig olyan kedves volt hozzájuk. Most meg különösen kedves volt. Nem nagyon hatott rájuk Bonnie halála. Bonnie leesett a lóról, mama sírt,, és Melly néni hazavitte őket játszani Beau-val, és ahányszor csak kértek, teát és süteményt kaptak.
Melly bevitte Mammyt a kis fogadószobába, amelynek  falait könyvek borították,  és  becsukta  az  ajtót.
–  Éppen át akartam menni vacsora után – mondta. – Hallottam, hogy a kapitány úr édesanyja is megérkezett, és reggel lesz a temetés.
–  Az a temetés, az, az! Hiszen azért jöttem – mondta Mammy. – Melly asszonyság, igen nagy bajban vagyunk, és  ha nem tetszik rajtunk segíteni… nagyon nehéz teher van rajtunk, asszonyság, nagyon nehéz teher …
–  Valami súlyos baj van Scarlett-tel? – kérdezte Melanie aggodalommal. – Alig láttam, mióta Bonnie … Bezárkózott a szobájába, és Butler kapitány nem volt otthon, és …
Könnyek folytak végig fekete arcán. Melanie leült melléje, megveregette a karját. Mammy felemelte fekete szoknyája szélét, és megtörölgette a szemét.
–  Tessék nekünk segíteni, Melly asszonyság. Megtettem minden tőlem telhetőt, de nem tudok semmit elérni. Nem tudtam mást kitalálni, mint hogy idejöjjek.
–  Scarlett… Mammy kiegyenesedett.
–  Nem, nem… tetszik őt ismerni, van benne erő. Amit a Jóisten rámért, azt elviseli. Összetörte a szívét, de valahogy elviseli. Én most Rhett úr miatt jöttem.
–  Úgy szerettem volna már én is beszélni vele, de mikor odaát voltam, vagy a városban járt, vagy bezárkózott a szobájába, és … Scarlett pedig úgy nézett ki, mint egy kísértet, és nem akart beszélni… Mi a baj, Mammy? Ha tudok, szívesen segítek.
Mammy megtörölte keze fejével az orrát.
–  Én mondom, hogy Scarlett kisasszony el tudja viselni ezt a csapást is, mert megedződött, hiszen nagyon sok súlyos csapást kellett már elviselnie. De Rhett úr … Melly asszonyság, neki még sohasem kellett semmit eltűrnie, amit nem akart. Soha semmit. Miatta jöttem magához.
–  De …
–  Tessék velem jönni most mindjárt, Melly asszonyság. Tessék velem jönni. – Sürgető, erőszakos volt Mammy hangja. – Talán az asszonyságra hallgatni fog. Mindig is hallgatott az asszonyságra.
–  Ő, Mammy, mire gondolsz? Mammy összehúzta magát.
–  Én azt hiszem … azt hiszem, elvesztetté szegény az eszét. Nem akarja, hogy eltemessük a kicsi kisasszonykánkat.
–  Eszét vesztette? Ő, Mammy …
–  Úgy van, amint mondom. Nem akarja ideadni a gyermeket. Ő maga mondta nekem, alig van egy órája.
–  De ez lehetetlen … csak nem akarja…
–  Ebből gondolom, hogy eszét vesztette.
–  De hogyan? Miért?
–  Melly kisasszony, másnak nem mondanám el, de maga a családhoz tartozik, és különben is maga az egyetlen, akinek elmondhatom. És mindent elmondok az asszonyságnak. Hiszen tetszik tudni, hogy szerette azt a kislányt. Még nem láttam embert, se fehéret, se feketét, aki így rajongott volna a gyerekéért. Mindjárt akkor gondoltam, hogy nem fogja kibírni, mikor Meade doktor úr megmondta, hogy nincs segítség, a kis nyaka törött el. Fogta a puskáját, kiment, és agyonlőtte ott helyben a lovat. Azt hittem, saját magát is agyon fogja lőni. Odamentem volna hozzá, de Scarlett asszonyság elájult, és a szomszédok mind összeszaladtak, azt sem tudtam, mihez fogjak előbb. Rhett úr pedig bejött a házba, karján hozta a gyermeket, és még csak azt sem engedte, hogy lemossam az arcocskáját, ahol sáros és véres lett szegényke. És mikor Scarlett asszonyság jobban lett, és odajött, gondoltam, hála istennek, most majd csak megvigasztalják egymást. De nem. Scarlett asszonyság azt kiabálta neki…
Mammy könnyei újra folyni kezdtek, de most már le se törölte.
–  Bement a szobába, ahol Rhett úr még mindig a kis Bonnie-t tartotta. Azt kiabálta neki: add ide a gyermekemet, akit megöltél! …
–  Ő, nem … nem tehetett ilyet!
–  De igen, ezt kiabálta: te ölted meg. És Rhett úr úgy állt ott, hogy majdnem a szívem szakadt meg érte. Sírni kezdtem, odamentem, és azt mondtam: tessék csak ideadni a Mammyjának. És elvettem tőle a gyermeket, és megmostam az arcocskáját. De alig bírtam hallgatni, hogy még mindig kiabáltak, Scarlett asszonyság gyilkosnak mondta Rhett Urat, és Rhett úr azt mondta, hogy az asszonyság sohasem törődött eléggé sem Bonnie-val, sem a többi gyermekével.
–  Csitt, Mammy. Ne beszélj ilyeneket. Nem szabad ilyeneket elmondanod nekem – kiáltotta Melanie. Visszariadt attól a szörnyű képtől, amelyet Mammy lefestett előtte.
–  Tudom, hogy nem való, Melly asszonyság, de mikor úgy tele van a szívem csupa fájdalommal, hogy azt sem tudom, mit mondok. Rhett úr aztán bevitte a kislányt a szobájába, az ágyára fektette, ahol aludni szokott, és mikor Scarlett asszonyság azt mondta, hogy a nappaliban kell befektetni a koporsóba, azt hittem, megüti. Azt mondta: nem, az én szobámban fog feküdni, úgy, mint eddig. Aztán nekem mondta, hogy vigyázzak, hogy senki be ne menjen a szobába, amíg haza nem jön. Felült a lovára, elment, és csak estére jött vissza, és láttam, hogy sokat ivott szegény, de jól tartotta magát, mint mindig. Bement a házba, és egy szót nem szólt Scarlett asszonysághoz, sem a vendégekhez, akik ott voltak, csak felrohant a lépcsőn, és bement a szobájába. Kiabált, hogy jöjjek. Mikor beszaladtam, nagyon sötét volt, semmit sem lehetett látni, mert az ablaktáblák is be voltak csukva.
-És Rhett úr azt mondta nekem: Mammy, ki kell nyitni az ablakokat, mert itt nagyon sötét van. Én kinyitottam az ablakokat, és mondhatom, majdnem összeestem, úgy reszketett a térdem, mert félelem volt ránézni arra az emberre. Sok gyertyát kell behozni, mondta, nagyon sok gyertyát, és törődjetek vele, hogy mindig égjen, és nem kell soha becsukni a redőnyöket, mert tudjátok, hogy Bonnie kisasszony fél a sötétben …
Melly rémülten nézett Mammyra, aki megborzongott, és csak bólintott. – Ezt mondta: Bonnie kisasszony fél a sötétben.
Bevittem vagy egy tucat gyertyát, akkor azt mondta: elég. És leült a kis kisasszonykánk mellé, és nem mozdult. Bezárta belülről az ajtót, és hiába kopogott akárki, nem nyitotta ki. Még Scarlett asszonyságnak sem, akárhogy dörömbölt és sikoltozott, így megy ez már két nap és két éjjel. És nem akar hallani a temetésről. Reggel bezárja az ajtót, bemegy a városba, Este visszajön részegen, és magára zárja az ajtót, és égnek a gyertyák. És azóta egy szemet nem aludt. Most pedig megérkeztek a rokonok, az öreg asszonyság Charlestonból és Will úr meg Suellen asszonyság Taráról, de Rhett úr nem lát, nem hall, és beszélni sem akar velük. Ő, Melly asszonyság … rettenetes volt! És ez folyton Így megy, és az emberek meg vannak botránkozva. Mammy ismét a keze fejével törölte meg az orrát.
–  És ma este … – szipogott, és újra kezdte. – És ma este, mikor hazajött, Scarlett asszonyság megállította őt a folyosón, és ezt mondta neki: holnap reggel lesz a temetés. Ő pedig csak ennyit felelt neki: ha megteszed, akkor én holnap megöllek.
–  Úgy látszik, csakugyan az eszét vesztette!
–  Igen, úgy látszik. Aztán halkabban beszéltek, és nem értettem, mit mondtak, csak annyit vettem ki, hogy Rhett úr megint arról beszélt, mennyire félt Bonnie a sötétségtől, és a sír igazán sötét. Aztán egy idő múlva Scarlett azt mondta: finom alak vagy, hogy így viselkedsz, mikor te ölted meg, hogy kielégítsd a hiúságod. És az úr azt mondta; nem ismersz könyörületet? És Scarlett azt felelte: nem. Mert nincs többé gyermekem. És láttam, hogyan viselkedtél, mióta megölted Bonnie-t. Föl van háborodva az egész város. Egész idő alatt részeg voltál, és bolond vagy, ha azt hiszed, nem tudom, hol töltötted az időt. Tudom, hogy egész idő alatt ott voltál annak a Watling nevű nőszemélynek a házában.
–  Nem, Mammy, nem igaz!
–  De igen, asszonyom. Ezt mondta. És, Melly kisasszony, ez igaz is. A négerek sok mindent hamarabb megtudnak, mint a fehérek, és én már egész idő alatt tudtam, hogy Rhett úr odajár, de egy szót sem szóltam erről. De ő sem tagadta. Azt mondta: igenis, ott voltam, és te nem szólhatsz ezért semmit, hiszen egyáltalán nem törődtél vele. Egy rossz ház valóságos menedékhely az után a pokol után, ami itthon van. Belle pedig a világ legjobb szívű teremtése. Eszébe se jut szememre vetni, hogy megöltem a gyermekem.
–  Ő, istenem! Az eszét vesztette! – mondta Melly, és eltakarta az arcát.
Az ő élete olyan védett volt, olyan csendes, olyan boldog, hogy szinte érthetetlen, és hihetetlen volt, amit Mammy beszélt neki. De eszébe jutott az a régi este, amikor Rhett a földön térdelt, ölébe hajtotta a fejét, és sírt… Ezt a képet olyan sietve igyekezett elfelejteni, mint ahogyan felejteni igyekezne, ha valakit meztelenül látna, Rhett beszélt neki Belle Watlingról azon az éjszakán is, amikor fejét az ölébe hajtva sírt. De szerette Scarlettet. Efelől nem lehet semmi kétség! És persze hogy Scarlett is szerette Rhettet. Mi történhetett most közöttük? Hogyan marcangolhatják így egymás szívét férj és feleség?
–  Később – folytatta Mammy – Scarlett asszonyság odajött hozzám, fehér volt, mint a fal, de az álla elszántságot mutatott, és felemelte a fejét, és csak ennyit mondott: a temetés holnap reggel lesz, Mammy. És elsuhant mellettem, mint .egy kísértet. A szívem majd beleszakadt, mert én tudom, hogy amit Scarlett asszonyság kimond, azt meg is szokta tenni. És amit Rhett úr mond, ő is megteszi. És megöli, ha Scarlett el akarja temettetni Bonnie-t. És úgy félek, hogy mi lesz holnap reggel… azt a szegény gyermeket el sem temethetjük békén? Rhett úr azt hajtogatja, hogy nem szabad eltemetni, mert a sírban sötét van, és a kicsi kisasszonyunk fél a sötétségtől. És én meg voltam rémülve, Melly kisasszony, mert van valami, ami úgy nyomja a lelkiismeretem, hogy alig bírom elviselni. Mert én voltam az, aki a sötétséggel ijesztgettem Liliom kisasszonyunkat.
– De, Mammy, ez most már mindegy.
–  Igen, én tettem. Ez volt az én nagy bánatom. És úgy éreztem, el kell mondanom Rhett úrnak, ha megöl is érte, mert nem tudom tovább viselni a lelkiismeretemen. Odamentem az ajtóhoz és kopogtam. Beszóltam, hogy én vagyok, és szeretnék megvallani valamit… azt, hogy miért félt a mi kicsi kisasszonyunk a sötétségtől. És az úr beengedett, és elmondtam. Tetszik tudni, az úgy volt, hogy a gyermek nem félt semmitől, és mikor még egészen kicsiny volt, ha az egész ház aludt, lemászott az ágyból, és összevissza futkosott a házban mezítláb. Én meg féltem, hogy megfázik, vagy megüti magát, és ezért mondtam neki, hogy éjszaka kísértetek és szörnyetegek járnak. Én vagyok az oka. És lehajtottam a fejemet, és vártam, hogy az úr megüssön, de nem ütött meg.
És akkor, Melly kisasszony, tudja, mit tett? Egészen kisimult az arca, megsimogatta a karomat, és azt mondta: ugye milyen bátor volt? Semmitől sem félt, csak a sötétségtől. Én pedig nagyon kezdtem sírni, és még ő vigasztalt, hogy szedjem össze magamat, és hogy örül, hogy ezt megmondtam, és tudja, hogy én is szerettem Bonnie kisasszonyt. Akkor kicsit megnyugodtam, és megkérdeztem tőle: ugye, Rhett úr, meglesz reggel a temetés? De egyszerre megint szikrázni kezdett a szeme, és rám ordított: hát senki sem ért meg? Mammy! Ezt a gyermeket eltemetni a sötét sírba! Mikor úgy fél! Még most is hallom, hogyan sikolt, és életem végéig hallanám! … Nem akarom, hogy féljen. Tessék elhinni, Melly asszonyság, azt hittem, én is mindjárt elveszítem az eszemet. Nem eszik, nem alszik, csak iszik három napja, és nincs magánál az a szegény ember, és hogy mi lesz nálunk holnap, azt én nem tudom. Engem is akkor szinte kidobott a szobából, és azt kiabálta, menjek a pokolba.
Mentem le a lépcsőn, és arra gondoltam, amit mondott, hogy holnap nem lesz temetés, Scarlett meg azt mondja, holnap reggel lesz a temetés, és akkor lövöldözés lesz ebből. Az egész rokonság ott van már a házban, az ismerősök mind ott tolonganak, hogy alig van hely tőlük, és én arra gondoltam, hogy magának el kell jönnie, Melly kisasszony, és segítenie kell rajtunk.
–  De Mammy, hogy avatkozzam én ebbe?
–  Ha maga nem, hát ki?
–  Ó, Mammy, mit tehetek én?
–  Melly asszonyság, én nem tudhatom. De tessék megpróbálni valamit Rhett úrral. Ha az asszonyságra nem hallgat, kire hallgatna másra? Hallottam, nem is egyszer, amint mondta, hogy az asszonyság az egyedüli jó lélek és finom úri asszonyság, akit a környéken ismer.
–  Ugyan …
Melly zavart szívvel, remegve állt fel. Hideg verejték ütött ki a homlokán félelmében, ha arra gondolt, hogy Rhett szobájába kell lépnie, beszélnie kell vele. Ott, a ragyogó világításban, a halott gyermek mellett, akit úgy szeretett ő is. Mit tegyen? Mit mondjon? Mit mondhat Rhettnek, ami enyhítheti a fájdalmát, és észre térítheti? Egy pillanatra magába merülten állt ott.
Az ajtó mögül kisfia gondtalan kacagása hallatszott. Mintha hideg kés érte volna a szívét: mi lenne, ha Beau feküdne most holtan? 0 feküdne fenn a szobában, hidegen, némán … vajon ő elbírná-e a gondolatot, hogy eltemessék, hogy lebocsássák a nedves, hideg, sötét sírba?
–  Ó! Szegény, szegény ember! Jövök, Mammy, azonnal jövök…
Visszafutott az ebédlőbe, néhány halk szót mondott Ashleynek, és erősen, erősen magához szorította a kisfiát, és megcsókolta fürtös szőke haját.
Úgy indult el, amint volt, az asztalkendő még mindig a kezében, kalap, kendő nélkül. Mammy alig bírt lépést tartani vele.
Scarlett házában, a földszinti hallban, vendégek ültek. Csak átmenőben bólintott a rémült Pittypat néni, az öreg, megtört Mrs. Butler, Suellen és Will felé. Gyorsan ment fel a lépcsőn. Mammy mögötte lihegett. Egy pillanatra tétovázva megállt Scarlett zárt ajtajánál, de Mammy a fülébe suttogta:
–Ne … most ne …
Melly továbbment. Lassabban. Megállt Rhett ajtaja előtt. Tétovázva állott egy darabig, mintha meg akarna szökni. Nagyon, nagyon félt. Aztán összeszedte magát, mint valami kis katona, ha csatába megy. Megkopogtatta az ajtót. És tiszta, halk, nyugodt hangon szólt:
–  Kérem, engedjen be. Melly van itt. Bonnie-t szeretném látni.
Az ajtó hirtelen   kinyílt. Mammy  visszahúzódott az* árnyékba, és csak Rhett hatalmas, fekete alakját látta a gyertyafényben. Tántorgott. Érzett a whisky a lélegzetén. Egy pillanatig nézte Mellyt, aztán megfogta a karját, bevezette a szobába, és becsukta az ajtót megint.
Mammy óvatosan egy karosszékhez lopózott, amely ott állt az ajtó közelében. Fáradtan ült bele. Formátlan teste egészen elborította a széket.   Csendesen   ült ott, sírt, és imádkozott. Néha felemelte a szoknyája szélét, a szemét törölgette, de nedves lett megint. Figyelt, figyelt. Egyetlen érthető szó   sem hangzott   odabentről, csak halk, lassú mormogás. Hosszú, végtelenül hosszú idő után egyszerre kinyílt résnyire az ajtó. Melly fehér arca jelent meg a gyertyafényben.
–  Hozz egy bögre forró kávét, Mammy! Gyorsan! És szendvicset.
Ha szükség volt rá, Mammy olyan friss és fürge tudott lenni, mint tizenhat éves korában. Kíváncsiság is űzte. Szeretett volna a szobában lenni. De csalódott. Melly megint csak résnyire nyitotta ki az ajtót, és átvette a tálcát.
Megint hosszú idő telt el. Mammy hiába hallgatózott. Csak az edény halk csörgését és Melly hangjának lágy zümmögését tudta kivenni. Aztán hallatszott, hogy megroppan az ágy, amint egy súlyos test zuhan rá, és mindjárt utána a levetett csizma koppanása.
Az ajtó újra résnyire nyílt, Melanie csúszott ki rajta. Mammy hiába próbált belesni a szobába. Melly fáradtnak látszott, szemében könny fénylett, és mintha még keskenyebb lett volna az arca, mint azelőtt. Suttogott:
–  Menj, Mammy, mondd meg Scarlett asszonyságnak, a kapitány úr beleegyezett, hogy holnap reggel legyen a temetés.
–  Szentséges szent isten! Hogyan tudta az asszonyság … – sápítozott Mammy.
–  Ne beszélj olyan hangosan. Alszik. És Mammy, mondd meg Scarlett asszonyságnak azt is, hogy én itt fogok a kicsi kisasszony mellett ülni egész éjjel. Hozz nekem is egy kis feketekávét. Hozd ide.
–  Ebbe a szobába?
–  Igen, megígértem Butler kapitánynak, hogy ha alszik egyet, én itt ülök Bonnie mellett egész éjjel. Scarlett asszonyság ne aggódjon semmiért..
Mammy indult a sötét folyosón tovább, kövér lábai alatt rengett a padló. Ujjongani tudott volna fájó szívével. Megállt Scarlett ajtaja előtt, és mielőtt bekopogtatott volna, megcsóválta a fejét.
 „Az angyalok segíthették Melly asszonyságot. Megmondom, hogy a temetés holnap reggel lesz, de arról inkább nem szólok egy szót sem, hogy az úr beengedte  Melly asszonyságot a szegény   kicsikénkhez,   őt   meg nem. Jobb lesz, ha hallgatok erről. Nem tetszene neki.”

60
Valami baj volt a világgal, az élettel. Valami sötét, félelmes árnyék feküdt rá mindenre, mint valami eloszlani nem akaró köd. És egyre sűrűbb lett Scarlett körül.
Nemcsak Bonnie halála okozta ezt, mélyebbre hatolt annál. Most, hogy az első gyötrelmes gyász lassan beleveszett a lemondásba, tudomásul kellett vennie, hogy elvesztette legkedvesebb gyermekét. De az árnyék mindig sűrűbb lett, a gyötrő rossz érzés egyre elviselhetetlenebb. Mintha valami baljós, fekete árny várakozna mögötte állandóan. Mintha a lába alatt iszappá változna a szilárd talaj.
Soha, soha nem érezte ezt a félelmet azelőtt. Egész életében keményen megállt a lábán, a józan észre támaszkodott, és amitől rettegett, azzal szembe is tudott nézni. Mitől is félt eddig? Éhség, nyomorúság, szegénység, igazságtalanság, Ashley szerelmének elvesztése …
Most ő, aki soha nem töprengett, soha nem szeretett gondolkozni, órákon át gyötrődött magában, de minden eredmény nélkül. Elvesztette legszebb, legkedvesebb gyermekét, de el bírta viselni, mint a többi csapást. Egészséges volt, annyi volt a pénze, hogy nem tudta volna elkölteni, ha akarta volna sem, Ashley pedig ott élt a közelében, mint azelőtt, bár egyre kevesebbet és kevesebbet látta az utóbbi időben. Ha jól meggondolta, már a szakadás, amely Melanie szerencsétlenül sikerült születésnapi estélyekor kezdődött közöttük, már az sem kínozta, mert tudta, hogy ez is elmúlik.
Nem, nem a fájdalomtól vagy éhségtől félt, nem Ashley szerelmének múlásától. Ez sohasem verte le úgy, mint a mostani félelem, ez a rettegés, hogy valamit elveszít. Csak ahhoz a régi, szörnyű lidérces álomhoz hasonlíthatta, mikor sűrű, szürke, égő, rettegő szívvel ködben futott, és nem tudta hová, keresett valamit, és nem tudta, mit…
Emlékezett rá, hogyan nyugtatta meg Rhett mindig nevető, kedves szavakkal, ha félt. Emlékezett, milyen jó volt megpihenni széles, erős barna mellén, két meleg karjában. Feltekintett rá néha mostanában, mintha hetek óta nem látta volna. És megrázta a változás, amit rajta látott. Nem, Rhett nem fog nevetni többé. Rhett nem fogja többé megvigasztalni.
Bonnie halála után, az első időben, annyira haragudott rá, annyira őt okolta, annyira el volt foglalva a saját gyászával, hogy alig bírta magát férjével szemben csak a köteles udvariasságra is rákényszeríteni, legalább a cselédek előtt. Mindig, mindig Bonnie szaladó lábacskáinak zaját vélte hallani, csengő kacagását várta … és nem jutott az eszébe, hogy a férfi talán még rettenetesebben szenved. Ebben az időben úgy beszéltek egymással, mint két idegen, akik véletlenül egy szállóban laknak. Találkoznak a folyosón, az asztalnál, megosztják a levegőt, fejük felett a fedelet, de nem a gondolataikat.
Most, hogy félt és egyedül volt, szívesen ledöntötte volna a korlátot, ha tudta volna.
De érezte, hogy a férfi távol tartja magától. Mintha nem akarna egyetlen olyan szót sem kimondani vagy hallani, ami túl van a felszínes társalgási hangon. Most, hogy a haragja elmúlt, szerette volna megmondani Rhettnek, hogy nem okolja már Bonnie haláláért. Szeretett volna sírni a karjában. Szerette volna bevallani, hogy ő is büszke volt a gyermekre, kevélyen gondolt rá, milyen ijól lovagol, és hibás gyöngédséggel hagyott rá mindent. Ő, szívesen megalázta volna magát, és meggyónta volna, hogy csak fájdalmában próbálta ráhárítani a felelősséget, hogy ne fájjon a csapás olyan nagyon. De nem akadt hozzá alkalmas idő. Rhett úgy nézett rá, üres, csöndes tekintettel, hogy nem lehetett neki semmit sem mondani. Minél több idő telt el azóta, annál nehezebbé vált, hogy előhozza a mentegetőzését .. . végül már lehetetlennek érezte.
Gondolkozott, hogy lehetséges ez? Hiszen Rhett a férje, hiszen két ember felbonthatatlan szövetsége van közöttük, megosztották az ágyat, nemzettek és világra hoztak egy szeretett gyermeket, együtt éltek, együtt örültek gyermeküknek, és együtt látták oly korán meghalni. Scarlett úgy érezte, sehol másutt, csak a gyermek atyjának karjában találna végre vigaszt, fájó emlékezések közben, amelyek eleinte fájnak, de lassan lecsillapítanák. De így, ahogy a dolgok álltak közöttük … nem, nem lehet. Hogyan várja, hogy ez az idegen férfi megölelje őt?
Rhett különben is ritkán volt otthon. Ha pedig együtt vacsoráztak, legtöbbnyire részeg volt már. Nem úgy volt részeg, mint azelőtt, hogy még udvariasabb, még szellemesebb, még vidámabb lett volna az italtól, és akarata ellenére is megnevettette volna. Mogorva lett, nehézkes, szótlan, és amint az est előrehaladt, leitta magát a sárga földig. Néha hajnali órákban hallotta, amint lovon érkezik a hátsó udvar felől, és dörömböl a szolgák ajtaján, hogy Pork segítse fel a lépcsőn, és fektesse ágyba. Fektesse ágyba! Rhettet, aki valaha akár az egész várost az asztal alá itta volna, anélkül, hogy igazán berúgna, és másokat fektetett mindig ágyba.
Ápolatlan, rendetlen volt mostanában. Valaha mindig tiszta volt, gonddal öltözött. Most elhanyagolta magát. Porknak kellett zsörtölődnie vele, hogy fehérneműt váltson, és rendbe hozza magát legalább vacsora előtt. Arcán is kezdett látszani, hogy sokat iszik. Egészségtelenül puffadt és sápadt volt mostanában. Véres szeme alatt duzzadt táska képződött, és még jobban kiemelte kemény állkapcsát. Hatalmas teste elernyedt, karcsú dereka megszélesedett.
Gyakran egyáltalán nem jött haza, és nem is üzent, hogy ne várják, mert elmarad egész éjszaka. Lehet, hogy csak valamelyik kocsmában feküdt le aludni, de Scarlett ilyenkor mindig azt hitte, Belle Watlingnál van. Egyszer látta Belle-t egy boltban. Közönséges kinézésű, öregedő asszony lett belőle. De festett arca ellenére anyásan jólelkűnek látszott. Ahelyett, hogy lesütötte volna a szemét, vagy kihívóan elnézett volna a feje fölött, mint más rossz hírű asszonyok szokták, ha úrhölggyel találkoztak, Belle Watling nyíltan és komolyan viszonozta Scarlett tekintetét, kutató, szinte részvevő tekintettel, ami vért kergetett az arcába.
Nem tudta már Rhettet gyűlölni, nem tudta vádolni, nem kívánt tőle hűséget, nem próbálta megszégyeníteni… éppen úgy, mint ahogyan nem tudta szóba hozni Bonnie halálát, és nem magyarázott meg semmit, azt sem, miért vádolta. Valami ijedt, ólomnehéz fásultság nehezedett rá. Valami különös, állandó boldogtalanság, amit nem értett, és ami mélyebben érte a lelkét, mint minden más érzés mostanáig. Egyedül érezte magát, és amennyire emlékezett, soha nem volt még ennyire egyedül életében. Talán nem is volt eddig ideje rá, hogy magányos legyen. Egyedül volt, félt, és nem volt senki, akihez fordulhatott volna, csak Melanie egyedül. Mert még Mammy, fő támasza és vigasza is visszament Tarára. Elment, végleg.
Nem magyarázta meg, miért akar elmenni. Fáradt, öreg szemét bánatosan emelte fel Scarlettre, mikor arra kérte, adjon neki útiköltséget a vonatra. Scarlett sírt, kérte, hogy maradjon. Csak megrázta a fejét.
–  Úgy érzem, mintha az én Ellen kisasszonyorn azt mondaná: Mammy, gyere haza. Elvégezted a dolgodat. Megyek haza, Scarlett asszonyság.
Rhett, aki ott volt akkor, azonnal odaadta Mammynak a pénzt, és megveregette a vállát.
–  Igaza van Ellen kisasszonynak, Mammy. Aki elvégezte a dolgát, az pihenhet. Itt nincs mái· munka, Mammy. Menj csak szépen haza, és ha valamire szükséged van, írasd meg nekem.
Scarlett haragosan akart közbeszólni, de Rhett csak intett.
,,Ugyan hallgass, te bolond! Hadd menjen szegény. Minek maradna bárki is még ebben a házban– most.”
Olyan fény volt a szemében, hogy Scarlett ijedten húzódott el tőle.
–  Kérem, doktor úr, nem gondolja, hogy … hogy egészen elveszítheti az eszét? – kérdezte utána Meade doktortól, mert nem tudta már, hová meneküljön tehetetlenségében.
– Nem – mondta az öreg orvos –, bár rettenetesen iszik, és elpusztítja magát rövid idő alatt, ha így folytatja. Nagyon szerette a kislányt, és azért iszik, hogy felejtsen, Scarlett. Az a tanácsom, adjon neki mielőbb másik kisgyermeket. Az talán meg tudja gyógyítani.
Scarlett keserű szívvel ment ki a rendelőjéből. Könnyebb volt mondani, mint megtenni. Ő, milyen szívesen hordott volna gyermeket… akármennyit… csak Rhett meggyógyulna … csak az az ijesztő fény tűnne el a szeméből. Csak űzné el a szívéből ezt a rettenetes ürességet .. . ó, hogy vágyott egy kisfiúra, aki olyan fekete hajú lenne, mint Rhett… és még egy kislányra … Ő, még egy kislányra, szép, fekete fürtű, vidám, makrancos, kacagó gyermekre… Az élettelen, tompa eszű kis Ellában nem tudott örömet találni, különösen most, hogy Bonnie nem volt többé. Ha már Isten el akarta venni egyik gyermekét, miért nem Ellát vette el?
De Rhett, úgy látszik, nem, akar több gyermeket. Soha, soha nem állt meg az ajtaja előtt, pedig nem zárta már be. Néha be sem tette. Hívogatóan félig nyitva állt. De Rhett észre sem vette. Rhett nem törődik már semmivel, csak az itallal és azzal a vörös hajú asszonnyal? …
Most keserű volt azokban a hangulatokban, amelyekben azelőtt elégedetten nevetgélt, durva olyankor, amikor máskor bizakodását humorral aranyozta be. Bonnie halála után sokan a környezetükhöz tartozó jólelkű asszonyok közül, akiket azzal nyert meg, hogy a gyermekével hogyan bánt, igyekeztek kedvesek lenni hozzá. Megállították az utcán, hogy kifejezzék együttérzésüket, kerítésen át beszéltek vele, és elmondták, mennyire megértik. Csakhogy most, amikor eltűnt Bonnie, aki miatt jól neveltnek mutatkozott, vele eltűnt Rhett udvariassága is. Durván félbeszakította, visszautasította az asszonyok részvétnyilatkozatát.
De bármennyire különösen hangzik, az asszonyok nem sértődtek meg. Megértették, vagy legalábbis azt hitték, hogy megértik. Valahányszor hazalovagolt olyan állapotban,   hogy a  részegségtől alig   tudott a nyeregben maradni, s durván rászólt mindenkire, aki szólt hozzá, az asszonyok csak sóhajtottak:
– Szegény.
Kétszeresen sajnálták, hogy elvesztette a kislányát, és hogy ha hazamegy, olyan asszony várja…
Mindenki tudta Scarlettről, hogy szívtelen, hideg teremtés. Mindenki meg volt döbbenve, milyen gyorsan fel tudott épülni Bonnie halála után, és milyen könnytelenül jár azóta is. Soha senki nem vette tudomásul, vagy nem akarta észrevenni, milyen rettenetes erőfeszítésébe került, hogy a felépültség látszatát keltse. Rhettet mindenki sajnálta, pedig nem törődött vele. Scarlettet mindenki gyűlölte, pedig most az egyszer úgy, de úgy vágyott volna rá, hogy megértsék és szeressék.
Senki, senki nem járt már a házába a régi ismerősök közül, csak Pittypat néni, Melanie és Ashley. Csak az új ismerősök jöttek fényes fogataikon, be-bekopogtattak, beszéltek neki, igyekeztek kifejezni együttérzésüket, pletykáltak más ismerősökről, ami nem is érdekelte Scarlettet, próbálták felvidítani, de mit ért ez? Idegenek mind. Nem ismerik őt. Soha nem is tudják megismerni. Mit tudják ezek, mi történt? Mit értenek ők az egészből? Fogalmuk sincs róla, milyen volt az élete, mielőtt elérkezett volna mostani biztonságához, mielőtt beköltözött volna mint a város előkelősége Barackfa utcai palotájába, Ezek nem szerettek arról beszélni, milyen volt az életük, mielőtt megszerezték a finom brokátokat és az elegáns hintókat pompás lovakkal. Nem tudtak küszködéseiről, furfangjairól, mindazokról a dolgokról, amelyek a szép, nagy háznak, csinos ruháknak, ezüst evőeszközöknek és tálaknak és a fogadóestéknek megadták számára igazi értéküket. Minderről nem tudtak. Nem is törődtek vele. Isten tudja, honnan kerültek elő, mindig csak a felszínen mozogtak, nem voltak vele közös emlékeik a háborúból, az éhezés és küzdelmek idejéből, nem eresztettek vele együtt gyökeret a vörös talajba. Maybelle és Fanny és Mrs. Merriwether és Mrs. Elsing és a többiek … azok igen. Még akár Mrs. Bonnell is. De akárki is a régi ismerősei és barátai közül. Ők tudják, mi volt. Átélték a háborút, a rémnapokat, a tüzet, látták fiatalon elhunyni legkedvesebbjeiket. Éheztek és rongyokban jártak, átélték azokat az időket, amikor a farkas ott leselkedett az ajtajuk előtt. És újra feltámadtak a romokból, új erőre kaptak. Milyen könnyebbség lett volna  együtt sírni Maybellle-lel. Ő is eltemette egyik gyermekét, mikor Sherman elől kellett menekülniük. Fanny pedig, mint ő is, a férjét vesztette el a katonai kormányzat sötét napjaiban. Milyen nagyot nevethetnének Mrs. Elsinggel, ha felelevenítenék, amint az idős asszony hajtotta lovát a város központján keresztül az Atlanta eleste előtti napon, és a szétosztott raktárakból szerzett zsákmánya kiszóródott a kocsiból. És milyen jólesett volna felemlegetni Mrs. Merriwether-rel, akinek sütőműhelye szépen felvirágzott, a régi nehéz időket, mikor ő is, Scarlett is üres kézzel kezdték! És azt mondani:
„Emlékszik, milyen nehéz idők voltak azok, mindjárt a fegyverletétel után? Emlékszik, mikor azt se tudtuk, honnan szerzünk újabb cipőt? És lám, most!”
Igen, nagyon -kellemes lenne.
Most megértette már azt is, miért beszélnek a hajdani katonák egyre a háborúról. Miért emlegetik annyi örömmel, büszkeséggel, szinte sóvárgással. Nehéz idők voltak, de felülkerekedtek rajta. Most már hadastyánok. Scarlett is hadastyán volt, mint ők, sok nehéz időt átküzdött, de nem volt kivel újra végigélnie a küzdelmeket. Azok, akik megérthették volna, akik végigszenvedték mindazt, amit ő végigszenvedett, eltűntek a közeléből.
Érezte, hogy a saját hibája volt. Mostanáig nem törődött vele … Csak azóta, hogy Bonnie meghalt, és ő egyedül maradt, és fél. Azóta, hogy az ezüsttel borított, fényes asztal másik oldaláról egy ittas, sötét arcú idegen néz vele farkasszemet…

61
… Scarlett Mariettában volt, mikor Rhett sürgönye megérkezett. Tíz perc múlva indult a legközelebbi vonat Atlantába. Wade-et és Ellát Prissyvel otthagyta a szállóban, és csak a tarsolyát kapta fel, máris sietett a pályaudvarra.
Atlanta csak húsz mérföldnyire volt tőle, és mintha véghetetlen lassúsággal mászott volna a vonat azon az esős kora őszi délutánon. Minden keresztútnál megállt, s türelmesen várta, hogy az utasok le- és felszálljanak. Scarlett, akit Rhett távirata megrémített, és repülni szeretett volna, alig bírta fékezni a türelmetlenségét. A vonat lassan zakatolt előre, fáradt napfényben úszó, aranyszínű erdők mélyén, elhagyatott földeken át, ahol még most is látszottak a hajdani lövészárkok a fűvel benőtt gránáttölcsérek között. Itt verekedtek olyan elkeseredetten Johnston emberei valaha visszavonulóban, harcolva minden talpalatnyi földért. Minden állomás, melynek nevét a kalauz kiáltotta, egy-egy ütközet emléke volt. Valaha rémületes emlékek rajzottak volna fel Scarlett lelkében … de most nem tudott semmi másra gondolni, csak arra, amit Rhett táviratozott: „Melly beteg. Azonnal jöjj!”
Leszállt az alkonyat, mire a vonat fáradtan beért Atlantába, és könnyű szemetelő eső tette még sötétebbé a világot. Az utcai gázlámpák elmosódott fénye piszkos-sárga volt a ködben.
Rhett várta hintóval az állomáson. Amint ránézett az arcára, még jobban megrémült, mint a távirattól. Soha nem látta ennyire némának, ennyire kifürkészhetetlennek.
–  Csak nem? … – sikoltotta.
–  Nem, még él – mondta Rhett, és felsegítette a hintóba. – Mrs. Wilkes házához, amilyen gyorsan csak lehet – szólt oda a kocsisnak.
–  Mi baja lehet Mellynek? Hiszen mikor elindultam, egészséges volt… a múlt héten beszéltem vele… Valami szerencsétlenség? Ő, csak nem olyan komoly a baj, hogy …
–  Haldoklik – mondta Rhett csöndesen, szárazon. – És azt mondta, hogy látni akar.
–  Melly! Ó! Mi baja történt?
–  Gyermeke lett volna, de elvesztette.
Scarlett csak dadogni tudott. Ettől a közléstől a lélegzete is elakadt, ez (betetőzte mindazt,, amit eddig hallott Rhett-től. A férfi ránézett.
–  Nem tudtad, hogy gyermeket várt? Még csak a fejét sem bírta megrázni.
–  Lehet, hogy nem tudtad – bólintott Rhett. – Nem mondta meg senkinek, úgy látszik. Meglepetésnek szánta. De én tudtam.
–  Tudtad? Neked elmondta?
–  Nem volt rá szükség. Láttam, hogy valami különös boldogság van a szemében az utolsó két hónapban. Nem lehetett más.
–  De Rhett… hiszen az orvosok százszor megmondták, hogy meghal, ha még egy gyermeke lesz.
–  Úgy van, megölte őt – bólintott Rhett, és odaszólt a kocsisnak: – Nem tudsz jobban sietni kissé, az ég szerelmére!
–  De Rhett…   talán mégsem fog meghalni  én sem haltam meg …
–  Ő nem olyan erős, mint te. Soha nem is volt. Nem tartotta fenn más, csak a szíve. A szeretet, ami benne  élt.
A gyorsan robogó kocsi hirtelen megállt a lapos tetejű kis ház előtt. Rhett kisegítette Scarlettet. Scarlett reszketve, hirtelen rászakadt félelemmel kapaszkodott a karjába.
–  Te is bejössz, Rhett?
–  Nem.
Visszaült a kocsiba, és elhajtatott.
Scarlett berohant a házba, felsietett a lépcsőn, kinyitotta az ajtót. A sárga lámpafényben együtt ültek ott Ashley, Pittypat néni és India. Scarlett hátrahőkölt. Mit akar India ebben a házban? Melly megmondta neki, hogy ne lépje át a küszöbét többé. Mindhárman felálltak. Pittypat néni az ajkát harapta össze, hogy fel ne sírjon, India csak nézett rá tompán, rémülten, minden gyűlölet nélkül. Ashley különös, merev arca olyan volt, mint az alvajáróé. Lassan odament Scarletthez, karjára tette a kezét, és így szólt:
–  Téged hívott – mondta. – Téged hívott.
–  Bemehetek most?
Már fordult is Melanie ajtaja felé.
–  Nem, még nem. Meade, doktor nála van. örülök, hogy eljöttél.
–  Az első vonattal indultam – mondta Scarlett. Letette a kalapját és köpönyegét. – Tudod, a vonat…
Talán csak… talán mégis jobban van, Ashley? Mondjátok hát! Ne nézzetek így rám! Ugye nem …
–  Mindig téged akart látni – mondta Ashley csöndesen, és a szemébe nézett. És   a szeméből   meglátta Scarlett a feleletet.
Egy pillanatra megállt a szíve. Aztán valami minden aggodalomnál, minden fájdalomnál erősebb félelem rázta meg. Nem, nem lehet igaz, gondolta hevesen, hogy legyűrje a félelmét… az orvosok tévednek néha… Nem hiszem! Nem szabad elhinnem. Kiáltanom kellene, ha el tudnám hinni. Másra kell gondolnom … ezt nem bírom végiggondolni…
–  Nem hiszem! – kiáltotta magánkívül, és úgy nézett a megviselt, elgyötört arcokba, mintha parancsolná, hogy ne mondjanak ellent. – Miért nem szólt Melly nekem? Akkor nem mentem volna el hazulról! Ashley szeme csupa gyötrődés volt.
–  Senkinek sem mondta el, Scarlett. Neked különösen nem akarta elmondani, félt a szemrehányásoktól. Várni akart, míg biztonságban nem lesz, és nem lesz bizonyos a dologban, és aztán meg akart lepni mindnyájunkat, és nevetni, hogy ő mennyivel erősebb, mint az orvosok gondolják. Olyan boldog volt. Hiszen tudod, mennyire kívánt egy kislányt. Egyszerre aztán … minden ok nélkül…
Az ajtó kinyílt. Meade doktor lépett ki Melanie szobájából. Betette maga mögött az ajtót. Egy pillanatra ott állt, szürke szakálla mellére simult. Ránézett mindnyájukra. Végül Scarletten pihent meg a tekintete. Amint feléje közeledett, Scarlett látta, hogy fájdalom ül szemében, de utálat és megvetés is, ami bűntudattal töltötte el megrettent szívét.
–  Megérkeztél végre? – kérdezte.
Mielőtt Scarlett felelhetett volna, a férfi a zárt ajtó felé indult. Már egy lépést tett előre, de az orvos intett.
–  Várj, Scarlett-tel akar előbb beszélni.
–  Doktor úr – könyörgött India, és belekapaszkodott az orvos karjába. Habár hangja tompa, színtelen volt, kérőbb, esdeklőbb, hangosabb volt, mint bármely más szó. – Csak egy pillanatra engedjen be engem. Reggel óta várok itt… egyre várok … meg kell neki mondanom, hogy tévedtem … hogy …
Nem nézett sem Scarlettre, sem Ashleyre. De Meade doktor még mindig Scarlett arcán tartotta a szemét.
–  Értem, India kisasszony. Bemehet majd, de meg kell ígérnie, hogy nem izgatja fel. Ő úgyis tudja, hogy tévedett. Nem szükséges mentegetőznie.
–  Kérem szépen, doktor úr! – kezdte szipogva Pittypat néni is.
Az öreg orvos megrázta a fejét.
–  Hogy sikoltozzon és elájuljon? Szó sem lehet róla. Pittypat kisasszony kiegyenesedett. Száraz volt a szeme. Szembenézett az orvossal.. Méltóság áradt belőle.
– Jól van hát – mondta engedékenyen az öregember. – Majd később. Jöjjön, Scarlett!
Odamentek lábujjhegyen a zárt ajtóhoz. Az öreg orvos rátette kemény kezét Scarlett vállára.
–  Ide hallgasson. Semmi sírás, semmi könnyes vallomás a halálos ágynál. Azt megmondom. Ha a halála percét elkeseríti, kitekerem a nyakát! Ne bámuljon rám olyan ártatlanul. Tudja jól, mire gondolok. Legalább haljon meg szegényke békességben, maga pedig ne akarjon a lelkén könnyíteni azzal, hogy Ashleyről beszél. Én még soha nem ütöttem meg asszonyt, de ha valamit is mond, felelni fog érte.
Mielőtt egy szót is felelhetett volna, kinyitotta az ajtót, és betolva őt a szobába, be is csukta mögötte.
Az egyszerűen bútorozott kis szoba félhomályban feküdt. A lámpára egy újságpapírt tettek, hogy tompítsa a fényt. Olyan tiszta és kedves volt ez a szobácska, mintha valami iskolás lányka lakott volna benne. A szűk kis fehér ágy, a ragyogó tiszta kézimunkafüggönyök, a fakó, de tiszta rongyszőnyegek a padlón … Milyen más volt egyszerűségében, mint Scarlett pazar berendezésű, rózsafa bútoros, bársonyfüggönyös, kárpitos hálószobája!
Melanie ott feküdt az ágyon, a takaró alatt. Vékony, lapos kis teste alig emelkedett ki alóla. Két ágban hevert mellette befont, fekete haja. Behunyt szeme körül széles, sötét karikák. Láttára Scarlett dermedten támaszkodott az ajtónak. A szoba homályában is látszott, hogy Melanie arca viaszsárga, az élet vérkeringése megszűnt benne. Orra kissé meghegyesedett. Scarlett egész mostanig remélte, hogy Meade. doktor téved, De most tudta már, hogy nem. A háborúban nagyon sok arcon látta ugyanezt a kifejezést.
Melanie haldoklik. Nem, mégsem lehet. Nem tudta, nem akarta hinni. Lehetetlen, Melanie nem halhat meg, nem szabad meghalnia. Isten nem engedheti, hogy meghaljon, mikor Scarlettnek annyira szüksége volt rá. Mi lesz akkor vele? Soha, soha nem jutott még az eszébe, mennyire összetartoznak ők ketten. Mennyire szüksége van rá.
Csak most hatolt tudatába az igazság, és behatolt lelke legmélyebb rejtekeibe. Ügy támaszkodott Melanie-re, mint saját magára, anélkül hogy ennek valaha is tudatában lett volna. De Melanie most meg fog halni, és Scarlett tudta, hogy nélküle sohasem boldogul.
Amint lábujjhegyen ment az ágy felé, a mozdulatlan beteg felé, szívbe markoló rémületet érzett. Igen, most tudta már, hogy Melanie volt a fegyvere és pajzsa, vigasztalása és erőssége.
„Meg kell tartanom. Nem engedhetem meghalni!” – gondolta kétségbeesetten. Suhogott a selyemruhája, amikor térdre ereszkedett az ágy előtt. Megfogta a mozdulatlan kis kezet, amely ott hevert a takarón. Milyen hideg …
–  Én vagyok, Melly! – mondta.
Melly fáradtan, nagy nehezen kinyitotta kissé a szemét. Látta, hogy csakugyan Scarlett. Űjra behunyta. Összeszedte az erejét, és suttogva mondta:
–  Megígéred?
–  Mit? Mindent…
–  Beau … vigyázz rá …
Scarlett csak bólintani bírt. Úgy érezte, megfullad. És megszorította Melly kezét,
–  Neked adom Beau-t.
Mintha valami halovány kis mosoly suhant volna át az arcán.
–  Már egyszer neked adtam… emlékszel? Még mielőtt megszületett volna.
Ó, hogy emlékszik-e? El lehet felejteni valaha azt a napot? Mintha ugyanaz a nap lenne, rémület szorította össze a szívét. Érezte a forró, szeptemberi, rekkenő delet, a jenkiktől való rettegést, hallotta Melanie halk, gyenge hangját, amint arra kéri, viseljen gondot a gyermekére, ha ő meghal. És emlékezett arra is, hogy gyűlölte Melanie-t akkor, hogy remélte, hogy meg fog halni.
„Én öltem meg – villant az eszébe babonás irtózattal. – Olyan sokszor kívántam, bár meghalna … most aztán …”
–  Ó, Melly! Minek mondasz ilyent? Meglátod, kibírod … felgyógyulsz…
–  Nem. ígérd meg. Scarlett nyelt egyet.
–  Hiszen már akkor is megígértem. Ügy fogok vele bánni, mintha a saját fiam lenne. Harvardba küldöm, majd Európába utazni, és mindent megkap, amit csak kíván … és … és pónit meg zongoraleckét… és … ó, kérlek, Melly! Kérlek! Próbáld összeszedni magad … akarj élni…
Csend lett. Melanie arcán látszott, hogy nagyon nehezére esik beszélnie.
–  Ashley … – suttogta végre. – Ashley és te… Hangja megint a csendbe veszett.
Ashley nevének említésére Scarlett szíve megállt. Mintha egy darab kő lett volna a mellében. Melanie tudta hát… tudta mindig. Scarlett ráejtette fejét a takaróra. Sírni próbált, de csak a torkát fojtogatta valami. Melanie tudta. Scarlett most nem tudott szégyenkezni, nem érzett semmi mást, csak lelkiismeret-furdalást, hogy éveken át gyötörte ezt a nemes szívű teremtést. Melanie tudta… és mégis mellette maradt, mégis szerette… Ő, csak életben maradna… csak élne tovább … soha a szemét sem emelné fel Ashley arcára.
„Kérlek,   édes  jó  istenem,   engedd,  hogy   éljen! – imádkozott forrón. – Olyan jó leszek hozzá… Soha nem szólok többé egyetlen szót Ashleyhez egész életemében … csak jobban legyen … csak meg ne haljon …”
–  Ashley – mondta újra Melanie gyenge hangon, és két ujjával hozzáért Scarlett hajához. Mintha valami kis pólyás gyermek erőtlen keze lett volna, amint két ujja Scarlett hajába túrt. Scarlett tudta, mit akar. Hogy nézzen fel rá. De nem bírta felemelni a fejét, nem tudott a szemébe nézni, hogy onnan kiolvassa, hogy Melanie mindent tud.
–  Ashley – suttogta Melanie újra, és Scarlett összeszedte magát.
Ha az utolsó ítélet napján kell majd ott állnia Isten előtt, talán az sem lesz ilyen rettenetes. De erőt vett a lelkén. Feltekintett.
Nem látott mást beesett, a halál álmosságától elborult szemében csak szeretetet és gyöngédséget. Sem szemrehányás, sem vád, sem félelem nem volt benne. Csak az bántotta, hogy talán nem bírja elmondani már, amit akar.
Scarlett egy pillanatra csak megkönnyebbülést érzett. Aztán hálát… és talán gyermekkora óta először szívből tudott imádkozni.
„Köszönöm, Istenem. Tudom, hogy nem vagyok rá méltó, de köszönöm Neked, hogy nem kellett tudnia …”
–  Mit akarsz Ashleyről mondani, Melly?
–  Vigyázol rá, Ashleyre is.
–  Igen.
–  Olyan könnyen meghűl… Csend volt.
–  Utánanézel a… dolgainak… az üzletnek, érted? …
–  Igen, értem és utánanézek. Melly vergődött, hogy ereje legyen.
–  Ashley … nem elég gyakorlati.
Csak a halál győzhette le Melanie-ben a rajongását.
–  Úgy vigyázz rá, Scarlett, hogy … hogy ne is vegye észre.
–  Vigyázni fogok rá. Utánanézek a dolgainak is, és igyekszem, hogy ne is tudjon soha róla.
Melanie megint mosolyogni próbált. Diadalmas, szinte összeesküvő mosoly volt. Megkötötték a szerződést. Egyik asszony kezéből a másikba ment át Ashley Wilkes, hogy megóvják őt az élet keménységétől. De férfias büszkeségét soha ne sérthesse meg a tudat, hogy gondot viselnek rá …
Most, hogy a küszködés véget ért, véghetetlen békesség ömlött szét Melanie arcán, mintha Scarlett ígérete megkönnyebbülést hozott volna neki.
–  Scarlett… te olyan … jó vagy … olyan bátor … olyan okos ….
Scarlettből kitört a zokogás, de szájára szorított tenyerével visszafojtotta. Nem, nem szabad, hogy mint egy gyerek kikiabálja, amit érez:
„Nem, nem! Gonosz voltam hozzád! Semmit sem tettem érted! Mindent csak Ashleyért!”
Hirtelen felállt az ágy mellől. A kezébe harapott, hogy csendben tudjon maradni. Rhett szavai jutottak az eszébe: szeret téged. Ez a te kereszted.
Most még nehezebb lett a kereszt. Elég rettenetes volt, hogy mindenáron el akarta venni tőle Ashleyt. De most még rosszabb volt, hogy Melanie, aki vakon hitt neki egész életén át, most ugyanezt a szeretetet és bizalmat halálában is épjpen rá vitte át.
Nem bírt beszélni. Már azt sem mondta, hogy próbáljon élni. Tudta, hogy békén kell elbocsátania… könnyek nélkül, sírás nélkül.
Az ajtó kinyílt, Meade doktor állt ott. Parancsolóan intett neki, hogy jöjjön. Scarlett lehajolt, lenyelte könnyeit, és arcához simította Melly kezét.
–  Jó éjszakát, drágám! – mondta, és nyugodtabb volt a hangja, mint ahogyan remélte volna.
–  Még valamit… ígérj meg … – jött az alig hallható suttogás.
–  Mindent, Melly.
–  Rhett kapitány … légy jó hozzá. Úgy szeret téged. „Rhett?” – gondolta zavarodottan Scarlett, és szinte ijedten nézett rá. Mit akar ezzel mondani?
–  Jó. Ezt is ígérem.
Megcsókolta könnyű kis kezét, és visszatette a takaróra. Amint elment a doktor mellett, az odaszólt neki:
– Mondja meg a hölgyeknek, hogy jöjjenek rögtön!
Könnytől fályolos szemmel látta Scarlett, amint Pittypat néni és India bemennek a doktorral a szobába, összefogva a szoknyájukat, hogy ne suhogjon, s ez se zavarja a haldoklót. Aztán becsukódott az ajtó. Mélységesen csendes volt a ház. Ashleyt nem látta sehol. Scarlett a falnak támasztotta a fejét, mint a sarokba állított gyermek. Szorosan fogta fájó torkát.
Ott az ajtó mögött Melanie elmegy, és vele az az erő, amelyre évek óta támaszkodott, anélkül, hogy tudta volna. Miért, ó, miért nem tudott ráébredni előbb, mennyire szereti? De ki is gondolta volna a kis, vékony Melanie-ről, hogy az erő tornya? Melanie, aki könnyekre fakadt, úgy megriadt az idegenektől, félénk volt, és nem merte véleményét kinyilvánítani, félt, szinte rettegett az idősebb asszonyok nemtetszésétől; Melanie, aki megfutamodott a sziszegő gúnártól! És mégis …
Scarlett visszanézett, esztendőkön át, arra a régi napra, mikor csöndes, forró déli nap tűzött Tarára, és lustán terjengett a szürke lőporfüst a sötétkékruhás katona teste fölött. Melanie a lépcső tetején állt, Charlie nehéz kardjával a kezében. Emlékezett rá, mit gondolt akkor : milyen ostobaság ! Fel sem tudná emelni a kardot … De most tudta már, hogy ha kellett volna, Melanie lerohan a lépcsőn, felemeli és lesújt vele a jenki rablóra, vagy meghal ő maga, ha kell.
Igen, Melanie azon a napon ott állt karddal kis kezében, készen arra, hogy megvívjon érte. És most, hogy Scarlett fájó szívvel emlékezett, látta már, hogy Melanie egész életén át mindig ott állt mellette, kivont karddal a kezében, észrevétlenül, mintha Scarlett saját árnyéka lenne, szerette őt, vak, szenvedélyes hűséggel harcolt érte, megvívott a jenkikkel, a tűzzel, éhséggel, szegénységgel, közvéleménnyel és még szeretett vérrokonaival is.
Úgy érezte, elszáll belőle minden erő, minden önbizalom. A kard, amelyet Melanie tartott közé és a világ közé, mindörökre lehull.
 „Melly volt az egyedüli asszony az anyámon kívül, aki valaha szeretett – gondolta kétségbeesetten. – Olyan volt, mint az anyám. Mindenki, aki ismerte, szerette, és védelmet keresett nála”.
Egyszerre mintha maga Ellen feküdt volna ott a zárt ajtó mögött, úgy érezte hirtelen. Másodszor kell meggyászolnia. Mintha Tarán lett volna. Mintha újra romokban heverne körülötte a világ. Mintha ott állna egyedül, és most szembe kellene fordulnia az élettel, a gyöngék, tiszta szívűek, a jók csodálatos ereje nélkül… és nem lenne bátorsága hozzá.

Bizonytalanul, ijedten állt ott a hallban, s az égő tűz mozgó árnyékokat vetett köréje a falra. Csend volt a házban … és a csend úgy hullott belé, mint finoman permetező hideg eső. Ashley! Hová lett Ashley?
A nappali szoba felé indult, kereste, mint ahogyan az állat keresi a tűz éltető melegét. De a férfi nem volt a szobában. Meg kell találnia! Akkor ébredt Melanie erejének tudatára, s arra, mennyire függött ettől az erőtől, amikor el is vesztette, de Ashley még megvan. Itt van Ashley, aki erős, okos és vigaszt ad. Ashley és a szerelme az az erő, amelyre gyengeségében támaszkodhat, az a bátorság, amely eloszlatja félelmét, az a vigasz, amely enyhíti gyászát.
Bizonyára a saját szobájában van, gondolta.
Kinyitotta Ashley szobája ajtaját. Ott állt a tükör előtt, Melanie egy régi foltozott kesztyűjével a kezében. Azt bámulta, Felvette előbb az egyiket, megnézte, mintha sohasem látta volna. Aztán gyengéden letette, és a másikat vette fel.
– Ashley!
Halkan, remegő hangon szólt, és a férfi lassan megfordult, és rátekintett. Szürke szeméből eltűnt a bágyadt fény. Mezítelen, riadt emberszem volt. Benne éppen olyan félelem, rettegés, magányosság, mint Scarlett szemében. És talán még tehetetlenebb bánat, mélyebb, mint amilyet Scarlett ismert. A rémület érzése, amely már   a folyosón elfogta,   csak még   fokozódott, amint Ashley arcába nézett. Scarlett hozzáment.
–  Félek – mondta –, didergek a félelemtől. Ó, Ashley, fogj meg! Ügy félek!
A férfi nem mozdult, csak rámeredt, kezében szorongatta a kesztyűt. Scarlett a karjára tette kezét, és suttogva kérdezte:
–  Mi az?
A férfi szeme az asszony szemébe mélyedt, de ez a tekintet csak kutatott, hajszoltan kutatott valami után, amit nem lelt meg. Végül megszólalt, de mintha egy idegen ember hangja lenne:
–  Vártalak, Scarlett. Úgy kívántam, hogy jöjj … Szerettem volna utánad szaladni. Menekülni hozzád, mint ahogyan az ijedt gyermek menekül. És most… most te is félsz?
–  Én igen… de te … Te nem lehetsz megriadt, te nem félhetsz, soha semmi sem rémített meg … mindig olyan erős voltál…
–  Erős voltam? Nem, Scarlett. Csak azért látszott úgy, mert mellettem volt.
Megtört a hangja. Gyöngéden simította ki az ócska kesztyű ujjait.
–  És … és minden erőm elszáll vele együtt.
Olyan vad kétségbeesés csengett halk, nehéz hangjából, hogy Scarlett leejtette a kezét. Mély csend lett közöttük. És Scarlett úgy érezte, hogy a lelkébe lát. Életében először megérti:
–  Ashley … Ashley … hiszen te szereted őt. Nehezen bírt csak felelni.
–  Ő volt az egyedüli szép álom az életemben, amely nem pusztult el, amint valóra vált.
„Álom? – gondolta Scarlett, és a régi bosszankodás újraéledt benne. – Mindig csak álom! Soha józan földi valóság ! „
Nehéz, keserű szívvel mondta:
–  Milyen csacsi voltál, Ashley. Miért nem láttad már rég, hogy ezerszer többet ér, mint én?
–  Scarlett, kérlek! Ha tudnád, min mentem keresztül, mióta a doktor …
–  Hogy te min mentél keresztül? Arra nem gondoltál, hogy én… Ő, Ashley! Tudnod kellett volna, rég kellett volna tudnod, hogy őt szeretted, nem engem! Miért nem mondtad meg? Minden más lett volna.. . Nem tétováztam volna úgy … nem tartottál volna lekötve, a becsületről és áldozatról mondott szavaiddal. Ha évekkel ezelőtt megmondod … Én … Lehet, hogy megöltél volna vele, de lehet, hogy kibírtam volna, és … De mostanáig várni, mikor Melly meghal, hogy akkor jöjjünk rá, hogy már mindenhez késő … Ó, Ashley, a férfiaknak kell az ilyesmit tudniuk, nem az asszonyoknak! Te csak úgy kívántál engem egész idő alatt, mint… mint Rhett Belle Watlingot!
Ashley felszisszent a szóra, de nem szólt, csak a szeme könyörgött, hogy hallgasson, értse meg, vigasztalja. Arcának minden vonásán látszott, hogy igaz, amit az asszony mond. És tartása, vallanak előrehajlása is azt mutatta, hogy önmagát kegyetlenebbül meggyötörte érte már, mint ahogyan Scarlett valaha is meggyötörheti.
Lehajtott fejjel, némán állt az asszony előtt, fogta a kesztyűt, mintha megértő, gyöngéd kéz lenne. És Scarlett szívében, amint nézte, lassan elült a harag és keserűség. Sajnálat és egy kis megvetés ébredt benne. Megszólalt a lelkiismerete. Védtelen, megtört, gyenge embert bánt. Pedig megígérte Melanie-nek, hogy vigyázni fog rá.
„És alighogy megígértem, első dolgom, hogy megkínozzam. Olyan kegyetlen, gonosz, fájdalmas dolgokat mondok neki, amikre semmi szükség, hogy kimondjam, vagy bárki kimondja őket. Űgyis tudja az igazat, úgyis eleget szenved. De nem tud védekezni – gondolta vigasztalanul. – Nem tud küzdeni ellene. Ez nem felnőtt ember. Gyermek, mint én, aki fél. Melly tudta, hogy így lesz. Melly jobban ismerte őt nálam. Ezért leért, hogy vigyázzak Beau-ra is, rá is. Én kibírom ezt is, ami most történik, kibírok mindent. Annyi mindent kibírtam már. De hogy Ashley hogyan fogja kibírni nélküle. Nem fog tudni élni egyedül.”
–  Bocsáss meg, Ashley – mondta gyengéden, és megveregette a karját. – Tudom, mennyire szenvedsz. De ő … ő mindig boldog volt… arra gondolj, hogy ő nem tudott semmit, és mindig boldog volt…
Ashley gyorsan hozzálépett, és vakon ölelte magához. Scarlett lábujjhegyre állt, hogy meleg arca az ő arcához simulhasson, és vigasztalóan simogassa meg a haját.
–  Ne sírj, édesem! Ő akarja, hogy bátor légy. Mindjárt hívatni fog. Erősnek kell lenned. Nem szabad látnia, hogy sírtál. Bántaná. Fájna neki.
A férfi remegő karja még szorosabban fogta át. Forró, könnyes hangja ott volt a füle mellett:
–  Mi lesz velem? Nem tudok nélküle élni!
„Én sem” – gondolta Scarlett, és megborzadt, ha az előtte álló hosszú évekre gondolt Melly nélkül. De összeszedte magát, Ashley hozzá menekül. Melly is hozzá menekült. Rábízta azokat, akiket szeret.
Mint egyszer valaha rég, Tarán, mikor kimerülten nézett fel az égre, most is ezt gondolta:
„Ha terhet kell viselnem, elég erős lesz a vállam hozzá.”
Igen, az ő válla erős. Ashleyé nem erős. Kissé kiegyenesítette a hátát, mintha magára venné az új terhet, és csendesen megcsókolta a férfi könnyes arcát, láz nélkül, sóvárgás nélkül, szenvedély nélkül, hűvös gyöngédséggel.
– Majd ,.. majd sikerül.
Valahol egy ajtó nyílt hirtelen, hangosan. Meade doktor hangja hallatszott.
–  Ashley! Gyere! Siess!
„Istenem! Meghalt – gondolta Scarlett. – És Ashley még istenhozzádot sem mondhatott neki. De talán .
–  Siess! – kiáltotta ő is, és tolta az ajtó felé, mert a férfi csak állt, mintha kővé változott volna.
Nyitotta az ajtót. Ashleyt felrázta az asszony hangja. Kisietett. A kesztyűt még mindig ott tartotta a kezében.  Scarlett hallotta,  amint bemegy Melanie-hez…
Felsóhajtott, lassan az ágyhoz ment, leült, és kezébe hajtotta fejét. Testben-lélekben halálosan fáradtnak érezte magát. A becsukódó ajtó neszére hirtelen megszakadt az éltető vérkeringés, amely eddig hajtotta, a varázs, amely erőt adott neki. Nem volt már bánat és fájdalom a szívében, sem lelkifurdalás. Semmi. Csak kimerültséget érzett, és gépiesen dolgozott az agya, mint a ketyegő óra a fiókos szekrény tetején.
A homályban egyetlen gondolat állt előtte világosan. Ashley nem szereti. Soha nem szerette igazán. De ez nem is fáj neki. Nem. Cseppet sem fáj. Pedig most gyötrődnie kellene. Sikoltoznia kellene. Hiszen az ő szerelme tartotta fenn hosszú, hosszú évekig. Fenntartotta őt oly sok sötét ponton. Mégis ez az igazság. Ashley nem szereti, és ő nem törődik vele. Nem törődik vele, mert ő sem szereti Ashleyt, és mondhat már akármit, nem fáj.
Fáradtan hajtotta fejét az idegen ágy párnájára, és látott mindent, tisztán látott mindent maga előtt. Mi értelme megkísérelni, hogy harcba szálljon az érzéseivel? Mi értelme lenne, ha azt hajtogatná:
„De hát szeretem! Évek óta szeretem. A szerelem nem változhat közönnyé egyetlen pillanat alatt.”
Pedig azzá változhat, s azzá is változott.
„Soha nem is létezett igazán, csak a képzeletemben. Sohasem is szerettem igazában Ashleyt, csak azt az álombeli királyfit, akit elképzeltem – gondolta elgyötörten. – Valakit szerettem, akit magam alkottam magamnak, és aki éppen olyan halott, mint Melly. Elképzeltem valakit. Csinos ruhát varrtam neki, és beleszerettem … és akkor jött Ashley, nap sütött a hajára, délcegen ült a lovon, és bármennyire más volt, de rám mosolygott. Ráaggattam a ruhát, akár illett rá, akár nem, és minden szép álmomat. És nem akartam meglátni, milyen valójában. Továbbra is a ruhát szerettem, és nem őt, egyáltalán nem őt.”
Visszatekintett az elmúlt sok-sok évre. Látta önmagát világoszöld ruhájában, Tara napsütötte kertjében, amint megdobban a szíve a fiatal lovag láttára, akinek szőke haja ezüstösen csillog, mint valami lovagsisak … gyermekes ábránd volt, amely csak azért lett egyre erősebb, mert nem kapta meg, amit kívánt. Valaha fülbevalót kért az apjától. Míg nem kapta meg, sóvárgott érte. Amint a tenyerében érezte, elvesztette az értékét, mint ahogyan a pénzen kívül minden elveszti szemében az értékét, ha egyszer az övé.
És ha abban az időben Ashley megkéri a kezét, és ő visszautasíthatta volna, soha nem gondolt volna rá többé. Csak egyszer lett volna olyan, mint a többi: féltékeny, szenvedélyes, könyörgő, zsarnokoskodó … csak egyszer érezte volna a hatalmában, mint a többi fiút,, a vad sóvárgás, a szívfájdító rajongás úgy eltűnt volna, mint a hajnali köd a napfényben.
„Milyen ostoba voltam – gondolta keserű szívvel. – Most aztán fizethetek érte. Amit annyiszor kívántam, megtörtént. Azt szerettem volna, hogy Melly meghaljon, és Ashley szabad legyen. Most meghalt, ha akarom, megkaphatom. És nem kell. Tudom, hogy az unalmas, érzékeny becsületérzése azt fogja kívánni tőle,, hogy megkérdezze, nem akarok-e elválni Rhett-től és hozzámenni feleségül. Férjhez menni hozzá? Eszem? ágában sincs. Viszont így is, úgy is a nyakamon fog maradni egész életére. Amíg meg nem halok, vigyáznom kell rá, utánanéznem a dolgainak, gondoskodnom róla,. hogy éhen ne haljon, és hogy az emberek meg ne bántsák az érzéseit. Még egy gyermek lesz, aki a kötényembe kapaszkodik. Elvesztettem a szerelmesemet, és kaptam egy gyermeket helyette… Pedig … ha nem ígértem volna meg Mellynek … én … én nem bánnám,, ha soha többé nem látnám életemben.”

62
Suttogó hangokat hallott odakint. Az ajtóhoz ment.. Ott álltak mind a négerek, ijedt csoportban. Dilcey karjában az alvó Beau. Péter bácsi sírt. Az öreg szakácsnő kötényével törölgette az arcát. Mind őt nézték, várták,, hogy intézkedjen, mit tegyenek.
Kitekintett a hallba, ott álltak Pittypat néni és India.. Fogták egymás kezét. India kemény, merev nyaka meghajolt ez egyszer. Mint a négerek, ók is azonnal feléje néztek, amint meglátták, és várták, hogy intézkedjen. Bement a nappali szobába, és a nők odasiettek hozzá.
–  Ó, Scarlett, mi lesz most már? … – kezdte Pittypat néni, és gyermekes szája remegett.
–  Ne kérdezzetek engem … nem bírom … – mondta Scarlett. Az idegkimerültség élessé tette a hangját. Összeszorította az öklét, összeharapta az ajkát. Nem bírt volna most Melanie-ről beszélni. Fojtogatta a gondolat, hogy neki kell megtennie a halálozás utáni el-elkerülhetetlen intézkedéseket. – Egy szót se akarok most hallani tőletek.
A parancsoló hangra visszahúzódtak, csak gyámoltalan, megbántott tekintetüket szegezték arcára. Érezte, hogy nem szabad összetörnie, nem szabad sírnia előttük. Ha sírni kezd, ők is sírni fognak, a négerek is sírni fognak, és az egész ház megőrül, és a feje tetején fog állni. Pedig nincs rá idő. Össze kell szednie magát. Nagyon sok mindent kell elintéznie. Be kell jelenteni a halálesetet, tárgyalni kell a temetésrendezővel, meg kell rendelni a szükségeseket. Intézkedni kell, hogy a ház rendben legyen, ha jönnek a gyászolók és részvétlátogatók, hogy belesírjanak a nyakába.
„Sem Ashley, sem Pittypat néni, sem India nem fogják bírni… nekem kell majd intéznem mindent, Ő, milyen teher… milyen nehéz teher. Mindig a másokét kell hordanom …”
Ránézett Pittypat néni, India meg a négerek ijedt, megsértődött arcára, és megbánta hevességét. Melanie sohasem volt ingerült azokkal szemben, akiket szeretett.
–  Ne haragudjatok, hogy ilyen… ilyen rosszkedvű voltam. Csak … csak azért, mert… mert úgy fáj a szívem. Kimegyek … egy pillanatra kimegyek … aztán majd visszajövök és … és megbeszélünk mindent. Ne haragudj, néni…
Megsimogatta Pittypat néni arcát, és sietve kiment a főajtón. Tudta, ha még egy percig benn marad a szobában, vége a fegyelmezettségének. Egyedül kell lennie … sírnia kell, különben megszakad a szíve.
Kilépett a sötét verandára, és betette maga mögött az ajtót. A nedves esti levegő hűsítette az arcát. Az eső elállt, és nem volt semmi nesz, csak néha hullt le egy-egy csepp a lombokról vagy az ereszről. A világot sűrű, szürke köd takarta. Könnyű, szürke, nedves köd, amiben már az ősz szaga érzett. A házak mind sötétek voltak, csak valahol messze látszott egy világos ablak. Nehezen küzdött a kiszivárgó sárga fény a köddel. Mintha mindent, mindent belepett volna a mozdulatlan, szürke köd fátyla. És csend volt, véghetetlen csend az egész világon.
Odatámasztotta fejét az egyik kőoszlophoz, és készült, hogy sírjon, de nem jött a szemébe könny. Túlságosan mély volt a fájdalom a szívében. Reszketett. Életének két megdönthetetlen bástyája hullt le romokban körülötte. Melly szeretete és Ashley szerelme. Ott állt egy darabig, és próbálta mondogatni a régi varázsigét:
– Majd holnap gondolok rá… holnap inkább kibírom.
De a bűvös mondásnak nem volt ereje már. Nem tudott másra gondolni, mint hogy mostanáig nem tudta, mennyire szereti Melanie-t, és mennyire szüksége van rá, s el kellett őt veszítenie. És mostanáig nem ismerte Ashleyt. Konok vaksága megakadályozta abban, hogy meglássa, milyen igazában.
Ez holnap is fájni fog. Holnapután is. Mindig, amíg csak él.
„Nem bírok most visszamenni hozzájuk, és beszélgetni velük – gondolta kétségbeesetten. – Nem tudom vigasztalni Ashleyt. Ma nem! Majd holnap … holnap reggel korán átjövök, és elintézek mindent, elmondom a vigasztaló szavakat, amelyeket el kell mondanom, de most… most nem. Hazamegyek.”
Nem volt messze a ház, csak öt háztömbnyire. Minek várjon, míg szegény öreg Péter nagy sírás közben befog? A doktort is minek várja, hogy hazavigye a kocsiján? Nem tudta volna elviselni sem az egyik könnyeit, sem a másik néma átkait. Gyalog indult. Még csak a kalapjáért és kabátjáért sem ment vissza. Megkerülte a ház sarkát, és nekiindult a dombtetőnek a csöndes, nedves, szürke ködben. Saját léptei is nesztelennek tűntek, mintha álomban járna.
Amint ment, ment felfelé, szívében el nem sírt, el nem sírható könnyek fájdalmával, valami különös érzés fogta el. Mintha valamikor megtörtént volna már ez vele, hogy így megy a ködben… nem is egyszer… sokszor… Meggyorsította a lépéseit. Micsoda ostoba gondolat! Csak az idegesség teszi ezt a félelemérzést…
De nem tudott erőt venni magán. Félt. Tétován nézett körül a gomolygó szürkeségben … olyan ismerősnek tűnt az egész. Felkapta a fejét, mint az állat, mikor veszélyt szimatol. Mintha űzte volna valaki vagy valami … veszedelmet érzett. „Eh, ki vagyok merülve,, próbálta vigasztalni, megnyugtatni magát. De azért… milyen különös. Sohasem láttam ilyen sűrű ködöt.. „ azaz … mégis …”
Most tudta már. És rémület szorította össze a szívét. Régi lidérces álma vált valóra: százszor és százszor futott így a ködben, és nem tudta, hová, nem tudta, merre. Kísértetek és árnyak imbolyogtak körülötte, utána kapkodtak… Vajon álmodik megint, vagy most az egyszer igaz minden szörnyűség?
Ott állt, és nem tudta, hol van és merre menjen. Erősebben, mint valaha, fogta el a borzadás, és tehetetlen rémülettel vert a szíve. Halálos csend volt körülötte, mint valaha Tarán. Ami értékes volt, szép volt, jó volt, romokban hevert körülötte. És a köd… a köd… és a rettegés úgy átjárta a szívét, mint jeges szél. A rémek ott voltak a ködben, és a köd rátette félelmetes kezét.
Futni kezdett. Mint ahogyan százszor és százszor futott álmában. Vakon rohant előre, nem tudta, mi elől… kereste a menedéket… leszegett fejjel, kalapáló szívvel, a fenyegetően hajlongó fekete fák árnyékai között. Valahol, valahol ott a menedék a nedves, kísérteties köd mélyén! Lihegve kapaszkodott fel a lejtőn, átnedvesedett szoknyái a bokáját csapdosták. Tüdeje égett, alig bírt szűk fűzőjében lélegzeni.
És ekkor újra meglátta a lámpavilágot maga előtt. Halovány, elmosódott fény volt… de tudta, hogy ott a menedék. Gondolatai megkapaszkodtak ebben a fényben. A fény a biztonság, emberek, valóság.
Abbahagyta a futást, kezével görcsösen vergődött, hogy kitépje magát előbbi rémületéből; rámeredt a gázlámpasorra, mert ezeknek kellett jelt adniuk az agyában, hogy nincs az álom és kísértetek félelmetes, ködös világában, hanem itt van Atlantában, a Barackfa utcában.
Leomlott egy kőre, útszéli kőtömbre, amelyhez a lovakat szokták kikötni. Szeretett volna az idegeibe markolni, mint kötelekbe, amelyek görcsösen rángatták kezét.
„Futottam, futottam, mint a bolond – gondolta, s teste remegett a szűnő félelemtől, szíve hevesen dobogott, szinte majd kiugrott. – De hova futottam?”
Most már könnyebben lélegzett, szívéhez szorított kézzel ült, és végignézett a Barackfa utcán. Ott fent a dombtetőn van a háza. Mintha minden ablaka azért árasztaná a fényt, hogy ragyogásával eloszlassa a szürke, sötétlő ködöt. Az otthona! Ez valóság! Hálásan tekintett fel a sötétbe belerajzolódó, távoli nagy épületre, sóvárogva nézte, és lassanként békesség szállt a lelkére.
„Haza … haza akarok menni. Odafutok! Haza, Rhett-hez …”
Erre a felismerésre mintha láncok hulltak volna le a lelkéről. És eltűnt a rettenetes félelem is, ami azóta gyötörte, hogy Tarára érkezett egy borzalmas estén, mikor a világ véget ért. Mikor Tarára érkezett a hosszú, nehéz út után, halottat és pusztulást talált; eltűnt a biztonság, minden erő, minden bölcsesség, minden gyengédség, minden megértés, mindaz, amit Ellen testesített meg, és lánykorának fellegvára volt. Gyermekkorának minden erőssége, az anyja nem várta többé. És akármilyen anyagi biztonságot ért is el azóta, lélekben a régi,, eltévedt gyermek maradt, aki ijedten keresi a menedéket, az elveszett világot.
Most tudta már, hol a menedék, hol várja a meleg, biztonságos otthon a sűrű köd mélyén. Nem, nem Ashleynél! Sohasem volt Ashleynél. Nincs több melegség nála, mint a lidérclángban, nincs több biztonság, mintha iszapon járna. De Rhett… Rhettnél van a menedék. Az ő erős két karjában. Az ő széles mellén, ahová lehajthatja a fejét. Az ő bátor, vakmerő nevetésében, amint dacol akár az egész világgal. És teljesen megérti, mert Rhett is, mint ő, igaznak látta, ami igaz, s nem hatottak rá olyan gyakorlatilag felesleges érzések és fogalmak, mint becsület, áldozatkészség, hit az emberségességben. Szereti… Rhett szereti… Miért nem tudta megérezni már rég, bármilyen éles, csípős szavakkal mondta is? Melanie látta… és utolsó szava az volt, hogy szeresse őt is.
„Nemcsak Ashley volt ostobán vak… én is vak voltam.”
Évek óta Rhett szerelmének erős falára támaszkodott, de éppen úgy nem, látta meg, mint Melly szeretetét és védelmét. Azzal hízelgett önmagának, hogy csak a maga erejére támaszkodott. Nemcsak Melly állt mellette, karddal a kezében. Rhett védelmezte évek óta már sokkal előbb, mint hogy a felesége lett volna. Szerelte, óvta, megértette, segítette. Rhett a jótékonysági bazárban kiolvasta szeméből türelmetlenségét, és kivezette a tánc vidám sodrába; Rhett segítette ki az özvegyi gyász merev kötelékeiből; Rhett vezette tűzön és robbanásokon át azon az éjszakán, amelyen Atlanta elesett; Rhett kölcsönözte a pénzt, amellyel pályafutását kezdte; Rhett vigasztalta és nyugtatta meg, ha éjszakánként felriadt lidérces álmából, és sírt a félelemtől – teheti-e mindezt más, mint egy olyan férfi, aki rajongásig szeret?
Nedvesség csöpögött a fákról, de nem érezte. Kavargott körülötte a köd, nem bánta. Ha Rhettre gondolt, fekete arcára, villogó szemére, reszketni érezte a szívét.
„Szeretem! – gondolta, és mint mindig, elfogadta a tényt minden nagyobb csodálkozás nélkül, mint ahogyan a gyermek átveszi az ajándékot. – Szeretem. Nem tudom, mióta … de igaz. És ha Ashley re nem kellett volna gondolnom, rég észrevettem volna már. Azért nem láttam, mert Ashley állt utamban mindig …”
Olyannak szerette Scarlett, amilyen: csirkefogó, útonálló, kíméletlen, kétségek és becsület nélküli ember, legalábbis nem úgy értelmezte a becsület kérdését, mint Ashley.
,,Az ördög vinné Ashley becsületét! – gondolta – Mindig a becsülete hagyott cserben. Igen, egészen kezdettől fogva, amikor rendszeresen ellátogatott hozzánk, hogy lásson, bár tudta, hogy a családja elvárta tőle, hogy Melanie-t vegye el. Rhett még sohasem hagyott cserben, még azon a szörnyű estén sem, Melanie fogadóestjén, amikor minden joga meglett volna, hogy kitekerje a nyakam. Még akkor is, amikor Atlanta elestének éjszakáján ott hagyott kint az országúton, akkor is tudta, hogy már biztonságban vagyok. Tudta, valahogy boldogulok majd. Még akkor sem hagyott igazán cserben, amikor a jenki börtönben azt követelte, hogy testemmel fizessek azért, hogy pénzt ad kölcsön. El se fogadta volna. Csak próbára akart tenni. Szeretett, végig, kezdettől fogva, mindig szeretett… És ó, milyen gonosz voltam hozzá … mennyit bántottam … újra és újra, ő pedig nem akarta mutatni, hogy fáj … És mikor Bonnie meghalt… hogyan is lehettem olyan? …”
Egyenesen állt, és feltekintett a dombon álló házra. Egy félórával előbb azt hitte, mindent elveszített a világon, a pénzen kívül mindent, ami vonzóvá tette az életét. Anyját, apját, Bonnie-t, Mammyt, Melanie-t, Ashleyt. El kellett veszítenie őket, hogy tudatára ébredjen, hogy szereti Rhettet, szereti, mert erős és kíméletlen, szenvedélyes és földi érzésekkel teli, mint ő maga is.
„Mindent elmondok neki – gondolta. – Mindent, Meg fog érteni.. Mindig megértett engem. Megmondom, milyen ostoba voltam, és mennyire szeretem…”
Egyszerre megint erősnek, boldognak érezte magát. Nem félt a sötétségtől, nem félt a ködtől, és tudta, a szíve mélyén ujjongó érzéssel tudta, hogy nem is fog félni soha többé. Jöhet akármilyen köd, tudja már, hol a menedék.
Nekiindult elszántan, fel az útnak, az otthona felé, és a háztömbök rettentő hosszúaknak látszottak. Összekapta a szoknyáit, és újra futni kezdett. Nem félelmében. Vágyódásában. Futott,, mert tudta, hogy Rhett karja várja ott, ahol a világosság fénylik, a köd mélyén, az út végén …

63
A ház ajtaja nyitva állt. Scarlett lihegve rohant he a hallba, és megállt a csillár szivárványt szóró prizmái alatt. Világos volt a ház, de csendes, nagyon csendes. Nem békés, aluvó csend pihent benne. Valami fáradt, figyelő, baljóslatú csend. Egyetlen pillantással meglátta, hogy Rhett nincs sem a nappaliban, sem a könyvtárszobában, és nehéz lett a szíve. Nincs itthon? … Béliénél van, vagy bárhol másutt, ahol annyi éjszakát tölt. Nem is jön haza vacsorára? Erre nem számított.
Megindult felfelé a lépcsőn, hogy benézzen a szobájába, mikor észrevette, hogy az ebédlő ajtaja be van téve. Szégyen szorította össze a szívét. Hányszor ült e mögött az ajtó mögött Rhett egész éjszaka egyedül, és ivott, míg annyira részeg nem lett, hogy Porknak kellett az ágyba vinnie. Az ő hibája volt. De most majd megváltozik minden. „Minden más lesz mostantól fogva, csak ma ne legyen nagyon részeg. Akkor nem fog hinni nekem, és kinevet és …. nekem megszakad a szívem.”
Csöndesen kinyitotta kissé az ebédlőajtót, és benézett. Rhett ott ült az asztal előtt lomhán elnyúlva a széken. Előtte teli üveg, dugója a helyén, a pohár tiszta. Hála istennek, józan még! Visszafojtotta a vágyát, hogy odafusson hozzá. Lassan ment be. De mikor a férfi feltekintett, a pillantása egyszerre megállította a küszöbön, megdermesztett minden, szót az ajkán.
Keményen nézett rá sötét, fáradt szemével… nem villant már benne semmi fény. Nem kérdezett semmit. Nem kérdezte, miért bomlott úgy ki a haja, miért nedves a ruhája térdig, miért nincs rajta sem kalap, sem köpeny, sem kendő. Csak ült ott mozdulatlanul, ruhája összegyűrődött a hasánál, eltorzult, tönkretett mása önmagának. Eldurvult az arca, az ital és a kicsapongások megtették a magukét. Nem volt már olyan az arca, mint valami ókori pogány királyé a régi aranypénzeken. Inkább a dekadens, fáradt császárokra emlékeztetett … Csöndes, szinte jóakaró tekintete, amint a kezével szívén ott álló Scaiiettre nézett, jobban megrémítette az asszonyt minden másnál.
–  Gyere be, ülj le! – mondta. – Meghalt? Scarlett bólintott.  Lassan, tétovázva ment közelebb.
Bizonytalanná tette ez az új kifejezés a férfi arcán. Rhett nem állt fel, csak a lábával lökött tovább egy széket, hogy az asszony leülhessen. Jobban szerette volna Scarlett, ha nem említi Mellyt mindjárt. Nem akart róla beszélni… erről a szörnyű óráról odaát a másik házban. Hiszen akár mindennap beszélhetnek Melanie-ről. Azt, hogy szereti, csak most, most mondhatja el… azután már késő lesz … De Rhett arcában volt valami, ami megszégyenítette. Egyszerre úgy érezte, nem tud erről beszélni, mikor Melanie hidegen, halottan fekszik otthon.
–  Isten nyugosztalja! – mondta nehéz hangon a férfi. – Az egyetlen tökéletes jó asszony volt, akit valaha ismertem.
–  Ő, Rhett – kiáltott Scarlett, mert szavai hirtelen felidézték benne mindazt, amit Melanie tett érte, és egyszerre megint érezte a fájdalmat és a gyászt – miért nem jöttél be velem? Olyan rettenetes volt… úgy hiányoztál…
–  Nem tudtam volna elviselni – mondta a férfi egyszerűen, és egy percig hallgatott. Nehezen tette hozzá: – Nagyon nemes lelkű asszony volt. Tetőtől talpig csupa szív asszony.
Messzire nézett. Most olyan volt a szeme, mint a lángok fényében, mikor Atlantából menekültek, és egyszerre azt mondta, hogy elmegy a visszavonuló sereggel … beáll katonának. Valami meglepődés érzett benne, olyan embernek a meglepődése, aki azt hiszi, hogy ismeri magát, és nem sejtett érzések és erények ébrednek benne. Nem tudja, nevessen-e …
Elrévedt szeme elnézett Scarlett válla felett, mintha látná Melanie-t, hogy csöndesen átmegy a szobán, és kilép az ajtón… és ő utána tekint búcsúzóul. Bólintott, és még egyszer mondta:
–  Igazi csupa szív asszony …
Scarlett megborzongott, és eltűnt a ragyogás a szívéből, eltűnt a meleg boldogság érzése, amely szárnyakon hozta hazafelé. Ködösen megérezte, mi van Rhett lelkében, mikor elbúcsúzik az egyedüli lélektől a világon, akit igazán becsült és tisztelt, újra véghetetlenül elhagyatottnak érezte magát. Nem tudta egészen megérteni vagy elemezni Rhettet, de szinte mintha őmellette is elsuhant volna Melly, és megsimogatta volna gyöngéden még egyszer, utoljára. Rhett tekintete nem egy asszony haláláról, de egy legendabéli, emberfölötti lény haláláról beszélt, a gyöngéd, önfeláldozó, acélosan erős lelkű asszonyok megtestesült alakjáról, akikre a déli férfiak rábízhatták háború idején a házukat, és akiknek büszke és hűséges szívéhez visszatérhettek a vereség után.
Rhett visszafordult Scarletthez. Megváltozott a tekintete. Fénytelen volt, és hűvös megint.
–  Szóval Melly meghalt. Most aztán könnyű lesz minden.
–  Hogyan mondhatsz ilyent? – kiáltotta Scarlett, és letörölte az égő könnyeket a szeméből. – Mintha nem tudnád, hogy mennyire szerettem!
–  Ügy? Valóban nem tudtam,. És tekintve nagy népszerűségedet a köpönyegforgatók és kofferesek hölgyei között, nem is reméltem, hogy végül rájössz a köztük levő különbségre.
–  Hogy beszélhetsz így, Rhett! Hogy én nem szerettem? Én nem tudtam, mi köztük a különbség? Talán te nem tudtad! Nem ismerted úgy, mint én. Nem érthetted meg, hogy milyen jó volt…
–  Nem tudtam,? Jó. Lehet.
–  Mindenkire gondolt, csak önmagára nem … még utolsó szava is az volt, hogy te …
Rhett szeme megcsillant.
–  Mit mondott rólam?
–  Majd … majd elmondom, Rhett,
–  Most mondd.
Hideg volt a hangja, de keményen fogta át .a csuklóíját. Nem akarta megmondani Scarlett, de a férfi keze kényszerítette rá.
–  Azt mondta … azt mondta … légy jó a. kapitányhoz … Rhetthez … mert ő szeret téged …
Rhett rámeredt, és elengedte a kezét. Szemhéja egy pillanatra lehunyódott. Hirtelen felkelt, az ablakhoz ment, széthúzta a függönyöket, és úgy nézett ki. mintha látna valamit a ködben.
–  És? Mit mondott még? – kérdezte, anélkül hogy a fejét hátrafordította volna.
–  Hogy vigyázzak Beau-ra… és én megígértem, hogy úgy fogom tekinteni, mintha a saját fiam lenne.
–  Aztán?
–  Aztán … hogy Ashleyre is … vigyázzak. Rhett   hallgatott   egy   pillanatig,   majd   felnevetett halkan.
–  Így még kellemesebb, hogy maga az első feleség kért meg rá …
–  Mi… mire gondolsz?
Megfordult. Scarlett még most, zavarában is meglepődött rajta, hogy nincs semmi gúny az arcán. De érdeklődés sem, csak éppen mint mikor valaki egy nem túl érdekes színházi előadást néz végig.
–  Nagyon érthetően beszéltem. Melly meghalt. Van elég okod rá, hogy elválj tőlem, és amennyit már beszéltek rólad, a válás igazán nem fog a jó hírednek ártani. Templomba sem jársz már évek óta, mit törődöl a vallásoddal? Akkor aztán… Ashley a tiéd lehet. Melly beleegyezésével és áldásával megvalósul az álmod.
–  De nem! Rhett! Nem! …
Felugrott, odafutott hozzá, és megfogta a férfi karját.
–  Ő, Rhett! Tévedsz! Milyen rettenetesen tévedsz! Én nem akarok válni… én …
Nem bírt szavakat találni. Elhallgatott.
A férfi megfogta az állát, csendesen felemelte a fejét, és a szemébe nézett. Scarlett visszanézett rá, egész szíve ott volt a tekintetében, remegett az ajka, amint beszélni akart… de nem bírt szólni, mert nem talált választ a férfi szemében a kérdésre. Nem volt öröm ebben a szempárban. Nem volt fény. Nem volt semmi. Csak sötétség. De hát tudnia kell! De kutató, vágyó szeme csak lomha sötétséget lelt, azt, amely annyiszor megbénította.
Elengedte az asszonyt. Megfordult. Visszament a székéhez, és fáradtan levetette magát újra. Leszegte fejét, álla a mellén, fekete szemöldöke alól nézett fel, személytelenül, elgondolkozva.
Scarlett követte a székhez, keze idegesen megrándult. Megállt a férfi előtt.
–  Tévedsz, Rhett – kezdte újra Scarlett. – Rhett… ina este … mikor végre megértettem … mikor megláttam … úgy futottam haza, hogy megmondjam neked … ó, drágám … én …
–  Fáradt vagy – mondta a férfi, és még mindig figyelte. – Feküdj le és aludj.
–  De el kell mondanom!
–  Scarlett, figyelj ide! – mondta nehéz hangon a férfi. – Én nem akarok hallani semmit.
–  De nem tudhatod, mit mondok!
–  Édesem, az arcodra van írva. Valaki vagy valami végre felnyitotta a szemedet. Rájöttél, hogy a szerencsétlen Ashley Wilkes nem olyan ragyogó ezüstvértes lovag, .amilyennek mostanáig láttad. Ugyanez a valaki vagy valami engem emelt a helyébe.
Sóhajtott.
–  Nem érdemes erről beszélni.
Scarlett visszatartotta a lélegzetét a meglepetéstől. Igaz, mindig olvasott az arcából. De baj ez?… Ha úgyis tudja, csakugyan nem kell róla beszélni. Mindeddig kellemetlen volt neki ez az érzés, de most, bár először meghökkent, hogy ennyire átlátszó, most megkönnyebbült a szíve, és öröm töltötte el. Rhett tudja, Rhett megérti, és neki csodálatosan könnyűvé vált a dolga. Hiszen nem is csoda, ha keserű a szíve, mert olyan sokáig elhanyagolta, nem csoda, ha nem tud benne mindjárt bízni. Lassan, türelemmel, jósággal fogja bebizonyítani,  hogy…  ó,  milyen  boldogság  lesz   az!
–  Drágám, értsd meg, mindent el szeretnék neked .mondani – mondta, és föléje hajolt. – Olyan ostoba voltam … olyan vak …
–  Ne folytasd, Scarlett. Ne alázd meg magad előttem. Ezt nem bírom. Legalább valami kis önbecsülésünk maradjon emlékül ebből a szerencsétlen házasságból.  Kímélj  meg, kérlek.  Kíméld  ezt  a csekélységet.
Scarlett hirtelen felegyenesedett. Mit mondott? … Hiszen … Kíméld ezt az utolsó …
–  De el akarom mondani – kiáltotta gyorsan, majdnem sírva, mintha attól félne, hogy Rhett a tenyerével szorítja le a száját –, értsd meg, hogy szeretlek. Évek óta szerettelek, és olyan ostoba voltam, hogy nem tudtam … és annyi minden fájt… Rhett, hinned kell nekem!
A férfi ránézett az asszonyra, aki ott állt előtte, és akinek egy pillanatra a szívéig hatolt a férfi átható pillantása. Scarlett látta, hogy hisz neki. De még mindig nem fénylett a szeme, nem látszott benne semmi érdeklődés. Kegyetlen akar lenni hozzá éppen most? Meg akarja gyötörni? Vissza akarja adni mindazt a szenvedést, amit kapott?
–  Hiszek neked – mondta végül. – És mi lesz Ashley Wilkesszel?
–  Ashley? – mondta Scarlett, és egy türelmetlen mozdulatot tett. – Igazán nem értem magam. Azt hiszem, évek óta nem szerettem már. Csak olyan gyermekes rajongás volt… Csak beszél és beszél, és amellett tehetetlen, még csak nem is okos. Rhett, azt hiszem, soha nem érdekelt volna, ha igazán olyannak láttam volna, amilyen… Olyan gyámoltalan, korlátolt alak,, bármit fecseg is igazságról és becsületről, és …
–  Tévedsz – mondta Rhett. – Ha igazán olyannak látnád, amilyen, megértenéd, hogy egyenes lelkű, igazi úriember, aki benneragadt egy világban, amelyben nincs helye, és a maga letűnt világának törvényei szerint tőle telhetőleg mindent megtesz.
–  Miért beszélsz most róla, Rhett? Mit számít ő most! Miért nem magunkról? Nem örülsz, hogy … hogy én…
Amint találkozott a szeme a férfi fáradt tekintetével, olyan félénken hallgatott el, mint valami kislány az elsőszerelmese előtt. Miért nem teszi kissé könnyebbé a dolgát? Miért nem tárja ki a karját, hogy hálásan az ölébe másszon, és odahajtsa fejét a mellére? Egy csókkal többet el tudna mondani neki, mint akármilyen szép szavakkal. De most, hogy lenézett rá, látta, hogy Rhett nemcsak azért tartja őt távol magától, hogy gonoszkodjék. Kiszáradt, és mintha semmi nem hatott volna rá mindabból, amit az asszony mondott.
–  Hogy nem örülök-e? – kérdezte tévetegen. – Valaha hálát adtam volna a jó Istennek … ó, mennyire hálát adtam volna … de most már mindegy minden.
–  Mindegy? De Rhett… ez … ez nem lehet… hiszen Melly azt mondta, hogy … hogy te is szerettél.
–  Igaza volt, szerettelek… de, Scarlett, nem gondolod, hogy a leghalálosabb szerelmet is meg lehet ölni végül?
Scarlett csak nézett rá ijedt szemmel, nyitva maradt szájjal.
–  Az enyémet megölted – folytatta Rhett fáradtan. – Megölted Ashley Wilkesszel és azzal a csökönyösségeddel, hogy amit akarsz, ahhoz vakon ragaszkodsz, és semmit nem akarsz megérteni. Az én szerelmem halott.
–  De … az igazi szerelmet nem lehet megölni, Rhett. – A te Ashley iránti szerelmed is meghalt.
–  Sohasem szerettem igazán Ashleyt.
–  Nem? Akkor eddig, ma estig nagyon jól utánoztad, mintha szeretnéd. Nagyon nehéz elhinni, Scarlett. Nézd, én nem akarlak bántani. Én nem teszek szemrehányást. Én nem vádollak. Ez az idő elmúlt. Kímélj meg a magyarázatoktól és mentegetőzésektől. Próbálj végighallgatni nyugodtan, anélkül hogy közbeszólnál, hogy megmagyarázzam neked. Bár igazán nem tudom, mit kellene megértetnem veled, hiszen az egész dolog olyan nyilvánvaló.
Scarlett leült. A lámpafény ijedt, fehér arcára tűzött. Belenézett a férfi szemébe, akit olyan jól ismert… akit olyan kevéssé ismert, hallgatta nyugodt hangját, a higgadtan kiejtett szavakat, amelyek eleinte nem is jelentettek számára semmit. Először történt meg, hogy így beszélt hozzá, mint egyik ember a másikhoz, úgy beszélt, mint más emberek, kötekedés, csúfolódás, kihívás nélkül.
–  Nem, értetted meg soha, nem jutott az eszedbe soha, hogy úgy szerettelek, ahogy férfi csak szerethet egy asszonyt! Szerettelek éveken és éveken át, míg végre az enyém lehettél. A háború alatt elutaztam, és megpróbáltalak elfelejteni, de nem sikerült, mindig visszajöttem. A háború után megkockáztattam, hogy lezárnak, megkockáztattam, hogy megölnek, de visszajöttem, hogy megkeresselek. Annyira szerettelek, hogy mikor ott voltam tehetetlenül a börtönben, és el kellett hogy bocsássalak, azt hittem, megőrülök. Annyira szerettelek, hogy nem tudom, nem öltem volna-e meg Frank Kennedyt, ha nem hal meg szegény. Nagyon szerettelek. De nem mondhattam meg, mert te mindig gonosz voltál azokhoz, akik szerettek téged, Scarlett. Elfogadod a szerelmüket, és ostorként tartod a fejük fölé.
Az egészből csak azt fogta fel, hogy Rhett szerette őt. Hangjából kiérezte szenvedélye visszhangját, és benne is újra feléledt a vágy és az elragadtatás érzése. Ült hát, alig lélegzett, csak hallgatta, leste szavát.
– Amikor feleségül vettelek, tudtam, hogy nem szeretsz. Értsd meg, hogy tudtam Ashleyről. De elég bolond voltam, hogy azt reméljem, meg tudom szerettetni magam veled. Nevess, ha úgy tetszik, de gondoskodni akartam rólad, kényeztetni akartalak, megadni neked mindent, amit csak kívánsz. Feleségül akartalak venni, védelmezni akartalak, és tágra ereszteni a gyeplőt a kezedben mindenben, amiben örömed telik, éppen úgy, ahogyan Bonnie-val tettem. Olyan nehéz küzdelmeken mentél keresztül, senki nálam jobban nem tudta, mi mindenen mentél át, és azt akartam, ne kelljen tovább harcolnod, hadd, hogy én harcoljak helyetted, érted. Azt akartam, játssz, játssz, mint egy gyermek, hiszen az voltál, bátor, megriasztott, akaratos gyermek. Azt hiszem, tulajdonképpen még most is csak egy kis gyermek vagy. Csak egy gyermek lehet ennyire érzéketlen és csökönyös.
A férfi hangja nyugodt, sőt kissé fáradt volt, de volt valami ebben a hangban, ami kísérteties emlékeket idézett fel Scarlettben. Egyszer már hallotta ezt a hangot, életének egy másik válságos órájában. Hol, mikor? Kinek a hangja volt? Egy férfi hangja, aki érzelem, érzelgősség, szépítgetés, remény nélkül szembefordul önmagával és a világával.
De hiszen… hiszen ez Ashley volt Tarán, a télies, szélfújta udvaron, s ugyanazzal a fáradt nyugalommal beszélt az életről és az árnyjátékról, amelynek színezete végérvényesebb, lemondóbb, mint amit bármely kétségbeesett elkeseredés kifejezhetne. És ahogyan akkor Ashley hangja megdermesztette a szívét, mikor olyasmiről beszélt, amit fel sem tudott fogni, ugyanúgy elállt a szívverése most Rhett hangjától. A férfi hangja, viselkedése sokkal jobban megzavarta, mint szavainak tartalma, s arra kényszerítette, hogy felismerje, menynyire időszerűtlen volt a néhány perc előtti kellemes izgalma. Valami nincs rendjén, valami nagyon nincs rendjén! Nem tudta, mi az, de kétségbeesetten igyekezett figyelni, és szeme a férfi barna arcán függött abban a reményben, hogy hall végre olyan szavakat is, amelyek eloszlatják félelmét.
– Egészen nyilvánvaló volt, hogy mi ketten egymásnak születtünk. Annyira nyilvánvaló, hogy minden ismerősöd közül egyedül én szerethettelek még azok után is, hogy tudtam, milyen vagy a valóságban : kíméletlen és skrupulusok nélküli, mint jómagam. Szerettelek, és vállaltam a kockázatot. Azt reméltem, Ashley képe elhalványul szívedben. De – vont vállat Rhett – bármit próbáltam, semmi sem segített. Pedig mennyire szerettelek, Scarlett! Ha akartad volna és hagytad volna, úgy szerettelek volna, olyan gyengéden és annyira egész szívvel, ahogy még férfi nem szeretett asszonyt. De nem engedhettem meg, hogy tudjál az érzéseimről, mert gyengeségem jelének tekintetted volna, és megkísérelted volna, hogy felhasználd ellenem. És mindig, mindig ott volt Ashley. Majdnem beleőrültem ebbe a gondolatba. Szörnyű volt minden este ott ülni veled szemben az asztalnál azzal a tudattal, hogy te azt kívánod, bár Ashley ülne a helyemen. És éjszakánként karjaimba venni azzal a tudattal, hogy… különben ez most már mellékes. Csak azt nem tudom most megérteni, miért fájt. Ez űzött engem Belle Watlinghoz. Van abban valami disznó, aljas vigasz, ha az ember együtt van egy asszonnyal, .aki nagyon szereti, és tiszteletet érez az ember iránt, mert finom úriembernek tartja … van ebben valami vigasz még akkor is, ha ez a nő csak egy írástudatlan utcalány. Hízelgett a hiúságomnak. Te, kedvesem, sohasem igyekeztél hízelegni.
Scarlett nyomorúságosan érezte magát már Belle nevének puszta említésére is.
–  Ő, Rhett… – kezdte, de a férfi leintette, és maga folytatta.
–  És akkor, azon az éjszakán, amikor a karjaimban vittelek fel az emeletre, akkor azt gondoltam … azt reméltem … annyira reméltem, hogy másnap reggel nem mertem a szemedbe nézni, mert féltem, hogy tévedtem, és nem igaz, hogy szeretsz. Annyira féltem, hogy kinevetsz, hogy elmentem és leittam magam. De mikor visszajöttem, reszkettem a szerelemtől, és ha csak egy kicsit közeledsz hozzám, ha csak valami jelt adsz, azt hiszem, a lábad elé borulok, és a lábad nyomát csókolom. De te semmi jelét nem adtad annak, hogy szeretsz.
–  De hát, Rhett, én akkor kívántalak, de te olyan különös voltál. Kívántalak, akartalak. Azt hiszem, igen, akkor éreztem először, hogy szeretlek. Ashley … Többé sosem boldogított, ha Ashley re gondoltam, de annyira furcsa voltál, hogy én …
–  Lehet – mondta a férfi. – Ügy látszik, keresztezték egymást a szándékaink és vágyaink. De most már ez sem számít. Csak azért mondom el, hogy tudjad, és többé soha ne törődj vele. Mikor beteg voltál, s az igazán az én hibám volt, ott álltam az ajtód előtt, azt reméltem, hívsz majd, de nem szólítottál egyszer sem, és akkor tudtam, mennyire bolond voltam, és azt is, hogy mindennek vége.
Elhallgatott, és keresztültekintett Scarletten, elnézett a feje fölött, éppen úgy, ahogyan Ashley is gyakran tette, mintha olyasmit látna, amit az asszony nem láthat, Ő pedig csak szótlanul bámulhat a férfi elgyötört, rángatózó arcába.
–  De ott volt Bonnie, és beláttam, hogy végeredményben még nincs 'mindennek vége. Szerettem arra gondolni, hogy te vagy Bonnie, megint kislány vagy, olyan, amilyen akkor voltál, mielőtt még a háború és a szegénység megváltoztatott. Bonnie mindenben nagyon hasonlított  hozzád,  ugyanolyan  akaratos  volt,  bátor, élénk eszű, vidám, és becézhettem és elkényeztethettem éppen úgy, ahogyan téged szerettelek volna becézni és elkényeztetni. De mégsem volt olyan, mint te, Bonnie szeretett engem. Áldás volt számomra, hogy neki adhattam azt a szeretetet, amelyet te nem akartál elfogadni … Mikor aztán elment, magával vitt mindent. Scarlett egyszerre sajnálatot érzett Rhett kánt, olyan mélységesen sajnálta, hogy ez az érzés hatalmasabb volt a saját bánatánál, sőt annál a félelemnél is, hogy mit jelenthetnek a férfi szavai. Eletében először történt, hogy valakit sajnált, anélkül hogy egyben lebecsülést is érezne iránta, mert először történt meg vele, hogy megértette a másik emberi lényt. És meg tudta érteni a férfi szemérmes zárkózottságát, amely annyira hasonlított az övéhez, konok büszkeségét, amely megakadályozta abban, hogy bevallja szerelmét, nehogy kinevethesse érte.
–  Ó, kedvesem – mondta Scarlett, és közelebb jött abban a reményben, hogy a férfi majd kinyújtja karját, és odavonja ölébe. – Kedves, igazán sajnálom, de igyekszem mindent jóvátenni. Most, hogy tudjuk az igazat, most nagyon boldogok lehetünk, és, Rhett… nézz rám, Rhett! Lehet még gyerekünk, talán nem olyan, mint Bonnie volt, de …
–  Köszönöm, nem kérek – mondta Rhett olyan hangon, mintha egy darab kenyeret utasítana vissza. – Harmadszor nem teszem kockára a szívem.
–  Rhett, hogy tudsz ilyet mondani? Mit mondjak, hogy megérts!   Mondtam  már,  mennyire  bánom …
–  Milyen gyerekes vagy, édesem. Azt hiszed, azzal, hogy kijelented: sajnálom, jóvá lehet tenni az elmúlt évek minden tévedését, és begyógyítani minden sebét, egyszerre mindent ki lehet törölni az emlékezetből, ki lehet szívni a mérget a sebekből… Itt a zsebkendőm, Scarlett. Soha még, életed egyetlen válságában sem láttam, hogy zsebkendő lett volna nálad.
Az asszony elvette a zsebkendőt, kifújta az orrát, és leült. Nyilvánvaló volt, hogy a férfi nem akarja átölelni. Kezdett derengeni előtte az is, hogy mindaz, amit a férfi arról mond, hogy szerette, nem jelent már semmit. Régmúlt időről szólt a mese, és Rhett   úgy   tekintett   rá vissza, mintha nem is vele történt volna. És ez volt az, ami Scarlettet megrémítette. Rhett szinte egészen barátságosan nézett rá, mélyen elgondolkozva.
–  Hány éves vagy te, kedves? Máskor úgyse mondanád meg.                                                                                       
–  Huszonnyolc – felelte   az   asszony   elborultan, zsebkendőjébe mormolva.                                                                      
–  Nem valami magas életkor. Elég fiatal vagy még ahhoz, hogy meghódítsd az egész világot, és elveszítsd a szíved. Ne nézz olyan ijedten. Nem akarom a pokol tüzét ontani rád Ashley miatt. Csak képletesen beszéltem. Mióta csak ismerlek, mindig két dolgot akartál, Ashleyt és olyan gazdagságot, hogy mindenkinek azt mondhasd, menjen a pokolba. Nos, eléggé gazdag vagy, nagyon hányavetin beszéltél a világgal, és most a tiéd Ashley is,, ha akarod. De úgy látszik, mindez még nem elég.
Scarlett megrémült, de nem attól, hogy a pokol tüze szakad rá. Arra gondolt:
„De hiszen Rhett a lelkem, és most elveszítem. S ha csakugyan elvesztem, akkor már többé semmi sem számít. Semmi, se a barátok, sem a pénz, sem semmi más. Ha Rhett az enyém, még azt sem bánnám, ha megint szegény lennék. Nem, nem törődnék a hideggel, az éhezéssel. De azt nem mondhatja komolyan; lehetetlen, hogy valóban el akarjon szakadni tőlem.”
Megtörölte a szemét, és kétségbeesetten mondta:
–  Rhett, ha csakugyan annyira szerettél valamikor, valaminek még maradni kellett abból számomra!
–  Az egészből csak kettő maradt, az a kettő, amit legjobban gyűlölsz: a sajnálat és a jóindulat valami különös érzése.
Sajnálat! Jóindulat!
„Istenem – gondolta kétségbeesetten. – Bármi mást érezzen irántam, csak ne sajnálatot és jóindulatot.” Ha ő maga bárki iránt ilyen érzelmeket táplált, ez mindig megvetéssel párosult benne. Vajon Rhett is megveti most őt? Bármi mást szívesebben eltűrne. Még a háborús napok cinikus hűvösséget, vagy azt a részeg őrületet, amely azon az éjszakán hajtotta Rhettet, amikor felvitte az emeletre, vagy kemény ujjainak, kezének tapintását végig a testén, vagy akár még azokat a csípős, szurkálódó szavakat is inkább, amelyekről most megtudta, hogy egy elkeseredett szerelmet takargattak. Minden mást inkább eltűrne, mint ezt a személytelen jóindulatot, amely olyan világosan rá volt írva a férfi arcára.
–  Azt akarod hát mondani, hogy mindent leromboltam, és nem szeretsz már?
–  Úgy van.
–  De – hajtogatta konokul, mint a csökönyös gyermek, aki azt hiszi, ha kimondja, mit kíván, teljesül a kívánsága –, de én szeretlek!
–  Annál kellemetlenebb neked.
Scarlett hirtelen felpillantott, hogy lássa, nem rejlik-e csúfolódás a szavak mögött. De nyoma sem volt. Rhett egyszerűen csak bejelentette, közölte vele a tényt. De ez olyan tény volt, amit Scarlett képtelen volt elhinni, nem is akart elhinni. Csak mereven nézte, szemében csökönyösség, dac égett, kétségbeesett, konok ragaszkodás, és amint most álla keményen kirajzolódott 'finom arcából, ez a kemény áll Gerald álla volt.
–  Ne bolondozz, Rhett! Én…
A férfi tréfás rémülettel emelte fel védekezőn a kezét, és fekete szemöldöke úgy húzódott fel gunyorosan, mint azelőtt szokott.
–  Ne nézz rám olyan elszántan, Scarlett! Megijesztesz. Megértettem, hogy csábító rajongásodat át akarod helyezni Ashleyről rám, de én félek ettől, a szabadságom és lelki nyugalmam féltem. Nem, Scarlett, nem akarom, hogy úgy üldözz, ahogyan a szerencsétlen Ashleyt üldözted. Különben is én elmegyek.
Az asszony álla megremegett, össze kellett szorítania a fogát, hogy ne vacogjon. Elmegy? Nem, nem szabad elmennie. Hogy lehet élni nélküle? Már mindenki elhagyta, mindenki, aki számított, kivéve Rhettet. Neki nem szabad elmennie. De hogyan tudja megakadályozni? Tehetetlen volt Rhett hűvös tárgyilagosságával, közönyös, érdektelen szavaival szemben.
–  Elmegyek – ismételte a férfi. – Akkor akartam megmondani, mikor visszatérsz Mariettából.
–  Megszöksz mellőlem?
–  Ne játszd az elhanyagolt asszony drámai szerepet, Scarlett. Nem neked való szerep. Ezek szerint te nem akarsz elválni, sőt még a különválást is ellenzed? Helyes, majd igyekszem elég gyakran visszajönni, hogy ne pletykázhassanak.
–  Ördög vigye a pletykát! – kiáltotta Scarlett magából kikelten.  – Téged  akarlak!  Vigyél magaddal!
–  Nem viszlek – felelte a férfi, és hangja végső elhatározást fejezett ki. Scarlett egy pillanatra úgy érezte, hogy nyomban vadul, gyerekesen zokogni kezd. A legszívesebben a földre vetette volna magát, átkozódni és sikoltozni, toporzékolni szeretett volna. De a büszkeségének egy halvány maradványa, a fegyelmezettség egy morzsája visszatartotta ettől. Megmerevedett. Arra gondolt, ha megtenné, Rhett csak nevetne rajta, vagy ilyen közönyösen nézné.
„Nem szabad üvöltenem, nem szabad esengenem – gondolta. – Semmit sem szabad tennem, ami miatt megvethetne. Tisztelnie kell engem, tisztelnie, még akkor is, akkor is … ha nem szeret.”
Felszegte az állát, és igyekezett higgadtan szólni.
–  Hová mégy?
A férfi szemében a csodálkozás halvány fénye villant, amint felelt.
–  Talán Angliába vagy Párizsba. Esetleg Charlestonba, hogy megpróbáljak kibékülni a rokonsággal.
–  De hiszen gyűlölöd őket. Hányszor hallottam, hogy kinevetted őket, és …
A férfi a vállát vonogatta.
–  Még mindig nevetek rajtuk, de … végére értem csavargásaimnak, Scarlett. Negyvenöt éves vagyok, abba a korba jutottam, amikor az ember kezdi megbecsülni azokat a dolgokat, amelyeket ifjúkorában olyan könnyedén félrelökött: a családi érzést, összetartozást, becsületet, biztonságot, mélyebb gyökereket… Ő, nem, nem szívok vissza semmit, nem visszakozom, nem bántam meg semmit, amit tettem. Pokolian jól éltem, olyan pokolian mozgalmas, szép volt az életem, hogy már kezd megszokottá válni, és az ember megkívánja a változatosságot. Nem, egyáltalán nem szándékozom megváltozni. De fel akarom ölteni magamra az egykori élet látszatát: azt a végtelen unalmat, amivel a tekintélyesség jár, persze úgy gondoltam, hogy engem tiszteljenek, édesem, nem én másokat, aztán azt a nyugodt méltóságot, amilyenben úriemberek élete telik, s a letűnt napok elbűvölő báját, a rég múlt napokét, mert mikor éltem őket, nem tudtam élvezni lassú menetük varázsát… Scarlett most egyszerre megint ott járt Tarán, a szélfújta udvaron, és Rhett szemében ugyanazt látta, mint akkor Ashleyében. Olyan tisztán hallotta most ugyanezeket a szavakat, mintha nem Rhett, hanem Ashley ejtette volna ki őket. Mondatfoszlányok bukkantak fel emlékezetében, és szajkózva idézte a szavakat:
–  Varázslatos a tökéletességig, tökéletes arányok, mint a görög művészetben.
Rhett ingerülten kérdezte:
–  Mire mondtad ezt? Pontosan ez az, amire gondoltam.
–  Ezt… ezt Ashley mondta egyszer a régi szép napokról.
A férfi vállat vont, és a felvillant fény ismét kialudt szemében.
–  Mindig Ashley – mondta, és egy percig néma maradt. Aztán csendesen folytatta:
–  Scarlett, ha majd egyszer negyvenöt éves leszel, akkor talán megérted, miről beszélek, és talán te is belefáradsz abba, hogy mindig csak tettesd, utánozd az olcsó indulatokat, pöffeszkedő, tudálékos legyen a viselkedésed. Lehet, de én kétlem. Azt hiszem, téged mindig jobban elkápráztat a csillogás, mint maga az arany. Különben sem tudok addig várni, hogy ezt megérjem. S nem is akarok addig, várni. Egyszerűen nem érdekel többé. Elmegyek régi országokba, régi városokba, hogy az élet igazi szépségére vadásszak, mert ott talán még élnek ezek a letűnt idők. Bizony, ilyen szentimentális lettem. Atlanta nekem valahogy túlságosan nyers, túlságosan új.
–  Hallgass! – kiáltotta az asszony váratlanul. Nemigen hallotta, amit a férfi mondott, agya egyáltalán nem volt képes befogadni. De nem tudta tovább kényszeríteni magát arra, hogy a férfi hangját hallgassa, ha ennyire hiányzik belőle a szeretet, a szerelem.
A férfi elhallgatott, és kíváncsian, érdeklődéssel nézett Scarlettre.
–  Megértetted, mire gondolok, ugye? – kérdezte Rhett, és felállt.
Scarlett felfelé fordított tenyérrel kinyújtotta Rhett felé a kezét, a kérésnek, esdeklésnek ezzel az ősi gesztusával, és szíve, érzései ismét kiültek arcára, szemébe.
–  Nem! – kiáltotta. – Csak azt az egyet tudom, hogy nem szeretsz, és elmégy tőlem. Ő, Rhett, kedves, mi lesz velem, ha elhagysz?
A férfi egy pillanatig küszködött magával, tétovázott, vajon nem lenne-e végeredményben egyszerűbb egy kegyes hazugság, mint az igazság. Aztán vállat vont.
–  Scarlett, nekem sohasem volt türelmem ahhoz, hogy összeszedjem a törött darabokat, összerakosgassam és ragasszam őket, és azt mondjam, hogy a ragasztott éppen olyan jó, mint az ép volt. Ami eltört, eltört, és én szívesebben emlékezem vissza, milyen volt fénykorában, mint hogy egész életemben nézzem az összeragasztott, törött részeket. Talán ha fiatalabb lennék … –■ Nagyot sóhajtott. – De túl öreg vagyok ahhoz, hogy hinni tudjak olyan szentimentális fogalmakban, mint a tiszta lélek, és túl öreg ahhoz, hogy az egészet elölről kezdjem. Túl öreg vagyok ahhoz, hogy vállaljam az örök hazudozás terhét, ami együtt jár azzal, hogy az ember kiábrándult, de udvarias. Nem tudnék veled élni és hazudni neked, de legkevésbé tudnék hazudni önmagamnak. Látod, még most sem tudok hazudni. Szeretném, ha még tudnék törődni azzal, mit csinálsz, hová mégy, de nem tudok.
Szusszant egyet, aztán könnyedén, de csendesen mondta:
–  Édesem, a fene megevett mindent.
Scarlett némán figyelte, hogy a férfi felmegy az emeletre, és érezte, hogy fuldoklik a torkát fojtogató fájdalomtól. Ahogyan Rhett lépteinek nesze elhalt az emeleti folyosón, ezzel együtt meghalt minden, ami eddig számított. Most már tudta, hogy nincs az az érzelmi megnyilatkozás vagy alapos indok, amely rákényszeríthetné ezt a hűvös agyat, hogy megváltoztassa elhatározását. Most tudta, hogy a férfi komolyan gondolta mindazt, amit mondott, bármilyen könnyed hangon beszélt is egyről-másról. Tudta, mert megérzett Rhettben valami erőt, meg nem hátrálást, kérlelhetetlenségét, mindazokat a tulajdonságokat, amelyeket Ashleyben keresett, de hiába keresett.
Sohasem értette meg egyik férfit sem, akit szeretett, és ezért elvesztette mind a kettőt. Most már tudta, keservesen tudta, hogy ha valaha is megértette volna Ashleyt, sohasem szerette volna; ha megértette volna Rhettet, sohasem veszthette volna el. Kétségbeesetten kutatott emlékezetében, volt-e vajon valaha is ember, akit csakugyan megértett.
Valami jóságos kábultság ült most az agyára, eltompultság, amelyről azonban a hosszú gyakorlatból tudta, hogy éles, hasító fájdalommá változik, mint ahogyan a sebek, ha a sebész kése beléjük vág, az első pillanatban érzéketlenek, csak azután jelentkezik a kínzó fájdalom.
„Nem akarok most ezen tépelődni – gondolta elgyötörten, hogy felidézze a régi varázsszót. – Megbolondulnék, ha most arra gondolnék, hogy elveszítem. Majd holnap.”
„De – kiáltotta a szíve, amely félrelökte a varázsszót, és keservesen fájni kezdett – nem engedhetem el! Nem szabad elmennie. Kell hogy legyen valami, amivel megtarthatom.”
– Nem gondolok most erre – mondta aztán újból, most már hangosan. így akarta elrejteni a gondolatot valahol agya rejtekébe, így akart gátat vetni a növekedő fájdalomnak.
„Igen, holnap, holnap hazamegyek Tarára” – és kissé megkönnyebbült.
Egyszer már hazatért Tarára, a félelem és vereség űzte oda, és védelmező falai közül megerősödve került megint elő. Amit egyszer megtett, azt megteheti másodszor is. Hogy nem jutott ez eddig eszébe! Most nem akart erre gondolni. Csak lélegzethez akart jutni, hogy kibírja a fájdalmat, egy nyugalmas helyet, hogy nyalogathassa a sebeit, egy révet, ahol elkészítheti új haditervét. Tarára gondolt, és olyan volt, mintha egy jóságos, hűvös kéz simogatná a szívét. Maga előtt látta a fehér házat, amint köszöntőn felé ragyog a sárgás, vöröses őszi lombok közül, érezte a mezei alkony hűs szellőjét, amint áldóan suhan felé, érezte a harmathullást, amint a termőföldek fehérfoltos zöld bozótjaira hull, látta a vöröses föld nyers színét és a távoli dombokon a fenyvesek méltóságteljes szépségét.
Kissé megvigasztalódott, megerősödött ettől a képtől, és fájdalma, őszinte bánata kissé háttérbe szorult gondolataiban. Állt, és egy pillanatra apróságokra emlékezett, a cédrusokkal szegélyezett útra, amely Tarára vezetett, a jázminágyásokra, a fehér falra kúszó növény élénken elütő zöldjére, a meglebbenő fehér függönyökre. És Mammy is ott lesz. Egyszerre kétségbeesetten vágyott Mammy után, ahogyan kislány korában vágyódott arra, hogy széles mellére hajtsa fejét, és hajában érezze a ráncos, érdes, öreg kéz simogatását. Mammy az utolsó kapcsolata a régi időkkel.
Felszegte az állát azzal az ősi daccal, ahogyan elődei sem ismerték el a vereséget, még akkor sem, .ha arcukba meredt. Vissza tudja szerezni Rhettet. Érezte, hogy vissza tudja szerezni. Nem volt még az a férfi, akit nem tudott volna megnyerni, ha egyszer összeszedte az eszét.
,,Majd holnap gondolok erre, Tarán. Akkor már el tudom viselni. Holnap majd kigondolok valamit, hogy visszaszerezzem Rhettet. Elvégre a holnap az már egy másik nap.”