Margaret
Mitchell
Elfújta a szél
**
Kriterion Könyvkiadó β Bukarest 1979
A mű eredeti címe
Margaret Mitchell: Gone with the Wind
Alapkiadás
Margaret Mitchell: Elfújta a szél
Forum Könyvkiadó, Novi Sad, 1965

Harmadik rész

17
Eljött 1864 májusa. Forró, száraz idők voltak, a virágok bimbóban száradtak le. A jenkik Sherman vezérlete alatt újra betörtek Georgiába, Dalton fölött, száz mérföldnyire északnyugati irányban Atlantától. Az volt a hír, hogy itt kemény harcok lesznek. Atlanta és egész Georgia is tudta, hogy államuk annyira fontos a Konföderáció számára, hogy Johnston tábornok nem engedheti meg egyetlen jenkinek sem, hogy az állam határai között maradjon. Ez az állam volt a magtár, a gépgyár és a lőporraktár az egész Konföderáció számára. Itt készült a legtöbb fegyver és lőszer, no meg persze a legtöbb gyapot− és gyapjúholmi. Atlanta és Dalton között volt Rome nagy ágyúraktárával és iparával, és ezen a környéken voltak a legnagyobb vasgyárak. Magában Atlantában nemcsak a revolver− és nyereggyárak és egyéb felszerelések gyárai voltak, hanem a legfontosabb egyéb iparok is, raktárak és az óriási kórházak. Persze Atlantában volt a négy vasútvonal elágazásának csomópontja is, amelytől a Konföderáció élete függött.
Atlanta nem aggodalmaskodott túlságosan a daltoni harcok miatt. Ez a hely csak néhány mérföldnyire volt délkeletre Chickamaugától. Egyszer már visszaverték őket a hegyek körül, majd visszaverik másodszor is. Tennessee-ben három éve folyt már a háború, és az emberek hozzászoktak, hogy olyan távolinak gondolják a harcteret, mint Virginia vagy a Mississippi. Különben is, Atlanta és a jenkik között ott állt Johnston generális a katonáival, és mindenki tudta, hogy Jackson halála óta Johnston a legkitűnőbb hadvezér Lee után.
Meade doktor adott legpontosabb kifejezést a közvéleménynek egy meleg májusi estén, Pittypat néni házának verandáján ülve. Azt mondta, hogy Atlantának nem kell félnie,· mert Johnston generális úgy áll a hegyekben, mint egy acélgát. A többiek, amint ott ültek a hintaszékekben a sötétedő félhomályban, s nézték, amint a legyek repdesnek a lámpa körül, csöndesen hallgatták. Mindenkinek nehéz teher volt a szívén. Mrs. Meade, kezét Phil karján nyugtatva, remélte, hogy férjének igaza van. Tudta, ha a hadszíntér közelebb kerül, el kell mennie Philnek is. Most már tizenhat éves volt, és belépett az önkéntes őrcsapatba.
Fanny Elsing, aki Gettysburg óta sápadt volt, és üres szemekkel nézett a világba, megkísérelte, hogy kiűzze agyából azt a gyötrő képet, amelyet már hónapok óta maga előtt látott, Dallas hadnagy képét, amint a marylandi visszavonulásnál a hosszú, borzalmas úton haldoklik a rázós ökrös szekéren.
Carey Ashburn százados béna karja ismét fájt, de még nyomasztóbban hatott rá az, hogy láthatóan sikertelenül udvarolt Scarlettnek. Ez volt a helyzet, amióta csak híre érkezett, hogy Ashley fogságba esett, bár a százados természetesen nem érthette az összefüggést a fogságbaesés és udvarlásának visszautasítása között.
Scarlett és Melanie Ashleyre gondoltak, mint mindig, ha valami sürgős munka vagy elkerülhetetlen beszélgetés le nem foglalta őket. Scarlett keserűen, bánatosan gondolta: bizonyosan meghalt már, különben hírt kaptunk volna róla. Melanie igyekezett legyőzni magában a félelmet, és újra és újra ismételgette a lelke mélyén: nem halhat meg, nem halhatott meg, érezném, ha meghalt volna. Rhett Butler a legsötétebb sarokban hevert elnyúlva a székén, hosszú lábait hanyagul egymásra vetve, sötét arcával teljes homályban. Karjai között elégedetten és boldogan aludt a kis Wade, kezében egy tisztára lerágott csonttal. Ha Rhett itt volt, Scarlett mindig megengedte Wade-nek, hogy fennmaradhasson, mert a félénk gyermek nagyon szerette Őt, és ami még különösebb volt, mintha Rhett is szerette volna a kisfiút. Pittypat néni nem gondolt semmire. Fájt a gyomra. A kakas, amelyet vacsorára ettek, kemény húsú, vén állat volt.
Ezen a napon jutott a néni arra az elhatározásra, hogy jobb lesz, ha idejekorán megsütik a patriarchát, mielőtt megölné a búbánat immár az utolsó szálig elfogyasztott háreme után. Napok óta ott búsult már az üres tyúkól körül, és még kukorékolni sem volt kedve. Miután Péter bácsi kitekerte a nyakát, Pittypat nénit bántani kezdte a lelkiismeret, hogy önző módon egyedül egyék meg, mikor annyi jó ismerős nem evett már pecsenyét hetek óta. Ajánlotta, hogy hívjanak vacsorára vendégeket. Melanie, aki már az ötödik hónapban volt, és hetek óta nem járt sehova, szinte elszörnyedt. De a néni most az egyszer makacskodott. Mikor kakast sütnek a mai nehéz időkben, igazán nem lenne szép, hogy ne juttassanak belőle a jó ismerősöknek. Melanie kapcsolja kicsit szűkebbre a fűzőjét, és senki sem fog észrevenni semmit, úgyis sovány és lapos.
−  De nénikém, én nem kívánok embert sem látni, mikor Ashley …
−  Hiszen Ashley .. . nem kell gyászolni Ashleyt − dadogott a néni, aki a lelke mélyén biztosra vette, hogy Ashley rég meghalt. − Csak jót fog tenni egy kis társaság.
Pittypat néni tehát meghívta a vendégeit, és az utolsó pillanatban még valaki megérkezett, bár nem várta és nem is örült neki.
Éppen amikor a kakas sülni kezdett, és kellemes illattal töltötte be a házat, Rhett Butler jött vissza valami titkos útjáról és kopogott az ajtón, nagy doboz cukorkával a hóna alatt és sok kedves bókkal a nyelvén. Mit lehetett tenni? Nem küldhették haza vacsora nélkül, bár Pittypat néni jól tudta, hogyan gondolkoznak róla a doktor meg a felesége. Az utcán nem álltak volna vele szóba. De így, hogy ismerősnél találkoztak, udvariasan viselkedtek mindnyájan. Ha másért nem, Melanie kedvéért, aki mióta híreket szerzett Ashleyről, nyíltan a pártfogásába vette, és kijelentette, hogy amíg ő él, mindig szívesen látja a háznál, akármit mondanak is a többiek.
Pittypat néni aggodalma enyhült kissé, mikor látta, hogy Rhett jó hangulatban van, és csöndesen viselkedik.
A vacsora minden baj nélkül folyt le. Fejedelmi lakoma volt. Carey Ashburn egy kevés teát hozott, egy fogoly jenki tiszt dohány szelencéjében találta. Mindenkinek jutott egy csészével. Kissé dohányízű volt, de nagyon jó. A vén kakasból is kapott ki-ki egy darabot, kukoricakását főztek mellé eleget, és szárított körtét meg rizst és mártást. Kissé híg volt a mártás, mert nem volt búzaliszt a háznál, hogy beránthatták volna. Csemegének édes burgonyapástétomot kaptak, és Rhett cukorkás dobozát is körülkínálták. Mikor aztán Rhett valódi havanna szivarral kínálta meg az urakat a szederből préselt bor mellé, mindenki kijelentette, hogy ilyen lukulluszi lakomában rég nem volt része.
A hölgyek kiültek a verandára, és csakhamar az urak is odatelepedtek. A háborúra terelődött a szó. Akármiről beszéltek ebben az időben, a háború volt mindennek az alapja, kezdete és vége. Hadirománcok, hadiházasságok, halál a kórházakban és a harctereken, összetűzések, csaták, menetelések, bátorság, gyávaság, jókedv, szomorúság, kétség és remény, mindig újra és újra remény, szilárd remény a vereségek ellenére …
Ashburn kapitány elmondta, hogy jelentkezett harctéri szolgálatra, és Daltonba megy. Az asszonyok odanéztek béna karjára, és a sötétben titkon letörölték büszke és meghatott könnyeiket.
−  Hamar hazajössz − mondta a doktor, és egyik karjával átölelte a fiút. − Még egy kis verekedés lesz odafenn, és a jenkik szépen visszamennek Tennessee-be. Nem kell félnünk, hölgyeim, a jenkik közelségétől, mert Johnston serege úgy áll a hegyekben, mint valami acélgát. Igen, acélgát − ismételte.
Az asszonyok elégedetten bólogattak. Amit a doktor kimondott, azt mindenki szentírásnak tartotta. Ha ő úgy gondolja, hogy Johnston generális acélgát, akkor acélgát. Csak Rhett szólalt meg. Pedig olyan csöndesen ült mostanáig az alvó kisfiúval az ölében.
−  Úgy hallom, Shermannak több mint százezer embere van.
A doktor kurtán felelt neki. Nagyon keményen fegyelmezte magát, de nehezen ment,   mióta   meglátta, hogy ő is itt van. Csak a háziasszony iránti tisztelet óvta meg attól,  hogy nyíltabban ki  ne mutassa ellenszenvét.
−  És aztán? − vakkantott a kapitányra.
−  Ashburn kapitány úr az előbb említette, hogy Johnstonnak összesen negyvenezer katonája lehet, beleszámítva a szökevényeket is, akiket visszahívtak.
−  Kérem − mondta a doktorné méltóságteljesen −, a Konföderáció seregében nincsenek szökevények.
−  Bocsánat − felelte alázatos hangon Rhett. − Azokat gondolom, akik szabadságra mentek, és elfelejtettek visszatérni, meg azokat, akik megsebesültek, de utána a régi munkájukat folytatták és elvégezték a tavaszi szántást.
Mrs. Meade az ajkába harapott, Scarlett majdnem elnevette magát, mert Rhett ügyesen felelt. Mindenki tudta, hogy százszámra bujkálnak a szökött katonák a mocsarakban és a hegyek között. Voltak olyanok, akik kijelentették, hogy ez az urak háborúja, és a szegényeknek semmi közük hozzá. De voltak olyanok is, akik három éven át hiába várták, hogy szabadságra  mehetnek, és akik elkeserítő leveleket kaptak hazulról: „Éhesek vagyunk.” „Nem lesz termés ebben az évben, nincs aki szántana és vetne.” „A kerületi biztosok elvisznek mindent, és hónapok óta nem küldtél pénzt. Szárított körtén tengődünk.”
Mindig ugyanaz a szörnyű kórus: éhesek vagyunk! „Éhesek vagyunk! A feleséged, a gyermekeid, öreg szüleid. Mikor lesz már vége? Mikor jössz haza?”
Amint a vezetőség beszüntette a szabadságolásokat, ezek a katonák nem sokat kérdeztek senkit, egyszerűen hazamentek, és felszántották, bevetették földjeiket, kijavították a kerítést, megigazították a háztetőt. A tisztek tudták előre, hogy kemény napok következnek. Megértették a helyzetet. írtak ezeknek az embereknek, hogy jöjjenek vissza, nem lesz bántódásuk. Mikor a katonák látták, hogy otthon úgy-ahogy rendben van megint minden, visszamentek verekedni.
Meade doktor sietve áthidalta a kényes és kínos csendet. Hideg volt a hangja:
−  Butler kapitány nem veszi számításba, hogy a jenkik számbeli fölénye nem sokat jelent. Egy konföderációs katona tíz jenkivel felér.
A hölgyek bólintottak.
−  Ez már a háború elején kiviláglott − hajtott fejet Rhett. − És bizonyára most is úgy van, feltéve, hogy a konföderációs katona kap töltényt a puskájába, cipőt a lábára és ennivalót a gyomrába. Ugyebár, Ashburn kapitány?
Lágy volt a hangja, szinte bocsánatkérő. Carey Ashburn szerencsétlennek érezte magát. Zavartan nézett körül. Ö is gyűlölte Rhett Butiért, de hazudni nem tudott. Éppen azért helyeztette át magát újra a frontra, mert megérezte azt, amit a polgári lakosság nem látott, hogy a helyzet halálosan komoly. Volt sok hozzá hasonló derék ember, falábon bukdácsoló, ujjatlan kezű, félkarú, aki a postai, irodai, kórházi segédszolgálatból egyszerre újra a frontra kívánkozott. Tudták, hogy Lee tábornoknak minden emberre szüksége van.
Ashburn nem felelt, de dr. Meade mennydörgött, egészen szabadjára engedte indulatait.
−  Embereink harcoltak azelőtt is cipő nélkül és élelem nélkül, mégis győztek a csatákban. És újra harcolni fognak. Én mondom magának, Johnston tábornokot nem lehet kimozdítani mostani állásaiból. A hegyszorosok mindig jó menedéket adtak, és az erős várak ősidők óta védelmet nyújtottak a beözönlő népek elien. Gondoljon csak, mondjuk, Thermopülaira!
Scarlett agya erősen dolgozott, de Thermopülai semmit sem jelentett számára.
−  Thermopülainál elestek az utolsó szál emberig, ugyebár, doktor? − kérdezte Rhett, és ajka remegett az elnyomott nevetéstől.
−  Meg akar sérteni, fiatalember?
− Doktori Bocsássa meg, félreértett. Én csak felvilágosítást kértem, mert az ókori történelemre nem emlékszem elég jól.
−  Ha kell, hadseregünk katonái meghalnak az utolsó szálig, de nem engedik meg, hogy a jenkik tovább behatoljanak Georgiába − vágta oda kurtán a doktor. −
De erre sem lesz szükség. Egyetlen rohamban kiverik őket egész Georgiából.
Pittypat néni gyorsan felállt, és arra kérte Scarlettet, énekeljen és zongorázzon valamit. Látta, hogy a beszélgetés örvényes vizekre téved. Tudta előre, hogy baj lesz, ha Rhett Butler itt van. Hogy kezdte a veszekedést, sohase tudta, de egyszerre csak mindenki kiabált körülötte. Jaj, jaj! Minek is tetszik Scarlettnek ez az ember? És miért védi Melanie is olyan nagyon?
Scarlett engedelmesen bement a nappaliba. Csend lett a verandán. De a csendben szinte lüktetett az ellenérzés Rhett Butlerrel szemben. Hogy lehet nem hinni Johnston tábornok verhetetlenségében? Hinni, az is szent kötelesség. És akik annyira árulók, hogy nem hisznek, legalább tartsák a szájukat.
Scarlett megütött néhány billentyűt, aztán édesen, bánatosan csengett fel a hangja. Egy népszerű dalt énekelt.
Fehér, meszelt falak közé 
Hol haldoklók és holtak feküsznek,
 Bevitték egy napon a mi
Egyetlen, drága kedvesünket.
A kedvesünket… 
Fiatal Édes arcán bátorság fénye,
 Ez ifjú arcra hull reá
 A föld … 
Lehull az örök éjbe.
Aranyszín fürtje nedvesen
 A homlokára…
Fanny Elsing félig felemelkedett a helyéről, és gyenge, fojtott hangon sikoltott bele az énekbe:
− Ne … valami mást…
A zongora hirtelen elhallgatott. Scarlett leejtette a két kezét az ölébe. Aztán erőt vett zavarán, és gyorsan a Szürke egyenruha… című dal elejét kezdte játszani, de tévetegen hagyta abba, mert eszébe jutott, hogy ennek is rossz a vége. Újra    csend lett… nem tudta, mit játsszon. Ahány dal az eszébe jutott, mindenikben halál volt, elválás, bánat.
Rhett nesztelenül felállt, a kis Wade-et Fanny ölébe fektette, és bement hozzá a nappaliba.
− Játssza azt: Édes kentuckyi otthonom − mondta halkan. És Scarlett hálásan kezdte játszani a dalt. Kissé bizonytalan szopránhangját Rhett mély, zengő basszusa kísérte, s mire a második versszakba fogtak, a verandán megkönnyebbülten lélegzett fel mindenki. Bár a Jóisten a megmondhatója, ez sem volt valami vidám ének.
Visszük a terhünk, botlik a lábunk, 
Köveken, sívó homokon, 
Nem baj, ha nincs fény, csak hozzád érjünk, 
Édes kentuckyi otthonom …

Dr. Meade jóslata bevált − már amennyire bevált. Johnston szilárdan állt száz mérföldnyire Atlantától Dalton felett a hegyekben, biztosan, mint egy acélsorompó. Olyan tántoríthatatlanul állt, és olyan keserves csalódást okozott Shermannak abban a vágyában, hogy áttörjön a völgyeken Atlanta felé, hogy a jenkik végül is visszahúzódtak, és haditanácsot tartottak. Frontális támadással nem tudták áttörni a szürke vonalat, ezért hát az éjszaka leple alatt áthágtak a hegyeken, félkörben megkerülték a déli állásokat abban a reményben, hogy hátba támadhatják Johnstont, sőt Resacánál, Daltontól tizenöt mérföldre elvághatják mögötte a vasútvonalat.
Nagyon értékes sínpár volt veszélyben, azt védeni kellett. A konföderációsok tehát kimásztak kétségbeesetten védett árkaikból, és csillagfény világánál erőltetett menetben, a közvetlen országúton vonultak Resaca alá. Amikor a jenkik kiözönlöttek a hegyek közül, és meg akarták rohanni a vasútvonalat, a déli csapatok már készenlétben álltak, beásták magukat, erődítéseik voltak, az ágyúk fel voltak állítva, a szuronyok csillogtak, ugyanúgy, mint az előző hadállásban.
A sebesültek hírét hozták, hogy Johnston tábornok Resacába  vonult  vissza.  Atlanta  meg  volt  lepve,  és kissé nyugtalanul figyelt fel. Mi ez? Mintha a nyári égen kis, fekete felhő jelent volna meg, amelyből még nagy vihar lehet.
Johnston kétségbeesetten verekedett Resacánál, és sikerült visszaűznie az északiakat. De Sherman újra ravasz fogáson törte a fejét, és megint csak oldalt került.
A Konföderáció katonái menetelés közben aludtak, nem bírtak már gondolkozni sem. Ha azonban volt egy-egy világos pillanatuk, csak az volt az eszükben, hogy megbíznak a hadvezérükben, és engedelmeskednek neki. Nem volt elég emberük hozzá, hogy az állásokat is tartsák, és emellett kivédjék Sherman oldaltámadásait is. Valahányszor harcra került a sor, győztek. De azért hátrálni kellett. Hogy mi lesz ennek a vége, hol állnak meg, azt nem tudták. Az öreg Joe tudja, mit csinál, és ez elég volt nekik. Mesterien hajtotta végre a visszavonulást, mert kevés embert vesztett, míg az északi sereg annál többet. És a vasúti vonal még mindig az övék volt. Sherman egy ujjal sem nyúlhatott hozzá.
Igen, még övék volt a karcsú, halványan fénylő vas ikerpár, a kettős sín, mely kanyarogva nyúlt el a holdfényben. A haldoklók utolsó pillantása ezt érte, éjszaka a bizonytalan félhomályban és nappal a vakító, izzó sugárban, amint remegett fölöttük a meleg levegő.
És amint vonult a sereg, előttük vonultak a menekülők. Ültetvényesek és szegény földönfutók, feketék és fehérek, asszonyok és gyermekek, öregek és haldoklók, nyomorékok és sebesültek, áldott állapotban levő asszonyok, mind ott vonultak Atlanta felé. Vonaton, kocsin, szekéren, lóháton és gyalog, cókmókjaikat cipelve, öt mérföldnyivel a katonaság előtt. Meg-megálltak, minden pillanatban remélték, hogy a jenkiket kiverik, és ők mehetnek vissza. De nem volt visszatérés … A szürke sereg üres falvakat talált, elhagyott farmokat, magányos kunyhókat nyitott ajtóval. Itt-ott egy magányos asszony otthon maradt rémült rabszolgáival, s kiállt velük az útra, hogy várja a katonákat. Nagy csöbrökben vizet hoztak, hogy inni adjanak nekik, kötszert és vásznat, hogy sebeiket bekötözzék, ásót, hogy az elesetteket eltemessék saját családi temetőkertjükbe. De a legtöbb helyen elhagyatottan feküdt a napfényes völgy, és a gondozatlan vetések ott perzselődtek a földeken.
Az északiak kék vonala pedig, kígyó módra, egyre csúszott előre.
New Hope-nál teljes tizenegy napig állt a harc. Elkeseredetten. Véresen. Aztán Johnston újra észrevette, hogy be akarják keríteni, és újra hátrálnia kellett.
Igen nagyok voltak a déliek veszteségei New Hope-nál. Atlantába egész vonatok jöttek, zsúfolva sebesültekkel és haldoklókkal. Most megrémült a város. Soha nem láttak még ennyi vért. A kórházakban nem volt egy talpalatnyi üres hely. Az üres bolthelyiségek padlóján, a raktárak gyapotbáláin is sebesültek feküdtek. Minden szálló, kiadó szoba, magánház tele volt vérző katonával. Pittypat nénihez is beszállásoltak néhányat, hiába tiltakozott, hogy nem illő dolog idegen férfiaknak ott aludni, ahol csak három magányos asszony él, hozzá még az egyik áldott állapotban van. Melanie azonban szűkebbre kapcsolta egy kissé a fűzőjét, magasabbra kötötte a derekán a kötényt, és beengedte a sebesülteket a házba. A konyhán örökké égett a tűz, egyre főztek és ágyaztak, egyre mostak, kötszert tekertek, és tépést készítettek. A hosszú, meleg nyári éjszakákon nem volt csend. Nem lehetett aludni, mert a szomszéd szobából behallatszott a lázas betegek dadogó nyöszörgése.
Végtére is nem bírt több sebesültet elhelyezni a város, és az újabb vonatokat továbbküldték Macon és Augusta felé.
Jöttek a menekülők is. Teljes lett a fejetlenség a városban. A kis fekete felhőből egyszerre hatalmas viharfelleg lett, és hideg, dermesztő szél kezdett fújni.
Senki sem vesztette el hitét a katonákban, de senki sem bízott a tábornokban többé. New Hope csak harmincöt mérföldnyire van Atlantától! A tábornok hatvanöt mérföldnyire engedte magát visszaszorítani georgiai földön három hét alatt! Miért nem állt eléjük, és kergette vissza őket? Bolond? Vagy áruló? Az atlantai szakállas haditudósok apróra el tudták mondani, hogyan intézhették volna jobban a dolgokat, és le is rajzolták a kávéházakban az   abroszra. Mikor   Johnston tábornok helyzete egyre nehezebb lett, kétségbeesetten üzent Brownhoz, hogy engedje ki hozzá ezeket az urakat, az Önkéntes őrsereg tagjait. De mindenki biztonságban érezte magát. Ha Jeff Davisnek nem teljesítették a kívánságát, miért menjenek ki Johnston kérésére?
Harc és visszavonulás! Harc és visszavonulás! Huszonöt nap alatt hetven mérföldnyire vonultak vissza a déliek, és naponta harcban álltak. New Hope mögöttük állt, kába, lidércnyomásos emlék maradt csupán, hőség, por, éhség, fáradtság, menetelés a rossz vörös úton, cuppogó lépdelés a vörös sárban, visszavonulás, beásás, harc, aztán újra ugyanez. Ez maradt emlékül. New Hope egy letűnt élet lidércnyomása maradt csak, és ez volt Big Shanty is, ahol visszafordultak, és pokolian harcoltak a jenkikkel. Noha úgy harcoltak, hogy a mezők kékek voltak az elesett jenkiktől, egyre több jenki volt, friss, abban a percben harcbavetett, és messziről egyre látszott a kék vonal, ahogyan felvonultak a konföderációsok ellen, a vasútvonal ellen és − Atlanta ellen.
Kennesaw hegyén, a kis Marietta város közelében, megásták újra lövészárkaikat, és felcipelték ágyúikat a meredek szakadékok között. Izzadó, elfulladó férfiak vonszolták a nehéz vasat, mert öszvér nem tudta volna ott megvetni a lábát. A küldöncök és sebesültek megnyugtató híreket hoztak Atlantába. Kennesaw bevehetetlen. A jenkik nem vethetik ki innen őket, de most már a bekerítés is nehéz lenne, mert az ágyúcsövek minden oldalra lenéztek a hegy körül. Atlanta könnyebben lélegzett, de …
De Kennesaw hegye már csak huszonkét mérföldnyi távolság a várostól…
Amikor az első sebesültek érkeztek meg Kennesaw hegyéről, Mrs. Merriwether kocsija megállt Pittypat néni háza előtt reggel hét órakor. Hallatlan! Ilyen korán! A néger Levi bácsi leugrott a bakról, és bejött a hírrel, hogy Scarlett azonnal öltözzön fel, és jöjjön a kórházba. Fanny Elsing és a Bonnell lányok, akiket szintén hajnali álmukból ráztak fel, ott ásítoztak már az ülésen, és Elsingék fekete dajkája összegörnyedve bújt meg a bakon, ölében nagy kosár frissen mosott kötszerrel.
Scarlett nem valami szívesen ment, mert az éjszaka hajnalig táncolt az önkéntes őrsereg estélyen, és fájt a lába. Magában csöndesen szidta a fáradhatatlan és könyörtelen Mrs. Merriwethert, a sebesülteket meg mindenestől az egész Konföderációt, mialatt Prissy begombolta rajta legócskább kalikóruháját, amelyet a kórházban használt. Lenyelt gyorsan egy-két korty keserű, pörkölt árpalevet, amit kávé helyett ittak, s evett egy kis száraz édesburgonyát, aztán ment ki a többihez.
Beteggé tette már az egész ápolás. Elhatározta, hogy még a mai napon bejelenti Mrs. Merriwethernek, hogy hazautazik. Az anyja írt érte. De Mrs. Merriwether csak ránézett keményen, és így szólt:
− Egy szót se halljak erről többet, Scarlett Hamilton! Még ma írok az anyádnak. Megírom, hogy szükségünk van rád. Tudom, hogy meg fog érteni. Vedd fel a kötényedet, és indulj. Meade doktornak kell valaki, aki segítsen a kötözésnél.
„Még csak ez hiányzott − gondolta Scarlett megszeppenve. − A mama azt fogja írni, hogy maradjak itt, és segítsek.”
Utálta a kórházat, a rossz szagokat, a tetűt, a fájó, mosdatlan testeket. Ha volt valami romantika és újdonság valaha az ápolásban, egy éve nem érezte már. Ezek a mostani sebesültek nem voltak sem kedvesek, sem szemrevalók. És a legtöbb haldoklott.
Meleg volt. Rajokban jöttek be a legyek a nyitott ablakon. Kövér, lusta legyek, örökös zümmögésük, tolakodásuk jobban megkínozta a sebesülteket minden fájdalomnál. A bűz és a kín egyre növekedett körülötte, mint egy árvíz. Izzadság itatta át frissen vasalt ápolóköpenyét, amint dr. Meade-et követte körútján, egy tállal a kezében, amelybe a gennyes vattát dobálták.
Szüntelenül émelygés és rosszullét gyötörte, igyekezett nem hányni, amikor az orvos kése belevágott élő emberek eleven húsába. Még rettenetesebb, volt az ordításokat hallani az operációs teremből, ahol karokat és lábakat vágtak le. És gyötrő volt nézni azokat a betegeket, tehetetleneket, akik rémült tekintettel, elfehéredett arccal vártak sorukra, hogy az orvos ugyanazt elvégezze rajtuk, ami azzal történik, aki bent kiabál. Várni a szörnyű szavakra:
− Sajnálom, fiú, de ezt a kart le kell vágni. Tudom, tudom, de nézz erre a halálos vörös vonalra. Nincs mentség, vágni kell.
Olyan kevés kloroform volt már csak, hogy a legnehezebb műtétekre kellett tartogatni, és az ópium is ritka kincs volt, inkább arra használták, hogy a haldoklókat fájdalommentesen a halálba segítsék, és nem arra, hogy az élők fájdalmait enyhítsék. Kinin és jód egyáltalán nem volt.
Bizony Scarlett beteg volt mindettől, és aznap reggel is azt kívánta, hogy bárcsak lenne olyan kifogása, mint Melanie-nek, azt mondhatná, hogy másállapota miatt nem segíthet. Körülbelül ez volt az egyetlen kifogás, amelyet társadalmilag elfogadtak, ha valaki nem vett részt az ápolásban.
Mikor végre elérkezett a déli szünet, Scarlett letette a kötényét, és csendesen kisompolygott a kórházból, mialatt Mrs. Merriwether mit sem sejtve szorgalmasan írta a levelet egy szegény írástudatlan katona tollbamondása után. Érezte, hogy nem bírja tovább. Tudta, ha a déli sebesültvonat megérkezik, késő estig itt tartják, talán anélkül, hogy az evéshez is ideje lenne.
Gyorsan leszaladt a Barackfa utcáig, nagy lélegzettel nyelve a szabad, tiszta levegőt. Ott állt a sarkon, és tétovázott, mit tegyen most. Szégyellt volna hazamenni, de arra el volt határozva, hogy a kórházba nem megy vissza. Akkor ért oda Rhett Butler.
−  Lám, lám, a favágó kislánya, aki eltévedt az utcán − tréfált Rhett, amint végignézett az agyonfoltozott levendulaszínű kalikóruhán.
−  Hallgasson! − förmedt rá Scarlett. − Inkább vigyen el valahová, ahol nem lát meg senki. Nem akarok visszamenni a kórházba, ha fel is akasztanak érte! Nem bánom! Mit tehetek én a háborúról? Nem én kezdtem, és nem értem, miért kell nekem halálra dolgoznom magam. Különben is …
−  Áruló! Szent Ügyünk árulója!
−  Bagoly mondja verébnek, hogy nagy fejű! Segítsen be a kocsiba. Nem bánom, hová visz. Csak vigyen el innen.
Rhett leugrott a kocsiról, és Scarlettnek egyszerre az jutott az eszébe: milyen jó érzés végre ép, egészséges férfit látni, aki jóllakott, rendes ruhában van, frissen borotválkozott és tiszta. Rhett olyan volt, mintha a kerek világon semmi bánat, semmi gond nem bántaná, s ez maga is nagy dolog volt ezekben a szomorú napokban, amikor mindenki lehorgasztott fejjel járt. Könnyű mozdulattal, mosolyogva segítette fel Scarlettet a kocsijába.
−  Kis szélhámos − mondta Rhett, mialatt kézbe vette az ostort. − Persze egész éjszaka táncol a katonákkal, rózsát meg szalagot ad nekik, és szendén mondogatja, hogy az életét is feláldozná a Szent Ügyért, másnap aztán, ha néhány sebet kell kimosni, sietve otthagyja a zászlót.
−  Nem beszélhetne valami másról? És nem hajthatna gyorsabban? Nem kell egyéb, mint hogy Merriwether nagypapa kijöjjön a boltjából, meglásson, és szóljon az öregasszonynak.
Rhett ostorával a lóra suhintott, és gyors ügetéssel fordultak be a legközelebbi utcába. A sebesültvonat most érkezett. Scarlettet egy cseppet sem furdalta a lelkiismeret. Mélységes megkönnyebbülést érzett, hogy sikerült megszöknie.
−  Belebetegedtem már abba a vén kórházba − mondta, s elrendezte a ruhája ráncait, és szorosabban megkötötte a kalapja szalagját. − És mindennap több és több a sebesült! Ez is Johnston tábornok hibája. Ha megállt volna a sarkán Daltonban, akkor most nem …
−  Gyermek! Mit tudja maga, mit csinált Johnston tábornok! Ha Daltonban marad, Sherman lelövi az utolsó szál emberét is, de előbb elfoglalja a vasúti sínt, márpedig a vasútért történik minden.
−  Bánom is én − vonta meg a vállát Scarlett. Neki ugyan hiába magyaráztak ilyesmit. − Azért mégis az ő hibája.
−  Maga is csak olyan, mint a többiek? Maga is a vérét követeli, mert nem tud csodát tenni szegény? Hat héttel ezelőtt szentségtörés volt egy szót is szólni ellene, most meg Júdásnak kiáltják ki. Édes lelkem, Sherman-nak kétszer annyi embere van, mint Johnstonnak. Johnston megérdemelné, hogy győzzön, mert nagy hadvezér és derék ember. De ha védeni akarja a vasutat, nem tehet mást, mint hogy hátráljon. Nem engedheti meg magának, hogy akár egyetlen embert is veszítsen, feltétlenül erősítést kell kapnia. Erre mit kapott? Brown tábornok kedvenceit, a polgárőrséget. Képzelheti, hogy ez micsoda segítség lesz.
−  Csakugyan kimegy a milícia és a polgárőrség a frontra? Nem is hallottam még. Honnan tudja?
−  Híre jár. Vonaton érkezett a hír ma reggel. A milíciát és a polgárőrséget is el kell küldeni Johnston tábornok megerősítésére. Bizony, Brown dédelgetett kedvencei is lőporfüstöt szagolnak végre. Azt remélték, sohase kerül sor arra, hogy csakugyan fegyvert ragadjanak. A kormányzó határozottan megígérte nekik. De hát ez az egész olyan, mintha egy jó tréfa volna csak. Azt hitték, bombabiztos helyen vannak, hiszen a kormányzó még Davis követelésére is megtagadta, hogy elküldje őket Virginiába. Azt a kifogást hozta fel, hogy itthon kell védeniük a saját államukat. Ki gondolta volna akkor még, hogy a háború majd idejön hozzájuk és tényleg kénytelenek lesznek védeni az államukat?
−  Hogy tud ezen nevetni? Maga igazán kegyetlen. Gondoljon az öregurakra és kisfiúkra, akik a polgárőrségben vannak. Képzelje el, hogy Meade doktor tizenöt éves fia, Phil, együtt menetel majd Merriwether nagypapával és Henry Hamilton bácsival.
−  Nem a kisfiúkról és a mexikói háború hadastyánjairól beszélek, azokra gondoltam, akik mint a huszonöt éves Willie Guinan, tetszelegnek az egyenruhában, csörömpölnek a kardjukkal, de …
−  Maga is itthon van!
−  Ha azt hitte, hogy ezzel megbánt, tévedett. Nem viselek egyenruhát, nem csörgők a kardommal, és a Konföderáció hadisikerei vagy balsikerei egyáltalán nem érdekelnek. Éppen ezért nem megyek meghalni sem a polgárőrséggel, sem bármilyen hadsereggel. West Pointnál éppen elegem volt a haditettekből, elég lesz egész életemre. Nem mondom, sok szerencsét kívánok Lee tábornoknak és az öreg Joe tábornoknak is. Segíteni azonban már nem tudnak egymásnak, mert Lee-t Virginiában foglalkoztatják a jenkik. Johnston tehát kény-, telén megelégedni azzal, amit innen küldenek, habár jobbat érdemelne. Sajnos megint vissza kell vonulnia, ha meg akarja védeni a vasútvonalat. És jegyezze meg, amit mondok. Ha kiemelik végleg a hegyek közül, és itt, a síkságon kell helytállnia, széjjelmorzsolják. Figyeljen rám! Ha kiteszi a lábát a hegyek közül, itt a síkságon le fogják vágni az egész seregét!
−  Itt?! − kiáltotta Scarlett. − De hiszen a jenkik nem jöhetnek ilyen messzire …
−  Kennesaw csak huszonkét mérföldnyire van, és fogadok magával…
−  Rhett… nézze … Kik jönnek ott? Micsoda tömeg! Nem katonák … De hiszen ezek négerek!
Nagy, vörös porfelhő közeledett az úton, s a porfelhőből száz és száz láb topogása és éles, gondtalan, vidám néger éneklés hangzott. Valami himnuszt fújtak teli tüdővel. Rhett oldalt állt meg a kocsival, az útszélen. Scarlett kíváncsian nézte, amint az izzadó négerek vállukon kapával és ásóval menetelnek egy tiszt vezetésével a város felé.
Egyszerre egészen odafordult. Az első sorokban széles, fekete hátat látott meg. Igazi ébenfekete óriást. ^Könnyedén, rugalmasan lépett, mint valami hatalmas vad, fehér foga messziről villogott. Ez nem lehet más, mint Sam, Tara előmunkása. De mit akar itt Sam, ilyen messzire otthonról, különösen most, mikor nincs az ültetvényen felügyelő, és ő Gerald jobbkeze?
Amint félig felemelkedett az ülésen, hogy jobban lásson, az óriás is meglátta őt. Abbahagyta az éneket. Fülig ért a szája örömében. Megállt, és egyenesen a kocsi felé tartott.
A sorok összezavarodtak. A négerek megálltak. Sam rohant a kocsi felé, utána vagy három néger. A katonatiszt dühösen ordítozott:
−  Vissza a sorba, emberek! Vissza, mondom, mert… Jó reggelt, Mrs. Hamilton. Jó reggelt. Lám, lám, ilyen lázadásokat szítnak a szép asszonyok? Pedig éppen elég bajom volt már ezekkel a fickókkal.
−  Ó, Randall kapitány, ne bántsa őket. Hiszen a mieink! Ez Sam, az előmunkásunk, ez Éliás, ez Apostol, ez meg Próféta, mind Taráról valók. Persze hogy idejönnek, mikor megláttak. Hogy vagytok, fiúk?
Mindenikkel kezet fogott, apró, fehér keze eltűnt a hatalmas fekete mancsokban. A négy szálas néger arca szinte kettényílt, amint ránevettek. Büszkék voltak, hogy a többiek látják, milyen csinos, fiatal úrasszonyuk van nekik.
−  Mit csináltok ti itt, ilyen messze Tarától? Talán bizony elszöktetek, és most elfogtak benneteket?
Hangosan hahotáztak mindnyájan a tréfán.
−  Nem szöktünk mi el, nem is szöknénk sohasem − mondta Sam. − De jöttek a katona urak, és elvittek, mert mi négyen voltunk a legerősebbek Tarán. Különösen engem mindenáron el akartak vinni, merthogy énekelni is jól tudok. „Ügy ám! Frank Kennedy úr jött, és azt mondta, el kell mennünk,
−  De miért, Sam?
−  Hát nem hallotta, Scarlett kisasszony? Mi fogjuk ásni az árkokat a katona uraknak, hogy elbújhassanak, ha jön a jenki!
Randall kapitány, Scarlett meg Rhett mosolyogtak ezen a naiv beállításon.
−  Hát bizony Gerald úr nagyon odavolt, mikor elvittek engem, és azt mondta, hogy nem is tud semmit csinálni, ha én nem vagyok ott. De az asszonyság azt mondta: „Vigye csak őket, Mr. Kennedy. Ha a Konföderációnak szüksége van Samre, oda kell hogy adjuk.” Még egy dollárt is nyomott a markomba, és azt mondta, hogy engedelmeskedjek szépen a tiszt uraknak.
−  Randall kapitány, mit jelent ez?
−  Meg kell szélesítenünk a védővonalat Atlanta körül. Az erődítési munkálatokhoz használjuk fel a négereket, mert Johnston tábornok egyetlen katonát sem nélkülözhet.
−  De hát…
Valami hideg félelem kezdett lüktetni Scarlett szívében. Meg kell szélesíteni a védővonalat Atlanta körül … Minek? Már tavaly hatalmas földsáncokat emeltek a város környékén, amelyeket lövészárkok kötöttek össze. És most…
−  A mostani védővonal túlságosan közel van a városhoz. Ha katonáinknak hátrálniuk kellene, a város …
Egyszerre megbánta, hogy ennyit mondott. Látta, hogy Scarlett szeme rémülten nagyra nyílik.
−  Természetesen erre úgysem kerülhet sor − tette hozzá gyorsan. − Kennesaw bevehetetlen.
De Scarlett látta, hogy lesüti a szemét Rhett csöndes, szúrós pillantása előtt.
−  Mennünk kell! − mondta. − Nagyon kedves volt, hogy találkoztunk … Fiúk, búcsúzzatok el, és indulás.
−  Isten veletek, fiúk! − mondta Scarlett. − És ha bajotok történnék, tudassátok velem. Itt lakom a Barackfa utcában, a városnak majdnem a legvégén. Várjatok csak… Jaj, nincs egy fillér sem nálam. Kérem, Rhett, adjon nekem kölcsön néhány centet. Itt van, Sam, vegyetek egy kis dohányt magatoknak. És viselkedjetek szépen, tegyetek meg mindent, amit a kapitány úr parancsol.
Az összezavarodott sorok helyreigazodtak, a por újra felszállt, amint továbbindultak, és Sam hangja messzire zengett a többié közül.
−  Rhett… Randall hazudott nekem, mint minden férfi mostanában. Nem akarják megijeszteni az asszonyokat. Attól félnek, elájulok. Vagy mégsem hazudott? Ó, Rhett, ha nincs veszély, miért ásnák azokat az árkokat? Olyan kevés az ember, hogy a négerekre is szükség van?
Rhett csettintett a lovának.
−  Hogy kevés az ember, azt onnan is láthatja, hogy behívják az önkéntes őrséget. Ami pedig az erődítéseket illeti, ostromra kell gondolni, és …
−  Ostromra! ó, menjünk vissza .. . fordítsa meg azt a lovat… Tarára indulok … most, rögtön.
−  Miért szalad úgy?
−  Ostrom .. . tudom én, mi az az ostrom! A papa is volt egyszer .. . vagy az ő apja … és azt mondta …
−  Micsoda ostrom volt az?
−  Droghedánál, mikor Cromwell ment az írek ellen, és nem volt nekik mit enni, és a papa azt mondta, hogy éhen haltak kint az utcán, akik pedig nem haltak éhen, macskát ettek, meg patkányt és mindent. És egymást is ették, mielőtt megadták volna magukat. Nem tudtam soha, higgyem-e vagy sem, de azt is tudom, hogy mikor Cromwell végre bevette a várat, az asszonyokat mind … Jaj! Ostrom!
−  Ilyen tudatlan kis teremtést még életemben nem láttam. Droghedát a tizenhetedik században ostromolták, ha jól emlékszem, és Sherman nem Cromwell.
−  Nem, sokkal rosszabb nála. Mesélik róla…
−  Ami pedig a különleges csemegehúsokat illeti, amit az írek az ostrom alatt ettek, mondhatom magának, hogy szívesebben ennék egy jó, ízes patkányt, mint azt a cipőtalpat, amit tegnap a szállodában adtak elém. Azt hiszem, vissza kell. mennem Richmondba. Ott még van jó ennivaló, és kapni eleget, ha az embernek van pénze.
Rhett gúnyosan nevetett Scarlett megrettent arcába. Az asszony sajnálta, hogy elárulta rettegését, és rákiáltott:
−  Egyáltalán nem tudom, minek maradt mostanáig! Másra se gondol, csak a kényelmére, a jó ennivalóra és … és hasonlókra.
−  Csakugyan nem ismerek kellemesebb időtöltést és … izé … ilyesmi − vágott vissza a férfi gúnyos hangon. − Ami pedig azt illeti, hogy miért maradok, sokat olvastam már ostromokról, körülzárt városokról és hasonlókról, de még sohasem éltem át ilyesmit. Ezért úgy gondoltam, hogy itt maradok, és megnézem, milyen az. Engem nem bántanak, mert nem vagyok harcos, és különben is tapasztalatokat kell még szereznem. Maga is okosabban teszi, ha sohasem mulasztja el az alkalmat, hogy tapasztalatokat szerezzen, Scarlett. Csak okosabbá lesz általuk.
−  Nekem elég az, amennyit tudok.
−  Maga tudja legjobban, elég-e vagy sem … Mondanék valamit, de inkább elhallgatom, mert nem akarok udvariatlan lenni. De lehet, hogy azért is maradok, hogy megmentsem, ha itt lesz az ostrom. Még sohasem mentettem meg egy nőt, aki bajba került. Ez is egy új tapasztalat lesz számomra.
Scarlett tudta, hogy a férfi csipkelődik, de szavaiban valami komolyságot érzett, ami meglepte. Felkapta a fejét.
−  Nem kell hogy megmentsen! Tudok gondoskodni magamról.
−  Ne mondja ezt, Scarlett. Gondolja, ha így érzi, de sohase mondja ki egy férfinak. Ez a baj a jenki lányokkal is. Elbűvölőek lennének, ha nem mondanák mindig azt, hogy köszönik, tudnak gondoskodni magukról. A fene egye meg, nagyjából az igazat mondják. Viszont a férfiak éppen ezért hagyják, hogy gondoskodjanak magukról. De hát maradjunk az ostrom ügyénél.
−  Jaj, talán nem is igaz… Maga mindig hazudik. Nem lesz itt semmiféle ostrom. Nagyon^ jól tudja, hogy a jenkik nem jöhetnek be Atlantába.
−  Fogadok magával, hogy egy hónap múlva itt lesznek. Fogadok egy doboz cukorkába, maga pedig ad egy…
Ránézett Scarlett piros ajkára.
−  Egy csókot.
Scarlett szívén még szorított egyet a félelem a jenki megszállás gondolatára, de amint ezt a szót meghallotta, elfelejtett minden mást. Ez jól ismert talaj volt, sokkal érdekesebb minden katonai problémánál. Nagy nehezen nyomott el egy diadalmosolyt. Azóta, hogy a zöld kalapot hozta neki, Rhett egyetlen lépést sem tett előre az udvarlás terén.
−  Nem szeretek ilyesmibe fogadni − jelentette ki hűvösen, és nagy nehezen összeráncolta a homlokát. − Különben is annyi, mintha egy malacot csókolnék meg..
−  Lehet, hogy ez magának jobban meg is felelne. Ez az ír származásából ered. Az írek az ágy alatt őrizték disznóikat. Pedig látja, Scarlett, magának nagy szüksége van rá, hogy valaki egyszer megcsókolja. Ez a baja. Minden gavallérja túlságosan  tiszteli  magát, bár fogalmam sincs róla, miért. Kiállhatatlanul magasan tartja az orrát. Meg kellene hogy csókolja olyan valaki, aki |ért a csókhoz.
A beszéd nem olyan mederben folytatódott, ahogyan Scarlett szerette volna. Rhett Butlerrei sohasem lehetett rendesen beszélni.
−  És persze azt hiszi, hogy maga lenne az a valaki? − kérdezte minél gúnyosabban.
−  Ha vállalnám a fáradságot, igen − felelte hanyagul Rhett. − Azt mondják, nagyon jól tudok csókolni.
−  Ó! − nyelt egy nagyot Scarlett vérig sértve. − Maga … maga .. .
De egyszerre zavarodottan sütötte le a szemét. Rhett mosolygott, de sötét szeme legmélyén egy pillanatra felvillant valami fény, mintha tűzláng lett volna.
−  Persze csodálkozott néha, miért nem udvaroltam magának azóta, hogy azt a kalapot hoztam, és …
−  Én? Az eszem ágá …
−  Akkor nem igazi nő maga, Scarlett, és ezt nagyon sajnálnám. Minden igazi nő csodálkozik rajta, ha a férfiak nem próbálják megcsókolni. Tudják, hogy nem lenne szabad    kívánniuk,    tudják,   hogy   úgy   kell   tenniük, mintha meg lennének sértve, de mégis kívánják … Megvigasztalom, drágám. Kitartás. Egyszer majd megcsókolom, és maga örülni fog neki. De nem most. Arra kérem hát, ne legyen türelmetlen.
−  Lesz olyan szíves megfordulni a kocsival, kapitány * úr? Szeretnék visszamenni a kórházba.
−  Ugyan! Valóban, drága, irgalmas szívű kis angyal? Egyszóval a mosdótál meg a tetű társasága kellemesebb magának, mint az enyém? Ég óvjon tőle, hogy távol tartsam munkavágytól égő kis kezét a kötelességteljesítéstől, különösen mikor dicsőséges Ügyünkről és a hősökről van szó.
Csettintett a lónak. Visszafelé robogtak az úton.
−  És hogy miért nem folytattam az udvarlást? − folytatta nyugodtan, mintha semmi sem történt volna. − Egyszerűen azért, mert várok, míg egy kicsit megnő. Nem lenne sok érdekes abban, ha most megcsókolnám. Sohasem szerettem gyerekekkel csókolózni.
−  Meg aztán arra is várok − tette hozzá halkabban −, hogy a tiszteletreméltó Ashley Wilkes emléke elhomályosodjon kissé.
Ashley nevének említésére hirtelen éles fájdalom markolt Scarlett szívébe, forró könnyek lepték el a szeme sarkát. Elhomályosodjon? Ashley emléke soha nem fog elhomályosodni. Nem, még ha ezer évig feküdne is holtan. Ashleyre gondolt, amint sebesülten fekszik, talán haldoklik a távoli jenki fogolytáborban, nincs rajta takaró, nincs mellette senki, aki szeretné, aki fogná a kezét. És egyszerre gyűlölet fogta el a mellette ülő jóllakott ember iránt.
−  Most már körülbelül mindent értek, ami maga és Ashley között történt − szólalt meg újra Rhett.
 − Attól a jelenettől kezdve, amelynek a Tizenkét Tölgy ültetvényen szemtanúja Voltam, nyitva tartottam a szemem, és láttam egyet-mást. Láttam, hogy maga még mindig valami iskolás lányos rajongással gondol rá, amelyet ő annyira viszonoz, amennyire feddhetetlen becsületérzése megengedi. Valamint hogy a felesége nem tud erről, és maga szépen az orránál fogva vezeti. Mondom, mindent értek, csak egyet nem tudok, és ez fúrja az oldalamat. Nem bírok a kíváncsiságommal. Mondja, veszélyeztette a tiszteletreméltó Ashley Wilkes valaha is a lelke üdvösségét azzal, hogy megcsókolja magát?
Dermedt csend, és Scarlett elfordított feje volt csak a válasz.
−  Szóval igen. Azt hiszem, akkor történhetett, mikor most legutóbb szabadságra jött haza. Most pedig, hogy talán meg is halt, ezt az emléket dédelgeti a szívében. De én bizonyos vagyok benne, hogy egyszer majd elmúlik, és akkor majd én …
−  Maga majd akkor menjen a pokolba! − tört ki Scarlett, és zöld szeme csak úgy villogott. − Állítsa meg a kocsit, mert leugrom! És soha többé nem akarok magával beszélni.
Rhett megállította a kocsit, de mielőtt leszállhatott volna, hogy segítsen, Scarlett már le is ugrott. Krinolinjának abroncsa fennakadt a keréken, és a Fő utca közönsége egy pillanatig csipkés alsószoknyák és fehér nadrágocska látványát élvezhette. Aztán Rhett gyorsan odaugrott, és kiszabadította.
Scarlett szó nélkül fordult el, és indult tovább. Hátra sem pillantott. Rhett csendesen nevetett magában.
Most először történt a háború kezdete óta, hogy Atlanta ágyúzást hallott. A kora reggeli órákban, mikor a város még néma volt, Kennesaw irányából tisztán kivehetően hangzott a morajlás, mintha nyári zivatar lenne arrafelé. Néha olyan hangos lett, hogy még napközben, a forgalom zajában is meg-megütötte az ember fülét. Az emberek próbáltak nem figyelni rá, beszélgetni igyekeztek, nevettek, intézték a dolgaikat, mintha a jenkik nem lennének itt, huszonkét mérföldnyire tőlük, de azért lestek a baljós morajt. És a szívük százszor is megállt, vagy nagyot vert. Nem volt most hangosabb az ágyúzás? Vagy csak képzelődtünk? Meg tudja őket Johnston állítani végre?
A látszólagos nyugalom mögött már ott lüktetett a pánik borzalma. Az idegek napról napra jobban megfeszültek. Már-már nem bírták az emberek tovább. Senki sem beszélt félelmetes dolgokról. Kerülték ezt a tárgyat, mintha tilos lenne, de abban kerestek enyhülést, hogy a tábornokot okolják és szidják.
− Adjatok olyan hadvezért, aki nem hátrál! Nekünk olyan ember kell, aki megáll a sarkán és verekszik!
A távoli ágyúszó morajlása mellett Brown féltve őrzött önkéntesei is kivonultak a városból egy reggelen. Szürke, ködös idő volt, s amint végigvonultak a városon, szemezni kezdett az eső. Az egész város ott volt az utcán, hogy lássa elvonulásukat.
Scarlettet és Maybelle-t kiengedték a kórházból, hogy megnézzék a kivonulást, mert Henry bácsi és az öreg Merriwether nagyapa is az önkéntesek között volt. Mrs. Meade mellett álltak a tömegben, s lábujjhegyen próbáltak látni valamit. Scarlett, mint a többiek, azon igyekezett, hogy bizakodóan és jókedvűen búcsúztassa őket, de hideg kéz szorítását érezte a szívén.
Kétségbeesett lehet a helyzet, ha ezekre van szükség! Igaz, volt néhány fiatal, egészséges férfi is közöttük, lobogó tollal a kalapja mellett, hímzett övvel a derekán. De annyi öreg … és annyi kisfiú! Részvét és félelem ült a szemében, amint nézte őket. Szürke szakállas bácsik, öregebbek, mint az ő apja, nehezen mozgó térddel, reumás lábbal igyekeztek ütemre lépni a sípok és dobok szavára a zuhogó esőben. Az öreg Merriwether nagyapa az első sorban tipegett, vállán a legjobb takarójával, hogy az eső ellen védekezzék. A zsebkendőjüket lengették, és vígan kiabáltak oda neki, de Maybelle szorosan megfogta Scarlett karját, és a fülébe súgta:
− Szegény drága jó nagyapa! Az első hideg eső végezni fog vele. Olyan csúzos …
Henry Hamilton Merriwether nagyapa mögött haladt, hosszú fekete köpönyegének gallérját a füléig felhajtotta, két mexikói revolver állt ki az övéből, és bőr útitáskát cipelt a kezében. Mellette ott masírozott néger inasa, és nyitott esernyőt tartott mindkettőjük fölé. És az öregek mellett jöttek a gyermekek is, egyik sem több tizenhat évesnél. Legtöbben az iskolából szöktek meg, hogy beálljanak katonának, sok még egy-egy kadétiskola egyenruháját viselte. Szürke sapkájuk fekete tolla lucskos lett az esőben, tiszta fehér vállszalagjuk szürke és gyűrött… Phil Meade is ott volt közöttük, büszkén viselte oldalán a bátyja kardját és pisztolyát. Sapkája hetykén félre volt csapva. Mrs. Meade hősiesen mosolygott és integetett, amíg csak látta, azután egy pillanatra érezte Scarlett, hogy a vállára hajtja a fejét, mintha hirtelen elhagyta volna minden ereje.
Sokan teljesen fegyvertelenek voltak, mert a Konföderációnak nem volt már sem puskája, sem muníciója a számukra. Ezek azt remélték, hogy majd szereznek puskát a jenkiktől. Némelyek vasalt végű dorongot vittek a kezükben, vagy bowie-kést. Szerencsésnek mondhatta magát, akinek volt otthon valami ócska hátultöltő mordálya és puskaporos szaruja.
Johnston tízezer embert vesztett a visszavonulásokban. Tízezer új emberre van szüksége. És ezeket kapja.
Amint a tüzérek is végigcsörömpöltek az utcán, sarat fröccsentve a tömegre, egy ágyú mellett öszvéren lovagló fiatal négeren akadt meg Scarlett szeme. Csinos, halvány arcú, komoly szemű néger volt. − Moses! Ashley Mosese! Mit csinálsz te itt, Moses?
Próbált kivergődni a tömegből, és kiabált:
− Moses! Állj meg! Állj meg!
Moses bizonytalanul pillantott a tisztjére, aztán Scarlettre. Az asszony belegázolt a sárba, és megfogta az öszvér zabláját. A tiszt káromkodott.
−  Kérem, hadnagy úr, csak egy pillanatra .. . Hová mégy, Moses? Mit csinálsz itt?
− Az öregúrral megyek a háborúba,  Scarlett asszonyság.
− Mr. Wilkes! − hebegte kábultan Scarlett. Mr. Wildes közel járt a hetvenhez. − Hol van? − Hátul, a legutolsó ágyúnál, asszonyság.
−  Bocsánat, asszonyom, tovább kell mennünk. Előre, fiú,!
Scarlett bokáig sárban egy pillanatig szinte bénultan állt ott. Előtte elcsörömpöltek az ágyúk. Nem, ez nem lehet. Hiszen olyan öreg. És éppen úgy borzad a háborútól, mint ahogyan Ashley is borzadt. Hátrált néhány lépést, és figyelve nézett minden elhaladó arcot. Aztán mikor az utolsó ágyú jött csikorogva, bukdácsolva a gödrös, sáros úton, meglátta az öreg Wilkest. Szálfaegyenesen, karcsún, nyugodtan ült egy kis vörös kancán, hosszú ezüst haja nedvesen lógott a vállára. A kis almásderes kanca olyan kényesen járt a sárban, mint valami selyemcipős hölgy. Scarlett ráismert. Nellie! 'Mrs. Tarleton legkedvesebb lova!
Mikor Mr. Wilkes meglátta, hogy ott áll a sárban, leszállt és odasietett hozzá.
−  Reméltem, hogy látni foglak, Scarlett − köszöntötte. − Mindenféle üzenetet bíztak rám, de nem juthattam el, vonulnunk kellett.
−  Ó, Mr. Wilkes! − remegett Scarlett, és erősen fogta a kezét. − Ne menjen el! Miért kell elmennie?
−  Azt hiszed, olyan nagyon öreg vagyok? − kérdezte mosolyogva, és Scarlett Ashley drága mosolygásának fényét látta az arcán. − Gyalogolni talán nem bírnék már, de lovagolni és lőni még tudok. Mrs. Tarleton olyan kedves volt, hogy ideadta nekem kölcsön Nellie-t. így aztán nincs gondom. Remélem, nem történik baja a lónak, mert nem mernék nélküle hazajönni. Ez volt szegény asszonynak az utolsó megmaradt lova.
Nevetett, hogy felvidítsa Scarlettet.
−  A szüleid meg a lányok jól vannak, és sokszor ölelnek. A papa is majdnem eljött velünk ma reggel.
−  A papa! − sikoltott rémülten Scarlett. − Nem, nem … ő csak nem megy a háborúba?
− Nem. De majdnem eljött. Merev térdével persze nem tud járni, de egyre azt erősítgette, hogy lovon jön velem. Anyád azt mondta neki, hogy ha át tudja ugrani a legelső kerítést, nem bánja, elmehet, mert, azt mondja, a katonaságnál sokat kell ugratni mindenféle akadályon keresztül. Apád azt hitte, hogy és semmi. De amint nekiszaladt a kerítésnek, a ló megcsökönyösödött, megállt, és az apád lebukfencezett róla. Csoda, hogy a nyakát nem törte. Káromkodva felállt, visszaült a lóra, megint neki! Háromszor vetette le a ló, akkor aztán Mrs. O'Hara meg Pork ágyba fektették. Hogy szitkozódott meg káromkodott! Azt mondja, anyád megbabonázta a lovat, hogy ne ugorjon. Valami bűvös szót súgott a fülébe. Nem való neki a katonaság, Scarlett. Nem kell szégyenkezned miatta.
Scarlett nem is szégyenkezett. Örült.
−  Indiát és Honeyt Maconba küldtem, Burrékhoz, és Gerald barátom vigyáz az én földjeimre is … Most mennem kell, drágám. Hadd csókoljam meg azt a szép kis arcocskádat.
Scarlett felnyújtotta az arcát, és fojtogató fájdalmat érzett a torkában. Szerette Mr. Wilkest. Valaha azt remélte, hogy a menye lesz.
−  Ezt a csókot pedig add át Pittypatnak, ezt Melly-nek … hogy van Melly?
−  Jól.
Az öregúr sóhajtott, és egy pillanatra olyan messzire felezett, mint Ashley néha. Valami más világ felé. − Szerettem volna még látni az első Unokámat. Isten veled, Scarlett.
Felvetette magát a nyeregbe, és továbblovagolt, kalapjával a kezében. Ezüst haját verte az eső. Scarlett visszabandukolt Maybelle-hez és Mrs. Meade-hez. Csak akkor értette meg az öregúr szavainak jelentését. Babonás rémületében keresztet vetett, és gyorsan, kétségbeesetten imádkozni próbált. A halálról beszélt, fcmint ahogyan Ashley … Nem szabad a halálról beszélni! Ez olyan, mintha kihívná valaki a sorsot.
Míg a három asszony csendesen ment az esőben a kórház felé, Scarlett forrón imádkozott magában:
− Jaj, istenem, ne engedd, hogy ő is meg Ashley is … ne engedd …
Elteltek a forró és esős júniusi napok, és Sherman 'még mindig nem tudta kivetni a délieket hegyi állásaikból. Kezdtek az emberek reménykedni megint. Mindenki vidámabb lett, és jobb szívvel emlegette Johnston tábornokot. A nedves június még nedvesebb júliusba fordult. A déliek, kétségbeesett harcok árán  még mindig tartották magukat. Vad öröm fogta el Atlantát. A remény úgy megmámorosította őket, minta pezsgő. Éljen! Éljen! Most megállítottuk őket! Igazi táncőrület tört ki. Ha néhány férfi egy éjszakára hazajött a városba, ebédeket, táncestélyeket adtak a tiszteletükre, szinte verekedtek egy-egy táncért.
Atlanta hemzsegett a látogatóktól, a menekültektől, a kórházban ápolt sebesültek családtagjaitól, anyáktól és feleségektől, akiknek hozzátartozóik a hegyekben harcoltak, és a közelben akartak lenni, hogy ha megsebesülnek, ápolhassák őket. Ehhez járult még, hogy vidékről, ahol már csak tizenhat éven aluli és hatvanon felüli férfiak maradtak, ezek is begyülekeztek a városba. Nyomukban aztán bejöttek a fiatal lányok, amit Pittypat néni nagyon rossz néven vett, mert az volt az érzése, hogy ezek a lányok csak azért jöttek, hogy férjet fogjanak Atlantában, és amilyen szemérmetlenül tették ezt, az kétségbeejtette a nénit; folyton azon sápítozott, hogy micsoda erkölcstelen világ lesz itt. Scarlett is helytelenítette. Nem mintha félt volna ezeknek a tizenhat éves lányoknak a rózsás arcától és ragyogó nevetésétől, amely feledtette kétszer kifordított ruháikat és rongyos cipőiket. Saját ruhái mindig nagyon csinosak voltak, talán soha ilyen csinosak és újak, hála annak az anyagnak, amit Butler hozott utolsó útjáról, de hát végeredményben ő már mégiscsak tizenkilenc éves volt, nem viselkedhetett olyan szabadon a férfiakkal, és hát a férfiak  általában a fiatalokat szerették.
Scarlett talán sohasem érezte olyan kevéssé, hogy özvegy, és hogy gyermeke van, mint ezekben az izgalmas napokban. Nappal a kórházban volt, éjjel táncolt. Alig látta Wade-et. Néha szinte meg is feledkezett róla.
A meleg nyári éjszakákon Atlanta minden háza nyitva állt a város hős védői előtt. Minden ablakban égtek a lámpák, mindenütt ünnepelték és mulattatták a sáros, elcsigázott katonákat. Bendzsó és hegedű szólt, táncoló lábak csoszogtak, könnyű nevetés hangzott ki az utcára. Fiatal hangok énekelték:
Megjött leveled, de későn …
És a toprongyos gavallérok jelentősen néztek a lányokra (akik piruló nevetéssel bújtak meg pulykatoll-legyezőik mögött), és kérték őket, hogy ne várjanak, míg késő lesz már. Dehogy akartak ők várni!
Mámorosan rohantak neki a házasságnak. Annyi esküvőt tartottak abban a hónapban, mikor Johnston tábornok Kennesaw hegyén állott, mint soha még. A piruló menyasszony lakodalmi ruhája legalább egy tucat ismerős különféle kölcsöndarabjaiból volt összeállítva, a vőlegény kardja beleütődött foltozott nadrágú térdébe. De baj ez? Éljen! Johnston tartja a jenkiket, huszonkét mérföldnyire a város előtt…

Igen, az arcvonal áttörhetetlen volt. És huszonöt napi harc után még Sherman tábornok is belátta ezt. Rettenetesen sokat veszített. Megint csak cselhez folyamodott tehát. Haditerve újra sikerült. Johnstonnak elő kellett jönnie biztos állásaiból, hogy megvédelmezze a várost a háta mögött. Ebben a harcban emberei egyharmadát vesztette el, és a megmaradt kétharmad fáradtan vonszolta magát előre a folytonos esőben. A déliek nem várhattak újabb erősítéseket, míg a jenkik mindennap 'kaptak új katonákat, muníciót, élelmet.
Amikor híre jött, hogy Johnston nem tartja többé a  Kennesaw-hegyet, új rémület szele söpört végig a városon.
Atlantában pánik tört ki.
Harc és visszavonulás … harc és visszavonulás … és minden visszavonulás után közelebb érnek a városhoz |az északiak. A Barackfa pataktól már csak öt mérföldnyire van a város. Mit gondol hát a tábornok?
A kiáltás, hogy olyan ember kell, aki megáll és verekszik, még Richmondban is visszhangot vert. Richmond tudta, hogy ha Atlanta elvész, a háború is elveszett. Miután a sereg átkelt a Chattahoochee folyón, elmozdították Johnstont a főparancsnokságtól, és Hood tábornok, egyik hadtest vezetője, lett az utóda. Hoodról tudták, hogy nem fog hátrálni. A város kissé szabadabban lélegzett. Ismerték ezt a magas szál kentuckybelit, villogó szemével, lobogó szakállával. Azt mondták róla, olyan, mint a bulldog. Ő majd visszaveri az ellenséget! De a katonák zajongtak: adjátok vissza nekünk az öreg Joe-t! Mert ők ismerték Johnstont, és tudták, mit miért kellett tennie.
Hood tábornok vadul nekitámadt a jenkiknek a Barackfa pataknál, kiküldte embereit a lövészárokból, rohamra a kék sorok ellen, mikor Sherman több mint kétszer annyi emberrel várta.
Félve, imádkozva figyelte mindenki az ágyúszó és a sortüzek ropogását, amely, bár a patak öt mérföldnyire volt a várostól, úgy hangzott, mintha a szomszéd utcában lőttek volna.
Késő délután érkeztek az első hírek, de bizonytalanul, egymásnak ellentmondóan. Az első sebesültek kezdtek beszállingózni a városba. Némelyek egyedül, mások csapatosan, a könnyebb sebesültek cipelték azokat, akik nem bírtak járni. Arcuk olyan fekete volt a lőporfüsttől, mintha mind négerek lettek volna, az izzadság és por összekeveredett a homlokukon.
Pittypat néni háza majdnem az első volt a városnak ezen a végén. Ide értek először a sebesültek. Nekidőltek a kerítésnek, vagy betámolyogtak az udvarra, és rekedten beszóltak:
−  Vizet! Vizet!
Az égető hőségben az egész háznép, fehérek és feketék egyaránt, ott dolgoztak kint a tűző napon. Vödrökben hozták a vizet, úgy-ahogy bekötötték a vérző sebeket, megitatták az ájuldozókat, míg végül az utolsó rongyos törülközőt is elhasználták már, és nem volt a háznál egy darab vászon.
A kis Wade-ről egészen megfeledkeztek a kavarodásban. Ott guggolt az udvar kerítése mögött, kikukucskált, mint valami ijedt kis nyúlfiók, nagy riadt szemmel.
A külső udvaron rémült tekintettel hevertek az emberek, akik nem bírtak továbbmenni. Péter bácsi befogott, és beszállította őket a kórházba. Mire visszajött, tízszer annyian voltak. Egész délután jött és ment, míg végre a vén ló kidőlt. Mrs. Meade és Mrs. Merriwether is elküldték a kocsijaikat.
Később aztán, a hosszú nyári alkonyat óráiban, megérkeztek a zörgő sebesültszállító kocsik, és végigdübörögtek az utcán. Majd falusi szekerek következtek, ökrös fogatok, sőt a vidékről való magánhintók is, tele sebesültekkel és haldoklókkal. Amerre mentek, vér csöpögött le a porba. Amikor a kocsisok meglátták a vizescsöbrökkel várakozó asszonyokat, megálltak, a sebesültek, haldoklók kiabáltak vagy suttogtak:
−  Vizet! Vizet!
Scarlett zavaros kábulatban tartotta a bágyadt fejeket, hogy inni tudjanak, öntött egész vödör vizet a lázban égő testekre és nyitott sebekre, hogy legalább pillanatnyi enyhülést adhasson. Közben pedig lábujjhegyre állt, és halkan kérdezte a kocsisoktól:
−  Hogyan állunk? Mi hír?
És mindig egyforma volt a válasz:
− Nem lehet tudni, asszonyság. Még korán van, nem lehet tudni.
Eljött az éjszaka. Tikkadt, fülledt volt a levegő. Nem mozdult egyetlen lehelet sem. A lángoló szurkos fáklyák, melyeket a négerek tartottak az udvaron, még fokozták a hőséget. Port lélegzett be Scarlett, por száradt az ajkán. Levendulaszín kalikóruhája, amelyet frissen mosva, vasalva vett fel reggel, csupa piszok volt, csupa vér, csupa izzadság. Erre gondolt hát Ashley, mikor azt írta, hogy ,,a háború nem dicsőség, de piszok és nyomorúság”.
Fáradt volt, s csak mint valami lidérces álmot, úgy látott mindent maga körül. Hiszen ez úgysem lehet való. Vagy megőrült a világ? Itt áll Pittypat néni udvarán, lobogó fáklyák között, és vizet önt eltikkadó, lázban égő haldokló udvarlóinak vérző testére. Sokan, ó, olyan sokan voltak köztük, akiket ismert, némelyik mosolyogni próbált, amikor meglátta. Itt haltak meg a szeme előtt, legyek ültek a sebeiken, az arcukon − néhány napja még táncoltak, nevettek, zongoráztak és énekeltek −, ő tréfált velük, egy kicsit, egy pillanatra talán szerette is őket…
Carey Ashburn is köztük volt. Ott feküdt egy ökrös szekér legalján. Ha ki akarta volna húzni, előbb hat más. sebesültet kellett volna leemelnie. Hagyta, vigyék a kórházba. Később hallotta, hogy meghalt, mielőtt orvos kezébe juthatott volna. Hogy hol temették el, senki sem emlékezett rá. Sokat, nagyon sokat temettek el akkoriban így, hevenyén ásott alacsony gödörbe az Oakland-temetőben. Melanie-nek fájt, miért nem vágtak le legalább egy fürtöt a hajából, hogy elküldhették volna Alabamába az anyjának.
Az éjszaka órái múltak. Sajgott a hátuk és a karjuk, remegett a térdük a kimerültségtől, a vízhordástól. Scarlett és Pittypat sorra kérdezték mindenkitől:
− Mi hír? Mi hír?
És egyre többen feleltek, egyformán, ó, rettenetesen egyformán, és a két asszony halottfehéren nézett össze.
−  Visszavonulunk, asszonyság. Visszavonulunk. Háromszor annyian vannak, mint mi. Nemsokára átvonulnak a mieink a városon …
−  És … a jenkik is jönnek? … Scarlett és Pittypat néni egymás karjába fogóztak.
−  Hát bizony jönnek, asszonyság, de azért a városba még nem teszik be a lábukat. − Nem, azt már nem. − Úgy hallottam, olyan széles árkok védik a várost, hogy azon teremtett lélek nem megy át. − Ne tessék aggódni. Atlantát nem adjuk. − Old Joe maga mondta: Atlantát örökké tudom tartani. − Igen, de már nem az öreg Joe a vezérünk… − Hallgass, te hülye, meg akarod ijeszteni az úriasszonyokat? … − Persze, persze … ne tessék aggódni, asszonyság, nem jönnek ide a jenkik. − Hanem azért… nincs valami rokonuk Maconban vagy másutt? Csak biztonság kedvéért, mert nem kellemes most itt az élet.
Másnap meleg, sűrű eső esett. A megvert déli sereg végigvonult a városon. Ezren és ezren jöttek, kimerülten, éhesen, hetvenhat napi folytonos harc és menetelés után, lovaik olyanok voltak, mint a madárijesztők, kiálltak a bordáik. Az ágyúk ócska kötéllel meg fahánccsal voltak így-úgy összekötözve. De azért nem jöttek rendetlenül. Fegyelmezetten masíroztak rongyaikban, tépett harci zászlóik lucskosan libegtek az esőben. Az öreg Joe-tól jól megtanulták a visszavonulást. A torzonborz, toprongyos sereg énekelve haladt végig a Barackfa utcán: Maryland, édes Maryland …
Az egész város kint volt az utcán, hogy éljenezzen. Győzelemben vagy vereségben: egyként az ő fiaik voltak.
És jöttek az öregek meg gyermekek is, némelyik alig bírta vonszolni a lábát. Scarlett meglátta Philt, de alig ismert rá, olyan fekete és szurtos volt az arca, és úgy megnyúlt. Henry bácsi sántítva bandukolt, nem volt már esernyője, sőt kalapja sem. Egy darab ócska ponyvába lyukat vágott, azon dugta keresztül a fejét, és beleburkolózott. Merriwether nagyapa ágyútalpon ült, mezítelen lába rongyokba tekerve …
De John Wilkest nem látta sehol Scarlett…
Johnston katonái, a veteránok, még mindig bírták a menetelést. Háromesztendei gyakorlat és edzés után úgy mentek, mintha dróton rángatták volna a lábukat, és volt erejük hozzá, hogy hetykén körülnézzenek, rámosolyogjanak a fehérnépre, és odakiabáljanak valami durva tréfát, ha polgári ruhás férfit vettek észre valahol.
A tömeg úgy éljenezte őket, mintha győzelem után érkeztek volna meg. Most, hogy megtörtént a legrosszabb, hogy elmúlt a bizonytalanság, senki nem mutatott sem félelmet, sem idegességet. Akármi volt is a szívükben, nem beszélt róla senki. Mindenki bátor, bizakodó arccal akarta fogadni a katonákat. Mindenki azt ismételgette, amit az öreg Joe mondott, mielőtt felmentették a főparancsnokságtól:
− Atlantát örökké tudom tartani.

Nem, Hood nem óvatoskodott úgy, mint Johnston tábornok. Megtámadta a jenkiket keleten is, nyugaton is. Sherman úgy kerülgette a várost, mint a birkózó az ellenfelét, lesve, hol tudná derékon kapni. Hood pedig nem maradt a jól megépített lövészárkokban, hogy türelmesen kivárja, mit tesz az ellenség.
De a jenkik újra és újra jöttek. Nagy veszteségeik voltak, mégsem lettek kevesebben. És ágyúikból most már a városra is tüzeltek. Emberek pusztultak el a város közepén, otthonaikban, háztetőket vert szét a golyó, falak dőltek le, óriási krátereket tépett a gránát az utcákon. A városi nép, amennyire lehetett, a pincékben húzta meg magát, földbe ásott lyukakban és a vonat alagútjaiban.
Atlanta ostrom alatt volt.
Vagy tizenegy nap alatt Hood tábornok annyi embert vesztett, mint Johnston a hetvennégy nap alatt, míg harcolt és hátrált. És Atlanta már három oldalról körül volt véve.
A tennessee-i vasútvonal Sherman kezében volt. Elvágta az alabamai vonalat is. Majd a keleti síneken lépett át. Most már csak egyetlen déli vasútvonal volt még szabad. Macon és Savannah felé. A város tele volt menekültekkel, sebesültekkel, hivatalokkal, katonai állomásokkal. Ezen az egy vonalon nem vonulhattak el mind. De amíg ez nyitva volt, Atlanta is állt.
Scarlett rémülten figyelte, mi történik. Ez az utolsó vasútvonal vitt vidékre is, Jonesboro felé. És Tara összesen öt mérföldnyire feküdt Jonesborótól. Ó, Tara… Olyan távoli, védett menedéknek tűnt fel most előtte ebben a pokolban.
Pedig csak öt mérföldnyire van Jonesborótól…

Scarlett több más hölggyel ott ült egy áruház lapos tetején, napernyővel a kezében, mikor megkezdődött az atlantai csata. Nézte. De amikor az első ágyúgolyók és bombák kezdtek hullani a városra, pincékbe bújtak.
Ezen az éjszakán megkezdődött a városból az asszonyok, gyermekek, öregek menekülése. Macon volt áhított céljuk. Sokan akadtak, akik másodszor vagy harmadszor menekültek már, mindig tovább és tovább. Most könnyebben indultak útnak, mint mikor ideértek Atlantába. A legtöbbnek alig volt már egyebe, mint egy-egy kis táska ruhanemű vagy valami ennivaló, tarka zsebkendőbe kötve. Itt-ott rémült cselédek hozták uraik után a családi ezüstvillákat, késeket, tálakat vagy egy-egy értékes régi képet, amitől nem akartak megválni.
Mrs. Merriwether és Mrs. Elsing kijelentették, hogy ők nem mennek el. Rájuk szükség van a kórházakban. Azonkívül − tették hozzá büszkén − ők nem félnek. Őket a jenkik közeledése nem űzi ki a házukból. De Maybelle-t a kicsikével és Fannyt Maconba küldték. Mrs. Meade életében először nem engedelmeskedett a férjének. Phil is itt van valahol a többiek között. Ö itt akar lenni a közelében, ha esetleg …
Pittypat néni az elsők között volt, aki sietősen becsomagolta a cókmókját. Kijelentette, hogy neki gyenge az idegrendszere, és nem bírja az ágyúdörgést hallgatni. Alig várta, hogy indulhassanak, és sürgette Scarlettet meg Melanie-t.
Scarlett azonban nem akart Maconba menni. Megmondta Pittypat néninek, hogy ő hazamegy Tarára. A néni és Melly menjenek Maconba.
Erre Melanie keservesen sírni kezdett. Ügy sírt, hogy a néni átszaladt a doktorékhoz segítségért; Melly belekapaszkodott Scarlett kezébe, és könyörögni kezdett:
−  Drágám, drágám, ne menj Tarára, ne hagyj itt engem! Olyan egyedül maradnék nálad nélkül. Ö, Scarlett, érzem, hogy meghalok, ha te nem leszel mellettem, mikor a kicsi megérkezik! Igen, igen, tudom, hogy Pittypat nénivel maradhatok, és ő nagyon kedves… de neki sohasem volt kisbabája, és szégyellem, de néha olyan idegessé tesz, hogy sikoltozni tudnék. Ne hagyj el, édesem. Olyan voltál hozzám mindig, mint egy jó testvér … és …
Fájdalommal, szelíden mosolygott.
−  És tudom, hogy megígérted Ashleynek, hogy velem maradsz. Mondta nekem, hogy meg fog téged kérni.
Scarlett csodálkozva bámult rá. Hogyan tudja őt Melly így szeretni, mikor ő alig bírja néha leplezni az ellenszenvét iránta? Hogyan lehet Melly olyan buta, hogy nem sejt semmit Ashley és az ő szerelméről? Százszor és százszor érezte, hogy elárulta magát az utóbbi hónapok alatt, amikor gyötrődve várták a híreket róla. De Melanie, úgy látszik, nem látott semmit, ő csak a szépet és jót vette észre mindenkiben. Ö, Ashley! Ashley! Most megfogtál az ígéretemmel!
−  Rendben van − mondta kurtán. − Megígértem, hogy együtt maradunk, és nem szegem meg az ígéretemet. De azért mégsem megyek Maconba. Te jössz el Tarára velem. Anya szeret téged, és örülni fog neked.
−  Ó, én is úgy örülök! Nagyon szeretem az édesanyádat. De nem gondolod, hogy a néni meghalna bánatában, ha nem lehetne ott, mikor a kisbaba megszületik? Pedig tudom, hogy ő nem szívesen jönne Tarára. Nagyon is közel van a harcvonalhoz.
Most érkezett meg Meade doktor, lihegve, kifulladtan. Pittypat néni rémült és izgatott szavaiból azt következtette, hogy Melanie legalábbis vajúdik már. Mikor meglátta, hogy semmi baja, nagyon dühös volt, és nyíltan kifejezést is adott felháborodásának. Mikor pedig megtudta a vita okát, egyszer s mindenkorra elintézte néhány ellentmondást nem tűrő szóval a dolgot.
−  Arról szó sem lehet, Melly, hogy Maconba menjen. Nem felelek semmiért, ha ebben az állapotban elutazik. A vonatok zsúfolva vannak, amellett a katonaság akármelyik pillanatban leszállíthatja az utasokat.
−  De ha Tarára megyek Scarlett-tel? …
−  Mondom, hogy nem utazhat! Akár Tarára megy, akár Maconba, ugyanarra a vonatra kell szállnia. Ki tudja, hol vannak a jenkik? Akármikor előbukkanhatnak útközben. És ha bántatlanul el is érnének Jonesboróba, ott még öt mérföldnyi utat kellene megtenni rázós kocsin, rossz úton. Ez nem magának való. Annál is inkább, mert orvos sincs a környéken, mióta az öreg Fontaine is bevonult.
−  De bábaasszonyok vannak …
−  Én orvosról beszéltem! − förmedt rá a doktor, és végignézett sovány, gyermekes alakján. − Nem akarom, hogy mozduljon innen. Érti? Azt akarja, hogy a vonaton vagy a kocsiülésen szülje meg a gyermekét? Itt fog maradni szépen, ahol a szemem előtt lehet! − folytatta a doktor. − Méghozzá ágyba fog feküdni. Nekem ne futkosson le és fel a pincelépcsőn! Még akkor sem, ha itt, az ablak alatt pukkan szét a bomba. Nincs komoly veszély. Hamarosan megverjük a jenki csapatokat… Pittypat kisasszony, maga szépen összecsomagol, és indul Maconba, de itt hagyja a két fiatalasszonyt.
−  Egyedül? Védelem nélkül? − rémült el a néni.
−  Asszonyok már, nem kislányok − mondta a doktor. −− Meg aztán a feleségem itt van, két házzal tovább. Nem kell félnie, mostanában nem fognak férfilátogatót fogadni. Az ég áldja meg, Pittypat! Nem érti, hogy háború van? Itt most nem lehet komédiázni és kényelmeskedni! Itt most Mellyről van szó.
Mérgesen kirobogott a szobából, és várt, míg Scarlett kijött utána.
−  őszintén akarok beszélni magával, Scarlett − kezdte a szakállát markolászva. − Magát józan teremtésnek tartom, és kérem, kíméljen meg holmi ostoba pirulástól. Ide figyeljen! Mellyt meg sem szabad mozdítani mostani állapotában. Nem tudom így sem, ki fogja-e bírni a szülést. Nehéz eset lesz. Lehet, hogy fogós műtétre lesz szükség. Nem engedhetem, hogy holmi buta néger bábaasszony sertepertéljen körülötte. Az ilyen asszonynak nem lenne szabad gyermeket hozni a világra, de most már hiába. Egyszóval csomagolja össze a nénit, és küldje Maconba. Ő csak felizgatja Mellyt, és annál több a baj. És − tette hozzá, éles szemével a szemébe nézve − arról se halljak többet, hogy maga hazamegy. Maga itt fog maradni, míg Melly gyermeke meg nem születik. Remélem, nem fél?
−  Nem − hazudta Scarlett bátran.
−  Derék asszony. A feleségem segíteni fog mindenben, és ha Pittypat kisasszony el akarja vinni magával a szakácsnőjét, majd átküldőm az öreg Betsyt, hogy főzzön maguknak. Az egész nem fog soká tartani. Körülbelül öt hét alatt itt kell lennie a kicsinek. De az első gyermeknél sohasem lehet tudni semmit, és főleg nem lehet tudni, 'milyen hatással lesz rá ez a lövöldözés. Minden percben megkezdődhetnek a szülési fájdalmak.
… Pittypat néni tehát sűrű könnyhullatások közepette elutazott Maconba. Magával vitte Péter bácsit és a szakácsnőjét. A kocsit meg a lovat a kórháznak ajándékozta hirtelen hazafias felbuzdulásában. Azonnal meg is bánta, és még keservesebben sírt. De már nem segíthetett a dolgon.
Scarlett és Melanie egyedül maradtak a kis Wade meg Prissy mellett a házban. Nagy csend lett. Pedig az ágyúszó most is egyre hallatszott…

19
Az ostrom első napjaiban, mikor a jenkik hol itt, hol ott próbálták áttörni a védelmi vonalat, Scarlett úgy meg volt rémülve, hogy betakarta a fejét, befogta két kézzel a fülét, és várta, mikor fog a levegőbe repülni. Amint meghallotta a zúgó, sivító fütyülést a levegőben, ami a bomba közeledését jelezte, berohant Melanie szobájába, odavetette magát melléje az ágyra, ketten összeölelkeztek, felsikoltottak, és bedugták fejüket a párna alá. Prissy és Wade a pincébe szaladtak ilyenkor, s ott bújtak meg a pókhálós sötétségben. Prissy visított, mint a malac, mikor ölik. Wade zokogott és csuklott.
Amint ott fulladozott a párna alatt, míg feje fölött süvítve rohant el a halál, Scarlett csöndesen elátkozta Melanie-t, amiért miatta még csak biztonságosabb helyre sem menekülhet. De a doktor megtiltotta, hogy Melly felkeljen az ágyból, és Scarlettnek mellette kellett maradnia. Amellett, hogy a bombáktól félt, éppen úgy borzadt attól a gondolattól is, hogy Melly gyermeke akármelyik pillanatban megszülethetik. Hideg verejték ütött ki Scarlett homlokán, ha ez jutott az eszébe. Mit csináljon akkor? Érezte, hogy inkább meghalni hagyja Melanie-t, mint hogy kiszaladjon az utcára, és elmenjen a doktorért, mikor a bomba úgy esik mindenfelől, mint áprilisban a zápor. Mit csináljon? Mit csináljon?
Erről tanácskozott suttogva egy estén a konyhában Prissyvel, míg Melly számára tálcára tették a vacsorát. És nagy meglepődésére Prissy nyugtatta meg.
− Ne tessék félni. Ha nem is tud jönni a doktor, az nem baj. Majd ellátok én mindent. Nem kell azért kimenni az utcára. Én mindenhez értek, ami ilyenkor kell, hiszen tetszik tudni, hogy az anyám bábaasszony. Engem is megtanított. Csak tessék rám hagyni.
Scarlett úgy vágyakozott az otthona és az anyja után, mint még soha életében. Ha az anyja mellett lehetne, nem félne. A halálfélelemmel teli, rettenetes napok után azzal az elhatározással feküdt le aludni, hogy másnap megmondja Melanie-nek: nem bírja tovább, hazamegy. Melly költözzék át a doktorékhoz. De amint letette a fejét a párnára, feltűnt előtte Ashley area, mikor elbúcsúzott tőle. Sápadt volt a fájdalomtól, de a szája körül valami szomorú kis mosolygás játszott: − Ugye vigyázol Melanie-re? Te olyan erős vagy … megígéred? − És megígérte. Ashley ott fekszik valahol holtan. De akárhol van is, nézi őt, figyeli, teljesíti-e az ígéretét. És nem csalhatja meg, akármi lesz is az ára.
Maradt. Napról napra maradt.
Ellen aggódó, kétségbeesett levelekben hívta. Könyörgött neki, legalább a kis Wade-et küldje haza Prissyvel. Scarlett Melly állapotára hivatkozott, amit Ellen kénytelen-kelletlen elfogadott, de Wade-et sürgette, aminek az örökké pincében bujkáló Prissy örült a legjobban.
Scarlett is nagyon szerette volna, ha Wade biztonság-ban van Tarán. Nemcsak mert aggódott a fiú miatt, hanem azért is, mert a gyermek állandó rettegése az idegeire hatott. Wade szinte megnémult a rémülettől. Egész nap nem beszélt, még hangosan sírni sem mert. Fogta az anyja ruháját, és egy pillanatra sem merte elereszteni. Éjszakákon át, mikor csend feküdt a városra, nem mert elaludni. Attól félt, jönnek a jenkik és viszik. A sötétségtől is félt. Mindentől félt.
,,Igen, jobb lesz neki Tarán. Prissy vigye el, és jöjjön azonnal vissza, hogy itt legyen, mire szükség lesz rá.” De mielőtt Scarlett útra bocsáthatta volna őket, híre jött, hogy a jenkik a vasútvonalat támadják Atlanta és Jonesboro között. Hátha éppen az a vonal kerülne a kezükbe, amelyen Prissy utazik a kisfiúval? Melly és Scarlett elsápadt a gondolatra. Mindenki azt beszélte, hogy a jenkik még kegyetlenebbül bánnak a kisgyermekekkel, mint az asszonyokkal. így aztán mégsem merte őt Scarlett hazaküldeni, és Wade Atlantában maradt −− kis, sápadt árnyék, aki kétségbeesetten tipegett mindenüvé az anyja utón.
Az ostrom egész júliusban folyt. Mennydörgő robajjal teli napok következtek a baljósan néma éjszakák után. A város kezdett alkalmazkodni. Féltek az ostromtól. Most itt van. És mégis élnek. Éltek hát, mintha nem történt volna semmi. Tudták, hogy vulkán tetején járnak, de mit tehettek volna? A folytonos rettegés nem használ semmit. Különben is Hood tábornok nem engedi be a jenkit a városba. Lám, milyen szépen tartja magát! És a lovasság védi a vasutat! … De a látszólagos nyugalom mögött ott lappangott a vad bizonytalanság: vajon mit hoz a holnap? És a remény és kétség közötti folytonos ingadozás egyre gyötrelmesebbé tett minden percet.
Scarlettet lassan megnyugtatta és felbátorította a többiek nyugodt arca.
Az élet olyan lett már a számára, mint valami lidérces álom, amely túlságosan borzasztó ahhoz, hogy igaz legyen.
Végleg megszűntek a nyugodt, álmos délutáni lustálkodások, mert bár időről időre elhalkult a csatazaj, a Barackfa utca forgalmas és lármás volt a nap és éjszaka minden órájában, ágyúk gördültek végig dübörögve, sebesültszállító kocsik futottak keresztül, sebesültek másztak végig, seregek vonultak erőltetett menetben, mert a város egyik részéből a másikba rendelték őket, hogy veszélyeztetett pontokat Védjenek vagy sáncokat ássanak, és futárok rohantak a parancsnokságok felé, úgy, mintha az egész Konföderáció sorsa tőlük függött volna.
A forró éjszakák valamivel csendesebbek voltak, de ez sejtelmes, félelmetes csend volt. Ha túl csendes volt az éjszaka, mert ez is előfordult, az még rosszabb volt, mert ilyenkor még az udvaron levő három béka és az éjjeli madarak is megrettenten hallgattak, és szinte hiányzott nyáréjszakai énekkaruk. Ilyenkor a csendet csak olykor szakította meg puskadördülés az utolsó Védelmi vonalból.
Sötét éjjel, mikor minden lámpát kioltottak már, és Melanie is elaludt, mikor halálos csend borult a városra, Scarlett, amint álmatlanul hevert az ágyán, gyakran hallotta, ahogy a kertajtó megnyikkan, s aztán óvatos kéz kopog a ház ajtaján.
Kint, a sötét udvarban láthatatlan katonák álltak ilyenkor, és idegen hangok szóltak. Néha lágy, tanult hang, néha nyers és reszelős, néha kemény, hegyi kiejtésű, máskor sima, lassú, tengerparti tájszólás, amely mindig megfájdította Scarlett szívét, mert anyját juttatta eszébe.
−  Asszonyom, bocsánatot kérek a zavarásért, de kaphatok egy kis vizet magam és lovam számára?
Vagy:
−  Asszonyság, a cimborám nagyon rosszul van, nem bírom tovább cipelni. Itt hagyhatom szegényt?
−  Éhes vagyok. Nem volna egy kis kukoricalepény?
−  Ne haragudjon, asszonyom, hogy betolakodom, de nem engedné meg, hogy itt töltsem az éjszakát a kertjében? Éreztem a mézvirág szagát, és azt álmodnám, hogy otthon vagyok …
Nem, ez mind képtelenség. Lidérces álom ez. És a lidérces álomhoz tartoznak ezek az árnyékok is, akik éjszakánként jönnek, és láthatatlanok, csak hangjuk van −  fáradt, rekedt hangjuk. Álom az is, hogy ő vizet hoz , nekik, ételt ad ki a konyhaajtón, ócska párnát tesz ki, a kertbe, sebeket kötöz, haldoklók piszkos, vértől lucskos fejét tartja.
Egyszer, július vége felé, Henry bácsi kopogott így az ajtón éjszaka. Már nemcsak az esernyőjét és az útitáskáját, de a pocakját is elvesztette. Rózsaszín bőre egykor húsos arcán úgy lógott le kétoldalt, mint a bulldognak. Majdnem teljesen mezítláb volt, egész teste tetves, folyton vakarózott, éhes volt, de mosolygós.
−  Örült egy háború az, mikor ilyen vén bolondoknak, mint én vagyok, ki kell menni és puskával hadonászni
−  mondta látszólag elkeseredetten, de a lányoknak mégis az volt a benyomásuk, hogy valósággal jól érzi magát ebben a szerepben. Érezte, hogy szükség van rá, éppúgy, mint a fiatalokra, és fiatalok munkáját végezte. Amellett tétpést is tudott tartani a fiatalokkal, sokkal inkább, mint Merriwether nagypapa, amit boldogan mondott el a lányoknak. A nagypapát sok mindenben akadályozta derékfájása, és a százados haza akarta küldeni őt, csakhogy nem akart hazamenni. Kijelentette, hogy sokkal jobban szereti, ha a kapitány káromkodik és szidja, mintha a menye megrovásait kell hallgatnia, és azt a kívánságát, hogy mondjon le a rágódohányról, és fésülje meg a szakállát mindennap.
Henry bácsi nem maradt sokáig, mert csak négyórai szabadságot kapott, és két órát kitett oda-vissza a gyaloglás.
Melanie hálószobájában ült, élvezte azt a fényűzést, hogy lábait abban a hideg vízben áztathatta, amelyet Scarlett tett elé, és úgy mondta:
−  Lányok, egy ideig nem látjuk most egymást. A századunk az éjjel elvonul.
−  Hová? − kérdezte Melanie rémülten, és a bécsi karjához kapott.
−  Vedd el a kezed innen − húzta el magát Henry bácsi −, 'tele vagyok tetűvel. A háború népünnepély volna, ha ïnem lenne tetű és hasmenés. Hogy hová megyünk? Hát ezt nem mondták meg, de sejtem. Délre menetelünk, Jonesboro felé, ha nem tévedek.
−  Miért éppen Jonesboro felé?
− Mert ott nagy harc lesz, hölgyeim. A jenkik el akarják foglalni a vasútvonalat, ha tehetik. És ha csakugyan elfoglalják, akkor isten veled, Atlanta!
−  Henry bácsi, gondolja, hogy elfoglalják?
− Ugyan, lányom! Dehogy foglalják. Hogy is foglalhatnák, mikor én ott leszek? − Henry bácsi rémült arcukba nevetett, azután megint komollyá vált. − Azt hiszem, ez kemény harc lesz, lányok. Ezt meg kell nyernünk. Tudjátok, .persze, hogy a jenkik a Macomba vezető vonalon kívül valamennyi vasútvonalat elfoglaltak már, és még többet is ennél. Talán nem is tudtátok, hogy megszálltak minden utat, dűlőutat, ösvényt, kivéve a MacDonough országutat. Atlanta egy zsák, és a hurok a zsák összehúzására Jonesborónál van. Ha pedig a jenkik elfoglalják a vasútvonalat, összehúzhatják a hurkot, és bent szoríthatnak bennünket a zsákban, mint valami patkányfogóban. Ezért nem is 'akarjuk megengedni, hogy elfoglalják a síneket… Na, most már mennem is kell, lányok. Csak azért jöttem, hogy elköszönjek tőletek, ós meggyőződjem arról, hogy Scarlett még mindig veled van, Melly.
−  Természetesen velem van − mondta Melanie meleg hangon. − Miattunk ne aggódj, Henry bácsi, inkább magadra vigyázz.
A bácsi megtörölte nedves lábát a spárgaszőnyegen, és nagyokat nyögött, amikor agyonfoltozott és rongyos cipőjét a lábára kellett húznia.
−  Hát mennem kell − sóhajtotta. − Még öt mérföldet kell megtennem. Scarlett, ugyan készíts nekem valami jó kis lunchöt az útra. Akármit, amitek van.
Megcsókolta   Melanie-t,   aztán   lement   a   konyhába, Scarlett egy kis kukoricalepényt meg néhány almát csomagolt be egy asztalkendőbe.
−  Henry bácsi… komoly a helyzet?
−  Úgy beszélsz, mint valami kis liba. Persze hogy komoly! Ez az utolsó próba.
−  Gondolod, hogy Tarát is elfoglalják?
−  Ejnye, azt a .. . − kezdte mérgesen Henry bácsi. − Az asszonyok persze mindig csak a maguk bajára gondolnak… − De mikor látta Scarlett sápadt arcocskáját, meglágyult a szíve. − ördögöt foglalják el. Tara öt mérföldnyire van a vasúttól, és a jenkiknek csak a vasút kell. Úgy látom, neked sincs több eszed, mint egy cserebogárnak. Hanem … Rossz hírem van Melly számára. Mikor megláttam, nem volt szívem elmondani. Mondd majd meg te neki.
−  Ashley … róla hallott valamit? … Meghalt?
− Hogy a csodában hallhattam volna Ashleyről, mikor ott állok a lövészárok sarában? − kérdezte az öregúr. − Az apjáról van szó. Az öreg Wilkes elesett.
Scarlett hirtelen leült, kezében a félig becsomagolt ennivalóval. Henry bácsi a zsebébe nyúlt.
−  Add majd oda Mellynek ezeket.
Nehéz aranyórát szedett elő, lánccal, meg egy kis miniatűrt, melyet Ashley rég meghalt anyjáról festettek, és egy pár nehéz kézelőgombot. Mikor Scarlett meglátta az órát, melyet olyan jól ismert, csak akkor értette meg igazán, hogy meghalt.
−  Bátor, hős katona volt, mondd meg Mellynek. Ha öreg volt is, úgy megállta a helyét, mint kevés fiatal. Egy bomba Vágott le mellette, és megölte. A ló nem pusztult el rögtön, én lőttem agyon szegény párát. Ezt megírhatod Mrs. Tarletonnak. Tudom, hogy szerette azt a szép kis almásderest. Csomagold már össze a reggelimet. Mondtam, hogy sietek. Na, na, ne vedd már olyan nagyon a szívedre, gyermek. Lehet szebb halála az öreg. embernek, mint mikor fiatal módjára áll a gáton?
−  Ó, nem lett volna szabad meghalnia! Nem lett volna szabad el sem mennie! Élnie kellett volna, látnia az unokáját, és békén meghalni itthon, mikor már nagyon öreg. Úgy gyűlölte a háborút, és …
− Sokan vagyunk így, de mit lehet csinálni? − mondta Henry bácsi, és nagy trombitálással fújta ki az orrát. − Gondolod, nekem kellemes, hogy öregségemre céltáblának használnak a jenkik? Manapság nincs más választása az embernek. Csókolj meg, lelkem, és ne aggódj miattam, Ne félj, nekem kutyabajom sem lesz.
Scarlett megcsókolta. Hallotta, 'amint lemegy a lépcsőn, ki a sötétbe, hallotta, amint megnyikkan a kertajtó. Egy pillanatig ott állt még, az öreg Wilkes óráját nézte.
Aztán felment Melanie-hez.
Július legvégén a jenkik átvágták a vasútvonalat Jonesboro fölött, de a déliek visszaverték őket, és visszarakták a feltépett síneket..
Három rettenetes nap után megnyugtató levél jött Geraldtól. Az ellenség nem érte el Tarát. Hallották a lövéseket, de jenki katonát nem láttak.
Gerald levele annyira tele volt lelkes, ragyogó kitételekkel arról, hogyan verték vissza a jenkiket a vasútvonaltól, hogy aki olvasta, azt hihette, egymaga, saját kezűleg verte vissza őket. Három oldalon át másról sem írt, mint a csapatok bátorságáról, és csak a levél végén említette meg egész röviden, hogy Carreen beteg, Ellen szerint tífusza van. Nem, volt nagyon beteg, és Scarlett ne aggódjon emiatt, de semmi esetre se jöjjön most haza, még akkor sem, ha biztonságossá válna az utazás. Ellen nagyon örült annak, hogy Scarlett és Wade nincsenek otthon, amikor az ostrom folyt. Üzeni, hogy Scarlett menjen a templomba, és imádkozzon néhány rózsafüzért Carreen gyógyulásáért.
Scarlett lelkiismeret-furdalást érzett az utóbbi szavak miatt, mert hónapok óta nem járt templomba. Valamikor azt hitte, hogy ez halálos bűn, de ma már nem látta, olyan veszedelmesnek azt, ha elkerülte a templomot. Anyjának mégis engedelmeskedett, szobájába ment, és sietve lemorzsolt egy rózsafüzért. Csakhogy amikor felkelt a térdeplésből, egyáltalán nem érezte a lelki nyugalmat, amit azelőtt érzett imádság után. Egy idő óta az volt az érzése, hogy Isten nem törődik vele, sem a Konföderációval, sem Déllel, habár ezren és tízezren imádkoznak hozzá naponta.
Késő este Scarlett leült a verandán. Keblére rejtette az apja levelét, s néha odanyúlt, hogy érezze. Ez közelebb hozta hozzá Tarát és az anyját. A nappali ablakában lámpa égett. Különös, aranyszínű fénycsík vetődött ki a sötét, futórózsás kertre, bejött a mézvirág édes illata. Tökéletesen csöndes volt az éjszaka. Egyetlen puskalövést nem lehetett hallani este óta. Mintha nagyon messze lett volna a világ. Körülötte a futórózsa indái bólogattak. Scarlett egy hintaszékben ült, hintáztatta magát, és nagyon szomorú volt. Fájt a szíve, mióta megkapta az apja levelét. Úgy vágyott rá, hogy valaki mellette legyen, akár Mrs. Merriwether is. De Mrs. Merriwether éjszakai inspekción volt a kórházban, és Mrs. Meade odahaza vacsorát főzött Philnek, aki hazajött egy estére, Melanie pedig aludt. Még csak azt sem remélhette, hogy véletlenül betoppan valaki látogatóba. Mostanában nemigen kapott vendéget az ember, hiszen most mindenki vagy bombafedezékben bujkált, vagy jenkire vadászott.
Nem szerette az egyedüllétet. Ilyenkor mindjárt gondolkoznia kellett, és ettől félt.
Behunyta a szemét, és igyekezett elképzelni, hogy Tarán van. Ott szokott ilyen csend lenni este. Nem történt semmi… az élet biztonságos és boldog. De tudta, hogy nem … tudta, hogy nem lesz soha már. Tarán sem. A négy Tarleton fiúra gondolt, a vörös hajú ikrekre meg Tómra és Boydra, valami szenvedélyes bánat szorította össze a torkát. Hiszen akár Stuart, akár Brent lett volna a férje … özvegy lenne most. És ha vége lesz a háborúnak, és hazamegy Tarára, akkor sem hallhatja már vidám, vad kiáltozásukat, amint versenyt vágtatnak a cédrusok között, Raiford Calvert, aki a legjobban táncolt, ő sem, kéri fel többé … ÉS a Munroe fiúk? Meg a kis Joe Fontaine? Meg …
−  Ó, Ashley! − zokogott fel egyszerre, és két tenyerébe rejtette az arcát. − Soha, soha nem tudom megszokni, hogy te elmentél!
Hallotta, hogy megnyikkan a kertajtó. Hirtelen felkapta a fejét, és végigtörölte a szemét a keze fejével. Látta, hogy Rhett Butler jön a ház felé, kezében széles karimájú panamakalap jávai. Azóta nem látta, hogy olyan mérgesen leugrott a kocsijáról a város közepén. Akkor azt kívánta, bár soha ne is látná többet. De most úgy megörült, hogy nem kell egyedül maradnia, és valaki eltereli gondolatait, hogy el is felejtette akkori haragját.
−  Lám, lám, hát maga nem menekült el Maconba? Hallottam, hogy Pittypat kisasszony elutazott, és azt hittem, mindnyájan elmentek. Mikor erre jártam, láttam a világosságot, és gondoltam, megnézem, ki van itthon. Miért maradt itt?
−  Hogy Melanie ne legyen egyedül. Tudja, ő … ő nem utazhatott el most.
−  Mennydörgős mennykő! − mondta Rhett, és a bizonytalan világításban is látszott, hogy összeráncolja a homlokát. − Azt akarja mondani, hogy Mrs. Wilkes is itt van? Életemben nem képzeltem volna magukról ilyen ostobaságot.  Hiszen ez kész veszedelem!
Scarlett zavartan hallgatott. Csodálkozott, honnan tudja Rhett, hogy Melanie-re nézve veszedelmes itt maradni. Hiszen legényember, és nincs felesége!
−  Mondhatom,, gyönyörű szép magától, hogy rám nem is gondol. Én is megsebesülhetek − mondta végül.
−  Magával szemben még nekem is védenem kellene szegény jenkiket − villant mosolygósra Butler szeme.
−  Nem vagyok meggyőződve róla, hogy ez bók − mondta Scarlett bizonytalanul.
−  Nem is az. Mikor hagyja abba, hogy örökké bókokat várjon a férfiaktól?
−  Majd a halálos ágyamon − mosolygott Scarlett, és arra gondolt, hogy majd lesznek mindig férfiak, akik bókokat mondanak neki, ha Rhett nem is akar.
−  Hiúság, örök hiúság − mondta a férfi −, de maga legalább őszintén bevallja.
Elővette cigarettatárcáját, és kihúzva egy nagy, fekete szivart, egy pillanatra az. orrához tartotta, szagolgatta. Felvillant a gyufa lángja, azután nekitámaszkodott egy oszlopnak, kezét a téridére kulcsolta, és egy ideig csendben szivarozott. Scarlett rendbe hozta a szoknyáját, és a langyos éjszaka csendes sötétsége egészen körülölelte őket. A csalogány s az a titokzatos madár, amely a rózsakertben lakott, megszólalt. Aztán, úgy látszik, jobbnak látta mind a kettő, és abbamaradt a madárhangverseny.
A veranda árnyékából Rhett hirtelen élesen felnevetett.
−  Szóval maga itt maradt Mrs. Wilkesszel. Ez a legfurcsább helyzet, amit valaha is hallottam.
−  Nem tudom, mi a furcsa ebben − felelte az asszony, és résen volt, hogy mi lesz ebből.
−− Nem tudja? Akkor úgy látszik, nem őszinte saját magához sem. Sokáig az volt a benyomásom, hogy maga alig tudja elviselni Mrs. Wilkes társaságát. Kissé bolondnak, kissé ostobának tartja, és hazafias érzelmei untatják magát. Ritkán mulasztja el az alkalmat, hogy valami lekicsinylő megjegyzést ne tegyen rá, és így persze nagyon furcsának látszik nekem, hogy ennyire önzetlen, és a bombázás idején is itt marad vele. Mondja meg őszintén, miért teszi?
− Mert Charles testvére, és olyan, mintha az én testvérem is volna − felelte Scarlett tőle telhető méltósággal, habár égett az arca.
−  Úgy gondolja, hogy azért, mert Ashley özvegye? Scarlett haragosan ugrott fel.
−  Már majdnem azon a ponton voltam, hogy megbocsátom korábbi neveletlenségét, de most nem tehetem. Talán meg sem engedném, hogy még egyszer valaha betegye a lábát ebbe a házba. Csak éppen …
−  Üljön le, és húzza be a macskakörmeit! − mondta a férfi, és hangja szinte megváltozott. Felnyúlt, megfogta Scarlett kezét, és visszaerőszakolta előbbi helyére. − Tulajdonképpen miért olyan kétségbeesett?
−  Egy levél érkezett ma Taráról. A jenkik ott vannak a közelben, és a legkisebb húgom tífuszban fekszik, és így most még ha hazamehetnék is, amit nagyon szeretnék, anyám nem enged oda, mert attól fél, hogy én is megkapom. Pedig én úgy szeretnék hazamenni!
−  Ne sírjon! − mondta a férfi, és hangja most kedvesebb volt, mint szokott lenni. − Sokkal biztosabb Atlantában, még ha a jenkik jönnek is, mintha Tarán lenne. A jenkik nem bántják, de a tífusz veszélyes.
−  A jenkik nem bántanak? Hogy mer ekkorát hazudni?
−  Magát nem merik bántani.
−  A jenkik nem fognak bántani? Ha bejönnek…
−  Drága szívem, azok sem vadállatok. Éppen olyanok, mint a déliek, csak rosszabb modoruk van és kellemetlenebb kiejtésük.
Scarlett nagyot nyelt, mert eszébe jutott, hogy ahol két-három öregasszony összejött ezekben a nehéz napokban, mindig arról beszéltek, hogy a jenkik erőszakot követtek el nők ellen, igaz, az esetek mindig messze, valahol Virginiában vagy Tennessee-ben vagy Louisianá-ban történtek, sohasem közelebb. A jenkik erőszakot követtek el a nők ellen, és szuronyhegyre tűzték a gyerekeket, felgyújtották az öregek feje felett a házat. Mindenki tudta, hogy ez igaz, habár erről csak suttogva beszéltek. És ha Rhett őszinte akarna lenni, ő is elismerné, hogy ez igaz. És nem beszélne róla. És ez egyáltalán nem nevetni való.
−  Erőszakot, maga ellen, jenkik? Nem hiszem, hogy ezt megtennék. Bár persze, megkísérelnék.
−  Ha ilyen csúnyán beszél, bemegyek a házba − kiáltotta Scarlett, és örült, hogy a sötétség eltakarta pirulását.
−  Ismerje el,  hogy erre gondolt − mondta a férfi.
Rettenetes volt, hogy olyan ember áll előtte, aki kitalálja egy asszony gondolatát. Az volt az érzése, hogy ruhátlanul áll előtte. Pedig egy rendes nőtől ilyen dolgokat férfi nem hallhat. Eddig mindig azt is hitte, hogy olyan titokzatos, hogy egyetlen férfi sem érti mag. Azt azonban tudta, hogy Rhett keresztüllát rajta, mint az üvegen.
− Ha már erről beszélünk − kérdezte Rhett −, van valaki még a házban, aki védi magukat? Például a rokonszenves Mrs. Merriwether? Vagy Mrs. Meade? Azok mindig úgy néznek rám, mintha tudnák, hogy nem vagyok jó járatban.
−  Mrs. Meade ide szokott jönni aludni − mondta Scarlett, és örült, hogy változtatnak a tárgyon −, de ma nem jöhetett el. Phil, a fia hazajött.
−  Milyen szerencsém van! − mondta Rhett halkan. Volt valami  a  hangjában,  amitől kellemes izgalom áradt szét Scarlett vérében, és gyorsabban kezdett dobogni a szíve. Elég gyakran hallotta ezt a különös zengést, hogy tudja: ez szerelmi vallomást jelent. Jaj de érdekes! Ha Rhett most megmondja, hogy szereti, akkor alaposan megkínozhatja, és visszaadhatja neki a kölcsönt a sok gúnyolódásért, és megbosszulhatja magát! A végén pedig édesen azt fogja mondani, hogy csak testvéri érzelmekkel viseltetik iránta, és teljes dicsőséggel tér vissza a harcból. Már előre nevetett magában.
−  Ne kuncogjon! − mondta Rhett. Megfogta a kezét, és a tenyerét csókolta meg. Valami villamos áram futott át rajta, és a férfi meleg szájának érintése mintha egész testét végigsimogatta volna, A férfi ajka most a csuklóját kereste, Scarlett megpróbálta visszahúzni a kezét. Erre nem gondolt. Ezt nem várta. Ezt az áruló, meleg, feláramló érzést, amely sóvárgást keltett benne, hogy simogassa meg a férfi haját, és érezze száját az ajkán.
„De hiszen én nem szeretem őt! − gondolta magában tétován. − Hiszen én Ashleyt szeretem!”
Hogyan magyarázza hát ezt az érzést, amelytől re-; meg a keze, és egész testében megborzong?
A férfi halkan nevetett.
−  Ne rángassa a kezét! Nem akarom bántani.
−  Bántani? Nem félek én magától, egyetlen férfitól sem a világon! − kiáltotta Scarlett, és mérges volt, mert a hangja is remegett, mint a keze.
−  Valóban csodálatra méltó bátorság, de arra kérem, halkítsa le kissé a hangját. Mrs. Wilkes meghallhatná. És uralkodjék magán, Scarlett. Mondja, szeret engem egy icipicit?
Ez több volt, mint amennyit Scarlett várt.
− Egy icipicit… néha − mondta óvatosan. − Ha nem viselkedik rosszul.
Rhett újra nevetett, és kemény arcára simította Scarlett tenyerét.
−  Azt hiszem, maga éppen azért szeret engem egy kicsit, mert néha rosszul viselkedem. Olyan kevés rosszat látott még életében, hogy örül a változatosságnak.
Ez már nem tetszett Scarlettnek. Újra megpróbálta kirántani a kezét, de hiába.
−  Nem igaz. Én szeretem az olyan embereket, akikben meg lehet bízni.
−  Úgy érti, akiken zsarnokoskodni tud. Nem baj. Újra megcsókolta a tenyerét, és Scarlett még nyakszirtjén is érezte a csókot.
− Tudna valaha igazán szeretni engem, Scarlett? Nagyon szeretni?
„Most megfogtam!” − gondolta diadalmasan Scarlett. Óvatos, hűvös hangon felelt.
−  Nem. Legalábbis addig nem, amíg nagyon meg nem változik.
−  Márpedig én nem változom meg. Nem tudna így is szeretni? Látja, ezt reméltem. Mert én is csak egy icipicit szeretem magát. De hogy szerelmes legyek… nem. És tragikus lett volna, hogy egymás után kétszer olyan férfiba legyen szerelmes, aki nem viszonozza az érzelmeit. Ugye, drágám? Azért megengedi, mélyen tisztelt Mrs. Hamilton, hogy drágámnak szólítsam? Különben mindegy, akár megengedi, akár nem, én így szólítom.
−  Hát maga … maga … nem szeret engem?
−  Attól függ, hogyan érti. Nem vagyok szerelmes magába. Talán ezt remélte? Ó, hogy le kell fagyasztanom reménységének bimbóit! Maga rettenetesen tetszik nekem, mert bennem is van sok a maga tulajdonságaiból. Látom, hogy hűségesen őrzi még Mr. Wilkes emlékét, aki talán hat hónapja fekszik már a síriban. De azért az én számomra is lehet a szívében egy kis hely. Scarlett, ne rángassa már a kezét, ha mondom. Vallomást teszek magának. Kívánom magát, mióta először láttam. Kívánom magát, mióta ott, a Tizenkét Tölgy ültetvényen találkoztunk. Erősebben kívánom, mint minden más asszonyt eddig.
Scarlettnek a lélegzete is elállt. Hiszen akkor mégis ; szereti! Csak nem meri nyíltan kimondani, mert fél, hogy kinevetné. Hát majd meg is kapja a magáét.
−  Azt akarja, hogy a felesége legyek?
Rhett leejtette a kezét, és olyan hangosan kezdett nevetni, hogy Scarlett ijedten dőlt hátra a székben.
−  Dehogy! Nem mondtam már sokszor, hogy én nem akarok házasodni?
−  De … de hát… akkor …
Rhett felállt, és szívére tett kézzel mélyen meghajolt.
−  Arra kérem, legyen az enyém, mielőtt elcsábítanám.
Az enyém .. .
Scarlett agya kiabálva visszhangozta ezt a szót. Mit gondol Rhett? Hogy ő bolond? Vak düh, felháborodás, sértett hiúság és csalódás égett benne. És mielőtt gondolkozni tudott volna, kiszaladt a száján:
−  Hogyne! Mi hasznom lenne belőle? Egy csomó törvénytelen gyerek!
A következő pillanatban már elrémült. Mit is mondott? Rhett úgy kacagott, hogy majdnem megfulladt. Scarlett csak ült némán a helyén, szájához szorítva a zsebkendőjét.    ·
−  Látja, ezért tetszik maga nekem! Maga az egyetlen őszinte asszony, akit ismerek. Maga az egyetlen asszony, aki gyakorlati oldalról nézi a dolgokat, minden fölösleges filozofálás helyett. Más asszony előbb elájult volna, aztán kiutasított volna engem.
Scarlett felugrott. Vörös volt a szégyentől. Hogyan mondhatott ilyent? Sikoltania kellett volna. El kellett volna ájulnia. Hidegen el kellett volna fordulnia, és ki kellett volna mennie innen. Késő már!
−  Ki is utasítom! − kiáltotta, és nem bánta, hogy Melanie vagy lenn a második háziban a doktorék meghallják. − Menjen innen! Hogy mer ilyeneket mondani nekem? … Pusztuljon, és nehogy még egyszer meglássam itt! Most az egyszer komolyan beszélek. Ne hozzon többet sem tűt, sem egyéb mindenféle vacakot, és ne higgye, hogy megbocsátok. Én … én megmondom az apámnak, és ő meg fogj a ölni!
Rhett felvette a kalapját, és meghajolt. Scarlett látta a lámpa kiszűrődő fényénél, hogy fekete bajusza alatt felvillan fehér fogsora. Nem szégyenkezett. Mulattatta a dolog. És nyílt érdeklődéssel nézte Scarlett arcát.
Scarlett sarkon fordult, és beviharzott a házba. Be akarta csapni maga után az ajtót, de nem tudta megmozdítani. Megakadt valamiben. Lihegve rángatta.
− Segíthetek? − kérdezte Rhett udvariasan.
Scarlett érezte, hogy nem bír tovább magával. Felrohant a lépcsőn. Mikor az első fordulóhoz ért, hallotta, hogy Rhett szolgálatkészen becsapta helyette az ajtót. Csak úgy döngött.

20
Mikor a forró és zajos augusztusi napoknak végére kezdtek járni, egyszerre megszűnt az ágyúzás.
Váratlan csend feküdt a városra.
Mostanában csak szájról szájra jártak a hírek. Mióta az ostrom megkezdődött, az újságok nem jelentek meg. Kifogyott a papír, a nyomdafesték, nem volt ember. A legvadabb híresztelések szálltak néha végig a városon. Most, hogy ez a megdöbbentő, hirtelen csend nyugtalanította az embereket, egész tömegek gyűltek össze a főhadiszállás előtt, az állomásnál meg a postahivatal körül, híreket, mégpedig jó híreket remélve. A csendet arra magyarázták, hogy a jenkiknek sietve hátrálniuk kell, és a mieink ugyancsak űzik vissza őket Dalton felé. De nem kaptak felvilágosítást. Nem jött semmi hír. A távíródrótok is hallgattak. Egyetlen vonat sem érkezett, aznap, a szabadon maradt vonalról sem. És a postaforgalom teljesen szünetelt.
Forró, fülledt, fojtogató kora őszi nap volt, porba fulladt a város. Ez a rettenetes hőség még nehezebbé tette az izgalmas órákat. Scarlettnek, aki halálosan aggódott Tara miatt, de érezte, hogy nyugodt és bátor arcot kell mutatnia − úgy rémlett, mintha egy örökkévalóság óta tartana már az ostrom. Mintha mindig ott csengett volna a fülében az ágyúszó, mintha mindig hozzátartozott volna az életéhez a morajló dörgés. Pedig csak harminc nap volt az egész. Harmincnapi ostrom.
És összesen négy hónapja múlt, hogy a jenkik délnek vonultak Daltomból. Nem. Lehetetlen, hogy csak négy hónap múlt el azóta. Egy egész élét.
Végre megjöttek az első hírek délről. Ijesztő hírek. Sherman tábornok újra a negyedik vasúti vonalat támadja. A teljes jenki hadsereg Jonesborónál áll. A déliek katonái utánuk siettek, hogy megakadályozzák a haditerv megvalósítását. Ezért van a hirtelen csend,
„Miért éppen Jonesborónál? − gondolta rémülten, elkínzott szívvel Scarlett. − Miért kell nekik mindig  Jonesborónál harcolniuk? Miért nem tudnak más helyet találni, ahol elérik a síneket?!”
Egy hét óta nem tudott semmit Taráról, és Gerald  legutóbbi levele csak még nehezebbé tette a szívét. Carreen tífuszban fekszik. Nagyon, nagyon beteg. Ki tudja, meddig kell várni, míg megtudja, él-e még Carreen, Ö, bár hazament volna az ostrom elején Jonesborónál harcolnak, ezt tudta már Atlanta, de hogy milyen eredményt lehet várni, arról nem volt hír. A legvadabb, legellentétesebb feltevések gyötörték a várost. Végre futár érkezett Jonesboróból azzal a megnyugtató értesítéssel, hogy a jenkiket visszaverték. De i már betörtek a városba, felégették az állomást, elvágták a távíródrótokat, és három mérföldnyi hosszúságban felszedték a síneket. Az utász alakulatok teljes erejükből dolgoznak, hogy kijavítsák a pályát, mondta a futár, de időbe kerül, mert a jenkik feltépték a talpfákat, és máglyát raktak a sínek mentén, a tűzbe beletették a síneket, és amikor izzóvá váltak, körültekerték velük a távírópóznákat, hogy olyanok lettek, mint egy-egy óriási dugóhúzó. Honnan vesznek most ennyi új sínt, mikor alig van már vas valahol?
Nem, Tarára nem jutottak el a jenkik. Ugyanez a futár, aki a híreket hozta, maga biztosította Scarlettet, hogy nem kell aggódnia, rendben van minden. Találkozott Mr. O'Harával Jonesboróban a roham után, éppen amikor Atlantába indult volna, és levelet is hozott tőle. Scarlett nagyot nézett. Mit akart a papa Jonesboróban? A futár ötölt-hatolt, de végül is megmondta, hogy katonai orvost keresett,   magával akarta  vinni  Tarára.
Scarlett, amint ott állt a napsütéses kertben, és megköszönte a futár szívességét, hogy elhozta a levelet, érezte, hogy megrogy a térde. Carreen bizonyosan haldoklik. Scarlett remegő kézzel tépte fel a levelet. Olyan nagy papírhiány volt Georgiában, hogy Gerald Scarlett legutóbbi levelének sorai közé írta a saját levelét. Nehéz volt kibetűzni.
Édes leányom!
Anyád és két húgod tífuszban feküsznek. Nagyon rossz az állapotuk, de remélnünk kell a legjobbakat. Mikor anyád ágyba feküdt, kért, írjam, meg neked, hogy semmi körülmények között ne jöjj haza, és ne tedd ki magadat és kisfiacskádat a betegség veszélyének. Küldi csókjait és szeretetét, és arra kér, imádkozzál érte …
−  Imádkozzam érte …
Scarlett felrohant a szobájába, térdre esett az ágya előtt, és imádkozott, mint még soha életében. Nem vette most elő a rózsafüzért, nem jutott eszébe semmi betanult ima. A saját dadogó, könnyes szavaival könyörgött:
−  Istennek szent Anyja, ne engedd, hogy meghaljon! Kérlek szépen, segíts meg! Mindig jó leszek, olyan jó leszek, ha megvéded őt! Ugye nem engeded, hogy meghaljon?
Scarlett a következő héten úgy járt-kelt a ház körül, mint valami megvert kutya. Híreket várt, nem merte a fejét sem felemelni, megrezzent minden váratlan neszre, szívszorongva futott le éjszaka a lépcsőn, ha meghallotta a  kapun a katonák kopogását.  De  Taráról  nem  jött semmi hír. Mintha egy óceán feküdt volna közöttük, nem huszonöt mérföldnyi poros országút.
A posta még mindig nem működött. Senki sem tudta, Ihol vannak a jenkik, és mi a szándékuk. Csak azt tudták, hogy ezer és ezer katona néz egymással farkasszemet valahol Jonesboro közelében.   Egy teljes hét múlti el így.
Scarlett elég tífuszos beteget látott a kórházakban, és tudta, mit jelent egy hét ennél a betegségnél. Az anyja beteg,  talán haldoklik,   és ő itt van tehetetlenül egy gyermeket váró asszonnyal, s köztük két harcoló sereg.
De hiszen az anyja nem lehet beteg! Sohasem volt beteg! Maga a gondolat is hihetetlen volt. Scarlettnek az élet biztonságába vetett hitét támadta meg. Mindenki beteg lehet és meghalhat, de Ellen O'Hara nem … Scarlett otthon akart lenni. Otthon akart lenni!  Sóvárgott Tara után a megrémített gyermek kétségbeesett vágyakozásával.
Otthon … A hosszan elnyúló fehér ház, libegő fehér függönyeivel, a futókával benőtt kerítés, mely körül ott donganák a méhek, a kis néger fiú a lépcsőn, amint kergeti a kacsákat és csirkéket a virágágyak közeléből, a mosolygó zöld mezők és a fehérlő gyapotföldek a napsütésben … otthon…
Bár elment volna Tarára, amikor akart! Elvihette volna nyugodtan Melanie-t is. Hetek óta ott lehetnének. „Vigye az ördög Melanie-t! − gondolta ezredszer. − Miért nem tudott Maconba menni Pittypat nénivel? Ott a helye, a saját rokonainál, nem mellettem. Miért ragaszkodik úgy hozzám? Miért lóg a nyakamon? Ha ő elment volna Maconba, most a mama mellett lehetnék. És még most is … még most is elindulnék, ha nem kellene a gyermekét várnom. Talán Hood tábornok elkísértetne a jenkik vonaláig, ő nagyon kedves ember. Igen, tudom, hogy elkísértetne, és aztán fehér zászlóval mehetnék tovább. De itt kell ülnöm … Ó, mama, mama! Ne halj meg! Ne halj meg! Miért nem születik meg ez a gyermek még minidig?”
Elhatározta, hogy megkérdezi Meade doktortól, nincs-e valami módja annak, hogy siettesse az ember a szülést.
Akkor aztán hazaindulhat, ha sikerül kieszközölnie, hogy elkísérjék.    ·
Aztán eszébe jutott, hogy Meade doktor azt mondta, nehéz szülés lesz. Jaj, istenem! hátha meg is hal Melanie? És Ashley … nem, erre nem szabad gondolni, hiszen talán már Ashley is halott. És megígértette vele, hogy vigyáz Melanie-re. De ha ő nem vigyázna rá, és Melanie meghalna, és Ashley élne … Nem, erre nem szabad gondolni. Nem szabad ! Ez szörnyű …
„Megígértem a Jóistennek, hogy mindig jó leszek, ha a mama meggyógyul… Ö, csak jöjjön már Melanie kisbabája, hogy elmehessek… hazamehessek… vagy akárhová, csak el innen …”
Scarlett gyűlölte a baljósan néma várost, úgy gyűlölte, mint ahogyan szerette valaha. Félelem és bizonytalanság feküdt a lelkeken. Mindenkinek beesett volt az arca, s ha egy-egy katonát látott Scarlett, a kétségbeesett versenyfutóra emlékeztette, aki az utolsó fordulót lihegi végig, bár úgyis tudja már, hogy nem győz.
Augusztus utolsó napján híre jött, hogy olyan nagy harc van délen, mint talán még soha. Mindenki tudta most már, amit a katonák két hete tudtak, hogy ha a maconi vasútvonal elesik, elesett Atlanta is.
Szeptember elsejének reggelén Scarlett valami fullasztó, nehéz félelemmel ébredt. Álomittasan töprengett: „Mi miatt is aggódtam tegnap? Ja igen, valahol ütközet folyt tegnap. Ki győzött?”
A levegő már most, korán reggel is fülledt volt. Előre lehetett érezni a déli tikkasztó, perzselő hőséget, a könyörtelen kék ég bronzszínű napjának tűző lángjait. Az út kihalt volt. Sehol egyetlen keréknyikorgás. Sehol egyetlen katona lépése. És sehol egyetlen néger lusta hangja a szomszéd konyhák felől, sehol énekszó, sehol a készülő reggeli vidám, csörömpölő zaja … A szomszéd házak mind üresen álltak. Kivéve Mrs. Merriwethert és a doktornét, senki sem maradt itthon a közelükben. De az ő házuk felől sem hallatszott semmi nesz. Lejjebb, az utca végén, az üzleti negyed is csendes volt, a legtöbb bolthelyiség és iroda zárva állt. Tulajdonosaik ott küzdöttek, puskával a kezükben, a többi katona között.
Mintha ma még kísértetiesebb lett volna a csend, mint máskor. Scarlett gyorsan-felkelt, pedig máskor szívesen nyújtózott még egy-kettőt, s mezítláb ment az ablakhoz. Kinézett. Legalább egy ismerős arcot látna. De üres volt minden. Csak a fák álltak türelmesen, mozdulatlanul. Levelük sötétzöld volt még, (de teljesen száraz, és vastagon ült rajta a vörös színű por. És milyen szomorúak voltak az ápolatlan, száradó virágok a repedezett ágyasokban az ablak alatt!
Amint ott állt a nyitott ablaknál, egyszerre halk morajt hallott messziről, mintha közeledő mennydörgés lett volna,
−  Esőt kapunk − mondta reménykedve az első pillanatban. De a következő percben felriadt.
−  Nem, ez nem mennydörgés. Ez ágyúszó!
Vad szívdobogással hajolt ki az ablakon, és figyelt, milyen irányból jön. De a halk moraj olyan távoli volt, hogy nem tudta megállapítani.
−  Tedd, hogy Marietta felől jöjjön, édes jó Istenem! − könyörgött. − Vagy Decatur felől… vagy a Barackfa patak felől… De ne délről! Ne délről!
Belekapaszkodott az ablakdeszkába, még jobban kihajolt, és még jobban erőltette a fülét. Most tisztábban hallotta a morajlást. Délről jött.
Délen ágyúznak. Ott van Jonesboro … és Tara … és az anyja.
Talán most, ebben a pillanatban vonulnak be a jenkik Tarára! Újra figyelt, de a vér lüktetett a fülében, és nem hallott semmit. Nem, még nem lehetnek Jonesboró-ban. Ha ott lennének, egyáltalán nem lehetne az ágyút hallani. Az messze van. Talán valamelyik kisebb telepen folyik a harc, Roughnál.
Talán Atlanta sorsát döntik el a katonák a harcban … de Scarlett most nem gondolt erre. Csak Tarára. Még ha visszavernék is a jenkiket, mit ér, ha bemennek Tarára! És az apja nem tud menekülni, mikor három súlyos betege van otthon!
Ó, bár ott lehetne most, akár jönnek a jenkik, akár nem! Mezítláb járkált még mindig a padlón, hálóinge a lábába akadt, és egyre nehezebb lett a sötét előérzet a lelkén. Otthon akart lenni. Az anyja mellett akart lenni!
Lentről a konyhából edénycsörömpölést hallott. Prissy főzte a reggelit. Benézett oda is.
−  Hol van Betsy, Meade-ék szakácsnője?
−  Nem tudom, nem jött el.
Scarlett Melanie ajtajához ment, kinyitotta kissé, és benézett a napsütötte szobába. Melanie takaró nélkül, hálóingben feküdt az ágyon, fekete karikás szeme be volt hunyva, szív alakú arcocskája beesett, karcsú, finom vonalú teste eltorzult. Scarlett egy szemvillanásnyi ideig gonoszul gondolta, bár látná most Ashley. Sok állapotos asszonyt látott már, de Melanie erősebben megcsúnyult, mint a többiek. Most egyszerre felnyitotta Melanie a szemét, és amint meglátta őt, meleg mosoly ragyogott fel az arcán.
− Gyere be! − kérte, és ügyetlenül oldalt fordult. − Már napkelte óta ébren vagyok, gondolkozom, és szeretnék néked valamit mondani, Scarlett.
Scarlett bejött, és leült az ágy szélére. Erősen tűzött oda a nap. Melanie megfogta a kezét.
−  Drágám − kezdte −, figyeltem az ágyúzást, és nagyon fáj, hogy délről hallatszik. Tudom, édesem, menynyire aggódol! Tudom, hogy legszívesebben hazamentél volna a múlt héten, mikor megtudtad, hogy beteg az édesanyád. Csak miattam maradtál itt. Ugye?
−  Igen − mondta nem valami kedvesen Scarlett.
−  Scarlett, drágám. Te olyan kimondhatatlanul jó voltál hozzám, hogy a tulajdon testvérem nem lehetett volna jobb. Bátor vagy. Önzetlen vagy. Ügy szeretlek. És úgy, de úgy bánt, hogy az utadban vagyok.
Scarlett összeráncolta a homlokát. Szereti. Ó, a bolond.
−  És látod, Scarlett, most, hogy itt feküdtem és gondolkodtam, eszembe jutott valami. Még egy nagy kérésem van hozzád.
Minden erejével megszorította Scarlett kezét.
−  Ha én meghalnék, elviszed magaddal a kicsikémet?
Melanie nagy szemében lázas aggodalom és könyörgés volt.
−  Elviszed?
−  Ne légy ilyen ostoba, Melly. Miért halnál meg? Minden asszony azt hiszi, -ha az első gyermeke születik, hogy meghal. Én is azt hittem.
−  Nem, te nem hitted, Scarlett. Te soha nem félsz semmitől. Te csak azért mondod ezt nekem, hogy bátoríts. Én nem félek a háláitól, csak attól félek, mi lesz a kicsikémmel azután. Kire hagyjam, ha Ashley is … Scarlett, ígérd meg nekem, hogy magadhoz veszed a kicsikémet, ha meghalok. Akkor meglátod, nyugodt leszek egészen, és nem fogok félni. Pittypat néni már öreg ahhoz, hogy gyermeket neveljen, és India meg Honey kedvesek, de … de én jobban szeretném, ha a kicsi nálad lenne. ígérd meg, Scarlett. És ha fiú lesz, olyannak neveld, mint Ashley volt, ha pedig lány, akkor… akkor azt szeretném, ha olyan lenne, mint te vagy. ígérd meg. Azt hiszem, hogy ima… Bizonyosan tudom, hogy ma lesz… ígéred?
− Rendben van, ígérem − mondta Scarlett, és ijedten nézett le Mellyre.
Igazán nem tudja Melanie, hogy ő szereti Ashleyt? Vagy mindent tud, és érzi, hogy éppen ezért jól gondját viselné a gyermekének? Scarlettnek vad vágya támadt, hogy nyíltan beszéljen vele, kérdezzen valamit… de mikor Melanie szelíden megfogta a kezét, és beesett arcához szorította, egy szót sem bírt mondani. Végre nyugodtan, csendesen csak azt kérdezte :
−  Honnan tudod, Melly, hogy ma lesz?
−  Már hajnal óta fájdalmaim vannak. Be még nem nagyon erősek.
−  Fájdalmaid? Miért nem kiáltottál? Azonnal küldöm Prissyt Meade doktorért.
−  Ne, még neim kell, Scarlett. Tudod, mennyi a dolga. Csak azt üzend meg neki, hogy majd később nézzen el, ha ideje lesz rá. És kéresd át Mrs. Meade-et, hogy itt üljön mellettem.
−  Ugyan, ne légy már olyan ostobául önzetlen. Tudod, hogy szükséged van a doktorra, ne gondolj másokra most. Azonnal elhívatom.
−  Kérlek, kérlek, Scarlett… gondold meg, hogy néha egy egész nap és egész éjszaka kell a kisbabára várni, és nem bírnám el, hogy a doktor órák hosszat itt üljön mellettem, mikor azok a szegény katonák ott vannak a kórházban és… Ugye elküldesz Mrs. Meade-ért? Ö majd tudni fog (mindent.
−  Jól van − mondta Scarlett. És kiment.

21
Scarlett felküldte Melanie-nek a reggelit, aztán mikor Prissy visszajött, elküldte Meade-ékhez, s leült az asztalhoz a fiával. De nem volt étvágya. A szíve különös módon viselkedett. Néhány percig csendesen vert, aztán egyszerre összevissza kezdett ütni, olyan erősen, hogy szinte a gyomra fájt tőle. A nehéz kukoricakása megakadt a torkán. Sohasem érezte még olyan ehetetlennek, mint most, a pörkölt árpából főtt kávéval együtt. így, cukor meg tej nélkül keserű volt, mint az epe, a cukorpótló, amit méregdrágán árusítottak, csak még rosszabbá tette az ízét. Ha másért nem gyűlölte volna a jenkiket, elég volt ez is, hogy miattuk már olyan rég nem ihatott igazi jó kávét, cukorral és vastag föllel.
Wade valamivel nyugodtabb volt, mint máskor, és nem nyafogott olyan keservesen, míg megetette a kukoricakásával. Lágy, szelídbarna, nagy, kerek szeme aggódva követte anyja minden mozdulatát. Mikor vége lett a reggelinek, Scarlett kiküldte a hátsó kertbe játszani, és megnyugodva nézett utána, amint engedelmesen tipegett ki játékházikójához a magas fűben.
Egy pillanatig tétován állt a lépcső alján. Tudta, hogy fel kellene mennie Melanie-hez, hogy beszélgessen vele, és megpróbálja bátorítani. De nem bírta rászánni magát. Úgy érezte, gyenge ahhoz, ami most következik. Melanie-nek éppen a mai napot kellett kiválasztania a szüléshez! És ma kellett beszélnie a halálról.
Leült a legalsó lépcsőfokra, és megpróbálta összeszedni magát. Eltöprengett. Vajon hogyan végződött a tegnapi csata? Hogyan dől el ma a küzdelem? Hol marad olyan soká Prissy?
Felállt, kiment a verandára, és türelmetlenül nézett körül. De Meade doktor házát, bár egészen közel volt, az útkanyarulat miatt nem lehetett látni. Végre feltűnt Prissy az utcán, egyedül. Lassan, kényelmesen jött, mintha a világon semmi dolga nem lenne, ringatta a szoknyáit, és hátra-hátranézegetett a válla fölött.
−  Úgy mászol, mint egy csiga! − förmedt rá Scarlett, mikor végre kinyitotta a kertajtót. −Mit mondott a doktorné asszonyság? Mikor jön el?
−  Nem volt otthon − felelte Prissy.
−  Hová ment? Mikor jön haza?
Prissy lassan, fontoskodva mondta el a hírt:
−  Hát tetszik tudni, a szakácsné azt mondta, hogy az asszonyság ma korán reggel hírt kapott, hogy Phil fiatalurat meglőtték, és ezért befogatott, és felült a kocsira, és elment Betsyvel együtt, ki a katonákhoz, mert haza akarja hozni. Azt is mondta a szakácsné, hogy nagyon rosszul van a fiatalúr, és hogy az asszonyság azt mondta, hogy nem tudja, mikor jön haza.
Scarlett csak állt ott. Szerette volna jól megrázni Prissyt. A négerek mindig valami büszkeséggel tudták a rossz híreket is elmondani.
−  Ne állj itt, mint valami sóbálvány! Szaladj el Mrs. Merriwether házába, és kérd meg, hogy jöjjön el, vagy küldje el az öreg dadájukat. Siess!
−  Az sincs otthon. Útközben egy kicsit megálltam beszélgetni a dadával, mert éppen akkor ment el hazulról. Senki sincs a házban, be is csukták a kaput. Mindnyájan a kórházban vannak.
−  Ezért maradtál hát olyan soká, mert megálltál beszélgetni? Ha valahová elküldelek …
Félbehagyta a mondatot, és gondolkozott. Ki van még a városban az ismerősök között, aki segíthetne? Mrs. Elsing. Igaz, hogy Mrs. Elsing ki nem állhatja őt, de Melanie-t szereti.
−  Menj el Mrs. Elsinghez. Mondj el mindent szépen, érthetően, és kérd meg, hogy jöjjön ide. És Prissy, nyisd ki a füledet, és figyelj rám! Melly asszonyság kisbabája ma fog születni, és akármelyik percben szükség lehet rád. Ne ácsorogj hát, hanem siess haza!
−  Igen − mondta Prissy, és már fordult is. Ment visszafelé szép lassan.
−  Siess, te! − kiáltott utána kétségbeesetten Scarlett.
Prissy egy csöppet meggyorsította a lépteit, és Scarlett visszament a házba. Újra megállt a lépcső alján. Mit mondjon Mellynek, miért nem jön Mrs. Meade? Nagyon felizgatná, he megtudná, hogy Phil megsebesült. Hazudni fog.
Bement Melanie szobájába, s látta, hogy hozzá sem nyúlt a reggelihez, Oldalt feküdt, és fehér volt az arca. − A doktorné már elment a kórházba − kezdte Scarlett. − De Mrs. Elsing nemsokára jön. Rosszul érzed magad?
−  Nem nagyon − hazudta Melanie. − Scarlett, mondd, mennyi időbe telt, míg Wade a világra jött?
−  Alig egy órába − mondta Scarlett, és igyekezett vígan, gondtalanul beszélni. − Kint sétáltam a kertben, s alig volt időm, hogy a házba érjek. Mammy mondta is, hogy botrány, milyen könnyen született meg Wade, mintha csak néger asszony lettem volna.
−  Remélem, én is olyan leszek, mintha néger asszony lennék − mondta Melanie, és mosolyogni próbált, de egyszerre eltorzult az arca, amint meglepte a fájdalom. Scarlett aggódva nézett le a keskeny csípőjére, de bátorítóan mondta:
−  Meglátod, nem lesz olyan borzasztó.
−  Hiszen tudom, Sicarlett. Csak egy kicsit gyáva vagyok. És … jön … hamar jön Mrs. Elsing?
−  Igen, azonnal. Tudod mit? Lemegyek, és hozok egy kis friss vizet. Lemoslak kissé, hogy felüdülj. Ma nagyon nagy a hőség.
Lehetőleg húzta az időt, hogy minél tovább pepecselhessen a vízzel odalent, és minden pillanatban kiszaladt a kapuhoz megnézni, jön-e már Prissy. De nem jött. [Végül is felment Melanie-hez megint, szivaccsal lemosta fverejtékes testét, megfésülte, és szorosan befonta fekete 'haját,
Egy óra telt el, míg végre csoszogó néger lépéseket ^hallott az ablakon át odalentről. Kinézett az ablakon, és látta, jön vissza Prissy, ugyanolyan lassan, mint az előbb, ringatva a szoknyáját és hátra-hátranézegetve. Olyan büszkén és kényesen lépegetett, mintha egész tömeg bámulta volna.
−  Mrs. Elsing is bement a kórházba. A szakácsné azt mondta, hogy nagyon sok sebesültet hoztak ma reggel. És nagyon sok embernek kell neki főzni. Azt is mondta, hogy tőlük fognak ebédet kapni, és …
−  Ne törődj azzal, hogy mit mondott − szakította félbe Scarlett, és a szíve nagyon nehéz lett. − Végy tiszta kötényt magadra, mert a kórházba kell menned, írok Meade doktor úrnak, átadod neki a cédulát. Ha ő nem lenne ott, keresd meg Jones doktor urat vagy akárki mást. És ha nem sietsz haza, élve nyúzlak meg.
−  Igenis,
−  És kérdezősködj valamelyik tiszt úrnál, hogy mi hír a harcokról. Ha ők nem tudnak semmit, szaladj el az állomáshoz, és kérdezd meg a mérnök urakat, hogy Jonesboro mellett van-e csata, vagy máshol.
−  Jaj, jaj, jaj! − torzult el hirtelen Prissy fekete arca. − Akkor a jenkik Tarára is elmennek?
Prissy most már csakugyan sietett. Szaladt a konyha felé. Scarlett sebtében letépett egy darabot az apja levelének széléből, és sietve firkált rá. Közben, amint összehajtogatta, a másik oldalon meglátott néhány szót: − anyád … tífusz … semmi esetre … hazajönni…
Majdnem felzokogott. Ha Melanie-re nem kellett volna gondolnia, ebben a pillanatban elindul, ha gyalog is.
Prissy szapora léptekkel indult, markában szorítva a cédulát. És Scarlett újra felment a lépcsőn, és azon gondolkozott, micsoda hazugságot találjon ki, miért nem jöhet Mrs. Elsing. De Melanie nem kérdezett semmit. Most a hátán feküdt, arca békés volt és sima. Scarlett megnyugodott kissé.
Leült, és megpróbált valami közömbös dologról beszélni, de könyörtelenül égette a szívét a Tara miatt érzett aggodalom. Ellent látta, amint haldoklik, a jenkiket, amint bejönnek Atlantáiba, mindent felégetnek, mindenkit megölnek. És közben egyre hallatszott a távoli mo-rajlás. Elhallgatott, és csöndesen nézett ki az ablakon a poros, néma útra, a mozdulatlan levelekre a fákon. Melanie is csendes volt, csak az arca torzult el időről időre.
Valahányszor egy-egy roham elmúlt, gyenge hangon megszólalt:
− Igazán, nem is volt olyan borzasztó.
Scarlett tudta, hogy hazudik. Jç/bban szerette volna, ha kiabál és sikoltozik. Tudta, hogy sajnálnia kellene Melanie-t, de nem tudott egy szikrányi érzést sem felfedezni a szívében iránta. Túlságosan tele volt aggodalommal. Egyszer élesen figyelte Melanie fájdalomtól rángatózó arcát, és elgondolta, milyen különös, hogy éppen ő van most mellette, akinek semmi köze hozzá, aki gyűlöli, aki szívesen látná holtan. Lehet, hogy teljesül is a kívánsága, talán még mielőtt lemenne a nap. Hideg, babonás félelem futott rajta át. Az átok megfogan − mondta mindig Mammy. Gyorsan imádkozni kezdett, hogy Melanie szerencsésen essen túl a szülésen.
Eltelt egy óra. Kettő. Itt volt a dél. A nap magasan állt, és forrón tűzött le. Egyetlen lehelet nem mozgatta meg a poros leveleket. Melanie fájdalmai erősebbek lettek. Hosszú, fekete haja nedves volt már a verejtéktől, és hálóinge a testéhez tapadt. Scarlett némán törölte le újra és újra nedves szivaccsal az arcát. Gyötörte a félelem. Istenem, mi lesz, ha a gyermek megérkezik, mielőtt itt lenne a doktor? Mit csináljon? Ettől rettegett már hetek óta. Arra számított, hogy Prissy majd segít, ha a doktor késik. Prissy tudja, mit kell tenni. Többször is emlegette, hányszor segített az anyjának. De hol van hát az a lány? Miért nem jön haza? És miért nem jön a doktor? Megint csak kinézett az ablakon. Figyelt. És felkapta a fejét. Képzelődés? Vagy csakugyan nem hallatszik már az ágyúdörgés? Ha annyira távolodik, hogy nem lehet hallani, ez azt jelenti, hogy Jonesboro felé vonulnak a katonák, és akkor …
Végre meglátta Prissyt. Gyorsan szedte a lábát a porban. Scarlett kihajolt az ablakon, Prissy meglátta, és már kitátotta a száját, hogy kiáltson valamit. Rémület fiit fekete arcán. Scarlett megijedt, és gyorsan szájára  tette egyik ujját, aztán megfenyegette őt, és szaladt ki.
−  Hozok egy kis friss vizet − szólt hátra a küszöbről. Még mosolyogni is próbált. Gondosan betette maga után az ajtót.
Prissy lihegve ült odalenn az alsó lépcsőn.
−  Jaj, Scarlett kisasszony, Jonesborónál harcolnak a katonák! Azt mondják, hogy a mi tiszt urainkat megverik! Ó, jaj, jaj, Scarlett kisasszony! Mi lesz velünk, ha idejönnek a jenkik? Jaj, jaj …
Scarlett rászorította tenyerét a szájára.
− Az isten szerelmére, hallgass!
Igen. Mi történik velük, ha idejönnek a jenkik? És mi történik Tarán? De most nem szabad ezekre gondolni. Most csak Melanie-re szabad gondolni.
−  Hol van a doktor úr? Mikor jön?
−  Nem is láttam őt… jaj, jaj, Scarlett kisasszony…
−  Beszélj már!!
−  A doktor úr nincs a kórházban. Sem Mrs. Merriwether. Sem Mrs. Elsing. Egy ember azt mondta, hogy a doktor úr az állomásnál van, mert a sebesülteket oda hozták. De én féltem odamenni és látni azt a sok halottat meg véres embert. Én félek a halott katonáktól.. .
−  Ne óbégass! Beszéltél más doktor úrral?
−  Scarlett kisasszony, kérem, egyik sem akarta a cédulát elolvasni. Mindegyik úgy dolgozik, hogy azt sem tudja, hol áll a feje, és könyökig véresek, és egy doktor azt mondta nekem, hogy az ördög vigyen el. Menjek haza, és ne zavarjam most ezzel! Születik egy gyerek. Hát aztán? Keressünk valami asszonyt, aki segítsen. És akkor én továbbmentem, s megkérdeztem, hogy hol van a háború, mint ahogy mondani tetszett, s mondták, hogy Jonesboróban és .. .
−  Azt mondtad, hogy Meade doktor úr az állomásnál van?
− Igenis.
−  Most nagyon figyelj. Én elmegyek a doktor úrért, te pedig fent fogsz addig ülni Melanie asszonyság mellett. Tudod? Mindent megteszel, amit ő mond. És ha csak egyet jajgatsz, vagy ha egyet szólsz arról, hogy hol harcolnak a katonák, én délre küldelek, és eladnak egy nagyon gonosz embernek. Azt se mondd meg, hogy nem tudnak jönni a doktor urak. Megértetted?
−  Igenis.
−  Töröld meg a szemed, fogj egy vödör vizet, és vidd fel. Szivaccsal töröld le szépen, vigyázva az arcát. Mondd meg neki, hogy elmentem Meade doktor úrért.
−  És mikor jön a gyerek, Scarlett kisasszony?
−  Honnan tudjam azt én? Neked jobban kell tudni. Indulj!
Scarlett elkapta széles karimájú szalmakalapját az asztalról, és fejére csapta. Gépiesen a tükörbe nézett, és megkötötte a szalagot az álla alatt. De nem is látta az arcát. Hideget érzett a gyomrában, és ez a hideg az egész testében szétáradt, hogy az ujja is dermedt lett tőle, bár izzadt a szörnyű forróság miatt. Valahonnan messziről, hol erősebben, hol gyengébben, lárma hallatszott. Nem törődött vele. Kirohant a napra, az utcára. Vakított a fény. Sietve ment az utcán végig, de szédült a melegtől, és lüktetett a halántéka. Most újra hallotta a zsivajt, mintha egész tömeg kiáltozna.
A Fő utcában olyan sürgés-forgás volt, mint a megbolygatott hangyabolyban. Négerek futkostak ide-oda, rémült arccal. Az udvarokon fehér gyermekek ültek magukra hagyva, gondozatlanul. Az út közepén katonai szekerek és sebesültszállító kocsik jöttek egymás után, véres katonákkal, közöttük néhol hintók és ökrös szekerek bútorral, mindenféle cókmókkal megrakva. Lovasok vágtak át szűk mellékutcák felé minden irányban. Bonnellék háza előtt egy öreg néger állt, befogott ló mellett. Annak a gyeplőjét fogta. Scarlett ismerte őt. Az öreg Arnos szeme ijedten forgott, amint köszönt neki.
−  Még nem tetszett elmenni, asszonyság? Mi már megyünk. Az asszonyom most csomagol.
−  Hová mentek?
−  Csak az Isten tudja. Jönnek a jenkik!
Scarlett továbbfutott, vissza sem köszönt. Jönnek a jenkik! A kápolnánál megállt egy pillanatra, mert kifogyott a lélegzete. Várt, míg kalapáló szíve megnyugszik kissé. Érezte, ha nem pihen, mindjárt elájul. Egy lámpaoszlophoz dőlt. Közben látta, hogy egy katonatiszt jön lovon a parancsnokság irányában. Hirtelen előbbre ugrott, és integetni kezdett neki.
−  Ó, álljon meg! Kérem, egy pillanatra álljon meg! A tiszt olyan hirtelen rántotta vissza a lovát, hogy az két hátsó lábára állva kapált a levegőben. Mély ránc | verődött a szája mellett kétoldalt az arcába, fáradtság, elgyötörtség volt a szemében. De gavallér volt még most is. Egy pillanat alatt lekapta kalapját.
−  Parancsol, asszonyom?
−  Kérem … igaz, hogy a jenkik jönnek?
−  Félek, igaz, Félórával ezelőtt kaptuk az értesítést Jonesboróból.
−  Jonesboróból… biztos ez?
−  Nincs értelme már a szépítgetésnek, asszonyom. A tábornok szóról szóra ezt üzente: a csatát elvesztettük, visszavonulunk.
−  Istenem, istenem!
A katona sötét arca meg sem rándult. Rátekintett fásultan, aztán feltette a kalapját, és szorosabbra fogta a gyeplőt.
−  Kérem … még csak egy pillanatra. Mit tegyünk most?
−   Nem tudom, asszonyom. A katonaság kiüríti Atlantát.
−  Elmennek… és itt hagyják a jenkiknek? − Attól félek … igen.
A megsarkantyúzott ló továbbvágtatott. Scarlett ott maradt állva az út közepén, a mély, vörös porban.
Jönnek a jenkik. A déli sereg kiüríti a várost. Jönnek a jenkik. Mit tegyen? Hová fusson? Nem futhat, Melanie most várja gyermekét. Ha most nem kellene rágondolnia, kézen foghatná Wade-et, és Prissyvel meg vele elrejtőzhetne valahol az erdőben, ahol soha nem találnák meg őket. De Melanie-t nem lehet most az erdőbe kivinni. Ó, miért is nem született meg már hamarább az a gyermek, tegnap legalább, hátha kapott volna valahol egy kocsit, és elmehettek volna… de így.. . Meg kell találnia Meade doktort, hagy eljöjjön vele. Talán hamarosan itt lesz a gyermek, és lesz még idő…
Összefogta a szoknyáját, és futott, futott lefelé az utcán, és még a lépései is ezt kopogták: jennek a jenkik! Minél tovább ment, annál sűrűbb lett a tömeg az utcán, s annál nagyobb a lárma. Mintha hullámverés morajlott volna valami sziklás parton.
Különös menet közeledett feléje. Asszonyok jöttek, sonkát, füstölt húst cipelve a vállukon. Kisgyermekek erőlködtek egy-egy nagy kukoricás zsákkal, krumplis kosárral. Egy öreg ember nagy hordóval kínlódott, taligán tolta maga előtt. Férfiak, asszonyok gyermekek, fehérek, Tekétek hozták az ennivalót. − Scarlett egy éve nem látott már ennyi mindent. Eleinte csak elképed ten bámult. Aztán jött rá, mi történhetett. A katonaság kinyittatta a raktárakat, hogy ki mit tud, hordja szét, ne maradjon a jenkiknek.
A tömeg hirtelen szétvált egy kocsi előtt. És a szűk helyen vágtató ló jelent meg, mögötte a halk beszédű, mindig úri, mindig elegáns Mrs. Elsing kocsija, Ő maga a bakon állt, egyik kezében a gyeplővel, másikban az ostorral, és ütötte a lovát. Hosszú ősz haja borzasán lógott a hátára. Mögötte a kocsiban öreg fekete dajkájuk ült, egyik kezével egy oldalszalonnát szorított magához, a másik kezével s két lábával azon igyekezett, hogy ki ne essen a sokféle láda, csomag, batyu, ami köréje volt halmozva. Egy zsák oldalt fordult, és kioldódott. Aszalt körte szóródott le belőle az útra. Scarlett torkaszakadtából kiáltott oda neki, de a nagy lármában nem is hallották.
Továbbfurakodott a tömegben. Végre kijutott az állomáshoz. Sebesültszállító kocsikat, hordágyakat látott, és mögöttük, a tágas térségen, mozgó, hajladozó emberek a kavargó porban. Orvosokat, sebesültszállítókat. Hála istennek! Itt lesz Meade doktor is. Megkerülte az Atlanta Hotel épületét, és egyszerre szédülten, irtózva állt meg.
Fejtől-lábtól, váll váll mellett száz és száz sebesült feküdt a könyörtelen napsütésben, elárasztották a földet, az állomás körüli mellékutcákat, járdákat, végtelen sorokban hevertek, vagy összezsúfolódtak, ahol egy-egy kocsi alatt árnyékot leltek. Némelyik mozdulatlanul feküdt, de a legtöbb szenvedett a forró napsütéstől, és nyöszörgött vagy jajgatott. Egész légyfelhő borította a sebesülteket, feketére takarta arcukat, marte a húsukat, mindenütt vér, piszok, véres kötés hevert, az emberek jajgattak vagy ordítottak a fájdalomtól, akit pedig hordágyra emeltek, az kegyetlenül káromkodott a kínok miatt.
Az izzadság, vér, tisztátalan testek és különféle váladékok bűze hullámozva borította el az egész környéket, és olyan émelygés fogta el, hogy majdnem hányt. Az ápolók ide-oda sietve gyakran léptek sebesültek kinyúló lábára, kezére, mert olyan sűrűn voltak a sorok, hogy nem volt hely, ahol járjanak. Akikre ráléptek, nem is kiabáltak, csak békésen várták, hogy ők is sorra kerüljenek.
Hátratántorodott, szája elé szorította kezét, mert érezte, hogy mindjárt hányni fog. Ezt nem szabad. Látott már elég sebesültet a kórházban, Pittypat néni kertjében, de ilyen szörnyű látványban még sohasem volt része. Soha ennyi bűz, ennyi vér, ennyi naptól átforrósodott test. Ez a kínok és gyötrelmek pokla volt, és a szagok és zajok pokla.
És amellett jönnek a jenkik! Jönnek a jenkik! Scarlett összeszorította a száját, kifeszítette a két vállát, és  elindult közöttük, hogy megkeresse a doktort. Nem nézhetett fel, mert azonnal rálépett valamelyik szegény katonára, ha nem vigyázott. Felfogta a szoknyáját, és igyekezett kikerülni őket. A közelebb levők a ruhája után kapkodtak, és nyöszörögtek, rimánkodtak:
−  Vizet, egy kis vizet, asszonyság! Az Úr Krisztus nevében, vizet…
Verejték csurgott le az arcáról, amint kitépte a ruháját, és ment tovább. Megállt egy pillanatra, és teljes erejéből kiáltott:
−  Meade doktor! Itt van valahol Meade doktor?
Az egyik fészertető alatt egy csoport férfi állt. Egyikük megfordult, és sietve közeledett feléje. Ö volt, Meade doktor. Kabát nélkül, vállig felgyűrt ingujjal, nyakig véresen, mint valami mészáros. Még szürke, hegyes szakálla is csupa vér volt. Elkínzott arcán elkeseredés, tehetetlen düh, elcsigázottság. De a hangja nyugodt volt és csendes:
−  Hála a Jóistennek, hogy eljött, lelkem. Nagyon nagy szükség van minden kézre. Jöjjön csak hamar! Segítsen.
Megindult vissza a fészer felé. Scarlett újra felkapta a szoknyáit, és utána sietett.
−  Doktor úr! Doktor úr! Jöjjön … Melanie rosszul érzi magát… − Megrázta a doktor karját.
−  Melanie … a kisbaba … Jönnie kell… a … Körülnézett. Száz idegen férfi között nehéz volt kimondania, de most nem lehet kényeskedni…
−  Nagy fájdalmai vannak, doktor úr. Kérem … kérem .. .
A doktor ránézett, és arca egyszerre eltorzult a dühtől. Nem rá haragudott, a világra, ahol ilyen dolgok történnek.
− Megbolondult, hogy éppen most… Nem látja, hogy nem hagyhatom itt ezeket a szerencsétleneket? Százszámra pusztulnak el! Egy gyermek miatt nem mehetek el innen! Keressen valami asszonyt. Hívja el a feleségemet.
Scarlett már kinyitotta a száját, hogy megmondja neki, miért nem jöhet a felesége. De hallgatott. A doktor talán még nem is tudja, hogy Phil… Vajon ha tudná, itt maradna? És valami hang azt mondta Scarlett lelke mélyén, hogy még ha haldokolna is a fia, itt maradna a helyén, és végezné a kötelességét, mert száz élet több, mint …
−  A doktor úrnak kell eljönnie. A doktor úr mondta, hogy nem lehet valami asszonyra bízni, hogy nehéz szülés lesz. Melanie meghal, ha nem jön!
A doktor lerázta a kezét. Mintha nem is értette volna jól, mit mond. Mereven bámult maga elé, és reszketett a keze, amint előrenyújtotta.
−  Igen … mind meghalnak … Nincs kötés, nincs orvosság, nincs kinin, nincs kloroform. Nincs semmi. Ó, istenem, csak egy kis morfiumot! Csak egy keveset! Isten verje meg a jenkiket! Isten verje meg!
Scarlett egész testében reszketett. A doktor nem jön. Melanie meg fog halni. Ö kívánta, hogy meghaljon. Most meghal. Nem jön a doktor.
−  Az isten szerelmére, doktor úr … kérem … Meade doktor az ajkába harapott. Fegyelmezte magát.
Nyugodt, kemény hangon mondta:
−  Gyermekem, meg fogom próbálni. Nem tudom, jöhetek-e, de megpróbálom. Amint rendben leszek ezekkel a szegény katonákkal. Sietnem kell, a várost kiürítik. Nem hagyhatom őket itt. Mondom, megpróbálom. Most szaladjon haza. Ne zavarjon a munkámban. Nem olyan nehéz dolog világra hozni egy gyermeket. Csak kössék el a köldökzsinórt.
Egy ápoló jött oda és tisztelgett. A doktor máris elfordult, utasításokat adott, kiabált, intézkedett. Scarlett látta, hogy Meade máris elfeledkezett róla.
Gyorsan, lábujjhegyen sietett át a sebesültek között, és megindult hazafelé. A doktor nem jön. Egyedül kell maradniuk. Hála istennek, Prissy ért a dologhoz legalább. Fájt a feje a hőségtől, és érezte, hogyan tapad derekához a ruha. Zsibbadt volt az agya, zsibbadt a lába, alig bírta mozdítani. Mint valami lidérces álomban. „ De most újra lüktetni kezdett a vérében a kiáltás: jönnek a jenkik! Jönnek a jenkik! És egyszerre elmúlt a zsibbadtság, és új erővel futott hazafelé. A tömeg olyan sűrű lett már a főtéren, hogy le kellett térni az útra. Itt már katonák meneteltek. Ezer és ezer piszkos, torzonborz, fekete arcú katona. Gyalogosok, lovasok, tüzérek. Visszavonulás! A katonaság kiüríti a várost…
A rohanó sorok félrelökték az amúgy is zsúfolt járdára, és olcsó rozspálinka szaga ütötte meg az orrát. Voltak nők is a tömegben, furcsán, hiányosan öltözött nők, akiknek cifrasága és festett arca ünnepi felkészülésnek látszott, ami erős ellentétben volt a valósággal. A legtöbb nő részeg volt, és a katonák, akiknek karjába csimpaszkodtak,  még részegebbek.   Futó   pillantást   vetett arra, és vörös fürtű fejet látott, látta Belle Watlingot, azt az utcanőt, hallotta rekedt kacagását, amint egy félkezű katonába kapaszkodott, hogy megtámaszkodjék, pedig a katona maga is dülöngélt.
Végre ritkulni kezdett a tömeg, amint messzebb ért a tértől. A kápolnánál újra megállt. Szédült, kavargott a gyomra, fűzőjének halcsontjai a bordái közé vágtak. Lerogyott a kápolna lépcsőjére, és két kezébe temetve az arcát várt, míg rendbe jön a lélegzete. Csak egyszer tudna igazán nagyot lélegzeni. Csak ne verne olyan rettenetesen a szíve. Csak lenne itt valaki, akihez fordulhatna.
Soha életében nem maradt még egyedül. Mindig volt mellette, aki segítsen, aki helyette elintézzen mindent, aki vigyázzon rá, óvja, védje, kényeztesse. És most senki. Senki. Mennyi ismerős, szomszéd, jó barát sürgött körülötte azelőtt. Szolgálatkész rabszolgák serege … Most pedig, a legnagyobb szükség órájában, egyedül van egészen, egyedül, idegenben, távol otthonról…
Ó, ha otthon lehetne, akár ott vannak a jenkik, akár nem, még ha beteg is az anyja! Csak egy pillanatra érezhetné Mammy vastag, erős karját maga körül.
Kábultan állt fel, és továbbindult. Mikor meglátta végre a házat, Wade ott állt a kerítés mögött. Sírt, és felmutatta egyik piszkos ujját.
−  Fáj! Fáj! − zokogta.
−  Csitt legyen! Megverlek, ha sírsz! Menj vissza a hátsó udvarba, és süss homoktortát. Játssz szépen. El ne mozdulj onnan!
−  Wade éhes! − sírta a gyermek.
−  Nem bánom! Menj vissza játszani.
Felnézett, és észrevette, hogy Prissy az emeleti ablakból néz ki ijedt és aggódó arccal. Intett neki, hogy jöjjön le. Prissy abban a pillanatban megnyugodott és felderült. Scarlett bement a házba. Milyen jó hűvös volt odabenn. Kibontotta a kalapja szalagját, és odadobta a kalapot az asztalra. Ruhája ujjával törölte végig a homlokát.
Hallotta, amint odafenn nyílik az ajtó. Halk, fájdalmas, siránkozó nyöszörgés, kínlódó, hátborzongató nyöszörgés hallatszott. Prissy három lépcsőfokot is ugrott egyszerre, úgy sietett.
−  Itt a doktor úr?
−  Nem. Nem jöhet.
−  Jaj, jaj! Melanie asszonyság nagyon rosszul van.
−  Mondom, hogy nem jöhet a doktor úr. Senki sem jöhet. Neked kell a kisbabát ellátni, és én majd segítek.
Prissy kitátotta a száját, és ijedtében a nyelvét is kilógatta. Oldalt hunyorgatott Scarlettre, és csavargatta a két kezét.
−  Ne vágj olyan ostoba arcot! − kiáltott rá Scarlett. − Mi a baj?
Prissy a lépcső felé hátrált.
−  Jaj, istenem, Scarlett kisasszony … jaj …
−  Beszélj! Hangosan elsírta magát.
−  Jaj, jaj, jaj! Jönnie kellett volna a doktor úrnak! Én csak azért mondtam, hogy értek hozzá, hogy ne tessék kiküldeni az utcára, mikor jöttek az ágyúgolyók! A mamám sohasem engedte, hogy lássam, hogyan lesz a kisgyerek!
Scarlett úgy érezte, megáll a lélegzete a rémülettől. Aztán elfutotta a méreg. Soha életében nem ütött még meg rabszolgát, de most felemelte a kezét, és teljes erejéből arcul csapta Prissyt. Az visított, mintha nyúznák, és táncolt, ugrált, hogy elmenekülhessen.
A nyöszörgés megszűnt odafenn, és egy pillanattal később Melanie halk, szelíd, remegő hangja hallatszott az emeletről:
−  Scarlett… te vagy? Gyere, kérlek!
Scarlett elengedte Prissy karját. Szipogva, hüppögve esett neki a lépcsőkorlátnak. Egy pillanatig némán, mozdulatlanul állt ott Scarlett, figyelt a halk nyöszörgésre.
És amint ott állt, úgy érezte, mintha járom ereszkedne le a nyakára, nehéz járom, súlyos teher, amit nem tehet le többé.
Lázasan megpróbált visszagondolni, mit tettek vele az anyja és Mammy, mikor Wade született. De csak zavaros összevisszaság volt az egész. Valamire mégis emlékezett …
− Prissy! Most összeszeded az eszedet, azt mondom. A konyhába mégy, tüzet raksz, vizet teszel fel főni a katlanban. És felhozod valamennyi törülközőt, ami csak van. Aztán a varrókosaramból a fehér zsinórt és az ollót is. Nehogy azzal jöjj fel, hogy nem találod! Megkeresed, és felhozod. Megértetted? Most menj!
Felrántotta Prissyt, és a konyhaajtó felé lökte. Aztán kiegyenesítette a vállát, és indult fel a lépcsőn. Hátra volt, hogy megmondja Melanie-nek, hogy a szülésnél nem segít senki más, csak ő meg Prissy.

22
Ilyen hosszú délután soha nem volt még a világon. Sem ilyen meleg. És ennyi légy. Hiába legyezte Scarlett állandóan Mellyt. Hiába sajgott a két karja, amint váltogatva mozgatta a nehéz pálmalegyezőt. A legyek nem féltek tőle. És ha lemosta nedves szivaccsal Melly arcáról őket, a testére szálltak, és ott ültek meg. Melly gyengén meg-megrándította ilyenkor izzadó, verejtékes, vékony lábát, és nyöszörgött:
− Nézd … itt, a térdemen …
A szoba félhomályban volt, mert Scarlett becsukta a redőnyöket, hogy ne jöjjön be a nap és a meleg. De a redőny rései között és a széleken fényes aranytűk szúródtak be: a nap sugarai. A szoba forró volt, mint a kemence. Scarlett átizzadt ruhája nemhogy megszáradt volna, egyre lucskosabban tapadt testéhez, amint múltak az órák. Prissy egy sarokban gubbasztott.
Melanie ott feküdt az ágyán, lepedője csupa izzadság volt és csupa víz, mert Scarlett, amint lemosta az arcát és testét, néha kiloccsantotta idegességében a vizet. Egyre vergődött, egyre vonaglott. Jobb oldalára feküdt, majd bal oldalára, újra hátra …
Néha megpróbált felülni, aztán visszahanyatlott, és vonaglott tovább. Eleinte összeharapta a száját, és megpróbálta, hogy ne kiáltozzon, de véres lett az ajka, és Scarlett gyötrődve, rekedten mondta neki:
− Melly, az istenért, ne akarj még most is mással törődni! Kiálts, ha könnyebb úgy. Nincs itt más, aki hallja, csak mi.
Amint telt az idő, Melanie egyre hangosabban nyögött, és néha sikoltott is, akár akarta, akár nem. Ilyenkor Scarlett eltakarta az arcát, betapasztotta a fülét, és ide-oda himbálva a fejét, meghalni kívánt. Mindent inkább, mint tehetetlenül nézni ezt a kínt. Mindent inkább, mint itt ülni, és várni a gyermeket, aki ki tudja, mikor jön. És közben megérkezhetnek a jenkik…
Most bánta, hogy sohasem érdekelte, amit az asszonyok egymásnak ilyen dolgokról suttogtak. Ö, ha csak egyszer is odafigyelt volna! Talán meg tudná állapítani, soká tart-e még a vajúdás. Homályosan emlékezett rá, hogy egyszer valami ismerősről hallott, aki két napig kínlódott, s meg is halt, anélkül hogy a gyermeke világra jött volna. De Melanie olyan gyenge. Ö nem bírja ki két napig. Előbb elpusztul, ha a kisbaba nem siet. És hogyan álljon aztán ő Ashley elé azzal, hogy Melanie meghalt, mikor pedig ő megígérte, hogy vigyáz rá?
Melanie eleinte Scarlett kezét akarta tartani, ha a fájdalmak jöttek. De olyan rettenetes erővel szorította és nyomta, hogy majdnem eltörte a csontjait, s utána alig tudta mozgatni Scarlett a csuklóját, összekötött hát két törülközőt, az ágy lábához fűzte, és a göcsöt adta Melanie kezébe. Ügy kapaszkodott beléje, mintha mentőöv lenne. Hol szorosra húzta, hol tágabbra engedte, hol rángatta. És a hangja olyan volt, mint a csapdában vergődő, pusztuló állaté. Néha egy pillanatra elengedte a törülközőt, és gyengén megtörölte a kezét. Feltekintett Scarlettre fájdalomtól kimeredt szemmel.
− Beszélj hozzám. Kérlek … beszélj… hozzám … − suttogta. És Scarlett beszélni próbált valamit, míg csak Melanie újra meg nem fogta a göcsöt, s újra vonaglani nem kezdett.
A homályos szoba teli volt hőséggel, kínnal és halkan zümmögő legyekkel. Az idő olyan véghetetlenül lassan múlt, hogy Scarlett alig emlékezett már a reggelre. Mintha egész életében itt ült volna, a félhomályban, tikkadt melegben, fülledt gőzben. Néha úgy érezte, ő is sikoltozni fog, ha Melly rákezdte.
Wade egyszer az ajtóig botorkált odakint, és megállt a küszöbön sírva.
−  Wade éhes !
Scarlett felállt, hogy kimenjen hozzá, de Melanie ijedten suttogott:
−  Ne… ne menj… csak úgy bírom ki… ha te itt vagy.
Scarlett Prissyt küldte hát, hogy melegítse fel a reggeli kukoricakását, és etesse meg a gyermeket. Ö nem volt éhes. Ügy érezte, soha többé nem fog tudni enni.
A fiókos szekrényen megállt az óra. Nem tudta, menynyi az idő. Mikor a forróság enyhülni kezdett, és a tűfinom sugarak eltűntek, kinyitotta a redőnyt. Szinte csodálkozott, hogy lemenőiben van a nap. Ügy érezte, hogy most már örökké forró délután lesz ebben a szobában.
Mi történhetik a városban odalenn? Elmentek már a déliek? Mikor jönnek Sherman emberei? Sherman … Maga a sátán nem volt olyan félelmetes előtte, mint ez az ember. De nem soká gondolkozhatott. Melanie vizet kért, hideg borogatást a homlokára, meg hogy legyezze egy kicsit, és törölje le a legyeket az arcáról.
Eljött az este. Prissy úgy sompolygott be, mint valami fekete macska, és meggyújtotta a lámpát. Melanie egyre gyengébb lett. Most Ashleyt kezdte hívni, újra és újra, mintha delíriumban lenne, olyan elviselhetetlen csökönyösséggel, hogy Scarlett szerette volna egy párnával elfojtani a hangját. Talán mégis eljön a doktor. Ó, ha jönne! Reménység ébredt a szívében. Odaszólt Prissy-nek, hogy szaladjon át a doktorokhoz, és nézze meg, otthon van-e valaki.
−  Ha a doktor úr nincs otthon, kérdezd meg az asszonyságot vagy a szakácsnőjüket, mit csináljunk. Mondd meg, hogy jöjjenek.
Prissy szolgálatkészen szedte a lábát, és Scarlett utána nézett, amíg látta. Nem is álmodta volna, hogy így tud futni a haszontalan. Jó idő múlva jött vissza. Egyedül.
−  A doktor úr egész nap nem volt otthon. A katonákkal van dolga. És Phil fiatalúrnak már vége.
−  Meghalt?
−  Úgy bizony − mondta fontoskodva Prissy. − Talbot mondta nekem, a kocsisuk. Meglőtték, és …
−  Most arról beszélj, ki van otthon.
−  Sem az úr, sem az asszony. Az asszonyság most mosdatja és öltözteti a fiatalurat kint valahol, ahol meghalt. Sietni kell, mert már közel vannak a jenkik. A szakácsnő azt mondta, hogy ha Melly asszonyság nagyon kínlódik, akkor éles kést kell az ágy alá tenni, az elvágja a fájdalmat.
Scarlett legszívesebben nyakon ütötte volna Prissyt, de Melanie tágra nyitotta a szemét, és megszólalt:
−  Drágám … a jenkik jönnek?
−  Dehogy! − förmedt rá Scarlett. − Prissy hazudik.
−  Igen, igen, asszonyság, én hazudok − erősítette készségesen Prissy. Melanie a párnába takarta az arcát.
−  Szóval jönnek − suttogta. − Ö, szegény, szegény kicsikém.
Aztán hosszú csönd után újra feltekintett.
− Scarlett, ne maradj itt. Vidd el Wade-et. Menjetek!
Ezt tette volna Scarlett a legszívesebben. De megszégyenítette, hogy Melly mondja ezt, mintha titkos gyávasága az arcára lett volna írva. Ráförmedt:
−  Eszem ágában sincs! Én nem félek. Tudod, hogy nem hagylak itt.
−  Miért? Nem mindegy? Én úgyis meghalok. És megint önkívületbe esett.

Scarlett lassan, lassan jött lefelé a lépcsőn, mint valami nagyon öreg asszony. A korlátba kapaszkodott. Lába mintha ólomból lett volna, minden porcikája remegett, és megborzongatta a hideg izzadság a testét. Gyönge, bizonytalan léptekkel ment ki a verandára, s leült a legfelső lépcsőfokon. Egy oszlophoz dőlt. Aztán reszkető kézzel kigombolta a ruhája derekát. Az éjszaka langyos sötétségében úgy ült itt, tompa aggyal, kábultan.
Mindennek vége volt már. Melanie nem halt meg, és a csöppnyi kisfiú, aki olyanféle hangokat adott, mint valami macskakölyök, most kapta első fürdőjét odafenn. Prissy esküdözött, hogy ehhez ért.
Melanie aludt. Hogyan tud aludni ez után a rettenetes nap után? Az után a rettenetes kínlódás után, mikor tudatlanságukban és gyakorlatlanságukban csak még több fájdalmat okoztak neki, ahelyett hogy segítettek volna? Hogyan lehetséges, hogy még él? Scarlett érezte, hogy ő nem bírta volna ki. De amikor minden elintéződött, még meg is szólalt Melanie, halkan, suttogva, gyengén,  föléje kellett hajolnia, hogy megértse:
−  Köszönöm .. . Scarlett… köszönöm.
Aztán behunyta a szemét, és elaludt. Scarlett elfelejtette, hogy ő is elaludt Wade születése után. Mindent elfelejtett. Nem gondolt semmire. Üres volt az agya. Üres volt a világ. Csak a sötétséget látta maga körül, csak a saját rekedt, lihegő lélegzését hallotta, csak a hideg izzadság szivárgását érezte a testén − a hónaljától a derekáig, csípőjétől a térde felé.
Hallotta, hogy lihegő, hörgő lélegzése lassan zokogásba csap át, de a szeme száraz volt és égett, mintha soha többé nem bírna sírni. Lassan, nagy nehezen felállt, és levetette magáról a szoknyáit. Melege is volt és fázott is − a langyos éjszakai levegőt jó volt éreznie a lábán. Egy pillanatig eszébe jutott, mit mondana Pittypat néni, ha itt látná, amint lehever a verandán ruha nélkül. Mindegy. Az idő mintha megállt volna. Most sötétedett csak be, vagy éjfél is elmúlt? Nem tudta, de nem is törődött vele.
Lépéseket hallott odafentről, és kábultan gondolta: „El kellene verni Prissyt.”
Aztán mintha álom szállt volna le rá. Fekete, öntudatlan sötétség után egyszerre újra felnyitotta a szemét. Prissy állt mellette, és jókedvűen fecsegett.
−  Bizony nagyon ügyesek voltunk, Scarlett kisasszony. Megdicsérhet minket a mamám. Ö sem tudta volna jobban.
Scarlett csak nézett rá mérgesen, olyan fáradt volt, hogy nem volt kedve megmozdulni vagy rákiáltani. Haszontalan! Inkább az útjában volt, mint hogy segített volna. Az utolsó pillanatban nem találta az ollót, kiöntötte a forró vizet az ágyra, majdnem leejtette az újszülött kisfiút. És most henceg!
A jenkik pedig fel akarják szabadítani a négereket! Hát csak jöjjenek! Tessék!
Szó nélkül támasztotta újra az oszlophoz a fejét, és Prissy tapintatosan elkotródott a sötétben. Újra csend lett. Scarlett lassan megnyugodott. Egyszerre halk, majd erősebb lábdobogást hallott az út felől. Lassan felállt, figyelt. Katonák! Olyan sötét volt, hogy nem láthatta meg senki, de magára vette a szoknyáját. Amint elvonultak a kerítés mögött a város irányába, megszólította őket:
− Kérem szépen!
Egy árnyék mintha kivált volna a többiek közül.
−  Elmennek mind? − kérdezte Scarlett. − Itt hagynak bennünket?
Az árnyék mintha levette volna a kalapját. Halk hang jött a sötétből:
−  Kell, asszonyom. Mi vagyunk az utolsók.
−  Kivonulnak?
−  Igen. Jönnek a jenkik.
Jönnek a jenkik! Ezt elfeledte Scarlett. Egyszerre összeszorult a torka. Nem bírt többet mondani. Az árnyék továbbindult. A lábdobogások távolodtak.
„Jönnek a jenkik … jönnek a jenkik …”
Vadul dobogott a szíve. Jönnek a jenkik!
Most egyszerre Rhett Butler jutott az eszébe. Lecsendesedett a rémülete lassan. Miért nem gondolt rá reggel, mikor úgy futkosott összevissza, mint valami fejét vesztett csirke? Utálatos és kiállhatatlan ember, az igaz, de erős és ügyes, amellett nem fél a jenkiktől. Tudta, hogy a városban van. Igaz, hogy nagyon haragudott rá Scarlett. De ilyen körülmények között nem lehet kényeskedni. Meg aztán lova és kocsija van. Ö, miért is nem jutott hamarább az eszébe? Már rég elvihette volna őket erről az átkozott helyről, a jenkik elől, akárhova.
Mintha hívta volna, Prissy surrant mellé, egész testében remegve.
−  Jönnek a jenkik! − suttogta. − Mindannyiunkat lemészárolnak.
−  Prissy! Tudod te, hol lakik Butler kapitány úr? Az Atlanta Hotelben, ott az állomásnál.
−  Igenis, tudom, de …
−  Odamégy, de szeded a lábad, amennyire csak telik tőled! És megmondod, hogy én hívom. Kérem, hogy jöjjön el a kocsijával, vagy ha lehet, hozzon egy betegszállító kocsit. Mondd meg neki, hogy a kisfiú megszületett. Szaladj!
Nagyot lökött rajta.
−  Jaj, istenem, Scarlett kisasszony! Én nagyon félek egyedül a városba menni ilyen sötétben! Hátha megfognak a jenkik?
−  Ha sietsz, utoléred a katonákat, és mögöttük mehetsz. Akkor nem bántanak a jenkik. Menj már!
− És ha a kapitány úr nincs a hotelben?
−  Akkor kérdezd meg, hol van. Ha nincs otthon, elmégy a Decatur utcába, ahol a kocsmák vannak. Keresd meg. Nem érted, te bolond, hogyha nem találod meg hamar, mindnyájunkat megfognak a jenkik?
−  De Scarlett kisasszony, a mamám nagyon megver engem, ha én valami kocsmába vagy rossz házba megyek.
−  Én pedig akkor verlek meg, ha nem mégy. Maradhatsz kint az utcán és kiabálhatsz, vagy megkérheted, hogy küldjék ki. Indulj!
Prissy még tétovázott, hol az egyik lábát, hol a másikat emelgette. Scarlett akkorát lökött rajta, hogy majdnem végigesett a lépcsőn.
−  Ha nem mégy azonnal, eladlak egy rossz embernek, vagy odaadlak a jenkiknek! Megértetted?
−  Jaj, jaj, istenem, jaj, Scarlett kisasszony…
De nem mert ellenkezni már, és szipogva indult. Megnyikkant a kertajtó.

23
Mikor Prissy elment, Scarlett fáradt léptekkel támolygott be a hallba, és meggyújtott egy lámpát. Az egész ház fülledt meleg levegővel volt telve még. Kissé múlni kezdett a tompa érzéketlenség, s gyomra követelőzni kezdett. Most jutott csak az eszébe, hogy tegnap este óta csak egy kanálnyi kukoricakását evett. Felkapta a lámpát, s kivitte a konyhába. A tűz kialudt már a tűzhelyen, de a levegő fullasztóan forró volt. Talált egy darab kemény kukoricalepényt, s éhesen kezdte rágni. A fazékban maradt egy kevés kása. Mohón látott neki a nagy főzőkanállal, nem is tette ki tányérra. Nagyon sótalan volt, de éhségében nem volt türelme sót keresni. Mikor vagy négy kanálnyit megevett, nem bírta a hőséget tovább. Egyik kezével a lámpát emelte, másikban a kukoricalepényt hozta, s visszatért a hallba.
Fel kellene menni, s ott kellene ülni Melanie ágyánál. Ha valami baja esik, Melanie kiáltani sem bír, olyan gyenge. De ha arra gondolt, hogy visszamenjen a szobába, ahol olyan lidérces órákat élt át, megborzongott. Ügy érezte, még ha meghal is Melanie, nem bír visszamenni. Soha életében nem akarta többé látni azt a szobát. Letette a lámpát, s a verandára ment. Itt sokkal hűvösebbnek tűnt a levegő, bár langyos volt a nyári éjszaka. Leült a lépcsőre, és rágta tovább   a   kukoricalepényt.
Mikor az utolsó morzsát is megette, kissé erősebbnek érezte magát, de visszatért a félelemérzése is. Messze, az utca végén, zsongó lármát hallott, hol hangosabban, hol elhalóan. Hogy mi történhetik ott, nem tudta. Előrenyújtotta a fejét, hogy jobban figyelhessen, de csak a nyakizmai fájdultak meg. Nem tudott kivenni semmit. Ö, bár hallaná végre Rhett lovának patkócsattogását, a kocsikerekek zörgését! Ö, bár látná végre Rhett gondtalan, vakmerő szemét, amint kineveti, hogy fél. Rhett majd elviszi őket valahová. Nem tudja, hová, de nem is bánta, csak el innen.
Amint ott ült, és a város felől érkező zsivajt figyelte, egyszerre különös vörös derengés jelent meg a fák lombjai fölött. Csodálkozva nézte, hogyan lesz egyre fényesebb és erősebb. A sötét égbolt rózsaszínű, majd sötétvörös lett, s most a fák mögött, a távolban hirtelen óriási lángnyelv szökött fel magasan az égre. Scarlett felugrott. Szédülten és rémülten dobogott a szíve.
Itt vannak a jenkik! Itt vannak, és felgyújtották a várost! A tűz a központtól kissé keletre esett. Mind magasabbra nyúltak fel a lángok, s gyorsan harapózott tovább a vörös tűztenger. Ügy látszik, egy egész utca ég! Könnyű, forró szél érintette az arcát, s füstszagot hozott magával.
Felrohant a lépcsőn a szobájába, kitárta az ablakot, és kihajolt rajta. Az ég ijesztő piszkosvörössé változott, gomolygó fekete felhő úszott a lángok fölött. A füstszag mind erősebbé vált. Fejvesztetten próbált gondolkozni, számítani, mennyi idő múlva ér ide a tűz, mikor jönnek idáig a jenkik, hová fusson, mit tegyen. Mintha a pokol minden kiszabadult szörnyetege ott süvöltözött volna a füle körül. Belekapaszkodott az ablakdeszkába, hogy le ne szédüljön.
− Gondolkoznom kell! − mondta önmagának kábultan.− Gondolkoznom kell!
De egyetlen gondolatot sem tudott elfogni az agyában, csak kábult rémületet érzett. S amint ott állt meredten, egyszerre fülsiketítő robbanás reszkettette meg a világot. Az eget szinte elborította a vörös láng. Aztán újabb dörrenések … hangosabbak, szörnyűbbek minden ágyúszónál. A föld megremegett, és az üvegtáblák csörömpölve zuhantak körülötte a földre.
Pokoli lárma, zúgás, dörgés, ropogás, földrengésszerű rázkódtatások… Szikraeső repült az ég felé, s lassan, lustán ereszkedett alá, mint valami tűzijátékban. Scarlett mintha halk, gyenge hívást hallott volna a szomszéd szobából, de nem vetett ügyet rá. Most nem volt ideje Melanie-vel törődni. Csak a rémületet érezte, ami fogva tartotta, és nem engedte mozdulni sem. Rémült, halálra ijedt gyermek volt most, aki az anyja ölébe szeretne menekülni, hogy semmit ne lásson. Ö, ha otthon lehetne! Otthon, az anyja mellett!
A velőtrázó robbanások közben most meghallotta végre, hogy gyors, csoszogó lépések közelednek a lépcsőn. Prissy úgy szűkölt odakint a folyosón, mint egy kutya. Aztán hanyatt-homlok rohant a szobába, és úgy belekapaszkodott Scarlett karjába, hogy szinte belemélyedt a körme.
−  A jenkik? − kiáltotta Scarlett.
−  Nem! A mi tiszt uraink! − jajgatott Prissy. − Felégetik mind a raktárakat és a puskaport és mindent, és hetvenöt szekeret is felgyújtottak, ami tele volt golyókkal és bombákkal! Jaj, jaj, mindnyájan megégünk!
A jenkik még nincsenek itt. Akkor hát van idő menekülni! Scarlett igyekezett összeszedni magát. Megfogta Prissy két vállát, és megrázta.
−  Szedd össze magad, fogd be a szád, és beszélj! A jenkik nincsenek még itt, te buta! Láttad Butler kapitány urat?
−  Igen … igen … egy kocsmában.
−  Bánom is én, akárhol! Jön? Megmondtad, hogy hozza el a lovát?
−  Azt mondta, hogy a katonák elvették a lovát meg a kocsiját, mert kellett a sebesült katonáknak.
−  Úristen…
−  De azért eljön.
−  Mit mondott hát? Beszélj!
−  Ahogy mondani tetszett, elmentem érte a kocsmába, megálltam kint, és addig kiabáltam, amíg ki nem jött. És mikor megláttam, el akartam neki mondani az üzenetet, de akkor jöttek a katonák, és felgyújtottak egy raktárt egészen közel, és ő azt mondta, hogy szaladjak, és ő is szaladt, és meg sem álltunk, amíg a főtérre nem értünk. Akkor azt kérdezte, hogy nohát, mi a baj? Ki vele gyorsan! És én mondtam, hogy tessék jönni a lóval meg kocsival. Mert Melly asszonyságnak kisfia született, és el kell innen vinni. És ő kérdezte: hová akarjátok vinni? És én mondtam, hogy nem tudom, de Scarlett kisasszony akarja, hogy tessék jönni a lóval együtt. Ő pedig nevetett, és mondta, hogy elvették a lovát.
Scarlett úgy érezte, hogy ólomból van a szíve. Ez volt az utolsó remény. Hogy is nem jutott eszébe, hogy a hátráló hadsereg minden lovat ki fog sajátítani a sebesültszállításhoz? Egy pillanatra egészen elkábult, de aztán tovább hallgatta, mit beszél Prissy.
−  Aztán ő azt mondta, hogy a kisasszony csak legyen egészen nyugodt, ő majd lop valahol egy lovat, és jön. Mondjam meg, hogy szerez lovat, ha le is lövik érte. És megint nevetett, és küldött, hogy szaladjak haza. És mikor szaladni kezdtem, akkor minden megreszketett a lábam alatt, és majdnem elestem, de a kapitány úr megfogta a karomat, és mondta, hogy semmi, csak a puskaporos raktárt gyújtották fel a katonák, hogy ne kerüljön a jenkik kezébe, és aztán …
−  Eljön hát a kapitány úr? Hoz lovat?
−  Azt mondta.
Scarlett mélyen, megkönnyebbülten lélegzett fel. Ha valami módon lehet lovat szerezni, Rhett elhozza. Ezért mindent meg fog bocsátani neki. Ha ő lesz mellette, nem fél semmitől. Rhett megvédi őket. Hála istennek! Most, hogy biztonságban kezdte érezni magát, újra tudott gondolkozni.
−  Figyelj! Keltsd fel Wade fiatalurat, és öltöztesd gyorsan. Csomagolj össze mindenkinek ruhát. Tedd a kisebbik utazóládába. De Melanie asszonyságnak egy szót se szólj még! Burkold be a kisbabát is jó sok törülközőbe, és az ő ingecskéit meg holmiját se felejtsd el becsomagolni.
Prissy szaladt, mint a nyúl.
Scarlett érezte, még mindig nem bírja rászánni magát, hogy bemenjen Melanie-hez. Inkább leszaladt, hogy összecsomagoljon valamit Pittypat néni porcelán edényeiből és ezüstjéből. De mire az ebédlőbe ért, úgy reszketett a keze, hogy minden kiesett belőle. Három tányért tört el. Kirohant a verandára hallgatózni, visszaszaladt, és csörömpölve ejtette le kezéből az ezüstöt. Sietségében megbotlott a szőnyegben, végigesett a padlón.
Tízszer is kinézett a verandára, de nem is ment már vissza, érezte, hogy úgysem bír dolgozni. Leült. Nem bírt csomagolni. Semmit sem bírt tenni már. Csak itt ülni és vadul verő szívét csillapítva várni, hogy Rhett jöjjön. Mintha végtelen órák teltek volna el. Végre, valahol | messze, kenetlen szekérkerék nyikorgása hangzott fel, és lassú, meggondolt patkócsattogás. Miért nem siet hát? Miért nem üt rá arra a lóra?
Lassan erősödött a zaj. Scarlett leugrott, és Rhett nevét kiáltotta. Aztán meglátta a sötétségben, amint leszáll a szekérről, és nemsokára a kertajtó kilincse is megnyikkant. Jött. A lámpafény megvilágította közeledő alakját.
Olyan volt a ruhája, mintha bálba készülne. Jól szabott fehér vászonkabát és nadrág feszült rajta, hímzett, szürke selyemmellény. Széles karimájú kalapját hetykén oldalt csapta, s nadrágövéből két elefántcsontagyú párbaj pisztoly kandikált ki. Ruganyos, könnyű léptekkel jött fel a veranda lépcsőin, és úgy hordta a fejét, mint valami pogány herceg. Az éjszaka borzalmai mintha még jobb kedvűvé tették volna, mintha élvezte volna a veszedelmet, mint más a játékot. Volt az arcában valami leplezett, megfékezett vadság, amelytől Scarlett megijedt volna, ha meglátja, de most nem tudott ilyesmit érzékelni.
Fekete szeme táncolt, mintha mulattatná az egész helyzet, mintha a földrengető, rettenetes robbanások csak ijedős gyermekek borzongatására szolgáltak volna. Scarlett szédülve ment feléje, sápadtan, égő szemmel.
−  Jó estét! − hajolt meg Rhett, és levette a kalapját. − Szép időnk van. Hallom, hogy kocsikázni van kedve.
−  Ha még most is tréfál, soha egy szót sem szólok magához többet! − mondta fogvacogva Scarlett.
−  Csak nem akarja azt mondani, hogy fél? − csóválta a fejét Rhett, mintha nagyon meg lenne lepődve, és olyan csúfondárosan mosolygott, hogy Scarlett legszívesebben lelökte volna a lépcsőről.
−  Igen, félek! Rettenetesen félek, tudja meg, és ha lenne annyi esze, mint egy kecskének, maga is félne. De most nincs idő beszélgetni és veszekedni. Menekülnünk kell.
−   Szolgálatára állok, asszonyom. Csak azt mondja meg, hová méltóztatik?… Kíváncsiságból jöttem ide, hogy meghalljam, mit talált ki vajon. Tudniillik sem észak, sem kelet, sem nyugat, sem dél felé nem szabad az út. A jenkik körülfogták a várost. Egyetlen út vezet ki innen, de azon a déli seregek vonulnak el. És még sokáig fognak rajta vonulni. Rough-nál Lee tábornok verekszik az ellenséggel, hogy fedezze a déliek útját. Ha a déli sereg után megy, el fogják venni a lovát. Pedig kár lenne érte, mert nem valami táltos ugyan, de elég nehezen sikerült elkötnöm. Nos, hová akar menni?
−  Haza! − mondta Scarlett egyszerűen.
−  Haza? Tarára?
−  Igen, igen! Tarára! Siessünk, Rhett, siessünk! Rhett úgy nézett rá, mintha attól félne, hogy Scarlett
elvesztette az eszét.
−  Tarára? Az isten szerelmére, Scarlett! Nem tudja, hogy két nap óta állandóan áll a harc Jonesboro környékén? Lehet, hogy a jenkik már ott vannak Tarán. Senki sem tudja pontosan, hol vannak, de az bizonyos, hogy azon a vidéken járnak. Nem mehet haza, hiszen útját állja az egész jenki hadsereg!
−  De én haza akarok menni! − kiáltotta Scarlett. − Akarok! Akarok!
−  Kis bolond! − mondta Rhett nyersen. − Értse meg, hogy szó sem lehet róla. Az erdő tele van katonaszökevénnyel, mindenféle csavargóval. Elveszik a lovat. Egyetlen módja van a menekülésnek. Az, ha McDonough felé megy az országúton, és imádkozik, hogy a sötétben senki ne vegye észre. Tarára menni? Őrültség. Még ha odaér is. Bizonyosan felégették már.
− Hazamegyek! Haza akarok menni! − kiabálta magánkívül Scarlett. − Én nem megyek máshová! Én hazamegyek! A mamámhoz! Nem állhat az utamba! Akármit beszél, hazamegyek! Megölöm, ha nem akarja engedni!
Most kitört belőle a rég elfojtott indulat és rémület. Könnyek folytak végig az arcán, és a két öklével ütötte a férfi mellét.
−  Megyek! Megyek! Még ha gyalog kell is elindulnom!
Egyszerre érezte, hogy Rhett karjában fekszik. Nedves arca odaszorult az ingfodrához, remegő ökle megnyugodott a szívén. A férfi gyöngéd kézzel a haját simogatta, s a hangja is gyöngéd lett most, halk és meleg. Olyan gyöngéd, olyan lágy, olyan szelíd, mintha nem is az ő hangja lett volna. Mintha valami kedves idegen szólt volna hozzá, brandy-, szivar-, lószerszámszagú kedves idegen, aki az apjára emlékezteti.
−  Jó, jó, drágám… minden rendben lesz. Ne sírjon. Hazamegyünk, bátor kicsi asszony. Hazamegyünk. Ne sírjon.
Erezte, hogy valami a haját éri, és tétován arra gondolt egy pillanatig, nem Rhett szája-e. Olyan kedves volt most, olyan megnyugtató. Olyan jó lett volna örökké itt maradni, a karjában. Itt nem érheti semmi baj …
Rhett a zsebéből kendőt vett elő, és megtörölte Scarlett két szemét.
−  Most szépen kifújjuk az orrunkat, mint jó kislányok szokták − mondta, és rámosolygott. − Aztán majd megmondja, mit csináljak. Sietnünk kell!
Scarlett engedelmesen kifújta az orrát. Még mindig remegett. A férfi látta, hogy nem bír szólni, és tehetetlenül, ijedt szemmel néz rá. Ö kezdett rendelkezni.
−  Mr. Wilkes gyermeke megszületett? Veszedelmes lenne most abban a szekérben utaznia. Vigyük át inkább Meade-ékhez.
−  Meade-ék nincsenek itthon. Nem hagyhatom itt.
−  Rendben van. Feltesszük a szekérre. Hol az a rokonszenves fekete hölgy, akit értem küldött?
−  Odafenn csomagolja az utazóládát.
−  Az utazóládát? Erre a szekérre ugyan nem tehetünk semmiféle ládát, örülök, ha valamennyien ráférnek, és nem esik ki mind a négy kerék. Hívja ide, hogy hozza elő a legkisebb tollas derékaljat a házból, s tegye be a szekérbe.
Mikor látta, hogy Scarlett még mindig nem mozdul, erősen megfogta a karját. Mintha a saját erejéből akart volna átadni. Csúfolódva szólt:
−  Lám, lám! Ez az a híres bátor asszony, aki azt mondta nekem, hogy nem fél sem ördögtől, sem férfitól?
Nevetni kezdett, és elengedte a karját. Scarlett fel-kapta a fejét, felvillant a szemében a harag.
−  Nem is félek!
−  Dehogynem! Látom, hogy mindjárt elájul. Pedig nincs repülősé nálam.
Scarlett haragosan dobbantott, aztán szó nélkül felkapta a lámpát, és indult fel a lépcsőn. Rhett közvetlenül mögötte jött. Hallotta, amint nevet magában. Ez még inkább visszaadta az erejét. Bement a gyermekszobába. A kis Wade Prissy ölében ült, türelmesen hagyta, hogy öltöztessék, és csuklott. Prissy szipogva sírt még mindig. Wade ágyában keskeny pihenőderékalj volt, Rhett kivette, és odaadta Prissynek, hogy vigye le a szekérbe. Wade utána tipegett, és a csuklása is elállt, mert kíváncsi volt, mi fog történni.
−  Jöjjön! − mondta Scarlett, és Melanie ajtajához fordult. Rhett levette a kalapját.
Melanie csendesen feküdt állig felhúzott takarója alatt. Halottfehér volt az arca, karikás, de töretlen fényű szeme mélyen beesett. Semmi meglepetést nem mutatott, mikor Rhettet meglátta a hálószobában, mintha egészen természetes dolog lenne, hogy bejön. Mosolyogni is próbált, de nem bírt. Olyan gyenge volt.
−   Hazamegyünk Tarára − mondta Scarlett sietve. − A jenkik jönnek. Rhett elvisz minket. Nem tehetünk mást, Melly!
Melanie csak a szemével tudott a kisbaba felé inteni. Scarlett felkapta a gyermeket, és gyorsan egy vastag törülközőbe csavarta. Rhett az ágyhoz lépett.
−   Igyekezni fogok, hogy ne okozzak fájdalmat − mondta nyugodtan, és alája gyűrte körös-körül a takarót. − Próbálja meg a nyakam köré tenni a két karját.
Melanie megpróbálta, de gyengén hullott vissza két keze. Rhett lehajolt, egyik kezét a válla, másikat a térde alá csúsztatta, és felemelte gyöngéd óvatossággal. Melly nem sikoltott fel, csak az ajkába harapott. Scarlett látta, hogy még sápadtabb lett az arca. Magasra tartotta a lámpát, hogy Rhett jól lásson,  és már indult, mikor Melanie gyenge mozdulattal a fal felé mutatott.
−  Mi az? − kérdezte Rhett.
−  Kérem − suttogta Melanie. − Kérem… Charles.. .
Rhett meghökkenve nézett rá, de Scarlett megértette. És nagyon bosszankodott. Tudta, hogy Melanie Charles dagerrotip képét akarja, ami ott lógott a falon.
−  A kardot is − mondta gyenge hangon Melly.
−  Jó, jó! − mondta Scarlett. És miután levilágított a lépcsőn, hogy Rhett biztonságban leérjen, visszafordult, és levette a kardot meg a pisztolyt. Nagyon nehéz volt ezt is cipelni a kisbaba meg a lámpa mellett. Melanie-re vallott, hogy ilyesmivel törődik még félholtan is, mikor a jenkik a sarkában vannak!
Levette a képet, és egy pillantást vetett Charles arcára. Nagy, barna szeme a szemébe tekintett, s egy pillanatig szinte kíváncsian nézte. Ez volt a férje, ez adta neki a szelíd, barna szemű kisfiút… ő pedig már alig tud emlékezni rá.
A csöppség két apró öklével hadonászni kezdett a karjában, és halkan miákolt. Scarlett, amint lenézett rá, egyszerre érezte, hogy Ashley gyermeke, és minden erejével kívánta, bár lenne az övé is …
Prissy botorkált felfelé a lépcsőn. Odaadta neki a gyermeket, és sietve ment utána. A lámpa bizonytalan árnyékokat táncoltatott a falon. A hallban meglátott egy kalapot, hirtelen lekapta és a fejére tette. Melanie fekete gyászkalapja volt, és szűk volt neki, de nem tudott emlékezni rá, hová tette a saját kalapját.
Kimentek a házból, le a kerti lépcsőn. Még mindig vitte a lámpát, és vigyázni kellett, hogy a kard be ne akadjon a lába közé. Melanie a szekér alján feküdt már a derékaljon, mellette Wade és a törülközőbe csavart kisgyermek. Prissy most mászott be, és karjába vette a csöppséget.
A szekér meglehetősen kicsi volt, s két oldalrésze alacsony. Kerekei befelé álltak, s úgy látszott, hogy az első gödörnél ott fognak maradni. Scarlett egyetlen tekintetet vetett a lóra, és nehéz lett a szíve. Szánalmas, apró állat volt, mélyen lehorgasztotta a fejét, majdnem a két első lába közé. Háta csupa seb a lószerszámtól. Gyanús horkoló lélegzéssel szedte a levegőt.
−  Mondtam, hogy nem éppen táltos − nevetett Rhett. − Olyan ábrázatot vág, mintha mindjárt kilehelné a páráját. Senki másért a világon nem lettem volna lótolvaj, mikor ilyen gazdag emberré vergődtem már fel, csak a maga iránti teljes odaadásom bizonyításául. Méghozzá ilyen gebe tolvaja! Legközelebb majd elmondom, hogyan loptam, és hogyan úsztam meg hajszálnyira, hogy le ne lőjenek miatta. Jöjjön, felsegítem.
Elvette Scarlett-től a lámpát, és letette a földre. A kocsiülés egyetlen keskeny deszka volt, keresztbe téve. Rhett egyszerűen felkapta Scarlettet, és felültette rá. „Milyen jó lenne férfinak lenni, s ilyen erősnek!” − gondolta Scarlett, míg gondosan maga alá gyűrte bő szoknyáit. Érezte, ha Rhett ül mellette, nem fél semmitől, sem a robbanásoktól, sem a jenkiktől.
Rhett melléje ült, és megfogta a gyeplőt.
−  Jaj! Várjon! − kiáltott Scarlett. − Elfelejtettem bezárni az ajtót!
Rhett hangosan nevetni kezdett, s ráütött a gyeplő végével a ló sovány hátára.
−  Mit nevet?
−  Hogy maga be akarja csukni a házat a jenkik elől.
A ló lassan, nagy nehezen megmozdította a lábát. Elindult. A lámpa még mindig csöndesen égett a gyalogjárón, kis aranysárga fény kört vetve maga köré, amely egyre kisebb és kisebb lett.

Rhett nyugat felé irányította a ló fejét, és a nyikorgó, zörgő szekér olyan nagyot zökkent, amint a keskeny, gödrös oldalútra tért, hogy Melanie fojtottan felnyögött. Sötét fák lombjai borultak a fejük fölé, sötét, néma házak álltak kétoldalt, és a fehérre festett kerítésoszlopok olyanoknak tűntek, mint egy-egy fejfa. A szűk ösvény szinte alagútnak tetszett. De a sűrű lomb csipkézete között ki-kilátszott az ijesztő piszkosvörös ég, és a sötétben árnyékok űzték  egymást,  mint megannyi kísértet.  A füstszag egyre erősebb lett. A forró szél néha vad zsivajt hozott magával. Kiáltásokat, dobpergést, nehéz társzekerek dübörgését, dobogó lábak ütemes zaját. Éppen mikor Rhett megrántotta a gyeplőt, s egy másik útra tért, újra fülsiketítő robbanás rázta meg a levegőt, és óriási lángnyelv szökött fel nyugaton az ég felé.
−  Az utolsó muníciós kocsi − mondta Rhett csöndesen. − Hogy miért nem szállították el még reggel, a bolondok! Lett volna idejük rá elég. Ez kellemetlen. Remélem, hogy veszedelem nélkül megkerülhetjük a tüzet, és a Fő utcán tolongó részeg, vad tömeget. De valahol át kell vágnunk a Marietta utcán, és ez a robbanás nagyon közel eshetett hozzá.
−  Át kell…. át kell mennünk a tűzön? − hebegte Scarlett.
−  Ha sietünk, talán nem − felelte Rhett, és leugrott a szekérről. Jókora husángot tört le, és könyörtelenül rávágott vele a ló hátára. A szegény állat összeszedte minden erejét, és gyors ügetésbe kezdett. A szekér ide-oda dőlt, .zörgött, majdnem szétesett. Úgy rázkódtak benne, mint a borsó a szitában. A kisbaba sírt, Prissy meg Wade jajgattak, amint a fejük összeütődött. De Melanie-nek a lélegzését sem lehetett hallani.
Amint a Marietta utca felé közeledtek, ritkulni kezdtek a fák, és a közeli áruházakból kicsapó lángok megvilágították a környéket, mintha fényes nappal lenne. Scarlettnek összekoccant a foga. Borzongott, bár érezte arcán a lángok forró leheletét. Maga a pokol volt ez! Ha parancsolni tudott volna két reszkető térdének, talán leugrik a szekérről, és sikoltozva rohan vissza a sötét erdei útra, ahonnan jöttek. Pittypat néni elhagyatott házába. Közelebb húzódott Rhetthez, szorosan átfogta a karját, és felnézett rá, mintha vigasztalást, megnyugtatást várna. A borzalmas vörös fényben tisztán és élesen vált ki merész vonalú arcéle, mint valami ókori pénzdarabra metszett vezér arca, olyan volt most: szép, kegyetlen, szinte gonosz. Scarlett érintésére letekintett rá, és szemében tűz égett, amely majdnem olyan ijesztő volt, mint az égő házak lángja. Mintha örülne ennek a szörnyűségnek, mintha élvezné a poklot, amelyen keresztül kell rohanniuk.
−  Itt van, fogja! − mondta Butler, és kezét az övében levő hosszú csövű pisztolyra tette. − Ha bárki, fehér vagy fekete, odalépne a maga oldalán a kocsihoz, és kezét rá merné tenni a lóra, lője le, majd aztán kérdezzük meg, mit akar. De az isten szerelmére, nehogy a lovat lője le izgalmában.,
−  Van egy revolverem − suttogta Scarlett, és megszorongatta a ruhájába rejtett fegyvert. Teljesen biztos volt abban, hogy ha a halál vigyorogna az arcába, akkor is túlságosan félne elsütni a pisztolyt.
−  Csakugyan van? Honnan?
−  Charlesé volt.
−  Charles?
−  Igen, a férjemé.
−  Maga csakugyan férjnél volt már egyszer? − kérdezte suttogva, és halkan nevetett. Hogy ez az ember sohase tud komoly lenni. De legalább sietne!
−  Mit gondol, hogy jutottam a fiamhoz? − kiáltotta Scarlett felháborodottan.
−  Hát ahhoz nem feltétlenül kell férj…
−  Legyen szíves, fogja be a száját, és siessen!
De hirtelen megrántotta a gyeplőt, és behúzódtak egy áruház árnyékába, amelyet még nem értek el a lángok.
−  Siessen, kérem, siessen!
−  Nem lehet, katonák jönnek.
Katonák jöttek végig az utcán, az égő házak között, fáradtan, a puskáikra támaszkodva. Nem törődtek már semmivel, még azzal sem, hogy körülöttük égő gerendák zuhannak le ropogva az utcára. Rongyosak voltak, olyan rongyosak, hogy a tisztek és legénység között úgyszólván nem volt különbség. Legtöbben mezítláb meneteltek, s némelyiknek fején vagy karján piszkos kötés volt. Nem néztek sem jobbra, sem balra. Olyan némán mentek, hogy ha lépésük nem vert volna zajt, azt hihette volna az ember, kísértetek.
−  Nézze meg jól ezeket az urakat − mondta Rhett gúnyolódva −, hogy elmondhassa az unokáinak: látta a dicsőséges Ügy védelmezőinek utolsó seregét.
Scarlett egyszerre gyűlöletet érzett iránta, égő gyűlöletet, mely felülkerekedett a félelmén. Tudta, hogy a  saját biztonsága és mindnyájuk biztonsága tőle függ, de gyűlölte, amiért gúnnyal tudja illetni ezeket a rongyos  katonákat. Charlesra gondolt, aki meghalt, Ashleyre, aki talán már szintén halott, s a sok vidám fiúra, akik lőtt rothadnak sírjukban. Elfelejtette, hogy ő is bolondságnak tartotta valaha nagy lelkesedésüket. Nem bírt  beszélni, de égő szemében ott izzott minden, amit érzett  és gondolt.
Mikor a legutolsó katonák mentek el mellettük, egy alacsony kis katona, aki a porban vonszolta a puskáját maga után, egyszerre megállt, megtántorodott, megrogyott a térde, és mielőtt összeesett volna, egy pillanatig mereven a többiek után bámult, mint valami álomkóros. Piszkos arcú kisfiú volt, talán akkora, mint Scarlett, még csak nem is serkedt a bajusza. „Legfeljebb tizenhat éves − gondolta Scarlett −, bizonyosan az iskolából szökött meg.”
A menetből egy öles termetű, fekete szakállú férfi egy társával visszafordult a gyerekért. Puskáját és a földön fekvő fiúét is odaadta társának, maga pedig vállára emelte a fiút, és igyekezett utolérni a többieket. A fiú verte a vállát, és kiáltozott:
− Tegyél le, az ördög vigyen el, tegyél le, tudok én menni is!
A szakállas nem szólt semmit, csak folytatta az útját, és a következő saroknál eltűnt a szemük elől. Rhett tágra nyílt szemmel bámult utánuk, és csak arra riadt fel, amikor közvetlen közelükben egy égő gerenda lezuhant. Láng csapott fel, és már lángban állt az az áruház is, amelynek árnyékába rejtőztek. Lángok ragyogtak diadalmasan az ég felé. A füst csípte az orrukat, Wade és Prissy köhögtek, a csecsemő prüszkölt.
Végigbukdácsolt a szekér a Marietta utca gödrein. Előttük igazi tűzalagút lángolt a szűk utcán, egészen a sínekig. Belehajtottak. Vakító fény égette a szemüket, forró levegő sütötte bőrüket, bőgtek körülöttük a lángok, és ropogtak a gerendák. Mintha egy örökkévalóságig lettek volna ebben a szörnyűséges lángtengerben … aztán egyszerre kijutottak a homályba megint.
Oldalútra tértek, majd egy másikra, aztán megfordultak, és olyan idegen vidékre értek, ahol Scarlett sohasem járt még. Mögöttük elhalt a tűz ropogása és a láng fénye. Az égen halványodott lassan a vörös fény. Az út sötét lett. Félelmetesen elhagyatott. Scarlett szerette volna, ha Rhett egyetlen szót szól, gyöngéden, vigasztalóan. Ha bátorítja őt. Vagy már azt sem bánta volna, ha gúnyolódik. Mi baja lehet, hogy nem beszél?
Még így, némán is vigasztalás volt, hogy ott ül mellette, hálát adott az Istennek, hogy van, kihez odahúzódnia, férfi van az oldalán, akinek érzi kemény karizmát a magáé közelében, és tudja, hogy megvédelmezi mindentől.
−  Rhett! − suttogta, és átfogta a karját. − Mi lett volna belőlünk maga nélkül. Ügy örülök, hogy nem ment el katonának!
A férfi hirtelen feléje fordult, és rátekintett. Olyan ijesztő volt a pillantása, hogy Scarlett elengedte a karját, és hátrahőkölt. Harag volt a szemében, keserűség, fájdalom. És … talán … szégyenkezés. Most nem gúnyolódott. Most őszinte és mezítelen volt a szeme. Aztán megvonaglott az ajka, és szótlanul elfordította újra a fejét.
Hosszú ideig némán mentek tovább, a szekér bukdácsolt és zörgött, a ló baktatott.
Rhett végre jobbra terelte újra a lovat, és rövid idő múltán széles, elég jól gondozott útra értek. A házak homályos foltjai egyre távolabb tűntek el a sötétben.
−  Kiértünk a városból − mondta Rhett kurtán, és meghúzta a gyeplőt. A ló megállt. − Ez az út egyenesen Rough és Ready felé vezet.
−  Jó, de miért áll meg? Siessünk tovább!
−  Hadd szuszogja ki magát kissé szegény állat. Scarlett, mondja, még mindig az az őrültség jár az eszében?
−  Micsoda őrültség?
−  Hogy Tarára megy. Gondolja meg, hogy ez öngyilkosság. Mind a két sereg itt van maga és Tara között.
−  Nem bánom! Odamegyek! Siessünk, Rhett, siessünk! Nem olyan fáradt az a ló.
−  Várjon még egy kicsit. Jonesboro felé nem mehet ezen az úton. De a sínek mentén sem. Tud valami más oldalösvényt, amelyre letérhet Rough közelében, s járatlan vidéken érhet haza?
−  Igen, igen! − kiáltotta Scarlett. − Hogyne tudnék? Hányszor lovagoltam rajta! Közel Rough-hoz van egy szekérút. Papával sokszor végigjártuk. Innen már csak egy mérföld Tara.
−  Rendben van. Lehet, hogy szerencsésen elér Rough-ig, mert Lee tábornok még a síneknél lesz, s a jenkik másfelé vannak elfoglalva. Ha Lee emberei nem veszik el a lovát, lehet, hogy sikerül.. .
−  Szerencsésen…. elérek?
−  Igen. Elér. Nyers volt a hangja.
−  De Rhett….. és maga?
−  Én nem megyek tovább.
Scarlett rémülten, vadul tekintett körül. Nézte a vörösen derengő eget, a fekete fákat, amelyek úgy fogták körül, mint valami börtönfal, a szekérben gubbasztó beteg asszonyt és a gyermekeket… Megbolondult ez az ember? Vagy nem hallotta jól, mit mond?
Rhett egyszerre elmosolyodott. Fehér foga felvillant a sötétben. Régi gúnyos vidámsága visszatért. Scarlett hebegve kérdezte:
−  Nem jön tovább? De hát hová akar menni?
−  Én, drágám, visszavonulok a sereggel. Beállok katonának.
Scarlett megkönnyebbülve és bosszankodva lélegzett fel. Hogyan tud még ilyenkor is tréfálni?! Rhett katonának … mikor még az előbb is csúfolta őket! Egyebet sem tett, mint gúnyolódott a bolondok fölött, akik odadobták életüket dobszó meg trombitaharsogás mellett… csak azért, hogy az okosabbak pénzt tudjanak szerezni az ő szenvedéseik és nyomorúságaik árán.
−  Hallja! Meg tudnám fojtani, amiért így megijesztett. Induljunk tovább!
−  Nem tréfálok, drágám. És rendkívül meg vagyok sértve, Scarlett, amiért nem méltányolja önzetlen és lovagias honfiúi áldozatomat. Hol a maga hazafisága? Hol van rajongása a szent Ügy iránt? Most itt a perc, hogy mondhassa nekem, átnyújtva a pajzsot: ezzel vagy ezen … De hamar mondja ám, mert még én is szeretnék beszélni egyről-másról, mielőtt a háborúba megyek.
Nem lehetett tudni, mit gondol igazában. Elnyújtott, gúnyos hangja ott csengett Scarlett fülében, nevetett Scarlett rémületén… és Scarlett érezte, hogy valamiképpen most önmagán is nevet. Gúnyosan és keserűen. Miről beszél tulajdonképpen? Hazafiság … pajzs … Nem, nem lehet, hogy komolyan gondolja. Csak nem hagyja itt, az út közepén, egy haldokló asszonnyal, egy újszülött csecsemővel, egy féleszű néger lánnyal meg egy ijedt gyermekkel? Itt, az erdő közepén, mérföldekre terjedő út előtt, ahol halálos veszedelmek várnak rá, ellenséges hadseregek, tűz, csatatér és isten tudja, mi minden!
Egyszer hatéves korában leesett egy fáról, éppen a gyomrára. Emlékezett arra a rettenetes nyomásra, amely elfojtotta lélegzetét is. Ugyanazt érezte most.   .
−  Rhett. Ugye tréfál?
Megfogta a férfi karját, s érezte közben, hogy félelmében sír és könnyei a saját csuklójára hullnak. Rhett felemelte a kezét, és könnyedén megcsókolta.
−  Önző mindhalálig! Körömszakadtáig védi a saját érdekeit, ugye, drága hölgy? Jól ismerem. Csak a saját becses biztonságára gondol most is, egy pillanatig sem a Konföderációra. Gondolja csak el, milyen hatással lesz a mi szegény, reménytelen csapatainkra, ha a tizenkettedik órában közéjük állok, és igyekszem segíteni őket.
Gonosz gyöngédség volt a hangjában. − Ó, Rhett − siránkozott az asszony −, hogyan tudja ezt megtenni? Miért nem marad velünk?
−  Miért? − kérdezte, és felkapta a fejét. − Mit tudom én? Talán mert a déliek szívében mindig marad valami szikrája a szentimentális érzéseknek. Én sem hittem volna. Talán … talán mert szégyellem magam. Ki tudja?
−  Szégyelli magát? Nem csodálom. De mennyire szégyellheti! Hogy itt hagyjon támasz nélkül… gyámoltalanul.
−  Drága Scarlett! Maga igazán nem gyámoltalan. Aki ilyen önző és határozott, azt nem kell félteni. Isten óvja a jenkiket, ha dolguk talál akadni magával!
Hirtelen leugrott a szekérről, és odajött Scarlett oldalára.
−  Szálljon le!
Scarlett csak nézett rá. Erre Rhett felnyújtotta a két karját, megfogta a hóna alatt, és letette a földre. Aztán tovább vezette néhány lépéssel a fák alá. Scarlett érezte, hogyan süpped a lába a mély, kavicsos porba. Vékony talpú, kivágott cipőjében úgy megérzett minden követ, mintha mezítláb lett volna. A néma, meleg sötétség körülfogta őket.
−  Nem kérem, hogy megértsen vagy megbocsásson − kezdte a férfi halkan. − Nem bánom, ha nem is érti meg, amit teszek, mert akármi legyek, ha magam is értem, vagy megbocsátom magamnak ezt a hülyeséget. Bosszankodom, hogy még mindig van bennem ennyi érzelgősség. De a Délnek mindenkire szüksége van, és megyek én is. Megyek a háborúba.
Hirtelen felnevetett. Szinte vidám, felszabadult kacagás volt. Messze visszhangzott tőle az erdő.
−  Nem tudnálak így szeretni téged, mindenem, ha a becsületet és hazámat is nem szeretném, melyik nagy ember mondta ezt? Nem tudom már. Mindegy, én nem találtam volna ki ilyen szépen, és éppen az alkalomra illőt. Mert szeretem magát, kis Scarlett, akármit mondtam is azon az éjszakán, a verandán, a múlt hónapban. Emlékszik?
Most egyszerre lágy, gyöngéd, simogató lett a hangja.
−  Szeretem, Scarlett, mert annyira olyan, mint én. Árulók vagyunk, kicsikém, önzőek, számítók. Fütyülök rá, ha az egész világ felfordul is, csak nekünk legyen jó dolgunk.
Egyre halkabb lett a hangja. Scarlett alig értette, mit mond. Fáradt agya egyre ismételgette: − Itthagy … itthagy … − de nem érzett már semmit.
Most egyszerre átkarolta őt Rhett. Kabátgombjai a mellét nyomták. Vad, meleg érzés kábította el hirtelen, mindent elfeledtető hullám, ijesztő volt és édes. Mint valami rongybaba, olyan tehetetlennek érezte magát, olyan gyöngének, és boldog volt, hogy erős karok közt lehet.
A férfi csókolta, csókolta. Lassan, forró szájjal csókolta, olyan lassan, és édesen, ahogyan Charles soha nem csókolta meg Scarlettet. Sem a fiúk, akik udvaroltak neki. Senki. Egyszerre érzett forróságot és hideget, s a térde olyan gyenge lett, hogy alig bírt megállni a lábán. Rhett hátraszorította a fejét, és ajka lefelé csúszott a nyakán, a ruháját összekapcsoló melltűig,
−  Édes … − suttogta. − Édes …
Az úton feketén állott a szekér. Scarlett arrafelé nézett, mert meghallotta Wade siránkozását:
−  Mama … Wade fél a sötétben …
Az asszony mámoros, ködös agyába egyszerre belevágott a hideg józanság. Hirtelen emlékezett rá, hogy nemcsak Wade fél, hanem ő is. Hogy Rhett itt hagyja őket, gyáván. Többet nem tudott megérteni. Másra nem tudott gondolni. És emellett még kitelik tőle, hogy megtámadja őt itt, az erdei úton. Harag és gyűlölet tette keménnyé a gerincét, és egyetlen mozdulattal rántotta ki magát a férfi karjai közül.
−  Gyáva! − kiáltotta, és kétségbeesetten gondolkozott, mi sértőt mondhat még neki, mit is mondott az apja Lincolnról, ha nagyon dühös volt? De nem jutott az eszébe semmi. Felkapta hát a kezét, és amennyi ereje volt még, arcul csapta a férfit. Rhett hátralépett, és tenyerét nyomta rá az arcára.
−  Ejnye! − mondta halkan. Egy pillanatig ott álltak, egymással farkasszemet nézve, a sötétben. Scarlett hallotta a férfi gyors, nehéz lélegzését. De ő maga is lihegett, mintha sokáig futott volna.
−  Igazuk volt! − mondta fojtottan. − Mindenkinek igaza volt. Maga nem úriember!
Érezte, hogy a férfi már újra nevet, s ez még jobban elkeserítette.
−  Menjen! Menjen most már! Siessen hát! Soha nem akarom többé látni. Remélem, ha csakugyan katonának megy, egy ágyúgolyó darabokra tépi. Én …
−  A többi már mindegy, ne törje rajta a fejét. Ennyi elég lesz nekem. De majd ha elvérzem a honfiúi kötelességteljesítés oltárán, remélem, egy kicsit bántani fogja a lelkiismerete.
Scarlett még mindig ott állt, de Rhett már megfordult, és a szekérhez ment. Hallotta, amint megszólal, egészen más hangon, tisztelettudóan, melegen:
−  Kérem, Mrs. Wilkes …
Csak Prissy ijedt hangja volt a válasz:
−  Jaj, istenem, kapitány úr, Melly asszonyság elájult, mikor átjöttünk azon a rossz úton.
−  Nem halt meg? Lélegzik?
−  Igen, kapitány úr, kicsit lélegzik.
−  Akkor talán jobb is így. Nem érzi a fájdalmakat. „Vigyázz jól rá, Prissy. Nesze, ezt tedd el, a tiéd. És igyekezz, hogy ne légy még ostobább, mint amilyen eddig voltál.
−  Igenis, kapitány úr. Köszönöm szépen.
−  Isten vele, Scarlett.
Scarlett tudta, hogy a férfi megfordult, és ránéz, de nem szólt. A gyűlölet és a harag összeszorította a torkát. A férfi elfordult a szekértől, csikorgott a kavics a talpa alatt. Széles válla feketén vált ki még a homályból egy pillanatig, aztán eltűnt. Egy darabig mind halkabban hangzott még a lépte… végre csend lett egészen.
Scarlett lassan visszament a szekérhez. Még mindig remegett a térde.
Miért ment el, miért siet a katonák után, most, mikor már mindennek vége, mikor a háborút úgyis elvesztették? Miért áll be katonának? Rhett, aki szerette a könnyű életet, az asszony és az ital örömeit, a jó ételt, a puha ágyat, a finom fehérneműt és fényesre kefélt cipőt? Aki gyűlölte a Dél társadalmi berendezkedését? Keserű, kemény útnak indult neki finom lakkcsizmájával, az éhség gyalogol majd mellette, lépést tartva, és fáradtság, nyomorúság, szívfájdalom futnak az oldalán, mint megannyi ordító farkas. Az út vége pedig: a halál.
Nem kellett volna elmennie. Biztonságban volt, gazdag volt, kényelmesen élhetett volna. Mégis elment. És itt hagyta őt egyedül a sötét, vak éjszakában, ezer veszedelem között.
Scarlettnek most egyszerre eszébe jutott minden durva szó, amit a férfi szemébe akart vágni, de már késő volt, a férfi elment; és Scarlett odaborult a rogyadozó ló nyakára, és keservesen sírt.

24
A lombok között betűző friss reggeli napfény ébresztette fel. Egy pillanatra, amint meggémberedett tagjait mozdítani próbálta, nem is emlékezett rá, hol van. A nap vakította, a szekér kemény deszkái nyomták a derekát, lábán nehéz terhet érzett. Megpróbált felülni, és kábultan bámult maga elé. Akkor látta, hogy Wade alszik a lábán, térdén pihentetve a fejét. Melanie meztelen lába szinte az arcába nyúlt. A kocsiülés alatt Prissy feküdt karikába tekeredve, mint valami fekete macska, és a kis pólyás is ott volt Wade mellett.
Egyszerre mindenre emlékezett. Ülőhelyzetbe kuporodott, és riadtan nézett körül. Szerencsére sehol egy jenki. Rejtekhelyüket nem fedezték, fel az éjszaka. Most felsorakoztak az éjszaka emlékei, a lidércnyomásos utazás, azután, hogy Rhett léptei elhaltak, a végtelen éjszaka, a fekete út tele ledöntött fákkal, kiálló fagyökerekkel, göröngyökkel, mély gödrökkel mind a két oldalon, amelybe bele-belezuhant a kocsi, az őrülettel határos félelem, amelynek közepette erőt találtak arra is, hogy ő és Prissy kiemeljék a kerekeket a gödrökből… A háta is lúdbőrös lett, ahogy visszagondolt arra, hogy hányszor hajtotta a gyenge, beteg lovat be a földekre vagy erdőkbe, amikor hallotta, hogy katonák közelednek, és nem tudta, barát-e vagy ellenség, és mennyire rettegett attól, nehogy egy köhögés, egy pisszentés vagy Wade nyögései elárulják őket a menetelő embereknek.
Ó, ez a sötét országút, amelyen az emberek úgy jártak, mint kísértetek, hangok közeledtek és elhaltak, hallatszottak az egyenletesen lépdelő lábak a puha sárban. Néha sarkantyú pengett, néha a bőr csikorgott. És az a szörnyű pillanat, amikor a beteg ló megcsökönyösödött, és nem akart tovább menni, pedig a könnyűtüzérség és a lovasság közvetlen közelében vonult el a sötétben: lé-legzet-visszafojtva ültek ott, mert olyan közel voltak a vonulók, hogy csak ki kellett volna nyújtania a kezét, és elérte volna őket, olyan közel, hogy érezte az istállószagot és a katonák testének izzadságszagát.
Amikor kibukkantak az erdőből Rough közelében, néhány tábortűz égett arrafelé, ahol Lee emberei fedezték a visszavonulást az utolsó percig. Várták a parancsot, hogy induljanak ők is. Scarlett megkerült egy felszántott földet hogy a tábortüzek mögötte maradjanak. És akkor eltévedt a sötétben. Nem tudta megtalálni a kis oldalcsapást, amelyet olyan jól ismert gyermekkora óta. Mikor pedig végre mégis tájékozódott, a ló összeesett, és hiába rángatták, püfölték, húzták, nem akart felkelni.
Mit tehetett volna? Levette róla a lószerszámot, és halálfáradtan, fájó tagokkal mászott a szekérbe. Kinyújtotta a két lábát. Halványan emlékezett rá, mintha Melanie megszólalt volna, még most is mentegetőzve:
− Scarlett, kérlek … ha lehet…  egy kis vizet…
Nincs − akarta mondani, de elaludt, mielőtt .a száját megmozdíthatta volna.
Most reggel lett. Csendes, mosolygó, zöldarany reggel. Sehol egyetlen katona, Scarlett éhes volt és szomjas, száraznak érezte a nyelvét, és csodálkozott, hogy ő, Scarlett O'Hara, aki nem bírt aludni, ha nem vetették elég puhára az ágyát, ha a lepedő nem volt a legfinomabb vászonból, vagy egy kicsit gyűrött volt, most mint valami napszámos, úgy aludt a deszkán.
Hunyorgott a fényben, amint Melanie-re tekintett, és rémülten hőkölt hátra. Melanie olyan némán, olyan fehér arccal feküdt ott, hogy azt hitte, halott. Halott öregasszonynak tűnt, szenvedéstől eltorzult arcával, összeborzolódott fekete hajával. Aztán Scarlett megkönnyebbülten látta, hogy sovány bordái lassan emelkednek és besüppednek. Mégis kibírta az utat.
Beárnyékolta kezével a szemét, és körülnézett. Ügy látszik, valami ültetvény közelében töltötték az éjszakát. Homokos utacska ágazott a völgyben.
−  Hiszen ez Malloryék ültetvénye! − ismerte meg a tájat, és boldogan dobbant meg a szíve.
De az ültetvényen különös némaság feküdt. A halál csendje. A gondosan ápolt pázsiton mély keréknyomok vágtak keresztül, a bokros sövényt nagyrészt kipusztították … A ház felé fordult. Ά jól ismert, mosolygó fehér falak helyett csak hosszúkás gránitalapzatot látott, a földön megfeketedett, kormos köveket és téglákat… Két magas kémény meredezett magányosan, füstösen a néma fák félig lepörkölt ágai között.
Scarlett elakadt lélegzettel meredt arrafelé. Vajon így fogja találni Tarát is? Porig ledöntve, leégetve, elhagyottan? − Nem szabad most erre gondolnom! − mondta magában gyorsan.
De a szíve egyre erősebben és rémültebben vert: Haza! Haza! Haza! Haza!
Mégis előbb ennivalót és vizet kell keresnie, különösen vizet. Anélkül nem bírnak továbbmenni. Felrázta Prissyt.
Melanie két nagy, sötét szeme is felnyílt. Láztól égő, két beteg szem volt. Széles, fekete karika övezte. Repedezett ajkakkal suttogott:
−  Vizet…
−  Szállj le, Prissy! − rendelkezett Scarlett. − A kúthoz megyünk vízért.
−  De, kérem, én félek. Hátha ott halott fekszik. En félek a halottaktól.
−  Mindjárt te leszel félholt, ha nem ugrasz! − kiáltott rá Scarlett, hisz semmi kedve nem volt most vitázni.
Akkor jutott eszébe a ló. Hátha meg is döglött az éjjel? Mikor levette róla a lószerszámot, alig volt már benne pára. Odament hozzá és megnézte. Az oldalán feküdt. Scarlett érezte, ha a lónak vége, ő is meghal. A ló félig hunyt szemmel, betegen, de lélegzett. Ha vizet kap, majd összeszedi magát.
Prissy keserves sóhajtozások és nyögések közepette kászálódott le a szekérről, és félénken sündörgött Scarlett mögött a cédrusfasorban. A romok mögött lakatlalnul, elhagyatottan álltak a fehérre meszelt rabszolgakunyhók a fák lecsüngő ágai alatt. A kunyhók és a megfeketedett kövek közt ott volt a kút, teteje ép volt, és a vödör benne lógott. Felhúzták a kötelet. Mikor a hideg, gyöngyöző vízzel telt vödör megjelent a kávánál, Scarlett odahajolt föléje, és ivott, ivott, szürcsölve, boldogan, közben arcát is megfürösztve a vízben. Addig ivott, míg csak Prissy meg nem rángatta ruháját:
−  Én is nagyon szomjas vagyok, Scarlett kisasszony! Scarlettnek eszébe jutottak a többiek.
−  Vedd le a vödörről a kötelet, és vigyél vizet a szekérhez. Ami marad, add oda a lónak. Melanie asszonyságnak meg kellene szoptatni a kicsit. Még semmit sem kapott, meghal szegényke éhen.
Prissy csak legyintett.
−  Melanie asszonyságnak nem lesz teje. Nem fog tudni szoptatni.
−  Honnan tudod?
−  Ö maga sem evett semmit.
−  Eridj, tegnap már láttam, mennyit értesz a gyermekekhez. Siess, én addig keresek valami ennivalót.
A hátsó udvaron néhány alma hevert a fák alatt. Legtöbbje rothadt már. Scarlett mégis kiválogatott néhányat, s telerakta felfogott szoknyáját. Aztán visszafelé ment a süppedős, puha földön. Szúrós kavicsok bújtak a cipőjébe, és nyomták a talpát. Hogy miért nem vett fel tegnap vastagabb cipőt!… Miért nem hozta el a kerti kalapját? Miért nem csomagolt be valami ennivalót? Milyen ostoba volt! Nem gondolt semmire. De mikor azt hitte, hogy Rhett gondoskodik róluk.
Rhett! Nagyot köpött, utálta még a nevét is. És még engedte, hogy megcsókolja! Sőt majdnem jól is esett…
Meg volt bolondulva az éjjel? Milyen kiállhatatlan volt!
Az almából mindenkinek adott, a maradékot betette a szekérbe, az ülés alá. A ló már a négy lábán állt, de azért csodát a víz sem tudott tenni. Még keservesebb képet nyújtott így napvilágnál, mint az éjszaka. Scarlett alig tudta rászánni magát, hogy hozzányúljon, amint felszerszámozta. Mikor a zablát a szájába tette, látta, hogy egyetlen foga sincs. Vén, mint az országút! Ha már lovat lopott Rhett, nem tudott volna valamivel jobbat szerezni?
Felült a bakra, és ráütött egy bottal. A ló horkant egyet, és megindult, de olyan lassan szedte a lábát, hogy Scarlett érezte: ő gyorsabban tudna gyalogolni. 0, ha nem kellene senki másra gondolnia, ha futhatna haza! Át a mezőkön és erdőkön! Milyen gyorsan hazaérne! Szaladna, egész úton szaladna, hogy mielőbb ott lehessen Tarán, az anyja mellett!
Nem lehetnek tizenöt mérföldnél messzebb Tarától. Ilyen lassan egész napba beletelik, mire odaérnek, mert közben még meg is kell állni, hogy a ló pihenjen. Egész nap… Scarlett letekintett a véghetetlen vörös útra, melyet összevissza vagdostak az ágyútalpak és sebesültszállító kocsik. Egész nap kell még várnia, míg megtudja, nem égett-e le Tara is, és ott van-e az anyja. Hosszú órákon át kell még vánszorogniuk az égető szeptemberi napsütésben.
Hátratekintett. Melanie behunyt szemmel feküdt a tűző napon. Scarlett kibontotta a szalagot az álla alatt, s a kalapot Prissy felé dobta:
− Tedd az arcára, hogy ne süssön a szemébe a nap.
Aztán, amint érezte a fején a nap erejét, ezt gondolta;
„Mire beesteledik, olyan leszek, mint a pulykatojás.”
Soha életében nem volt még a napon kalap vagy fátyol nélkül. Soha életében nem fogott gyeplőt kesztyű nélkül fehér, puha kezébe. És most itt ült egy rozoga szekér bakján, kitéve napnak, szélnek, ezerféle bajnak, piszkosan, éhesen, átizzadtan, tehetetlenül. Milyen kevés idő telt el azóta, hogy biztonságban és kényelemben élt! Milyen kevés idő telt el azóta, hogy nagy hangon emlegették: Atlanta soha nem fog elesni. Georgia földjére soha be nem teszi ellenség a lábát.
Vajon áll-e még Tara? Vagy az is eltűnt a viharban, amely végigsöpörte egész Georgiát? Azt is elfújta a szél? …
Ráütött a bottal a fáradt ló hátára, és a részegen bukdácsoló kerekek nyikorogtak tovább … tovább … ide-oda lökdösve őket.

Halál érzett a levegőben. A késő délutáni nap ferde sugarai alatt valami különös csend feküdt a jól ismert földeken és erdőkön, valami különös, szinte földöntúli csend, amely félelmet gerjesztett Scarlett szívében. Valahányszor elhaladtak egy-egy elhagyatott, porig égett tanya, egy-egy feketén égnek meredő magányos kémény közelében, mindig még nehezebb lett a lelke. Élő embert vagy állatot tegnap óta nem láttak. Halottat annál többet. Emberek, lovak, öszvérek hevertek itt-ott az úton vagy a fák között. De sehol egyetlen tehénbőgés, egyetlen madárcsicsergés, még szél sem mozdította meg a „ fák leveleit. Csend… Csak a ló fáradt, egyhangú lépéseinek nesze és Melanie kisfiának gyengülő sírása …
Mintha elátkozták volna a vidéket. Valami gonosz varázslat feküdt rajta. „Olyan − gondolta Scarlett hideg borzongással −, mintha az ember az anyja halott arcát ,. látná, amely szép, mint azelőtt volt, békés, de egészen, egészen csendes.” Ügy érezte, hogy a valaha olyan kedves, vidám erdőkben kísértetek járnak. Ezer és ezer katona esett el a jonesborói harcok alatt. Most itt feküsznek az erdő mélyén. És mind, a barátok és az ellenségek nézik őt, leskelődnek utána, amint megy az úton a zörgő, nyikorgó szekérrel.
− Mama! − suttogta. − Mama! Ö, ha a Jóisten csodát tett volna, ha Tara bántatlanul állna, és ő bemehetne a házba, és láthatná az anyja szelíd, kedves arcát. Érezhetné meleg, könnyű kezét, belekapaszkodhatna verbénaillatú ruháiba, beletemethetné az arcát az ölébe, hogy eltűnjön minden, ami rossz. Mama tudná, mit kell tenni. Mama nem hagyná, hogy Melanie és. a kicsi meghaljon. Mama elűzné a kísérteteket egyetlen szóval, egyetlen mosolygással.
De az anyja beteg … talán haldoklik.
Gyorsabban kell menniük! Egész nap kanyarogtak, vánszorogtak előre a forró napon. Nemsokára leszáll a sötétség, és itt lesznek egyedül az elhagyatott vidék halálos csendjében … Erősebben fogta meg a gyeplőt, bár véresre tört már a tenyere. Rácsapott a lóra. Minden mozdulatnál úgy érezte, kiszakad a karja a tövéből.
Csak ha már eljutna Tarára, Ellenhez, és lerakhatná magáról a terheket, amelyek túlságosan súlyosak gyermeki vállain: egy haldokló asszony, egy éhenhaló csecsemő, a saját éhes kisfia, az ijedt néger kislány. Mind tőle várnak erőt, noha ő is ereje végére jutott már.
A kimerült ló nem törődött már sem a bottal, sem a gyeplővel. Ment előre csendesen, vonszolta a lábát, megbotlott és tántorgott. Meg-megcsuklott a lába. De mire alkonyodni kezdett, kiértek az oldalösvényről a főútra. Tara már csak egy mérföldre van!
Oldalt sötéten látszott a vadnarancs-sövény, amely Macintoshék ültetvényét vette körül. Kissé távolabb Scarlett megállította a lovat a vén tölgyfáknál, melyek között a házhoz vezetett a kanyargó ösvény. Betekintett a lombok közé. Sötét volt minden. Sehol egyetlen világos pont. Egyetlen lámpa nem égett. És mikor megerőltette a szemét, halványan meglátta a körvonalakat, a már szinte megszokott képet: két magas kémény állt, mint két óriási sírkő, kimagasodva a félig leomlott kétemeletes ház romjai közt.
−  Halló − kiáltott Scarlett, amilyen hangosan csak bírt. − Halló!
Prissy rémülten kapaszkodott a karjába, és csak a szeme fehérje látszott.
−  Ne tessék kiabálni, Scarlett kisasszony! Jaj, ne tessék! − suttogta reszketve. − Ki tudja, ki fog felelni rá? …
Scarlett hátán hideg szaladt végig. Igaza van, ki tudja, ki rejtőzik ott, ki jöhet ki onnan. Elhallgatott.
Megrántotta a gyeplőt, s hajszolta a lovat tovább. Most már az utolsó remény is eltűnt a szívéből. Ha Macintoshék házát sem kímélték meg… Amerre ma járt, egytől egyig földig le volt rombolva minden ház, elpusztítva minden ültetvény. Tara éppen az útjába esett a Ι jenki seregnek. Lerombolták, felégették azt is. Csak kor-» mos téglákat, fekete köveket fog találni, csillagfény szűrődik majd át a beomlott, tető nélkül maradt falakon. Anyja, apja, a húgai, Mammy, a négerek isten \ tudja, merre vannak. Ott is ez a rettentő kísérteties  csend várja majd.
Miért is indult neki ennek az őrült útnak, minden józan meggondolás ellenére? Miért cipelte magával Melanie-t és a gyermeket? Nem lett volna jobb, ha békén ; meghalnak Atlantában, mint hogy ennyi gyötrelem után ; Tara romjai között kelljen meghalniuk?
De Ashley rábízta Melanie-t, s arra kérte, hogy ne hagyja el soha. Ö, az a gyönyörű, szívettépő nap, amikor búcsúzóul megcsókolta,  mielőtt örökre elment.  „Min-
Mindig vele maradsz? Megígéred?” És ő megígérte. Most, hogy Ashley talán meg is halt, kétszeresen köti az ígéret. Ezért még kimerültségében is gyűlölte Melanie-t, a csecsemő nyöszörgő hangját, amely egyre halkabbá vált. Otthagyhatta volna őket Atlantában, a kórházban, de tudott volna valaha is még Ashley szemébe nézni?! Ő, Ashley! Vajon hol lehet most, míg ő itt vergődik előre ezen a szellemjárta vidéken, a feleségével és gyermekével? Él-e még? Gondol-e rá ott Rock Island rácsai mögött? Vagy hónapokkal ezelőtt elvitte a himlő, és valami sekélyre ásott tömegsírban fekszik, ezer más szegény katonával együtt?
Scarlett túlcsigázott idegei szinte megpattantak, amint egyszerre mély, ijesztő hang hallatszott a bozótból a közelben. Prissy hangosan felsikoltott rémületében, leejtette a szekér aljára a kicsit, és hasra Vetette magát. Melanie megmozdult gyöngén, kezével a gyermekét kereste, Wade meg két apró tenyerével eltakarta a szemét, de nem mert sírni, nem mert kiáltani sem. A bozótban topogás, csörtetés hangzott, és nehéz paták dobogása. Újra felhangzott a mély hangú bőgés.
− Csak egy tehén! − mondta Scarlett nyersen, de ő is reszketett a félelemtől. − Ne légy már olyan ostoba, Prissy. Leejtetted a kisfiút, és megijesztetted Melly asszonyságot meg a fiatalurat.
Prissy egy pillanatra kikukucskált a szekér oldala fölött. Látta, hogy csakugyan egy tehén, vörös-fekete foltos tehén. Szelíden állt ott az úton, és könyörögve nézett rájuk nagy, ijedt szemével. Aztán megint kinyitotta a száját, és keservesen elbődült.
−  Valami baja van ennek? Nem így szokott a tehén bőgni.
−  Ügy látszik, rég nem fejték meg, és megdagadt a tőgye − vélte Prissy szakértelemmel. − Bizonyosan Macintosh úrék egyik tehene, a niggerek talán bekergették az erdőbe, hogy a jenkik meg ne fogják.
−  Magunkkal visszük − határozta el Scarlett. − legalább lesz tejünk a kisbaba számára.
−  Minek az, Scarlett kisasszony? Neki most úgysem jó a tehén teje, ha meg is tudná fejni valaki.
−  Szedd le az alsószoknyádat, szakítsd darabokra, és kösd meg a tehenet!
−  Scarlett kisasszony, nagyon jól tetszik tudni, hogy már egy hónapja nem is kaptam alsószoknyát, és ha lenne, akkor sem szaggatnám el. Én sohasem dolgoztam tehenek körül, én háztartásbeli nigger vagyok, és félek a tehéntől.
Scarlett letette a gyeplőt, és felemelte a ruháját. Csipkeszélű alsószoknya volt rajta. Rhett hozta Nassauból a vásznat és a csipkét, és egy egész hétig dolgozott rajta nagy gonddal, hogy csinos legyen. Levette. Rángatta, tépte, aztán fogával próbálta beszakítani. Végre sikerült. Csíkokra hasította az egészet. A darabokat összegörcsölte összevissza vágott, sajgó kezével.
−  Itt van. Kösd a szarvára! De Prissy összehúzta a nyakát.
−  Én félek a tehenektől, Scarlett kisasszony. Énnekem sohasem mondták, hogy tehenet kössek meg. Én házbeli nigger vagyok, nem durva munkára való.
−  Haszontalan, buta nigger vagy, és papa életében nem tett nagyobb ostobaságot, mint hogy megvett téged − förmedt rá Scarlett. − És ha nem fájna olyan nagyon a karom, eltörném rajtad ezt a botot.
„Tessék − gondolta aztán. − Most én is úgy mondtam, hogy nigger, pedig a mama hogy tiltotta mindig.”
Prissynek választania kellett, melyik veszélyt látja kisebbnek, a verést vagy a tehenet. Úgy látszik, Scarlett látszott veszélytelenebbnek, mert nem mozdult.
Scarlett szállt le hát a bakról. Fájó dereka úgy sajgott, hogy majdnem felsikoltott. Meg aztán ő is félt mindig, még a legszelídebb borjútól is. De ez a tehén csakugyan jámbor állat volt. Semmiféle fenyegető mozdulatot nem tett, amint Scarlett a szarva köré kötötte a vászondarabot, s a másik végét a szekéroldalhoz erősítette.
Melanie gyenge hangon kérdezte:
− Drágám, otthon vagyunk már? Scarlett szemét forró könny lepte el. Otthon … Melanie még nem tudta, hogy sohasem lesznek otthon.
−· Még nem − mondta nyugodtan és gyöngéden, már amennyire kiszáradt torokkal, érdessé vált hangjával gyengéd tudott lenni. − De nemsokára. Éppen most találtunk egy tehenet, jó lesz neked és a kicsinek a tej.
−  Szegény kicsim! − suttogta Melanie, és próbálta elérni a kezével.
Scarlettnek minden erejét össze kellett szednie, hogy vissza tudjon mászni a bakra. De fenn ült végre, és kezébe vette a gyeplőt. A ló lehorgasztott fejjel állt. Nem akart mozdulni. Scarlett ütötte. Remélte, Isten megbocsátja, hogy így kínozza szegény állatot. Tara már közel van, és csak egy negyedkilométernyi utat bírjon még, aztán összeroskadhat.
Végre újra elindultak, a ló baktatott, a tehén gyászosan, panaszosan bőgött. Scarlett alig bírta hallgatni. Arra gondolt már, hogy elengedi. Mit csináljanak vele, ha Tarán úgysem várja őket senki? De mégsem engedte el. Nem sok volt, amit a magáénak mondhatott, és a tehén mégis érték.
Fátyolos lett a szeme, mikor végre odaértek a kis domb aljára, melynek másik oldalán állt a ház. Elnehezült a szíve. A nyomorult ló nem fogja bírni ide felhúzni a szekeret. Mindig olyan könnyűnek, olyan semminek tűnt fel előtte ez a kis emelkedés, vágtatva szeretett felrohanni rajta, ficánkoló lova hátán. Hogyan lehetett ilyen meredek azóta, hogy utoljára látta?
Fáradtan szállt le a szekérről, és megfogta a gyeplőt.
−  Ugorj ki, Prissy! − mondta. − Vedd le Wade-et is! Vidd, vagy vezesd kézen fogva! A kisbabát fektesd le az asszonyság mellé!
Wade ijedten kezdett szipogni, Scarlett nem értett belőle egyebet, csak annyit, hogy fél, mert sötét van. Prissy is rákezdte:
−  Én nem bírok gyalog menni, Scarlett kisasszony. Fáj a lábam. Én nem vagyok kövér, engem elbír a ló, én…
−  Ki abból a szekérből! Szedd a lábad, mielőtt én rángatlak le! Vagy gyalogolsz, vagy itt maradsz, ahol vagy, egyedül! Egykettőre!
Prissy nyögött. A sűrű fák közé tekintett, kétoldalt fekete sötétség fogta közre az utat. Keserves szipogással tette le a kisgyermeket Melanie mellé, lemászott, és leemelte Wade-et is.
„Mi a csodának a gyerek a világon? − törte elkeseredetten a fejét Scarlett, s minden erejével a lovat rángatta és húzta felfelé a domboldalon. − És mi a csodának mentem én feleségül Charles Hamiltonhoz?”
Agyában egy dal derengett fel, amelyet Rhett meg ő együtt énekeltek valaha:
Csak még néhány nap és lerakjuk a terhünk…
„Csak még néhány lépés − ismételgette magában −, csak még néhány lépés, és akkor lerakjuk a terhünk …”
Aztán felértek a dombtetőre.
Ott feküdt előttük Tara, tölgyfák sűrűjében. Nagy, fekete sötétség az esti égbolt előtt. Scarlett a szemét erőltette: lát-e világosságot valahol? Nem látott.
„Nincs itt senki − mondta a szíve mélyén egy hang, és úgy érezte, nem bír lélegzeni. − Elmentek.”
Mindegy. Továbbindult. Bevezette a lovat a cédrusfasorba. Fejük fölött összeért a lomb, fekete sötétség vette őket körül. Scarlett előrehajolt, erőltette a szemét, hogy a házat lássa… a fekete romokat, a kéményt. Képzelődik? Vagy csakugyan fehérre meszelt fal dereng ott előtte? Az otthoni ház? A fehérfüggönyös ablakok, a drága fehér falak, a széles veranda?… Nemcsak a sötétség rejti el előle a pusztulást?
Mintha mérhetetlenül hosszú lett volna a fasor. A ló egyre nehezebben, egyre lassabban vonszolta a szekeret maga után. Csakugyan, a tető mintha ép lenne. Lehetséges? … Lehetséges? … De hiszen minden ház leégett, minden elpusztult… A háború semmit nem kímélt, Tarát, az ötszáz évre épült Tarát sem.
A derengő, elmosódott sötét foltok lassan mind kivehetőbbek lettek. Scarlett gyorsabban rángatta a lovat maga után. Fehér falak világítottak elő a sötétből. Sehol füstszag, sehol kormos kémény… Tara áll! Ledobta a gyeplőt, otthagyta a szekeret, és rohanva tette meg az utolsó néhány lépést, kitárt karokkal, mintha a falakat akarná magához ölelni.
Egy alak vált ki a sötétből a verandalépcsőn. Valaki áll ott… Valaki itthon van!
Örömében  felkiáltott,  de  elfulladt  a  hangja.  Miért  van olyan csend itt a ház körül? Miért nem mozdul az a valaki  ott  a verandán?  Mi a baj?  Tara  áll…  de mégis ugyanaz a kísérteties csönd lebeg fölötte, mint a lepörkölt, szétrombolt házak körül.
Végre megmozdult a lépcsőn álló sötét alak. Lassú, merev léptekkel jött lefelé.
−  Papa! − suttogta rekedten Scarlett, és nem bírta mindjárt elhinni, hogy csakugyan őt látja. − Papa… én vagyok, Scarlett… Hazajöttem!
Gerald feléje indult, lassan, mint valami álomkóros, merev jobb lábát maga után húzva. Kábultan a szemébe meredt, mintha azt hinné, hogy képzelődik. Kinyújtotta a kezét, a vállára tette. Scarlett érezte, hogy reszket a keze, mintha most ébredne lidérces álom után.
− Lányom! − mondta elakadó nyelvvel. − Lányom! Aztán újra elhallgatott.
„Milyen öreg!” − gondolta Scarlett fájó szívvel.
Gerald válla meggörnyedt. Arca bágyadt volt, színtelen, beesett. És a szemében szinte Wade ijedt, tehetetlen kifejezése ült. Kis, megtört öreg lett belőle. Scarlett félni kezdett. Félni valamitől, amit még nem tud, ami csak most következik. És nem bírt szólni, csak állt ott, és nézte az apját.
Aztán halk sírás hallatszott a szekér felől. Gerald mintha nagy érdeklődéssel emelte volna fel a fejét. Figyelt.
−  Melanie van ott, meg a kisfia − suttogta Scarlett. − Nagyon gyenge …. elhoztam.
Gerald levette a kezét Scarlett válláról, és igyekezett felegyenesedni. Lassan a szekérhez ment, valami szív-fájdítóan szomorú hasonlóság volt ahhoz benne, ahogyan valaha gavalléros örömmel fogadta vendégeit. Meghajolt és megszólalt:
− Melanie húgom! Melanie halkan felelt valamit.
−  Melanie, mától kezdve itt az otthonod. A Tizenkét Tölgy ültetvény elpusztult. Felégették. Nálunk fogsz maradni.
Scarlett felrázta magát. Melanie-nek ágyba kell kerülnie, a gyermeket meg kell etetni.
Halk csoszogás hallatszott. Még egy sötét alak bukkant elő a nyitott előcsarnok ajtaján. Pork rohant le a lépcsőn.
−   Scarlett kisasszony! Scarlett kisasszony! Scarlett boldogan fogta meg a kezét. Pork, drága öreg
Pork, aki úgy hozzátartozik Tarához, mint akár a falak és a fák! Érezte, hogy nedvesíti be az öreg néger könnye a kezét.
−   Csakhogy vissza tetszett jönni! Csakhogy vissza tetszett jönni!
Erre Prissy is sírásba fogott örömében, hogy apját látja. És a kis Wade, aki bátorítást merített a többiek zokogásából, szintén rákezdte:
− Wade szomjas! Wade éhes! Scarlett rendelkezett:
−  Pork, Melanie asszonyság itt fekszik a szekéren. Nagyon gyenge, nem bír járni. Hozd be nagyon vigyázva, és fektesd le a vendégszobában! Prissy, te viszed a kisbabát, és vezesd Wade fiatalurat! Adj neki vizet inni, hallod, hogy szomjas. Itt van Mammy is, Pork? Mondd meg neki, hogy beszélni akarok vele.
Azonnal ugrott mindenki. Pork á szekérhez hajolt. Amint Pork felemelte Melanie-t, fájdalmasan nagyot nyögött, de aztán Pork izmos karjaiban volt, feje, mint egy gyermeké, esett a szolga vállára. Prissy, egyik kezében a kisbabával, másik kezével Wade-et vezetve, engedelmesen utána indult, s hamarosan eltűntek a lépcsőház sötétségében.
Scarlett keze az apjáét kereste. Simogatta.
− Jól vannak a többiek, papa?
−  A lányok gyógyulnak lassan.
Csend lett megint. És a csendben egy gondolat ötlött fel Scarlett agyában, amely olyan rettenetes volt, hogy nem bírta szavakba formálni. Nem, nem bírta kimondani. Nyelt és újra nyelt, úgy érezte, hogy egészen száraz a torka és összetapad. Ezért van olyan csend ebben a házban?… Gerald erőlködve megszólalt:
−  A mama …
−  A mama?
−  A mama tegnap meghalt.

Apja karját szorosan a magáéban tartva lépett be Scarlett a házba, mely még így, vaksötéten is olyan ismerős volt, mint a saját lelke, ösztönösen kerülte ki a magas hátú székeket a hallban, a régi nagy szekrényt, melynek előreálló görbe lábában könnyen meg lehetett botlani. Valami odavonzotta a kis oldalszobába, Ellen irodájába, ahol örökösen számolgatásain bíbelődött. Bizonyosan ott találja az anyját az íróasztal előtt, fel fog tekinteni rá, kezében a tollal, aztán feláll, és halkan suhogó verbénaillatos ruhájával odajön a lánya elé. Nem halt meg, lehetetlen … hiába mondják!
De Gerald, mint valami papagáj, amely csak egyetlen mondatot tud, egyre ismételgette:
−  Tegnap meghalt, tegnap meghalt… tegnap meghalt.
„Különös − gondolta Scarlett −, nem bírok mást érezni, mint hogy fáradt vagyok és éhes.”
Majd később gondol az anyjára. Most nem lehet. Nem szabad! Máskülönben ő is úgy összegörnyed, mint az apja, s botladozva csoszog összevissza a házban, vagy sírni fog, mint Wade.
Pork jött le a lépcsőn, sietett, hogy Scarletthez jusson.
−  Miért olyan sötét a ház, Pork? − kérdezte Scarlett. − Hozz gyertyát!
−  Elvitték mind a gyertyát a jenkik, Scarlett kisasszony, éppen csak egy maradt, az is kicsi már. Mammy egy darab rongyot tett disznózsírba, azzal világít a kisasszonyok szobájában.
−  Hozd azt a darabka gyertyát, ami még maradt − mondta Scarlett. − Ide hozd, az édesanyám szoba… az irodába.
Pork továbbment a sötétben, Scarlett pedig tapogatózva kereste meg a kis iroda ajtaját. A szuroksötétben leült az ócska kis díványra. Az apja még mindig mellette volt, pillanatra sem engedte el Scarlett karját. Gyönge, tehetetlen, bizakodó, támaszt kereső volt a keze. mint a nagyon kicsi gyermekeké és a nagyon öregeké.
„Öreg lett. Fáradt. öregember” − gondolta Scarlett, és megint csodálkozott, hogy nem  érez semmit.
Világosság vetődött be a szobába, amint Pork belépett, magasra tartva a tányérra ragasztott gyertyacsonkot. A sötét szoba életre kelt. Ott állt az ócska dívány, amelyen Scarlett apjával ült, a magas írószekrény és a mama törékeny, faragott karosszéke, előtte az apró fiókok, a rekeszek, melyekből most is egész halom papír állt ki, a kopott szőnyeg … minden, minden a régi volt, csak az anyja nem ült a helyén, Ellen tűnt el innen, édes verbénaillatú, halkan suhogó selyemruhájával, jóságos tekintetével. Scarlett szíve megsajdult, mint mikor a kábítás után lassan kezd felvérezni a vágott seb. De nem szabad még! Ott van előtte az egész élet, amikor gyászolhatja, sirathatja.
Rátekintett az apja hamuszínű arcára. Először életében látta borotválatlanul. Pork letette a gyertyát. Scarlett érezte: ha most kutya lenne, farkcsóválva fektetné ölébe a fejét, és vinnyogna egy kis simogatásért.
− Pork, felelj! Hány néger maradt itt?
−  Ó, Scarlett kisasszony, a piszkos niggerek mind megszöktek, mikor a jenkik jöttek, és volt, aki velük ment el, de …
−  Azt kérdeztem, hányan maradtatok?
−  Hát én, Scarlett kisasszony, meg Mammy, ő ápolta a kisasszonyokat egész nap, egész éjjel, meg Dilcey. Mi hárman.
−  Hárman… mikor többen voltatok száznál. − Scarlett erőlködve emelte fel a fejét.
−− Van valami ennivaló, Pork? Egész nap nem ettem.
−  Nincs. Elvittek mindent.
−  A kertben?
−  Mindent széthánytak, kikotortak. − A yamgyökérágyakat is?
A néger vastag ajka mosolyra húzódott.
−  Azt nem. Nem tudták, hogy az ennivaló. Azt hiszem, yamgyökér van még a földben.
−  A hold nemsokára felkel. Menj ki, szedj, és süss belőle nekünk. Nincs semmi más? Kukoricaliszt? Aszalt körte? Csirke?
−  Semmi, semmi. Ami csirkénk meg tyúkunk volt, mind kitekerték a nyakát, és elvitték. De Mammy elásott egy zsák almát is a ház mögött. Ma azt ettünk.
− Hozz belőle. És, Pork… bor nincs a pincében?
−  Ó, Scarlett kisasszony, legelőször a pincébe mentek. Scarlett szédült az éhségtől, szomjúságtól. Keményen
szorította a faragott rózsákat a dívány karfáján.
−  Bor sincs − mondta maga elé, s látta a pince végeláthatatlan palacksorait. Aztán valami eszébe jutott.
−  Pork. Emlékszem, hogy a papa egy kis hordó rozspálinkát elásott a nagy fa alatt.
Újra vigyorgás jelent meg Pork arcán. Elismerően szólt:
−  Hogy milyen okos, Scarlett kisasszony! Mindenre emlékszik. Én egészen elfelejtettem a rozspálinkát. De az már nem lesz jó. Több mint egy éve, hogy ott van a földben. Meg aztán a pálinka nem való úriasszonyságoknak…
Milyen ostobák a négerek! Semmire sem gondolnak maguktól. Mindent mondani kell nekik. És a jenkik fel akarják szabadítani őket!
−  Hozd csak be. Siess! Két poharat is hozz, meg egy kis mentát és cukrot.
Pork szemrehányóan nézett rá.
−  Tetszik tudni, milyen régóta nem volt Tarán cukor! És a katonák lova mind fellegelte a mentát a kertben, a poharakat meg összetörték.
Scarlett már nem bírta idegekkel.
−  Várj, Pork … annyi minden tennivaló van … gondolkoznom kell. Szaladj, és hozd gyorsan a whiskyt, ha nincs egyéb, tisztán isszuk. Aztán … igen … egy lovat meg egy tehenet hoztam, a tehenet meg kell fejni, a lovat leszerszámozni, megitatni. Mammy nézze meg a tehenet. Melanie asszonyság kisbabájának tej kell, különben meghal, és …
−  Az asszonyságnak nincs … izé …
−  Az asszonyságnak nincs teje.
(… Szegény mama meghalna, ha ezt hallaná.)
−  Hiszen az nem baj, Scarlett kisasszony! Dilcey majd megszoptatja a kisbabát. Dilceynek is van kisbabája, s annyi a teje, hogy jut belőle bőven. (Kisbabája… itt is kisbaba… minek teremt az Isten ennyi gyereket… De hiszen nem ő teremti őket, hanem ostoba emberek…)
−  Nektek is kicsikétek van, Pork?
− De mekkora! Nagy, kövér fekete fiú!
−  Mondd meg Dilceynek, hagyja ott a kisasszonyokat, majd felmegyek hozzájuk én magam. Ö a kisbabát etesse, és nézze meg Melanie asszonyságot. Ti meg Mammyval vigyétek már a tehenet s a lovat az istállóba.
−  Nincs  istálló,  Scarlett  kisasszony.   Felégették…
−  Ne beszélj már nekem arról, hogy mi volt, hogy mi nincs. Szedd a lábad, és hozd a whiskyt meg a yam-gyökeret.
−  De Scarlett kisasszony, mivel világítsak? Nem latok ásni.
−  Nem gyújthatsz tüzet egy darab fával?
−  Nincs fa. Felégették …
−  Bánom is én, mit csinálsz, vagy mit gyújtasz fel, de a whisky itt legyen! Siess!
Pork a nyersebb hangra szaporán igyekezett ki a szobából. Scarlett egyedül maradt az apjával. Gyöngéden megveregette a térdét. Most vette észre, milyen lágy lett minden izma, mennyire lefogyott. Mereven, kifejezéstelen arccal bámult maga elé, mintha nem látna, nem hallana semmit. Valamit kell tennie, hogy felrázza ebből a lelkiállapotból. De nem bírt volna az anyjáról kérdezősködni. Majd … majd később …
−  Papa, miért nem égették fel a jenkik a házat? Gerald lassan feléje fordította a fejét, és ránézett, de nem értette meg, mit kérdez. Scarlett megismételte. Az öregember oldalt hajtotta a fejét.
−  Hát hiszen ők is itt laktak.
− Jenkik? Ebben a házban?
Beleszédült az elkeseredésbe, Ezeket a falakat mocskolták be a jelenlétükkel! Ezt a házat, amely szent, mert az anyja élt benne!
− Ebben, lányom. Láttuk a Tizenkét Tölgy ültetvény füstjét odaát a folyón. De India meg Honey néhány hü négerrel jó előre Maçonba menekültek. Mi nem mehettünk Maconba. A lányok nagyon rosszul voltak… az anyád is … nem mehettünk. A többi néger szétfutott… magam sem tudom, hová. Elvittek minden szekeret, minden öszvért. Mammy és Dilcey meg Pork, ők nem szöktek el. A lányok… az anyád.. . meg sem lehetett őket mozdítani…
−  Igen, igen … (… Csak a mamáról ne  beszéljen.  Akármi másról.
Akár arról is, hogy maga Sherman tábornok lakott itt, ebben a szobában.)
−  Jonesboróba igyekeztek a jenkik, hogy elvágják a vasútvonalat. Jöttek át a folyón, fel az úton … ezer és ezer katona jött… ágyúk, lovak… én itt álltam a kapu előtt.
„Ó, bátor, derék kis öreg apám!” − áradt Scarlett szívében melegen a büszkeség a gondolatra, amint ott áll Gerald a verandán, mintha egy hadsereg lenne a háta mögött, s úgy várja az ellenséget.
−  Azt mondták, menjek, mert felgyújtják a házat. Azt mondtam, rendben van, felgyújthatják a fejem fölött. Mi nem mehetünk. Két lányom meg a feleségem tífuszban fekszik.
−  És aztán?
−  Megmondtam, hogy biztos a haláluk, ha ilyen állapotban elviszem őket. De csak tessék, itt a háztető, meggyújthatják. Mi benne maradunk. Én nem akarok elmenni innen … Inkább bennégünk. Nem is akartam elmenni. Scarlett… Nem akartam itt hagyni Tarát.
Egészen halkká olvadt a hangja, és eltűnődve nézett a falakra. Scarlett megértette. Sok-sok ír ős alakja sorakozott Gerald mögött, akik utolsó leheletükig ragaszkodtak az ősi röghöz, a földjükhöz, akik harcoltak, amíg lehetett, és inkább meghaltak, mint hogy otthagyják a házat, ahol éltek.
−  És akkor?
−  Akkor… az a fiatal tiszt, aki a katonákat vezette, becsületes úriember volt….
−  Egy jenki? Becsületes úriember? Papa!
−  Úriember. Ellovagolt, és hamarosan egy kapitánnyal meg egy orvossal jött vissza. Az orvos megnézte a lányokat meg a mamát.
−  Beengedtél egy átkozott jenkit a szobájukba?
−  Volt ópium ja. Nekünk nem volt. Megmentette a lányokat. Suellennek súlyos vérzése volt. Nagyon derék ember volt az orvos. Olyan kedves volt, hogy rendesebb, kedvesebb nem is lehetett volna. És mikor visszajött és jelentette, hogy a beteget nem lehet szállítani, nem égették fel a házat. Valami tábornok jött a vezérkarával, és itt vettek szállást. Minden szobában laktak, csak a betegszobában nem. A katonák pedig …
Elhallgatott, mintha nagyon kimerítette volna a beszéd. Szeme alatt az ernyedt bőr lelógott arca két oldalán meg az állán is. Nagy nehezen beszélt tovább:
−  A katonák is itt tanyáztak. A ház körül, a gyapotföldeken, a kukoricásban. Kék volt tőlük a levegő. Éjszaka, ha kinéztem az ablakból, ezer tábortüzet láttam körös-körül. Leszedték a sövényt, és felégették, szétszedték az istállókat, a fészereket, a füstölőházat. Annak a tüze mellett   főztek.   Levágták a teheneket,   a disznókat, a csirkéket meg a pulykákat is. Gerald mindig szerette a pulykáit.
−  Elvittek mindenfélét a szobákból… leszedték a képeket… összecsomagolták a porcelánt…
−  És az ezüst?
−  Mammy meg Pork elvitték valahová az ezüstöt, azt hiszem, a kútba engedték le. Nem emlékszem már. Aztán csata volt… innen vezették, Taráról. Rettenetes lárma volt. Ide-oda futkostak, lovagoltak. Aztán Jonesborónál az ágyú … mintha folyton dörgött volna. A lányok is hallották, akármilyen rosszul voltak… egyre mondták: papa, kérlek, tedd, hogy ne dörögjön már! …
−  És… és mama? Tudta, hogy itt vannak a jenkik a házban?
−  Nem. Ö már nem tudott semmiről.
−  Hála istennek! Ettől megkímélte hát őt a Jóisten. Nem tudta, hogy itt az ellenség a házban, nem hallotta járkálni őket szobáról szobára, nem hallotta a jonesborói ágyúkat, nem tudta, hogy Tara földjét a jenkik tapossák.
−  Én se igen láttam őket, mert legtöbbnyire fenn voltam a lányokkal s anyáddal együtt a betegszobában. Az orvossal beszéltem többször. Jó ember volt, Scarlett. Ha bekötözte a sebesülteket, leült melléjük, és kérdezősködött és vigasztalta őket. Hagyott nálam orvosságot, mielőtt elmentek, és megmondta, hogy a lányok jobban lesznek, de a mama… Azt mondta, hogy nagyon törékeny, és legyöngült a szervezete … azt mondta, hogy visszaélt az erejével és az egészségével…
Csend nehezedett rájuk. Scarlett látta az anyját, olyannak, amilyen az utolsó napokban lehetett, mikor még fenn járt: Tara erőssége, oszlopa, de nagyon vékony, nagyon törékeny oszlop… őrli a fáradság, a munka, a gond, nem alszik és nem eszik, hogy más alhasson és jóllakhassék…
−  Aztán elmentek − mondta halkan, rekedten Gerald. − Aztán elmentek.
Hallgatott az öregember, és lassan, ügyetlenül megsimogatta Scarlett kezét.
−  Úgy örülök, hogy hazajöttél! − mondta egyszerűen.
A hátsó bejáratnál csoszogás hallatszott. Szegény Pork megszokta, hogy mielőtt belép, letörölje a lábát. Most sem feledte el. Aztán bejött. Két tökhéj-víztartót hozott vigyázva, kiömlött szesz erős szaga kísérte.
−  Sok kiloccsant belőle, Scarlett kisasszony. Nagyon nehéz volt a hordóból merni a sötétségben.
−  Nem baj, Pork. Köszönöm.
Átvette a lucskos edényt, az erős pálinkaszag majdnem elszédítette.
−  Igyál, papa!
Odaadta az edényt Gerald kezébe, s a vízzel telt másik korsóért nyúlt. Gerald engedelmesen, mint valami” kisgyermek, szájához emelte a whiskyt, és mohón, nagy kortyokkal ivott. Scarlett a vizet is odanyújtotta neki, de megrázta a fejét. Eltolta.
Most Scarlett emelte a tökhéj-edényt a szájához, s közben látta, hogy Gerald tompa szemében valami megcsillan. Ijedtség. Ellenkezés.
−  Tudom, hogy úrihölgyek nem szoktak pálinkát inni − mondta. − De én ma nem vagyok úrihölgy. Sok még a dolgom.
Mélyet lélegzett, és elszántan ivott. Gyorsan. Az erős pálinka végigégette a torkát, le egészen a gyomráig. Fulladozott, könny szökött a szemébe. De még egyszer nekikészült, s felemelte az edényt.
−  Scarlett! − mondta az apja szigorúan, most először régi hangján, mióta látták egymást −, elég volt. Nem vagy hozzászokva, és elkábulsz tőle. Becsípsz.
−  Becsípek? − nevetett fel keserűen Scarlett. − Szeretnék  részeg lenni,  hogy mindent  elfelejtsek.
Újra ivott. Lassan meleg zsibbadás terjedt szét a tagjaiban, az ujjai hegyéig. Áldotta a zsibbadó meleget. Mintha a szívébe is behatolt volna. Visszatért az ereje. Letette az edényt, és látta Gerald összeráncolt homlokát, régi hetyke mosolygásával ütött a térdére.
−  Már hogyan csíphetnék be, papa? Hiszen a te lányod vagyok. Tőled örököltem a fejemet, te pedig asztal alá ittad egész Claytont!
Gerald majdnem mosolygott ebben a pillanatban, őt I is átjárta a whisky melege. Scarlett még egyszer odanyújtotta neki az edényt.
−  Még egyet iszol, aztán szépen felviszlek a szobádba, és ágyba foglak fektetni.
Hirtelen elhallgatott. Most jött rá, hogy úgy beszél az apjával, mintha Wade-hez szólna. De az apja éhesen leste minden szavát.
−  Igen … még egyet iszom …
−  … és ágyba fogsz feküdni − mondta még egyszer Scarlett. − És ha akarod, ezt mind megihatod még odafenn. Scarlett itt van, papa, nem kell már semmivel törődnöd. Igyál, papa!
Ivott. Engedelmesen. Scarlett megfogta a két karját, és felállította.
−  Pork …
Pork egyik kezébe vette a pálinkásedényt, másikkal I a gazdája karját fogta meg. Scarlett a gyertyacsonkot tartotta a kezében. Így mentek ki hárman a sötét hallba, és indultak fel a kanyargó lépcsőn, Gerald szobája felé.

Rettenetes levegő volt abban a szobában, ahol Suellen Ι és Carreen feküdtek eszméletlen lázban, ugyanazon az  ágyon egymás mellett. Az asztalon, tányérba öntött disznózsírban, összecsavart rongy égett és bűzlött. Ez adott valami kis világosságot. Mikor Scarlett benyitott a hetek óta zárt ablakú szobába, ahol megrekedt a betegség és a gyógyszerek mindenféle szaga az égő zsíros rongy szagával együtt, majdnem elájult. Az orvosok talán csak úgy mondják, hogy nem jó a tífuszbetegnek a friss levegő, de Scarlett érezte, hogy meghal, ha csak egy pillanatot kell is ebben a szobában töltenie. Az ablakhoz rohant, és kinyitotta mind a hármat, hogy bejöjjön   a tölgylombok és a friss föld illata.
Suellen és Carreen csontig soványodva, sárgásfehér |  arccal hol aludtak, hol lázálomban dadogtak és vergődtek  a négyoszlopos,  széles  ágyon,  ahol  kiskoruk  óta aludtak együtt, és sugdosódtak nevetve,   boldog   esték idején. A másik sarokban üres ágy állt, magas, szűk, francia divatú ágy, melyet még Ellen hozott magával Savannah-ból. Itt feküdt Ellen …
Scarlett leült a lányok ágya szélére, és kábultan, tompán nézte őket. Ügy érezte, a csontja velejéig fáradt. Úgy érezte, napokig tudna aludni egyfolytában.
Ó, ha lefekhetne, alhatna, s egyszerre Ellen rázná meg gyöngéden a karját, és föléje hajolva mondaná: „Késő van már, Scarlett. Ne légy olyan lusta.”
De ez soha nem lesz többé. Soha.
Ö, ha nem is az anyja, de lenne itt valaki, akihez odamehetne, hogy támaszt kérjen, akinek az ölébe fektethetné a fejét, akinek átadhatna minden terhet a válláról …
Halkan nyílt ki az ajtó, és Dilcey jött be, keblén Melanie gyermekével. A whiskys edényt hozta. A füstös, bizonytalan világosságban mintha sokkal soványabb lett volna, mint azelőtt, és arcán erősebben kiütközött az indián vonás. Fakult kalikóruhája nyitva állt a keblén, és bronzszínű emlőjén ott csüngött az apró rózsaszín gyermek. Csöppnyi két öklével mohón motoszkált rajta. Scarlett ránézett.
− Szép volt tőled, hogy itt maradtál, Dilcey.
− Már csak nem mehettem el azokkal a piszkos niggerekkel, mikor Gerald úr olyan jó volt, és Prissyvel együtt megvett minket! Meg az úrasszony is mindig nagyon jó volt hozzám.
−  Ülj le, Dilcey. Nincs a babával semmi baj? És Melanie asszonyság hogy van?
−  A kicsinek semmi baja, csak éhes volt. Kap itt nálam eleget. S Melanie asszonyság jól van. Nem hal meg, ne tessék félni, Scarlett kisasszony. Sokat láttam én ilyent, mint ő, fehéret is, feketét is. Nagyon fáradt, és aggódik a baba miatt. Majd megnyugszik. Adtam neki inni egy kicsit, most aztán szépen alszik tőle.
Így hát a whisky mindenkinek orvosság ma este? Scarlett hirtelen arra gondolt, ne adjon a kis Wade-nek is? Hátha elállítja örökös csuklását.
Melanie nem hal meg. És ha Ashley hazajön … ha ugyan hazajön… nem, ezen most nem akar gondolkozni. Majd később .. .  annyi minden van, amire majd csak később szabad gondolni … bár soha ne kellene. Egyszerre riadtan ugrott fel. Nyikorgás hangzott oda-lentről.
−  Mammy húzza a vizet a kútból, jön, hogy lemossa a kisasszonyokat − mondta Dilcey, és letette a pálinkásedényt az asztalra, két orvosságosüveg közé. Scarlett idegei felmondták a szolgálatot. Felnevetett. Ha már a kút kereke is megijeszti… Dilcey komolyan, mozdulatlanul nézte, arca ünnepélyes, csöndes maradt. De Scarlett tudta, hogy megérti őt. Fáradtan dőlt hátra egy karosszékben. Ó, ha levehetne a szoros fűzőt magáról, kikapcsolhatná a ruhája nyakát, ledobhatná a cipőjét, ami még mindig tele van homokkal és apró kaviccsal, s égeti, szúrja a talpát…
Lassan nyikorgott a kútkerék, amint jött fel a vödör. Nemsokára felhúzza Mammy a vizet, és idejön hozzá. Az anyja dajkája. Az ő dajkája. Mammy erős, nyugodt, csöndes. Némán, szó nélkül várta.
Dilcey emlőjéről lecsúszott a kicsi ajka, visszaigazította, és azután maga némán ült és várt. Scarlett fülelt, hallotta Mammy lépteit a hátsó udvaron. Milyen csendes az éjszaka!:
A lépcső nyikorgott és nyögött Mammy súlya alatt. Jött, jött… aztán egyszerre idebenn volt a szobában. Mammy, az öreg Mammy. Két hatalmas vállát lehúzta a két nagy vizesvödör, jóságos fekete arcán a majmok kifejezhetetlen, titokzatos szomorúsága.
Felvillant a szeme, mikor meglátta Scarlettet, foga megcsillant, és letette a két vödröt. Scarlett hozzászaladt, ráejtette fejét széles mellére, mely már annyi fejet tartott vigasztalóan, feketét és fehéret. „Itt, itt nyugalmat és biztonságot találok − gondolta Scarlett −, valami mégis a régi maradt.”
De Mammy megszólalt, és Scarlett megértette, hogy csalódás várja megint.
−  Csakhogy itthon van Mammy édes kicsinye! Mammy drágasága! Ó, Scarlett kisasszony, mióta Ellen kisasszony a sírban fekszik, nem tudom, mit csináljak, mi legyen velünk. Ó, ha én is lefekhettem volna melléje! Nem tudok meglenni Ellen kisasszony nélkül. Nem maradt más nekünk, mint a bánat. És nehéz teher, drága szép kicsinye Mammynak, sok nehéz teher…
Amint ott tartotta Scarlett a fejét Mammy mellén, két szó ragadt meg a fülében: „nehéz terhünk” … Ez a két szó kínozta egyhangúan egész úton. És egyszerre eszébe jutott újra a dal…
Csak még néhány nap és lerakjuk nehéz terhünk,
Mindegy, igaz, 'sz sose lesz könnyebb,
Csak még néhány nap, míg utunkon megyünk…
Nem baj, ha nem is lesz már könnyebb… sohasem lesz hát könnyebb már a teher? Nem azért jött haza Tarára, hogy megpihenjen és megenyhüljön, hanem hogy még több terhet hordjon ezután? Felegyenesedett. És fáradt, csöndes mosollyal simogatta meg Mammy ráncos, fekete arcát.
−  Jaj, a keze az én gyönyörűmnek! − kapta el Scarlett felhólyagzott, feltört kezét Mammy, és rémülten, megbotránkozva emelte a szeméhez. − Hányszor, de hányszor mondtam, Scarlett kisasszony, hogy az úrihölgynek vigyáznia kell a kezére! És hol sütötte így le a nap? Jaj, az a szép tejszín bőre …
Szegény Mammy. Most még csak az következik, hogy így nem fog férjet kapni. Scarlett a szavába vágott.
−  Mammy, beszélj nekem mamáról! Papával nem bírtam beszélni róla.
Könny buggyant ki az öregasszony két szeméből, amint újra lehajolt, hogy felvegye a vödröket. Csöndesen csoszogott oda az ágyhoz, levette a takarót, és hozzákezdett, hogy a hálóinget is levegye a két lányról. Carreen rongyos, de tisztára mosott hálóingben feküdt, Suellenre már csak egy régi, barna, gazdagon csipkézett pongyolát tudtak ráadni. Mammy csöndesen sírva mosta végig a két mezítelen, vékony csontszoborhoz hasonló, lesoványodott testet valami ócska kötényből tépett ronggyal.
−  Jaj, Scarlett kisasszony, ennek is azok a semmirevaló, átkozott Slatteryék voltak az okai. Azok ölték meg Ellen kisasszonyt. Mindig mondtam, és ezerszer is mondtam, hogy hagyja őket, nem érdemlik meg azok, hogy velük vesződjön, csak baj lesz belőle. De ő nem hallgatott rám. Mert olyan lágy volt a szíve, hogy nem tudta nézni, hogy másnak baja történt. Azok lettek betegek először. Éppen ez a bajuk volt − mutatott a két lányra víztől csepegő rongyával. − Először a lányuk kapta meg, Emmie, és az asszony egyenesen ideszaladt, hogy Ellen kisasszony segítsen rajta. Mert mindig idejöttek mindenért. Miért nem ápolta ő maga a lányát? Ellen kisasszonynak úgyis éppen elég volt a gondja meg a munkája. De azért elment hozzájuk. És ápolta Emmie-t. Pedig ő sem volt egészséges, Scarlett kisasszony, már régen nem volt egészen egészséges. Még annál is kevesebbet evett, mint amennyit ehetett volna. Mint egy madár. És én megint mondtam, és százszor mondtam, hagyja már azokat a koldusokat, de rám se hallgatott. Amikor aztán Emmie jobban lett, Carreen kisasszony feküdt ágyba. Igen, a tífusz átrepült a kerten, és idejött hozzánk, és ráragadt Carreen kisasszonyra és aztán Suellen kisasszonyra. Akkor aztán Ellen kisasszony ápolta őket is. Amellett az a sok dolog. És a jenkik itt jártak a környéken, senki sem tudta, mi lesz, hogyan lesz. A rettentő sok gondban azt sem tudtam, hol áll a fejem, és mindnyájan csak szaladgáltunk volna összevissza. De Ellen kisasszony nem. Ö olyan nyugodt volt, mintha semmi baj sem lenne, és azt mondta: Isten kezében vagyunk. És dolgozott és ápolt és nem evett, és megint dolgozott, és csak az gyötörte folyton, hogy nincs orvosság a kisasszonyok számára. És mikor egy este már vagy tizedszer mostuk le mind a kettőt, olyan forróak voltak, mint a tüzes vas, azt mondta nekem: Mammy -sohasem hittem, hogy eladnám valaha a lelkemet, de most el tudnám adni egy kevés jégért, amit a lányaim fejére tehetnénk. Nem akarta, hogy az úr bejöjjön ide, vagy Rose, vagy Teena. Senkit sem bocsátott be, csak engem. És akkor megkapta ő is, és én mindjárt láttam, hogy itt hiába minden.
Mammy nagy nehezen kiegyenesedett, és a kötényével törölgette csorgó könnyeit.
−  Gyorsan vége lett, Scarlett, kisasszony, és még az a jó jenki doktor sem tudott segíteni. Nem is tért magához szegényke. Szólítottam, beszéltem hozzá, de engem sem ismert meg, nem tudta, hogy Mammy van mellette, az öreg Mammy ja …
−  És engem … engem nem említett? Nem hívott?
−  Nem az,. drágaságom. Azt hitte, újra kicsi kislány, és Savannah-ban van.  Senkit nem szólított a  nevén.
Most megmozdult Dilcey. Térdére fektette az alvó gyermeket.
−  De igen, Scarlett kisasszony. Valakit szólított. Hallottam.
−  Te fogd be a szád, te indiánképű nigger! − förmedt rá dühösen Mammy.
−  Csitt, Mammy! Dilcey, beszélj! Kit szólított? A papát?
−  Nem. Nem az urat. Azon az éjszakán volt, mikor a gyapot égett…
−  A gyapot… égett?
−  Igen. A katonák mind kicipelték a raktárból, és felgyújtották. Kiabáltak, hogy: itt van Georgia legnagyobb örömtüze!
… Három esztendő gyapottermése. Százötvenezer dollár. Vége.
−  És a tűztől olyan világos lett a házban, mintha fényes nappal lett volna, és akár egy tűt is meg lehetett látni a földön. És mikor bejött az ablakon a nagy világosság, akkor Ellen asszonyság egyszerre felült az ágyán, és háromszor kiáltotta, nagyon hangosan: Philippe! Philippe! Philippe! … Sohasem hallottam ilyen nevet, de ezt kiáltotta, és nem sokkal azután meghalt.
Mammy, mintha kővé vált volna, úgy állt mozdulatlanul, haragos szemét Dilceyre meresztette. Scarlett két tenyerébe rejtette az arcát. Philippe… Ki lehetett ez a Philippe, hogy az anyja halála órájában is őrá gondolt? …
A hosszú út, Atlantából Taráig, befejeződött Ellen szobájában, s ott mezítelen, kemény fal várta Ellen karja helyett Scarlettet. Soha többé nem fekhet le atyja házában azzal a biztos érzéssel, hogy anyja védő szeretete úgy betakarja, mint valami könnyű és meleg hattyúpihepaplan. Sehol menedék, sehol biztonság a számára. Hiába vergődik, hiába fordul akármerre, nem menekülhet. Nincs senki, akinek vállára átrakhatná a terheit. A háznép úgy kapaszkodik a szoknyájába, mintha természetes lenne, hogy Ellen halála után a lánya lesz a ház vezetője, fenntartója, lelke.
A kelő hold tétova fényénél ott feküdt Tara. Elhagyatott földjei, néptelen négerkunyhói, lerombolt fészerei … Mintha a saját vérző, elgyötört teste lett volna a föld. Ez hát az út vége. És akinek támaszul kell szolgálnia az elhagyatott és árva háznépnek, az Scarlett O'Hara, tizenkilenc éves özvegyasszony, egy gyerekkel.
Mit csináljon velük? A kisfiával meg a többiekkel? Józanul igyekezett gondolkozni. Melanie-t és a csöpp babát Burrék vehetik magukhoz Maconban, Pittypat néni úgyis ott van már. Ha a két lány felépül, Ellen családjának kell eltartania őket. Ö pedig az apjával és a kis Wade-del elmehet James vagy Andrew bácsihoz.
Nézte a húgai sovány testét. Eszméletlen lázukban „ide-oda dobálták magukat a lucskos, átizzadt, vízzel lecsöpögtetett lepedőn. Sohasem szerette Suellent. Most egyszerre egészen tisztán látta, hogy soha nem tudta szeretni. És Carreent sem szerette túlságosan, senki nem tudott közel férkőzni a szívéhez, akiben gyengeséget érzett. De a véréből való vér mindkettő, Tarához tartoznak. Nem, nem engedheti, hogy szegény rokon módjára tengődjenek a nagynénjük házában. Az O'Harák közül senki sem lesz szegény rokon! Az O'Harák közül senki ne süllyedjen odáig, hogy kegyelemkenyérre szoruljon.
Nem, nem! … Nincs hát menekülés semerre? Fáradt agya olyan lassan mozdult. Olyan nehezen emelte fel fejéig a két karját, mintha a levegő sűrű víz lenne, melynek árja ellen úszik. Aztán magához húzta a tökhéjedényt. Volt még az alján egy kevés whisky. Hogy mennyi, nem látta a bizonytalan világosságban. Különös. Most nem is érezte kellemetlennek a szagát. Lassan itta. És a pálinka nem égette már a torkát, tompa, kábító meleg terjedt szét tagjaiban.
Letette az üres edényt. Még egyszer körülnézett. Csak álom lehet ez. A füstös szoba, a két csontos leánytest, Mammy óriási, torz alakja, amint valami ősi bálványhoz hasonlóan az ágy mellett gubbaszt, Dilcey, bronzból öntött másik bálvány, barna mellén az apró, rózsaszín gyermekkel. Valami eszeveszett álom, amelyből mindjárt felébred majd, s megérzi a konyhában sülő friss szalonna szagát, meghallja a reggelire készülő négerek torokhangú nevetését, a földekre induló szekerek nyikorgását … és Ellen gyöngéd, sürgető keze végigsimogatja a karját.
Arra eszmélt, hogy saját szobájában van, az ágyában. Halvány holdfény tűz be a sötétségbe, és Mammy meg Dilcey vetkőztetik. A halcsontok nem nyomták már a derekát. Mélyen, szabadon tudott lélegzeni, le a tüdeje legaljáig. Érezte, hogyan húzzák le óvatosan a harisnyát róla, és hallotta Mammy részvevő mormogását, amint vigyázva megmossa feltört lábát. Hűvös volt a víz és lágy, hűvös és lágy volt az ágya is. Jó volt itt feküdni, gyermek módra. Felsóhajtott és elnyújtózott. Majd, nem tudta, egy év vagy egy másodperc múlva, egyedül maradt, és a szoba világosabb lett, amint a hold magasabbra hágott odakint.  Zöldes fény csíkozta  az ágyát végig.
Nem tudta, hogy részeg. Azzá tette a kimerültség és a pálinka. Csak azt tudta, hogy otthagyta valahol fáradt testét. Fenn lebeg a magasságokban, ahol nincs fájdalom, és emberfölötti tisztasággal lát mindent.
Valahol, a hosszú úton, Tara felé, otthagyta  a leányságát. Nem volt alkalmazkodó, lágy agyag többé. Az agyag megkeményült a tűzben, ezen a rettenetes napon, amely ezer év hosszúságúra nyúlt. Ma este történt utoljára, hogy úgy gondoskodtak róla, mint valami kisgyermekről. Asszony lett. A fiatalságának vége.
Tudta már, hogy nem fogja sem az anyja, sem az apja rokonságának segítségét igénybe venni. Az O'Harák sohasem fogadtak el alamizsnát. Maguk intézték a sorsukat mindig. Ami teher van a vállán: az övé, és elég erős a válla, hogy elbírja a terhet. Meglepődés nélkül érezte azt is most, letekintve valahonnan a magasból, hogy az ő válla elég széles és elég erős, mert elbírta a legnehezebbet is.
Nem szabad elmennie Taráról. Nem hagyhatja el gyáván. Hozzátartozik ehhez a vörös agyagföldhöz. Benne gyökerezik az élete a vérszín termőföldben, és ebből kapja az erőt és táplálékot, akár a gyapotcserjék. Itt marad, élni fog, és vele élnek a többiek: az apja, a gyermeke, a húgai, Melanie, Ashley fia és a négereik. Holnap … ó, holnap igába hajtja a fejét. Holnap sokat kell dolgozni. Elmegy a Tizenkét Tölgy ültetvényre és MacInthosék telepéhez, megnézni, nincs-e valami a romok közt, aminek hasznát vehetnék. Végig kell kutatni az elhagyott kerteket. Végig kell járni a folyó menti ingoványt, nem kódorog-e benne valami állat, disznó, csirke, borjú. Aztán el kell menni Jonesboróba és Lovejoyba Ellen ékszereivel, valaki csak ad érte ennivalót. Holnap … holnap … Egyre halkabban, lassabban mozgott az agya, mint a lejáró óra, de azért tisztán végig tudott gondolni mindent.
És a régi családi történetek is, amelyeket valaha unatkozva és kedvetlenül hallgatott, amelyeket csak félig értett meg, most kristálytisztán vetődtek feléje. Gerald egy fillér nélkül felvirágoztatta Tarát. Ellen valami titokzatos bánattal a lelkében magasra tudott emelkedni, és gondviselése lett mindenkinek, aki körülötte élt. Egyik nagyapja, az öreg Robillard, aki Napóleon bukásával ment tönkre, a gazdag georgiai partokon új vagyont szerzett. Egyik dédapja, Prudhomme, egész kis királyságot sajátított ki Haiti sötét posványai mélyén, s amikor ezt elvesztette, új életet és új méltóságot tudott szerezni Savannah városában. Voltak a családban Scarlettek, akik együtt verekedtek az ír önkéntesekkel a szabad Írországért, és a férfiakkal együtt akasztották fel és lőtték agyon őket, és voltak O'Harák, akik Boyne csatájában pusztultak el, mert halálig küzdöttek azért, amit a magukénak éreztek.
Mind szerencsétlenségeken mentek át, de a sors nem tudta őket megtörni soha. Sem a királyságok és birodalmak bukása, sem a lázadó rabszolgák mészárlásai, sem háborúk, sem forradalmak, sem zsarnokság, sem átok. A nyakukat eltörhette a balsors, de a szívüket és gerincüket nem. Soha nem siránkoztak. Verekedtek. És ha meghaltak, akkor is büszkén és emelt fejjel haltak meg, ha holtfáradtan is. Mindezek az ősök, akiknek vére ott folyt az ereiben, most mintha összegyülekeztek volna körülötte a holdfényes szoba mélyén. És Scarlett nem félt tőlük, és nem csodálkozott, hogy itt vannak nála a rokonok, akik elfogadták a rosszat, amit a sors rájuk mért, és kikapálták belőle a jót.
Tara az ő sorsa. Itt kell megharcolnia a maga harcát, és győznie kell.
Álmosan, kábultan fordult az oldalára. Lassan kezdte elborítani agyát a sötétség. Igazán itt lebegnek körülötte az árnyak, s bátorítóan suttogtak a fülébe, vagy csak álom ez is?
„Akár itt vagytok, akár nem − mondta „magában félálomban −, jó éjszakát… és köszönöm.”
Másnap reggel Scarlett olyan összetört testtel ébredt, hogy minden mozdulatra felsírt volna. A sok gyaloglás, a megerőltetés, a szekér rázása most éreztette hatását. Arcán vörös volt a napégette bőr, tenyere felhólyagosodott.
De a nyelve is nehéz volt, és a torka égett, mintha tüzet raktak volna a gyomrában. Hiába ivott vizet, a víz nem oltotta szomjúságát. Ügy érezte, mintha óriásira dagadt volna a feje, és ha megmozdította, vagy csak kissé elfordította a szemét, rettenetes fájdalmat érzett. Mikor behoztak neki egy-két frissen sült, gőzölgő yam-gyökeret, olyan gyomorémelygést kapott az étel szagától, ami terhességének első hónapjaira emlékeztette. Gerald megmondhatta volna neki, hogy ez az ivás természetes következménye, de az öregúr nem vett észre a leányán semmit. Ott ült az asztalfőn, ősz hajú öregember, tétova, elfakult szemét az ajtóra függesztve, kissé féloldalt hajtva a fejét, mintha Ellen ruhája suhogását figyelné. Mikor Scarlett csendesen leült, hozzáfordult egy pillanatra, és halkan kérdezte:
− Nem várjuk meg a mamát? Milyen későn kel ma reggel.
Scarlett felkapta lüktető, sajgó fejét, és hitetlen rémülettel meredt rá. Szeme Mammy kérő, figyelmeztető, szomorú pillantásával találkozott. Scarlett keze la torkára tévedt, bizonytalan mozdulattal felállt, s lenézett az apjára a reggel éles világosságában. Az apja félénken, kérdőn visszatekintett rá. Feje, keze állandóan remegett.
Scarlett mindeddig ösztönösen számított rá, hogy az apja, ha meg is öregedett, de támasza lesz, irányítani fogja, megmondja, mit tegyen. De most… Nem értette a dolgot. Az este egészen magánál volt. Igaz kábultnak, gyengének látszott, de összefüggően beszélt. Ma reggel pedig még arra sem emlékezik, hogy a felesége meghalt? Ellen halála és a jenkik pusztítása felőrölte erejét… Már szólni akart, de Mammy megrázta a fejét Gerald háta mögött, és vörös szeméhez emelte a kötényét.
Scarlett kábultan ült le újra.
„Lehetséges, hogy papa elvesztette az eszét? − villant az agyába a kérdés, és kínzóan fájó feje úgy esett előre, mintha le akarna válni a nyakáról. − Nem, ez nem lehet! Majd el fog múlni. Mit csinálnék, ha ilyen maradna? Nem szabad rágondolnom. Nem gondolok most semmire, sem rá, sem mamára, sem semmi szörnyűségre. Most gondolkoznom kell és dolgoznom kell, ,azon fogom a fejem törni, amin segíthetek; nem azon, í ami változhatatlan.”
Egy falatot sem evett, úgy kelt fel az asztaltól, s kiment a hátsó udvarba, ahol Pork mezítláb, ünnepi libériájának foszlányaiban ült a küszöbön, és mogyorót tört. Scarlett úgy érezte, kalapálnak a fejében, és az éles napfény a szemébe vágott. Hogy egyenesen tartsa magát, minden erejére szüksége volt, és igyekezett minél rövidebben beszélni. Olyan nyers, kurta kérdéseket vetett oda Porknak, hogy az öreg néger elképedve vonta fel a szemöldökét. Ellen soha nem beszélt így,  még akkor sem, ha dinnyelopáson ért valakit. A földekről akart tudni Scarlett mindenfélét, a kertről, az állatokról, összehúzott zöld szemében valami kemény fény villant meg, amit Pork eddig sohasem látott.
−  Bizony, Scarlett kisasszony, a ló megdöglött, ott feküdt reggel, ahová kötöttem. Az orra benne volt a vödörben, a vödör meg felborult, de már nem tudta meginni a vizet. Nem, a tehén nem döglött meg. Szép kis borja lett az éjjel, azért bőgött olyan keservesen.
−  Szép kis bába lesz Prissy bői − jegyezte meg Scarlett nyersen. − Azt mondta, azért bőg, mert meg kell fejni.
−  Prissy nem is készül tehén-bábának, kisasszony − felelte Pork. −− És nem is érdemes azért veszekedni, a fontos, hogy van tehén, és van borjú, és lesz ennivaló a lábadozóknak. A jenki doktor úgyis azt mondta, sok tejet igyanak.
− Van még valami állat itthon?
−  Semmi. Az öreg anyadisznót meg a malacait kikergettem a posványba, a folyópartra, hogy a jenkik el ne vigyék. De hogy meg lehet-e még találni őket, azt nem tudom.
−  Pedig össze kell szedni őket. Te meg Prissy el is indulhattok.
Pork fel volt háborodva.
−  Scarlett kisasszony, ez közönséges niggernek való munka. Én házi néger vagyok.
Scarlett úgy érezte, hogy valami kis szörnyeteg belül tüzes ollóval csipkedi a szemgolyóját.
−  Te meg Prissy megkeresitek a disznót a malacokkal együtt, vagy elmentek innen, mint a közönséges niggerek.
Pork szemében könny reszketett. Ó, csak Ellen asszonyság itt lenne! Ö megértette az ilyen dolgokat, és nagyon jól tudta, hogy milyen nagy a különbség a közönséges néger és a házi alkalmazott között.
−  Menjek el?  Hová menjek,   Scarlett   kisasszony?
−  Nem tudom, és nem is bánom. De aki nem akar itt dolgozni, az szaladhat a jenkik után. Ezt megmondhatod a többieknek is.
−  Igen, asszonyság.
Most már nem hívta kisasszonynak. − Mi van a kukoricával meg a gyapottal?
−  A kukoricát lelegelték a lovak, és amit még meghagytak, azt a jenkik zsákba tették és elvitték. A gyapotföldeket pedig egészen tönkretették, mert arra jártak át az ágyúkkal meg szekerekkel. Csak néhány acre maradt a patak mentén, amit nem vettek észre. De azzal nem is érdemes semmit kezdeni, legfeljebb ha három bálányit ad ki.
… Három bála. Scarlett a sok ezer bála tiszta fehér gyapotra gondolt, amit Tara szállított évenként a kikötőkbe, és a szíve még jobban fájt. Három bála. Körülbelül ennyit termeltek Slatteryék. És az adó? Miből fogják az adót fizetni? A Konföderáció gyapotban is elfogadta az adót, ha valakinek nem volt pénze. De három bála … semmi. Ámbár, ha elég lenne is, a gyapot ott pusztul a cserjéken, mert a rabszolgák szétfutottak, és nincs, aki leszedje.
„Erre sem akarok gondolni − döntötte el magában. − Az adó úgysem az asszony dolga. A papa intézte mindig … a papa … nem, erre sem fogok gondolni. A Konföderáció futhat az adója után. Most az a fontos, hogy legyen mit ennünk.”
−  Pork! Voltatok már a Tizenkét Tölgy ültetvényen vagy Macintosh úrék földjén, megnézni, nem maradt-e ott valami?
−  Nem, asszonyság. Nem is mertünk elmenni Taráról, nehogy megfogjanak a jenkik.
−  Akkor ma Dilcey átmegy Maclntoshékhoz. Hátha talál ennivalót. Én pedig átmegyek a Tízenkét Tölgyhöz.
−  Kivel, asszonyság?
−  Magam. Mammynak a kisasszonyokkal kell maradnia, Gerald úr sem jöhet…
Pork akkorát kiáltott, hogy Scarlett haragjában szerette volna megrázni. Hogy a Tizenkét Tölgy közelében szökött katonák, csavargók, jenkik lehetnek. Nem mehet egyedül.
− Elég, Pork! Hallgass, és mondd meg Dilceynek, hogy menjen rögtön. Te pedig Prissyvel keresd meg a disznót.
Ezzel sarkon fordult és bement. Mammy ócska, nagy karimájú kalapja kifakultan, de tisztán ott lógott a szögön. Ezt tette a fejére, és mintha álom lett volna, úgy gondolt vissza a zöldtollas kalapra, amelyet Rhett hozott neki Párizsból. Felkapott a konyhában egy faháncs-kosarat, és máris indult a hátsó lépcsőn lefelé, bár , minden lépés a fejébe nyilallt, és úgy érezte, hogy a gerince mindjárt átszúrja a fejét.
A folyó felé vezető kanyargós út vörösen, felrepedezve feküdt a tönkretett gyapotföldek mentén. Sehol egyetlen fa sem adott árnyékot, és a nap könyörtelenül tűzött át Mammy ócska kalapján, mintha nem is erős kalikóból, de finom tarlatánból készült volna. A por belepte az orrlyukait és torkát, úgy érezte, összetörnének a hangszálai, olyan szárazak, ha megszólalna. Mindenfelé mély árkok, keréknyomok vágták fel a földet és az utat, nehéz ágyúkat vonszoltak itt a katonalovak az érett gyapot-földeken keresztül. Letaposva, összetörve feküdt minden. A gyapotcserjék között itt-ott mindenféle hulladék: lószerszámdarab, laposra nyomott, törött cinedény, kocsikerék, gomb, rongyos katonasapka, harisnya, véres rongy, amit az átvonuló hadsereg eldobált.
Odaért a cédruscsoporthoz, mely az alacsony kőfalon belül állt, és beárnyékolta a családi sírokat. Igyekezett nem gondolni arra az új sírra ott, a három kisfiú köve mellett. Ö, a mama… Összeszorította a száját, és tovább gyalogolt elszántan, lefelé a porfödte dombháton, elhaladt a kormos kémény és a hamurakás mellett, mely Slatteryék házának helyét jelölte, és vad keserűséggel gondolta, bár valamennyien bennégtek volna. Ha Slatteryék nincsenek, ha az az utálatos Emmie, akinek törvénytelen gyermeke született az ő felügyelőjüktől, meg nem betegszik, az anyja most is élne.
Kemény kavics került a cipőjébe, és a talpába szúrt. Felszisszent. Kirázta. De mit is keres ő itt tulajdonképpen? Miért gyalogol ezen a távoli, elhagyatott, gödrös úton,   majdnem  mezítláb,  nagy  kosárral. a  karján,  ő, Scarlett O'Hara, a környék szépe, Tara óvott büszkesége? Az ő lába táncra, nem gyaloglásra való, vékony cipője sima padlóra, nem kövek közé. Arra született, hogy kényeztessék és kiszolgálják. S most betegen, elcsigázottan, éhesen a szomszédok kertjébe megy ennivalót keresni.
Lenn, a domb alján, a folyó kanyargott. Milyen hűvösség, milyen csend volt a víz fölé hajló nagy fák árnyékában, a zöld bozót mélyén! Levetette magát a partra, ledobta rongyos harisnyáját, poros cipőjét, és a vízbe engedte két égő lábát. „Ő, milyen jó lenne egész nap itt ülni − gondolta −, ahonnan nem látja az otthoni kérő, ijedt szemeket, ahol a levelek álmosítóan susognak, és a víz csöndes csörgedezéssel folyik, mintha semmi sem történt volna a világon.”
Mégis felállt. Felhúzta a harisnyáját és cipőjét. És lassan továbbindult a mohás, süppedékes part mentén. A jenkik felégették a hidat, de tudott egy gázlót nem messze, ahol gerendákat fektettek végig a négerek a vízen. Átment rajta, s megindult felfelé a napégette dombon, amelynek tetején fél mérföldnyire ott volt a Tizenkét Tölgy.
Előtte magasodott már a tizenkét tölgy, amely az indiánok ideje óta itt állt. De leveleik elsárgultak és megfeketedtek a tűztől, egy-egy hatalmas águk egészen elperzselődött és megszenesedett. Köztük pedig ott hevertek John Wilkes házának romjai, a szép, oszlopos fehér kastély kormos maradványai, mely olyan derűs és előkelő méltósággal állt a dombtetőn. A mély gödör a hajdani pince helyén, a megfeketedett alapkövek, a széttört oszlopok és két hatalmas kémény jelölték a helyét. Egy kormos oszlop végigzuhant a gyepen, s összetörte a jázminbokrokat.
Scarlett ráült az oszlopra. Beteges gyengeség fogta el. Nem bírt innen továbbmenni. Semmi nem hatott úgy a szívére, mint az, amit itt látott. íme, a Wilkes család büszkesége. Por a lába alatt. Ez lett a vége annak a szép, gazdag háznak, ahol mindig örömmel fogadták, amelynek valaha gyermekes álmaiban asszonya kívánt lenni. Itt táncolt és lakomázott és kacérkodott, itt nézte féltékenyen, titkos fájdalommal a szívében, hogyan mosolyog Melanie Ashley szemébe. Itt, a hűvös lombok alatt történt, hogy Charles majdnem összeroppantotta a kezét, mikor megmondta, hogy a felesége akar lenni.
„Ó, Ashley! Remélem, hogy meghaltál! Nem tudnám elviselni, hogy ezt lásd.”
Ashley még ide hozta el a menyasszonyát. De a fia és fiának fiai soha nem élnek már ebben a házban, ahol Scarlett úgy szeretett volna élni. A ház meghalt, s Scarlettnek úgy rémlett: halottak mind a Wilkesek is.
„Erre nem szabad gondolni. Nem szabad! Majd később. Most nem bírom el” − gondolta, és elfordította a fejét.
Felkelt. Fájó lábbal, sántítva járta körül a romokat az összetaposott rózsáskertben, amelyet a Wilkes lányok olyan féltő gonddal ápoltak. Átment a hátsó udvaron a füstölőház, fészerek, tyúkólak hamurakásai felé. A kert éppen úgy össze volt dúlva és taposva, mint Tarán. Nehéz kerekek, lópaták és emberi lábak taposták bele a földbe a veteményeket. Itt nem volt már semmi számára.
Visszament az udvarba, és az elhagyatott, néma, meszelt kunyhók felé indult, a rabszolgasorra. Néha megállt, és kiáltott egyet, de nem felelt senki. Még csak egyetlen kutya sem ugatott sehol. Scarlett tudta, hogy Wilkeséknél minden rabszolgának külön kis kertje volt, amelyet kedvére művelhetett. Remélte, hogy ezeket nem taposták össze a katonák.
Igaza volt. De annyira elfáradt már, hogy örülni sem tudott, amikor meglátta a káposztafejeket meg a répasorokat, a sárgára aszott, de még használható babot. Leült, és lassan tölteni kezdte a kosarát, kézzel kaparta ki a répát meg burgonyát a földtől. Ma jó vacsora lesz Tarán, ha nem is ehetnek füstölt húst a főzelék mellé. Talán Mammy nem égette fel mind a szalonnazsírt, s maradt valami, hogy felhasználhassák. El ne felejtse megmondani Mammynak, hogy fenyőszurkot égessen. A zsír kell a főzéshez.
Az egyik kunyhó háta mögött retekágyat talált, és egyszerre éhséget érzett. Elrontott gyomrával vágyott a retek friss, fanyar ízére. Nem is nagyon törölte le ruhájával a földet, beleharapott. Fás volt, pudvás és olyan : csípős, hogy könnybe lábadt a szeme tőle. Alig nyelte le az elsőt, üres gyomra tiltakozni kezdett ellene, s ott,  ahol volt, lefeküdt a puha földre, és keservesen hányt.
A négerszag, amely még mindig ott lengett a kunyhók körül, még fokozta az émelygését. Keservesen vergődött görcsei közt, s gyorsan forgott körülötte a meszelt kunyhók sora és a facsoport a közelben.
Aztán ez is elmúlt. Kimerülten feküdt ott, arccal a puha földnek, a moha olyan volt, mint valami párna. Gondolatai összevissza ugráltak. Ő, Scarlett O'Hara, itt fekszik egy néger kunyhó mögött, túlságosan rosszul van ahhoz, hogy mozdulni tudjon, és senki a világon nem tudja, senki nem törődik vele. Valaha a leejtett harisnyáját sem vette fel a földről. Valaha nem kötötte meg maga a cipője zsinórját. Valaha, ha a feje fájt, az egész ház körülötte futkosott. Most senki sem törődhetett vele, mindenkinek volt éppen elég gondja enélkül is.
Amint ott hevert, halálos gyengeséggel a tagjaiban, nem volt ereje rá, hogy a gondolatait távol tartsa magától. És jöttek, mint a halottkereső ölyvek. Hiába mondogatta magában: „Majd később gondolok a mamára és papára és Ashleyre és a romokra… majd később. Ha kibírom.” − Úgy érezte, most nem bírja ki, és mégis bírnia kellett. A gondolat-ölyvek ott keringtek fölötte, leszálltak, szívébe vájták karmukat és csőrüket.
Hosszú, véghetetlen hosszú ideig nem mozdult onnan. Emlékezett mindenre, ami fájt, azokra, akik meghaltak, az életre, a régi életre, amely szintén meghalt mindörökre … és a jövendőre, amely sötéten feküdt a-szeme előtt.
De mikor végre felkelt és megállt a Tizenkét Tölgy romjai között, magasra emelte a fejét. Valami fiatalos kedvesség, valami finom báj, valami gyermeki szépség mindörökre eltörlődött az arcáról. Ami elmúlt, elmúlt. Aki meghalt, meghalt. A régi napok boldog bősége nincs többé. És amint karjára vette a nehéz kosarat, melynek füle a húsába vágott, éppen úgy vette magára az új élet gondjait is.
Vissza nem lehet menni. Induljunk hát előre.
… Ötven évig lesznek még Délen keserű szemű asszonyok, akik a régi jó időket fogják emlegetni és emlékeikből élnek; akik a halott éveket és halott kedveseiket siratják, fájó és céltalan emlékeket idéznek fel; akik keserű büszkeséggel viselik majd a nyomorúságot, mert valaha gazdagok és gondtalanok voltak. De Scarlett nem akart többé a múltba nézni.
Rápillantott a megfeketedett kövekre, és utoljára látta olyannak a Tizenkét Tölgyet, amilyen valaha volt, gazdagnak, büszkének, egy emberfajta és egy életrend jelképének. Azután a húsába vágó nehéz kosárral a karján elindult a dombon.
Éhség rágta üres gyomrát megint, mikor hangosan odakiáltotta az elhagyatott tájnak, a leperzselt tölgyeknek:
− Isten a tanúm, Isten engem úgy segéljen, a jenkik engem nem fognak megverni! Ki fogom böjtölni mindezt, és ha túlleszünk a legnehezebb időkön, soha nem akarok éhezni többé. Nem, sem én, sem az enyéim. Még ha lopnom kell is, vagy gyilkolnom érte, Isten a tanúm, nem fogok éhezni többé!

Tara akár Robinson Crusoe elhagyatott szigete lehetett volna, úgy éltek a következő napokban, távol a világtól. Alig néhány mérföldnyire tőlük zajlott az élet, de akár ezer mérföldnyi zúgó vízár is lehetett volna Tara és Jonesboro vagy Fayetteville között, sőt akár Tara és a szomszédos ültetvények között is. A szegény gebe megdöglött, s egyiküknek sem volt sem ideje, sem ereje, hogy mérföldeket gyalogoljon embereket látni.
Néha, hosszú keserves munkában telt napok után, mikor az ennivalóért való verekedéstől és a három beteg ápolásától úgy fájt a háta, hogy alig bírt kiegyenesedni, azon vette észre magát, hogy figyel, nem hall-e valami ismerős hangot? Kis néger gyermekek visongó nevetését, szekérnyikorgást, Gerald lovának dübörgő vágtatását, hintókerekek zörgését a ház előtti kavicson, vidám vendégek zaját… De hiába hallgatózott. Az út némán, elhagyatottan veszett a távolba, és sehol nem kavargott vörös porfelhő, amely vendégeket jelzett volna. Tara sziget volt: sziget a hullámzó zöld dombok [és vörös agyagföldek között.
Valahol a világban családok biztonságos fedelek alatt ettek és aludtak. Valahol fiatal lányok táncoltak, harmadszor átalakított ruháikban, kacérkodtak és énekelitek: Ha vége lesz a háborúnak, édes … mint ahogyan ő is táncolt, kacérkodott és énekelt alig néhány héttel ezelőtt. Valahol ágyúk dörögtek, csata folyt, városok lángoltak. Valahol piszkos háziszőttes egyenruhában, mezítlábas sereg menetelt, verekedett, aludt, éhesen és reménytelen fáradtsággal. Valahol jenki egyenruhától kéklettek Georgia dombjai, jóllakott jenki katonák egyenruháitól, akik kukoricán hízott lovaikat táncoltatták.
Tarán túl volt a világ és a háború. De Tarán már nem volt semmi. Elsüllyedt a világ, és elsüllyedt a háború is. Csak az emlékek jöttek, s azokat is el kellett űzni, ha alattomosan közeledtek a pihenés óráiban a kimerült lélek felé. Egyetlen gondolat élt Scarlett előtt, egyetlen feladatot ismert a magáénak: ennivalót szerezni a ház népe számára, napról napra, akárhonnan is!
Enni! Enni! Miért eresebb a gyomor minden gondolatnál? Scarlett le tudta győzni a szívet tépő fájdalmakat, de az éhséggel ő sem bírt. Ha reggel, félálomban, összekuporodva feküdt az ágyában, mielőtt ráébredt volna a háborúra és éhínségre, álmosan várta a sült szalonna és a friss sütemény illatát. És minden reggel olyan vágyódva és éhesen szimatolt utána, hogy ez ébresztette fel.
Volt egy kevés almájuk, yamgyökerük, mogyorójuk és tejük. De még ebből sem annyi, hogy jóllakhattak volna. És ha háromszor naponta ugyanazt látta Scarlett az asztalon, visszagondolt a régi lakomákra, a gyertyafényben csillogó asztalra, az ételek illatára.
Milyen gondtalanok, milyen pazarlók voltak akkor! Friss sütemény, kukoricafánk, kétszersült, vajastészta, minden egyszerre volt az asztalon. Sonka az egyik pecsenyés tálon, sült csirke a másikon. Vajbab felhalmozva porcelán tálon. Sült úritök, főtt zöldség, tejfölös mártásba rakott sárgarépa. Aztán a mindenféle nyalánkság! Mindenki vehetett, ami tetszett: csokoládés, vaníliás sütemények, tejszínhabos torták. A halál és háború látása nem könnyeztette meg, de ezek az emlékek igen, és örökösen követelődző gyomra megfájdult. Mammy mindig panaszkodott az étvágya miatt, most kétszeresen panaszkodhatott volna. Mert az egészséges, tizenkilenc éves fiatal szervezet a kemény munka mellett még inkább megkövetelte a maga jogait.
De nemcsak ő volt éhes Tarán. Amerre nézett, mohó, sóvárgó szemek lestek minden mozdulatát. Carreen és Suellen, a lábadozó tífuszbetegek kínzó étvágyát érezték napról napra erősebben. A kis Wade egyre nyafogott:
−  Wade éhes … Wade nem szeleti a yamgyöke-let… Wade cuklot kél… − A többiek sem hallgattak.
−  Scarlett kisasszony, ha nem kapok enni, hogyan szoptassam a két kisbabát?
−  Asszonyság, ha a gyomrom üres, nem bírok fát aprítani.
−  Báránykám, szegény öreg Mammy éhen fog halni.
−  Leányom, nem ehetnénk mást, mint mindig csak yamgyökeret?
Csak Melanie nem panaszkodott, Melanie, akinek napról napra keskenyebb lett az arca, és még álmában is meg-megvonaglott a szája a fájdalomtól.
−  Én nem vagyok éhes, Scarlett. Add oda Dilceynek az én részem is.
Lemondása és bátor önmegtagadása még jobban bántotta Scarlettet, mint a többiek követelődzése. Azokra rászólhatott, de Melanie gyöngéd türelmével szemben tehetetlen maradt. És lassan Gerald, Wade és a négerek is mind Melanie-hez húzódtak, mert még betegen és gyengén is jólelkű, gyöngéd és kedves volt, amit Scarlettről ezekben  a  napokban  nem  lehetett elmondani.
Különösen Wade szeretett ott lenni Melanie szobájában. Volt valami baj ezzel a gyerekkel, de hogy mi, Scarlett nem ért rá kitalálni. Elhitte Mammynak, hogy a gyereknek gilisztái vannak, és szárított herbalevelek-ből és füvekből elkészítette a keveréket, amit Ellen adott, ha valakinek gilisztái voltak. De a hashajtótól még sápadtabb lett a, kisfiú. Scarlett nem is úgy gondolt rá ebben az időben, mint valami külön egyéniségre, csak egy gonddal többet jelentett neki, egy éhes szájjal többet. Úgy gondolta, majd ha jobban mennek a dolgok, leül vele játszani és ábécére tanítja, de most sem ideje, sem türelme nincs hozzá. És mert mindig olyankor volt láb alatt, mikor legtöbb tennivalója lett volna, gyakran szólt rá haragosan is.
Bosszantotta, hogy az első kemény szóra olyan ijedtség ül ki a fiú nagy kerek szemébe, s ilyenkor olyan ostobának látszik. Nem értette meg, hogy a gyermek olyan megrázkódtatáson ment keresztül, amit felnőttek sem tudtak baj nélkül végigélni. Élő rémület volt Wade örökös társa, rettegés tartotta állandó szorongás-. ban a lelkét, ez riasztotta fel éjszakánként keserves sírásra. Minden váratlan nesz, minden kemény szó felébresztette benne a szörnyű rettegést, mert a lelkében a haragos beszéd összeforrt a jenkik fogalmával, s a jenkiktől jobban félt, mint Prissy kísérteteitől.
Míg az atlantai ostrom meg nem kezdődött, boldog, csendes, védett élete volt. Ha az anyja nem is sokat törődött vele, volt, aki kényeztesse, mindennel ellássa. Mindenki gyöngéden szólt hozzá. Az ostrom első éjszakáján, mikor a pincébe kellett menekülniük, akkor kiáltott rá s verte meg az anyja először életében. A régi békés élet a Barackfa utcában, az egyetlen élet, amelyet addig ismert, akkor hirtelen megszűnt, s azóta mindig attól rettegett, hogy a jenkik jönnek, megfogják és feldarabolják. Az atlantai menekülésből is csak ennyit értett. És ha Scarlett ráförmedt, felébredt lelkében minden szörnyű emlék. A haragos szó és a jenkik fogalma mindörökre egybeolvadt kis agyában, és az anyjától is félt már.
Scarlett kénytelen volt észrevenni, hogy a gyermek kezdi kerülni őt, és ez bántotta. Ez még kellemetlenebb volt, mint mikor egész nap utána tipegett, és a szoknyáját fogta. Meg volt sértve, hogy éppen Melanie ágya mellett keres menedéket. Órákig el tudott itt játszani szép csendesen, vagy hallgatta a meséket, amiket Melanie mondott neki. Wade rajongott „Melly néniért”, akinek olyan lágy, kedves hangja volt, aki mindig mosolyogva nézett rá, és sohasem mondta, hogy: „Hallgass már, Wade! Megfájdul a fejem a nyafogásodtól.”
Scarlettnek sem kedve, sem ideje nem volt arra, hogy becézgesse, de féltékeny volt, amikor látta, hogy Melanie kényezteti. Mikor egyszer észrevette, hogy Melanie ágyára dől, és megcsókolja őt, megverte a gyermeket.
−  Nem tudsz okosabbat tenni, mint hogy ide dőlsz Melly néni ágyára, és megnyomod a gyomrát, mikor fáj neki? Azonnal menj ki az udvarra játszani, és be ne tedd ide a lábad!
Melanie kinyújtotta vékony karját, és megpróbálta visszahúzni a gyermeket.
−  Ne sírj, Wade! Ne sírj! Hiszen te nem akartad megnyomni a gyomromat, ugye nem? Nem bánt ő engem, Scarlett. Hagyd nálam. Engedd, hogy legalább azzal segíthessek neked, hogy vigyázok rá. Úgysem tehetek még többet, és neked elég a dolgod enélkül is.
−  Ne légy olyan ostoba, Melanie! − förmedt rá Scarlett. − Egyáltalán nem tudsz megerősödni, ha nem vigyázol magadra, és tudod jól, hogy minden árt. Semmi szükség rá, hogy Wade az ágyadat rázza, és a gyomrodra dőljön. Hallgass ide, Wade! Ha észreveszem, hogy a néni ágyánál vagy, megverlek. Most pedig ne bőgj! Mindig bőgsz.
Wade sírva szaladt ki, és elbújt a ház mögött. Melanie az ajkába harapott, és tele lett a szeme könnyel. Mammy mindent látott és hallott − kint állt a felső lépcsőházban −, és csak magában morgott, szuszogva és nagyokat nyelve. De senki sem mert Scarlettnek egy szót sem szólni ezekben a napokban. Mind féltek tőle, attól az új valakitől, akivé változott.
Scarlett volt Tara ura és parancsolója, és mint sokaknak, ha váratlan hatalomra tesznek szert, minden lappangó zsarnoksága megnyilvánult. Nem mintha nem lett volna alapjában véve jólelkű. De ő maga is annyira meg volt ijedve, és annyira tapasztalatlan volt, hogy attól félt, ha nem elég nyers és kemény, a többiek rájönnek, hogy sokszor maga sem tudja, mit csináljon. Meg aztán volt benne valami megnyugvás és vigasztalás, hogy rákiabálhatott a többiekre, és azok féltek tőle. Ez csillapította az idegeit. Ő maga is érezte, hogy nagyon megváltozott. Néha, ha látta Pork vagy Mammy arcán a nehezen visszafojtott elkeseredést, hallotta Pork elkeseredett morgását, hogy „némelyek nagyon magas lóra ültek mostanában”, el-eltűnődött, hová lett régi úri modora. A belenevelt udvariasság, az előzékenység, a kedvesség úgy eltűnt a beszédéből, mint ahogyan a fák levelei lehullanak az első őszi viharban.
Ellen újra és újra figyelmeztette: légy határozott, de szíves és gyöngéd az alantasokkal, különösen pedig a négerekkel szemben. De tudta, ha szíves és gyöngéd hozzájuk, akkor egész nap a konyhában ülnek, és véghetetlen időkig beszélgetnek a régi jó időkről, mikor a házi négernek nem kellett külső munkát végeznie. S közben felkophat az álluk.
− Szeresd és becézd a húgaidat. Légy jó a betegekhez − mondta Ellen. − Mutass gyengédséget azok iránt, akik szenvednek.
Nem tudta most szeretni a húgait. Túlságosan sok gondot és bajt okoztak. És ami a becézést illeti, vajon nem mossa-e le őket mindennap többször is? Nem fésüli őket, nem fonja be a hajukat, nem eteti őket, pedig mennyit kell gyalogolnia mindennap, hogy valami főzelékfélét találjon idegen kertben? Nem tanult meg fejni is? Pedig valahányszor leült az alacsony székre, mindig a torkában érezte a szívét, ha az a félelmetes állat feléje fordította a szarvait. A gyöngédség időpocsékolás lett volna. Meg aztán ha túlságosan gyöngéd lenne hozzájuk, annál tovább hevernének kényelmesen az ágyban, pedig alig várta már, hogy felkeljenek és segítsenek neki.
Lassan lábadoztak, és gyöngén, lesoványodva bámultak bele a világba. Mialatt ők betegek voltak, minden megváltozott körülöttük. Jöttek a jenkik, elmentek a rabszolgák, anyjuk meghalt. Három hihetetlen dolog, aminek következményeit még mindig nem tudták agyukba befogadni. Néha azt hitték, még mindig lázálomban vannak. Scarlett is olyan más lett. Arról beszél, mi mindent kell majd dolgozniuk, ha erősebbek lesznek. Csak bámultak rá elképedten. Nem tudták megérteni, hogy nincsenek már rabszolgáik. Nem tudták megérteni, hogy az O'Hara kisasszonyoknak dolgozniuk kell.
−  De drágám! − nézett fel Carreen gyermekes arcocskájával. − Hogyan gondolod, hogy én aprófát vágjak? Hiszen tönkreteszi a kezemet!
−  Nézd meg az enyémet! − mondta Scarlett kemény és gonosz mosollyal, és odanyújtotta eléje hólyagos, feltört tenyerét.
−  Igazán kiállhatatlan vagy, hogy így beszélsz velünk! − kiáltotta Suellen. − Bizonyosan csak hazudsz, és meg akarsz ijeszteni minket. Ó, bár itt lenne a mama! Ó nem engedné, hogy ilyeneket mondj. Még hogy tűzifát aprítsunk!
Suellen minden erejével gyűlölte Scarlettet, szentül hitte, hogy csak gonoszságból bántja őket. Tudta, hogy majdnem meghalt. Azonfelül elvesztette anyját. Most, hogy jobban lett, vágyott rá, hogy becézzék, örüljenek a felépülésének, mindenki kedves legyen hozzá. Ehelyett Scarlett mindennap úgy állt meg az ágyánál, mintha azt figyelné, mennyit erősödött, s mikor kergetheti dolgozni. Arról beszélt, hogy az ágyakat ők vetik meg, főzni fognak, vizet hordanak a kútról, tűzifát hasogatnak. És mintha még tetszett volna is neki, amit mond.
Igen, tetszett neki. Zsarnokoskodott a négerek fölött, rémítgette a húgait, és nem törődött a többiek érzésével. Nemcsak mert nagyon is fáradt volt, és sok volt a gondja, hanem azért is, mert így könnyebben viselte a saját keserűségét.
Mindabból, amire az anyja tanította, most semmit sem használhatott, és ezt most megdöbbenéssel fedezte fel. Nem jutott eszébe, hogy Ellen nem láthatta előre, hogyan omlik majd össze az a civilizáció, amelyben lányait nevelte. Nem gondolhatott rá előre, hogy eltűnnek azok a társadalmi helyek, amelyekre olyan jól előkészítette lányait. Scarlettnek nem jutott eszébe, hogy Ellen ugyanolyan tetszetősnek látta a jövendő esztendőket, mint az elmúltak voltak, amilyen eseménytelenek voltak a saját életének évei, és ezért tanította őt arra, hogy legyen kedves és szíves, becsületes és jószándékú, szerény és őszinte. Az élet jól bánik az olyan asszonyokkal, akik jól megtanulták ezt a leckét, mondogatta Ellen. Scarlett most kétségbeesetten gondolta:
„Semmi, de éppen semmi sincs segítségemre mindabból, amire tanított. Mire jó az, ha kedves vagyok? Mit érnek a nemes érzések? Jobb lett volna, ha megtanulok szántani, vagy gyapotot szedni, mint a négerek. Anyám, nem volt igazad!”
Nem tudta másképp megítélni a helyzetet, csak úgy, hogy Ellen rendezett világa mindörökre letűnt, és helyére egy durva világ került, amelyben semmi sem időálló, és minden érték megváltozott. Csak azt látta, hogy anyjának nem volt igaza, és igyekezett gyorsan megváltozni, hogy megfelelhessen annak a világnak, amelyre nem készült fel.
Minden megváltozott benne, csak Tara iránti érzése maradt a régi. Ha fáradtan, elcsigázottan jött haza a földekről, és meglátta messziről a fehér házat, még mindig feldobogott a szíve az örömtől. És ha kinézett az ablakán, boldog önfeledtséggel gyönyörködött egy-egy pillanatra a zöld legelőkben, a vörös földhullámokban, a folyóparti bozót sűrűjében.
Ha Tarát nézte, ködösen értett valamit belőle, miért háborúskodnak a férfiak. Rhett tévedett, mikor azt mondta, hogy pénzért. Nem. Földért. Barázdált vetéstáblákért, zöld füves legelőkért, lustán hömpölygő sárga folyókért, magnóliafák hűsében álló fehér házakért. Ez az egyedüli érték, amiért érdemes harcolni, a vörös földért, amely az övé és a fiaié lesz, a vörös földért, mely fehér gyapotpamacsokat terem a zöld cserjéken fiai és fiainak fiai számára.
Tara összetaposott, szétdúlt földje volt mindaz, ami a számára megmaradt, most, hogy az anyját és Áshleyt elvesztette, most, hogy az apja agya elborult, most, hogy pénz, rabszolga, biztonság, vagyon, minden elrepült az életből. És mintha valami más világban történt volna, emlékezett az apjával való beszélgetésre a földről. Csodálkozott, hogyan lehetett valaha olyan tudatlan, olyan gyermekes, hogy ne értse meg, amit az apja mondott.
− … akiben egy csöppnyi ír vér van, az úgy szereti a földet, amelyen él, mint az anyját. Ez az egyedüli, ami örökké tartó,  amiért érdemes  dolgozni,  harcolni, meghalni.
Igen. Taráért érdemes harcolni. És egyszerűen, ellenvetés nélkül elfogadta és állta a harcot. Senki el nem veszi tőle Tarát. Senki nem fogja rákényszeríteni, hogy ő és az övéi alamizsnán éljenek. Megtartja Tarát, még ha beletörik is mindnyájuk dereka.

26
Két héttel az Atlantából való megérkezése után történt, hogy Scarlett lábán az atlantai úton szerzett egyik hólyag helye gyűlni kezdett, s a nagyujja megdagadt. Nem bírt cipőt húzni rá, s Csak a sarkán sántikált ide-oda a szobában. Kétségbeeséssel nézte a csúnya sebet. Hátha vérmérgezést kap, mint a sebesült katonák, és meghal? Akármilyen keserű is lett az élete, nem akart most meghalni. Ki vigyázna Tarára, ha ő nem lenne itt?
Az első napokban még remélte, hogy az apja régi lelkiereje visszatér, és átveszi tőle a vezetést. De ez alatt a két hét alatt már látta, hogy Gerald soha többé nem gyógyul meg. Tudta, hogy az ő kezére van bízva az egész ültetvény sorsa. Gerald csak ült egész nap. Gyöngéd volt, csendes, és ha kérdezett tőle valamit, halkan felelte: − „Tedd, ahogyan jónak látod, leánykám.” Vagy, ami még rosszabb volt: „Beszéld meg a mamával, Puss.”
Többé nem változik meg, és Scarlett most minden izgalom nélkül vette tudomásul, hogy az apja, míg csak meg nem hal, egyre a felesége ruhájának suhogását fogja várni. Valami határvonalon élt, ahol az idő megállt, és Ellen mindig ott volt a számára, valahol a szomszéd szobában. Életének minden ereje, erejének rugója tört el, mikor a felesége meghalt. Ellen volt a közönség, előtte játszotta Gerald hetyke, félig álmodó, nagyhangú játékait. A függöny mindörökre lehullt, a lámpák kialudtak, a közönség eltűnt. Az öreg színész ott állt meghökkenve és kábultan a színpadon, és várta a végszót még mindig, még mindig.
Csöndes reggel volt. Scarlett, Wade és a három beteg kivételével mindenki elment a mocsárba, a disznót keresni. Még Gerald is felélénkült kissé, és csoszogva botorkált a feltúrt földeken. Egyik kezével Pork karjába kapaszkodott, másikban az összetekert kötelet vitte. Suellen és Carreen álomba sírták magukat − legalább kétszer napjában. Csak rágondoltak az anyjukra, és addig hullt a könnyük, amíg a halálos fáradtság el nem bódította őket, és beesett arcukra rászáradt a könny. Melanie-t ma támogatták fel párnákkal először, hogy üljön. Összefoltozgatott takarója alá fektették a két kisgyermeket is: egyik karján a saját fiacskájának pihés szőke feje volt, a másikon Dilcey gyapjas fekete gyermekéé. Wade az ágya lábánál ült, és figyelmesen hallgatta a tündérmesét.
Scarlett kibírhatatlannak érezte a csendet a házban. Arra a szörnyű napra emlékeztette, mikor a kihalt, elpusztított, leégetett vidéken jött át hazafelé. A tehén meg borjú órák óta hallgattak. Egyetlen madár nem csipogott, mintha mind elköltöztek volna a magnóliafákról. Karosszéket húzott oda a nyitott ablakhoz a hálószobájában, és nézte az üres legelőt az úton túl. Ruháját felhajtotta a térde fölé, állát a könyöke hajlására nyomta, amint az ablakdeszkához támaszkodott. A padlón mellette nagy vödör hideg víz állt. Néha beledugta lüktető lábát.
Éppen akkor kellett a lába ujjának meggy ülnie, mikor legtöbb a dolog. Ezek a szamarak sohasem fogják megtalálni a disznót. Egy hétbe telt, míg a malacokat egyenként nagy nehezen összeszedték. Az anyadisznó pedig most, két hét múltán is szabadon kódorgott a posványban. Scarlett tudta, ha ő is ott lehetne velük, feltűrné ruháját, fogná a kötelet, és rádobná a hurkot a nyakára, mielőtt azt mondaná valaki, hogy: kukk!
De ha elfogják is a disznót − ha ugyan elfogják −, mi lesz, ha megeszik a malacokkal együtt? Jön a tél. Nincs mit enni. Már a szomszéd kertekben is alig találtak valamit. Legalább száraz körtéjük lenne, lisztjük, rizsük és … ó, mennyi mindenre volna szükség! Kukoricát is kellene szerezni, meg gyapotmagot, hogy a tavasszal elvethessék, aztán meleg ruhákat. Honnan szerezze? Miből fizesse meg?
Titkon kikutatta az apja zsebeit meg a pénzesdobozt. Csupa konföderációs hadikölcsönkötvényt talált, meg vagy háromezer dollárt konföderációs bankókban. − Talán elég lesz egy ebédre mindannyiuk számára − gondolta keserű mosollyal. De még ha lenne is pénze, és vehetne is ennivalót, hogyan szállíthatná ide Tarára? Miért is döglött meg az a ló? Akármilyen gebe volt is, amit Rhett lopott neki azon az éjszakán, jobb lenne a semminél. Ö, az a sok jóltartott öszvér, amely ott rugdalózott a legelőn valaha, a szép parádés lovak, az ő kis hátaslova, a húgai pónijai, az apja nagy ménje … Bárcsak egyetlenegy itt volna közülük.
Mindegy. Csak gyógyuljon meg a lába, elmegy Jonesboróba gyalog is. Igaz, soha életében nem próbált ennyit járni, de megteszi, ha muszáj. Ha fel is pörkölték a jenkik az egész várost, csak talál valahol valakit, aki megmondja, hol lehet ennivalót szerezni. Wade beesett, sápadt, fonnyadó arca üldözte álmaiban. Egyre azt mondta, hogy nem szereti a yamgyökeret, árpacukrot kívánt, rizskását, édességet.
Az udvar vakító napfénye egyszerre elhomályosodott, és a fák lombja elmosódott Scarlett könnyfátyolos szeme előtt. Leejtette a fejét a karjára, és igyekezett a sírását elfojtani. Mi a csudának? Ezzel nem segít az ember. Egyetlen esetben van értelme a sírásnak: ha férfitól akar kicsikarni valamit az asszony.
Amint ott ült, és erőszakkal fojtotta vissza a könnyeit, megdöbbent. Mintha lódobogást hallott volna. De nem emelte fel a fejét. Olyan gyakran képzelte el ezt a zajt mostanában éjjel is, nappal is, hogy azt hitte, most is csak álmodik, mint mikor Ellen ruhájának suhogását véli hallani. Vert a szíve erősen, mint ilyenkor mindig, míg csak rá nem szólt magára:
− Ne bolondozz! Legyen eszed.
De a patkócsattogás még mindig hangzott, és meglassult a feljárónál. A kavics csikorgott. Ló ez, igazán ló!
Tarletonék? Fontaine-ék? Hirtelen kitekintett az ablakon.
Egy jenki lovaskatona jött.
Ösztönösen húzódott a függöny mögé, és meredten bámult ki a sötét anyag résein át, és annyira megrémült, hogy hangos sóhaj tört fel a tüdejéből.
Zömök, széles vállú, durva képű férfi volt, gondozatlan fekete szakálla leért kék katonakabátjáig. Apró, közel ülő szemével körültekintett sapkaellenzője alól. Aztán lassan, kényelmesen leszállt, és rádobta a gyeplőt egy kerítésoszlopra.
Scarlett mostanáig nem bírt lélegzeni, mintha valaki gyomron ütötte volna. Most hirtelen levegő után kapott. Jenki! − Jenki katona, hosszú revolverrel az övében! És ő itt van a házban a három beteggel és a kicsikékkel egyedül.
Amint a katona lassan jött át az udvaron a ház felé, kezét a pisztolyán tartva, apró, gonosz szemével jobbrabalra figyelve, Scarlettnek minden az eszébe jutott, amit Pittypat nénitől a jenkikről hallott. Védtelen asszonyok megtámadása, elvágott torkok, felgyújtott házak… minden borzalom, ami ebbe az egy szóba volt sűrítve: − jenki.
Első rémült ösztöne az volt, hogy elbújik valahol, bemászik az ágy alá, lerohan a hátsó lépcsőn, sikoltozva fut el a mocsárba, csak megmeneküljön. Aztán hallotta a verandalépcsőn az óvatos lépteket, és tudta, hogy késő. Nem bírt moccanni sem, úgy figyelt a léptekre odalenn, amint szobáról szobára ment a katona. Hogy senkit sem talált, egyre bátrabban viselkedett, és hangosabban járt. Most az ebédlőben van … mindjárt kiér a konyhába …
Erre a gondolatra hirtelen düh áradt szét Scarlett belsejében, olyan erősen, hogy szinte késszúrásnak érezte. Eltűnt a félelme már. A konyha! … Ott a tűzhelyen, két fazékban, az ennivalójuk. Egyikben aszalt körte, másikban mindenféle főzelék, amit nagy nehezen össze tudtak szedni Wilkesék rabszolgáinak kertjében. A keservesen szerzett ebéd, amiből kilenc embernek kell jóllaknia, pedig ketten megennék. Scarlett órák óta éhes volt, de türtőztette magát, hogy megvárja a többieket.
Most arra a gondolatra, hogy a jenki katona meg találja enni sovány ebédjüket, remegett haragjában.
Verje meg az isten őket! Idejönnek, mint a sáskák, és lassú éhhalálnak teszik ki őket, most pedig még egyszer vissza mer egyikük jönni, hogy elvegye, ami kevés még maradt? Üres gyomra megmozdult. Hát ez a jenki nem rabol többet életében!
Lerúgta magáról ferde sarkú, elnyűtt cipőjét, és mezítláb szaladt az asztalhoz. Még csak nem is érezte gennyes nagyujját. Nesztelenül nyitotta ki a felső fiókot, s vette elő Charles revolverét. Megtöltötte. Nem reszketett a keze. Gyorsan futott ki a folyosóra, s indult le a lépcsőn, a korlátba fogózva fél kézzel. Másik kezében a pisztoly volt, elrejtve a ruhája ráncai közé.
−  Ki van ott? − ordított egy durva orrhang, és Scarlett hirtelen megállt a lépcső közepén. A vér úgy lüktetett a fülében, hogy alig hallotta az újabb kiáltást: − Ki az? Megállj!
A jenki ott állt az ebédlő küszöbén, ugrásra készen, kissé meghajolva, jobb kezében lövésre emelt pisztolyával, a másikban a kis rózsafa varródobozzal, melyben aranygyűszű, aranyozott kis olló, arany makkba rejtett varrókészlet volt. Scarlett jéghidegnek érezte a lábát, de az arca haragtól lángolt. Az anyja varródoboza ennek a jenkinek a kezében! Rá akart kiáltani: tegye le! Tegye le azonnal, piszkos disznó … De nem jött hang a torkából. Csak bámult rá némán a korlát fölött. A katona kemény, ijedt arca lassan zsíros mosolygásra húzódott.
−  Hát mégis van itt valaki? − szólt, és visszatette a pisztolyát az övébe, aztán döngő léptekkel odajött a lépcsőhöz, és feltekintett Scarlettre hunyorgatva. − Egyedül vagyunk a házban, szép kicsikém?
Mint a villám, kapta előre Scarlett a pisztolyt, s mielőtt a katona az övéhez nyúlhatott volna, elsütötte. Egyenesen belelőtt meghökkent, szakállas arca közepébe. A pisztoly hátrataszította, amint a lövés eldördült, a dörrenés ott csengett a fülében, és csípős puskaporfüst csípte az orrát. A katona hátrazuhant az ebédlő felé, megremegtek az összes bútorok. A varródoboz kiesett a kezéből, s minden szétgurult belőle.  Scarlett lerohant a lépcsőn, és megállt előtte, föléje hajolt, és nézte, mi maradt meg az arcból a szakáll felett: egy lyuk, ahol az orr volt, és az üvegesedő szemek, amelyeket megperzselt a puskapor.
Meghalt. Megölt egy embert.
Egy végtelennek tűnő pillanatig állt ott, és a nyári reggel meleg csendjében ezerszeresen hallott minden neszt, a szíve dobogását, a magnóliafák leveleinek suttogását, egy mocsári madár távoli panaszos sírását, az édes illatú virágok hajladozását a könnyű szélben, az ablak előtt.
Embert ölt, ő, aki nem bírja elviselni a disznó visítását, mikor ölik, aki nem nézte meg soha, ha levágták a csirkét, vagy lelőttek egy nyulat.
„Gyilkos vagyok − gondolta tompán. − Öltem. Ez nem lehet, ezt nem tehettem!”
Tekintete ráesett anyja varródobozára, és hirtelen feltört benne az életerő, az életöröm, egy állati, vad káröröm. Bele tudott volna vájni a sebekbe, és örült, amint lábával a vért érezte.
Most megbosszulta Tarát… és megbosszulta az anyját is.
Odafentről sietős, gyenge lépések hallatszottak, megszűntek, újra kezdődtek … gyenge, vánszorgó léptek, közben-közben halk acélpengés … Scarlett lassan magához tért, és feltekintett.
Meglátta fenn a lépcsőn Melanie-t. Nem volt rajta más, mint az egy szál rongyos ing, amint felkelt az ágyból, és gyenge kezét lehúzta Charles nagy lovassági kardja. Azt vonszolta. Ott állt, lenézett, és mindent látott már: a kék kabátos, elterült férfit a vértócsában, a kiborult varródobozt. Scarlettet mezítláb, szürke arccal, a pisztollyal kezében.
Némán találkozott a szemük. És Melanie máskor olyan szelíd, félénk arcában most valami égő büszkeség volt, vad diadal és rajongó szeretet Scarlett iránt.
„De hiszen … de hiszen… azt érzi, amit én! Melly megért engem! − gondolta Scarlett ebben a véghetetlen pillanatban. − Ő is így cselekedett volna…”
Új érdeklődéssel nézte a törékeny, vékony, szédülő asszonyt odafenn, akire sohasem gondolt másképp, mint ellenszenvvel és megvetéssel. Most, az Ashley felesége iránti gyűlölettel küszködve, valami más érzés ébredt a szívében iránta: elismerés és összetartás. Nem volt most semmi kicsinyes és önző gondolat a lelkében, és tisztán látta, hogy Melanie lágy hangja és galambszelíd szeme mögött a törhetetlen acél ereje csillog, hogy karcsú, gyenge teste olyan, mint a vékony penge.
−  Scarlett! Jaj, Scarlett, mi az? − sikoltoztak odafenn rémülten Suellen és Carreen.
Wade magából kikelve sírt:
−  Melly néni! Melly néni!
Melanie Scarletthez fordult, ajkához emelte az ujját, letette a lépcsőre a nehéz kardot, és nehézkesen, Összeszorított foggal indult vissza az ajtó felé. Kinyitotta a betegszoba ajtaját.
−  Ne ijedjetek meg olyan nagyon, kis csirkéim! − kiáltott be tréfás vidámsággal. − Szép dolog, egy kis dörrenéstől így megrémülni! Nénétek a férje pisztolyát tisztogatta, és véletlenül elsült. Nincs semmi baj … Ejnye, Wade, micsoda férfi vagy te? A mama elsütötte a papád katonapisztolyát. Majd ha nagy leszel, te is elsütheted. Mekkorát fog szólni! Jó lesz?
„Hogy tud hazudni! − gondolta Scarlett elismeréssel. − Én se találhattam volna ki okosabbat ilyen hirtelen. De minek? Úgyis megtudják.”
Újra letekintett a halottra. Most eltűnt már az izgalom és harag a szívéből. Érezte, hogy a térde reszket, a korlátba kapaszkodva halovány alsó ajkát a foga közé harapta. Melanie megint odavonszolta magát a felső lépcsőhöz, és elindult lefelé.
−  Menj vissza az ágyadba, csacsi, tönkreteszed magad! − szólt rá Scarlett, de Melanie csak jött egyre lejjebb.
−  Scarlett − suttogta, mikor közel ért −, azonnal el kell innen vinnünk … eltemetjük … Hátha nem volt egyedül, és ha itt találják …
Leért már, és Scarlett karjára támaszkodott. Most kelt fel először, és nagyon gyönge volt.
−  Egyedül lehetett −· mondta Scarlett. −· Senkit sem láttam az ablakból. Azt hiszem, katonaszökevény.
−  Ha egyedül volt is, nem kell hogy más tudjon róla. A négerek nem tudnak hallgatni, a hír elterjedhet … idejöhetnek, és letartóztathatnak téged. Scarlett, értsd meg, el kell tüntetnünk, mielőtt a többiek hazajönnek a mocsárból.
Scarlett Melly sürgető szavaira összeráncolt homlokkal gondolkozott.
−  Eláshatom a kertben, a nagy fa alatt, abban a gödörben, ahol a whiskyshordó volt. Ott puha a föld. De hogyan viszem oda?
−  Te megfogod az egyik lábát, én a másikat, és húzzuk − mondta Melanie nyugodtan.
Scarlett csodálata újra nőtt. De haragosan förmedt rá Melanie-re.
−  Te egy macskát sem tudnál elhúzni. Majd húzom én. Menj vissza az ágyba, mondom, hogy belepusztulsz. Nehogy megpróbálj segíteni nekem, mert megfoglak, és magam cipellek fel a lépcsőn!
Melanie sápadt arcán kedves, megértő mosoly suhant végig.
−  Te olyan jó vagy, Scarlett − mondta, és lágyan megcsókolta az arcát. Scarlett elképedve nézett rá. Melanie folytatta, ugyanazon az édes, szelíd hangon:
−  Köszönöm, hogy törődöl velem. De ha te magad húzod oda, én majd azalatt felmosom a… a foltokat., mielőtt hazajönnének … és … Scarlett…
−  Na?
−  Gondolod, hogy nagyon csúnya dolog lenne kikutatni a zsebét meg a tarisznyáját? Hátha van nála valami ennivaló.
−  Dehogy gondolom, hogy csúnya dolog lenne! − legyintett Scarlett, és bosszankodott, hogy ez nem jutott eszébe már előbb. − Te nézd meg a tarisznyáját, én kifordítom a zsebeit.
Undorodva hajolt le a holttest fölé, de kigombolta a kabátját, és hozzáfogott, hogy megnézze valamennyi zsebét.
−  Úristen − suttogta, és hatalmas, dagadt bőrtárcát szedett elő, mely piszkos ronggyal volt körültekerve. − Melanie… Melly… azt hiszem, ez pénzzel van tele!
Melanie nem szólt egy szót sem. Hirtelen leült a földre, és bágyadtan támaszkodott neki a falnak.
−  Nézd meg te − mondta remegő hangon. − Én egy kicsit gyenge vagyok.
Scarlett letépte a rongyot, és reszkető kézzel nyitotta ki a tárcát.
−  Melly! Ide nézz! Melly!
Melly nagy szemmel nézte. Egész csomó bankjegy volt a tárcában, zöld hasú jenki pénz és néhány konföderációs bankó, aztán egy tízdolláros és két ötdolláros arany.
−  Most ne« töltsd az időt számolással − fogta meg Melanie Scarlett kezét, amint lapozgatni kezdte a bankjegyeket. − Erre ráérünk.
−  Tudod, Melanie, hogy ez mit jelent? Azt, hogy nem halunk éhen.
−  Igen, igen, drágám. Tudom, de most nincs vesztegetnivaló időnk. Nézd meg a többi zsebét, és add közelebb a tarisznyát.
Scarlett alig akarta letenni a tárcát a kezéből. Micsoda gazdagság! … Pénz, a jenki lova, ennivaló … Ott guggolt a földön, és ragyogó arccal nézte a tárcát. Ennivaló … Melanie elvette tőle, és félredobta.
−  Siess, Scarlett!
A nadrágzsebben nem volt más, mint egy darab gyertya, egy zsebkés, kevés rágódohány, meg egy kis gombolyag varrócérna. Melanie ezalatt a tarisznyát bontotta ki. Először is egy kis csomag kávét szedett elő, amelyet olyan élvezettel szagolt meg, mintha a legfinomabb illatszer lett volna, aztán, megvonagló arccal, gyönggyel kirakott arany rámában egy kislány finom miniatűrjét, egy arany melltűt, két széles arany karperecet, egy arany-gyűszűt, ezüst gyermekpoharat, arany hímzőollót, gyémántgyűrűt meg egy gyönyörű gyémánt fülbevalót, az ékszereken óriási gyémántok, még így a hozzá nem értő szemével is látszott, hogy mindegyik darab több egykarátosnál.
−  Rabló volt! − suttogta Melanie, és továbbhúzódott a hullától. − Ezt mind lopta!
−  Természetes. És azért jött hozzánk, hogy még többet lopjon.
−  Örülök, hogy lelőtted − mondta kemény tekintettel Melanie. − Siess, drágám, vidd el innen hamar!
Scarlett lehajolt, lábánál fogva megragadta a halottat, I és vonszolni kezdte. Milyen nehéz volt, és milyen gyengének érezte magát egyszerre. Mi lesz, ha nem tudja elrejteni? Úgy fordult, hogy háttal volt a hullának, a két lábát két karja alá vette, és így vonszolta tovább. Mozdult a halott, és újra rántott egyet rajta, de beteg láb ujja, amelyről az izgalomban megfeledkezett, most hasogató fájdalommal kínozta, úgyhogy össze kellett szorítania a fogát és a sarkán táncolni tovább. Rángatva vonszolta a nehéz testet, csurgott az izzadság a homlokáról, de levonszolta az előcsarnokba. Egy vörös vonal  jelezte útjukat.
−  Ha így vérzik végig az udvaron, nem tudjuk elrejteni a nyomokat − nyögte. − Add ide az ingedet, Melanie, és bekötözöm a fejé^ vele.
Melanie fehér arca egészen kipirult a szégyenkezéstől.
−  Ne legyél bolond, oda se nézek − mondta Scar lett. − Ha volna rajtam egy bugyi vagy egy alsószoknya, azt használnám fel,
A falhoz bukdácsolt Melanie, lehúzta magáról a rongyos vászoninget, szinte cibálta a fején keresztül, és szó nélkül odadobta Scarlettnek, közben kezével takargatta testét, ahogy tudta.
„Még szerencse, hogy én nem vagyok ilyen szégyenlős” − gondolta Scarlett, és inkább csak érezte, mint látta Melanie riadalmát, amikor a rongyos inget a szétlőtt arc köré csavarta.
Sorozatos nekilendüléssel, ugrándozással levonszolta a testet az előcsarnokból a hátsó udvarra, és amíg megállt, hogy keze fejével letörölje az izzadságot a homlokáról, visszanézett Melanie-re, aki a puszta falnak támaszkodva ült, vékony térdeit meztelen melléhez támasztva. „Micsoda ostobaság Melanie-től, hogy még ilyenkor is szégyenkezik, mikor annyi   más   baj   van”   −   gondolta Scarlett ingerülten. De hát ez is az édeskedésére és nyafogására vallott, amiért Scarlett mindig megvetette.
Aztán elszégyellte magát. Végtére is Melanie kivonszolta magát az ágyból közvetlenül a szülés után, és most is betegen segítségére sietett fegyverrel a kezében, amelyet alig tudott vonszolni. Ehhez bátorság kellett. Az a fajta bátorság, ami − Scarlett ezt őszintén bevallotta magának − hiányzott belőle. Az a hallatlan bátorság, amely Melanie-t jellemezte azon a borzalmas éjszakán, amikor Atlanta elesett, és az egész úton is hazáig. Ez ugyanaz a kétkedéstől mentes bátorság volt, amellyel minden Wilkes rendelkezett, egy olyan tulajdonság, amelyet Scarlett nem értett meg, de elismert.
−  Bújj vissza az ágyba −− kiáltotta félvállról vissza −, belehalsz, ha nem fekszel le. Majd én feltisztogatok, ha eltemettem ezt az embert.
−  Feltisztogatok én itt az egyik rongyszőnyeggel − suttogta Melanie, és undorodó arccal nézte az alvadt nagy vérfoltot.
−  Hát csak öld meg magad, mit bánom én! És ha valaki a mieink közül hazaérkezne, mielőtt végeztem, csak tartsd őket ott a házban, és mondd azt nekik, hogy a ló csak valahogy idekerült.
Melanie reszketve ült a reggeli napfényben, és befogta a fülét, hogy ne hallja, amint a halott feje újra és újra nagyot koppan az udvar kövezetén.
… Senki sem kérdezte, honnan került ide a ló. Természetesnek találták, hogy elkóborolt valami csata után, és nagyon örültek neki. A jenki katona csendesen feküdt a gödörben, amelybe Scarlett eltemette. A fa mellett levő lugasra sűrű indák futottak fel. Scarlett éjszaka kiment, és konyhakéssel elfaragta az egyik rothadt karót. A futóka ráhullott az alacsony sírhalomra. Semmi sem látszott belőle. Úgy nézett ki, mintha a kertnek ezt a részét rendbe kellene hozni, de Scarlett nem siettette, és ha a négerek talán sejtették is, hogy miért, némák maradtak.
Egyetlenegyszer sem kísértette a katona szelleme a hosszú éjszakákon, mikor álmatlanul feküdt, mert olyan fáradt volt, hogy nem bírt aludni sem. Soha nem érzett sem borzalmat, sem megbánást azért, amit tett. Csodálkozott is rajta. Vajon ki gondolná hogy a csinos kis Mrs. Hamilton, akinek gödröcskék vannak az arcán, és ha megrázza a fejét, csilingel a fülbevalója, aki olyan bájos és nőies, most lyukat lőtt egy jenki katona arcába, aztán maga ásta be egy sebtében kapart gödörbe?! Scarlett keserűen nevetett magában. Ha tudnák az ismerősei, hogy elképednének!
„Nem érdemes gondolni rá − határozta el. − Ha nem én öltem volna meg, ő ölt volna meg minket. De az bizonyos, hogy egy kicsit megváltozhattam, másképpen nem bírtam volna megtenni.”
Nem is igen gondolt rá egyébként, de ezentúl ha valami nagyon nehéz feladat előtt állt, aminek nehezen 'mert nekimenni, tudata mélyén erőt adott neki az emlékezés :
„Ha ölni tudtam, ezt is elbírom.”
Különben csakugyan megváltozott, jobban, mint gondolta, és lassan vastagodni kezdett az a megkeményedett kéreg a szíve körül, amely akkor keletkezett, mikor betegen feküdt a Tizenkét Tölgy rabszolgakertjének földjén.

Most, hogy lova volt, Scarlett úgy gondolta, ideje utánanézni, mi történt a szomszédokkal. Mióta hazaért, kétségbeesetten tűnődött rajta ezerszer is vajon csak ők maradtak itt a környéken? Mindenki mást elűztek, felégettek? Mindenki Maconba menekült? Ha a Tizenkét Tölgy ültetvényre és MacIntoshék kormos kéményeire gondolt, szinte félt megtudni az igazat. De mégis úgy gondolta, jobb, ha tisztán lát. Ügy határozott, hogy először is Fontaine-ékhoz lovagol át, nem azért, mert ők voltak a legközelebb, hanem mert remélte, hogy az öreg Fontaine doktor otthon lesz, és eljöhet. Melanie-nek orvosra lett volna szüksége. Scarlett aggódott, hogy olyan sápadt és gyenge még mindig.
Amint tehát a lábujja annyira meggyógyult, hogy cipőt bírt húzni, felült a jenki lovára. Egyik lábát a rövidre fogott kengyelbe tette, a másikat felhúzta maga elé, mintha hölgynyerge lett volna. így ügetett a földeken át Mimosa felé, s előre készítette magát a látványra, hogy kormos romot fog találni.
Nagy meglepődésére és örömére már messziről meglátta a fakósárga stukkós házat a mimózafák között. Meleg, szinte könnyes boldogság öntötte el, mikor a három asszony kiszaladt eléje a házból, és csókokkal, öleléssel fogta körül.
De mikor az első boldog pillanat elmúlt, mikor bementek az ebédlőbe és leültek, Scarlett megborzongott, A jenkik nem jártak itt, mert Mimosa távol esett a főúttól, de azért éppen olyan halálos csend lebegett az ültetvény felett, mint máshol. Négy asszonyon kívül innen is megszökött minden néger, amint a jenkik megjelentek. Nem volt férfi az egész ültetvényen, az elesett Joe özvegyének, Sallynak a kisfián kívül, akit nemrég vettek ki a pólyából. A házban egyedül élt a legöregebb Mrs. Fontaine, a nagymama, aki hetvenéves múlt, a fiatalasszony, a nagymama menye, akit még mindig így hívtak, bár túl volt az ötvenen, és a legfiatalabb köztük, az ő menye, Sally, aki most húszesztendős. Távol laktak minden ismerőstől, szomszéd nélkül, támasz nélkül, de ha félt is Valamelyik, nem mutatta. Talán azért − gondolta Scarlett −, mert Sally is, meg a „fiatalasszony44 is mindennél jobban félnek a törékeny, de ugyancsak keményszívű nagymamától. Maga Scarlett is tartott tőle, mert éles szeme és még élesebb nyelve volt.
Egyik sem volt vérrokona a másiknak, és korban is nagyon különböztek, mégis sok minden összekötötte a három asszonyt. Egyforma otthon szőtt és otthon festett gyászruhát viseltek, mind a hárman szomorúak, keserűek voltak. Szó nélkül, panasz nélkül viselték a sorsukat, de a bánat és a keserűség ott égett mosolygásuk és örvendező szavuk mögött is. Sally férje, Joe, Gettysburg-nál esett el, a „fiatalasszony” is özvegy lett, mert a fiatalabb Fontaine doktor vérhasban halt meg Vicksburg-ban. A két másik fiú, Alex és Tony valahol Virginiában járt a sereggel, ha ugyan élnek még − az öreg Fontaine doktor szintén.
−  Pedig a vén szamár hetvenhárom éves múlt, de úgy tesz, mintha fiatal volna, holott minden tagja fáj a reumától és csúztól − mondta a nagymama, aki nagyon büszke volt a férjére, és a szeme csillogása egészen mást mondott, mint a szava.
−  Hallottak valamit, Sally, mi történt Atlantában a megszállás óta? − kérdezte Scarlett. − Mi tökéletesen el vagyunk zárva a világtól Tarán.
−  Még kérdezed? − vette át a szót a nagymama szokás szerint. − Nekünk talán külön posta járatunk van? Semmi egyebet nem tudunk, mint hogy Sherman bevette a várost.
−  És most hol folynak a harcok?
−  Honnan a csodából tudjon ilyesmit három magányos asszony itt az erdő közepén, mikor hetek óta nem láttunk egy levelet vagy újságot? − förmedt rá az öreg hölgy. − Egyik négerünk találkozott egy másik négerrel, akinek a harmadik néger mondta… így kapjuk a híreket. Azt hallottuk, hogy a jenkik beszállásolták magukat Atlantába, de hogy igaz-e vagy nem, azt te éppen úgy tudhatod, mint én. Nem mintha nem szorultak volna rá egy kis pihenésre, elég kemény munkát adtunk nekik.
−  Ha elgondolom, hogy egész idő alatt ott voltatok Tarán, és mi nem is tudtunk róla! −csóválta fejét a fiatalabb Mrs. Fontaine. − Ö, úgy bánt, hogy egyszer sem mentem át hozzátok. De annyi a dolgunk most, hogy a négerek szétfutottak, hogy igazán eszembe sem jutott. Azt hittük, hogy a jenkik Tarát is felégették, és hogy mind Maconba mentetek. Azt meg nem is sejthettük, hogy te itthon vagy, Scarlett.
−  Nem is gondolhattunk mást, mikor a négereitek ide szaladtak át hozzánk, és beszélték, hogy a jenkik fel akarják gyújtani Tarát − szólt közbe a nagymama újra.
−  És láttuk is a füstöt − tette hozzá Sally.
−  Ezt majd én mondom el − fordult hozzá az öregasszony. − Azzal jöttek, hogy a jenkik egészen elözönlötték Tarát, és valamennyien Maconba mentetek. Azon az éjszakán pedig piros lett az ég Tara fölött, és egészen reggelig tartott a tűz. Ettől ijedtek úgy meg a mi négereink, hogy szétfutottak. Mi égett hát, ha nem a ház?
−  Minden gyapotunk − mondta Scarlett keserűen. − Százötvenezer dollár értékű gyapot.
−  Örülj, hogy mégsem a ház volt − mondta a nagymama, és botjára hajtotta az állát. − Gyapot mindig nő, de házat építeni kell. Igaz, hozzákezdtetek már a gyapotszedéshez?
−  Nem − mondta Scarlett −, de tönkre is ment majdnem az egész termés. Letaposták a katonák. Egy kevés maradt a patak menti földön, de az is mit ér? A négerek megszöktek, nincs aki szedje.
−  Ó, jaj! − gúnyolódott az öregasszony. − A négereink megszöktek, nincs, aki szedje… Hát te?
−  Hogy én gyapotot szedjek? − kiáltotta Scarlett. − Mint valami néger? Mint valami földmunkás vagy koldus? Mint Slatteryék?
−  Koldus … persze! Micsoda elpuhult nemzedék ez mostanában ! Vésd az eszedbe, fiam, hogy mikor én kislány voltam, az apám elvesztette minden pénzét, és én nem szégyelltem segíteni, akár gyapotot is szedni, amíg újra nem lett annyink, hogy négereket vegyünk. Bizony szántottam is, vetettem is, gyapotot is szedtem, és ha kell, ma is megpróbálom! Nagyon úgy forduhaak a dolgok, hogy sor kerülhet rá. Miért lenne az ember mindjárt koldus?
−  De mama, kérem − kiáltotta a fiatalabb Mrs. Fontaine, könyörgő pillantást vetve a fiatalabbakra, hogy segítsenek lecsillapítani a nagymamát −, az már régen volt, ma más időket élünk …
− Az idők mindig egyformák, ha becsületes munkára van szükség, hozzá kell látni − jelentette ki a nagymama mérgesen. − Szégyellem magam az anyád helyett, Scarlett, hogy így beszélsz, mintha a tisztességes munka mindjárt lealacsonyítana valakit. − És idézni kezdte a régi angol közmondást: „Míg Éva sző és Ádám földet túr, hol lehet ott a földesúr?!”
Scarlett igyekezett másra terelni a beszélgetést.
−  Vajon mi van Calvertékkel és Tarletonékkal? Az ő házuk is leégett? Maconban vannak?
−  Tarletonék háza éppen úgy távol esik a főúttól, mint a miénk. De Calvertékhez beállítottak, elrabolták a marhákat és a baromfit, és beszédet tartottak a négereknek, hogy szabadok, és jöjjenek velük… − kezdte Sally.
A nagymama megint közbekiabált:
−  Selyemruhát ígértek a néger lányoknak, és arany fülbevalót. Cathleen Calvert mondta, hogy a katonák mögött ott ült a nyeregben egy-egy buta lány. Hát csak menjenek. Lesz egy csomó sárga gyerekük. Ha a jenkiknek tetszik a vérkeveredés, az ő dolguk, én nem bánom…
− De nagymama …
−  Ugyan ne vágj olyan ijedt képet, Jane. Utóvégre mind asszonyok vagyunk, nem? És láttunk egynéhány mulatt gyereket eddig is.
−  És a ház? Nem gyújtották fel?
−  A második Mrs. Calvert, az a jenki asszony meg a felügyelő, Hilton, addig beszéltek a jenki kapitánynak, míg nem bántotta a házat − legyintett a nagymama, aki még mindig a második Mrs. Calvertnek hívta a volt nevelőnőt, bár az első több mint húsz éve meghalt. − Mi a szívünk mélyén hűségesen rokonszenvezünk a dicső jenki sereggel − utánozta csúfolódva az asszony orrhangját az öregasszony. − Ő is, meg a felügyelő is megesküdtek mindenre, hogy az egész Calvert család sülve-főve együtt tart az északiakkal. Cathleen azt sem tudta, mit csináljon. Mr. Calvert elesett. Raiford Gettysburgnál maradt a csatatéren. Cade Virginiában van a sereggel… azt mondja szegény lány, annyira el volt gyötörve, hogy inkább szerette volna égni látni a házat. Mit szól majd Cade, ha hazajön? − kérdezte sírva. De így jár az ember, ha jenki asszonyt vesz feleségül. Nincs abban egy szemernyi büszkeség vagy becsület, mindig csak a maga bőrére gondol… Hát Tara hogyan kerülte el a bajt?
Scarlett tétovázott egy pillanatig. Tudta, mi lesz a következő kérdés. Hogy hogy vannak a többiek. Érezte, hogy nem bír az anyjáról beszélni. Nem bírja elmondani, hogy meghalt. Tudta, ha egy szóval is említi ezek előtt az asszonyok előtt, akik sajnálni fogják, beteggé sírja magát. Nem engedhette meg magának a sírást, mióta hazajött Atlantából. Mostanáig elkerülte. De ha csak egyszer gyönge lesz… Viszont azt is tudta, hogyha eltitkolja az anyja halálát, Fontaine-ék sohasem bocsátják meg neki. Különösen a nagymama szerette Ellent, pedig ugyancsak kevés ember volt, aki előtt meghajtotta a fejét.
−  Beszélj hát! − mondta a nagymama, és élesen nézett a szemébe. − Vagy nem tudod, kisasszony?
−  Én … én nem voltam otthon, csak az atlantai csata napján jöttem haza… akkor már nem voltak ott a jenkik … a papa mondta, hogy … hogy ő megmondta nekik, hogy Suellen meg Carreen nagyon betegek, tífuszban feküsznek, és nem lehet elvinni őket sehová …
−  Először hallom életemben, hogy a jenkik valami emberséges dolgot cselekedtek − jelentette ki az öregasszony, mintha fájna neki, hogy el kell ismernie a jót az ellenségről. − És hogy érzik magukat most a lányok?
−  Ó, köszönöm, már jobban, sokkal jobban, csak nagyon gyöngék −· felelte Scarlett. Aztán, mert látta, hogy az öregasszony újra kérdezősködni akar, sietve folytatta. − Ha … ha nem haragszik meg a nagymama… azt szeretném kérni, nem segíthetnének-e ki valamivel? A jenkik úgy kipusztítottak mindenből, mint a sáskasereg. De ha itt sincs elég ennivaló, csak tessék őszintén megmondani, és …
−  Küldd át Porkot egy szekérrel, mindennek megkapod a felét. Van rizsünk, lisztünk, néhány sonkánk meg csirkénk − mondta az öregasszony, de még mindig keményen a szemébe nézett.
−  Ó, az sok is … igazán, én …
−  Egy szót sem! Mire való a szomszéd, ha nem arra, hogy segítsen?
− Igazán olyan jók mindnyájan… ki sem tudom mondani, milyen hálás vagyok. De mennem is kell már … aggódni fognak értem az otthoniak.
A nagymama most felállt, és megfogta Scarlett karját.
−  Ti ketten itt maradtok! − nézett a másik két asszonyra. − Én majd kikísérem ezt a gyermeket. Egyedül akarok vele beszélni. Segíts le a lépcsőn, Scarlett.
A „fiatalasszony” meg Sally engedelmesen elbúcsúztak Scarlett-től, és megígérték, hogy hamarosan átjönnek. Égette őket a kíváncsiság, mi mondanivalója lehet a nagymamának, de tudták, hogy hacsak az öregasszony maga el nem mondja, hiába kérdezgetik.
Scarlett megállt a ló mellett, megfogta a gyeplőt, és lehajtotta a fejét. Tompán vert a szíve.
−  Most beszélj! − mondta az öregasszony. − Mi a baj nálatok? Mit hallgattál el az előbb?
Scarlett feltekintett a két éles, öreg szembe, és tudta, hogy nyugodtan, sírás nélkül elmondhat mindent. Fontaine nagymama előtt ugyan senki sem mert volna sírni az ő külön engedelme nélkül.
−  Mama meghalt.
Az öregasszony szorítása erősebb lett a karján. Sárga szemhéja megrebbent.
−  A jenkik ölték meg?
− Tífuszban feküdt. Mire én hazaértem, már nem találtam élve.
−  Most ne gondolj rá! − mondta a nagymama, és Scarlett látta, hogy ő is nagyot nyel. − Mi van az apáddal?
−  A papa … nem olyan, mint azelőtt.
−  Hogyan érted ezt? Beszélj! Beteg?
−  A csapás … olyan különös lett… nem úgy beszél …
−  Mit hebegsz összevissza? Az agya zavarodott meg? Szinte megkönnyebbülés volt ilyen egyszerűen hallani
az igazságot. Milyen jó ez az öregasszony, hogy nem érzékenykedik, és nem engedi sírni.
−  Igen − mondta tompán. − Megzavarodott. Egészen kábult, és néha emlékszik rá, hogy a mama meghalt, néha nem. Rettenetes nézni, amint ott ül, és várja a mamát órákon át olyan türelmesen, mikor azelőtt egy pillanatnyi nyugta sem volt soha. De még rosszabb, ha ráébred, hogy a mama nem jön már. Néha, ha már nagyon sokáig várt, egyszerre csak felkapja a fejét, és kirohan a házból, a temetőbe/. Egészen fáradtan jön vissza, vonszolja a lábát, az arca csupa könny, és ezerszer is mondja, hogy alig bírom hallgatni: − Scarlett, a mama meghalt, Scarlett, a mama, meghalt. − És én néha, éjszaka, hallom, hogy hívja és kiabál. Akkor felkelek, az ágyához megyek, és azt mondom neki, hogy lement a négerekhez, mert beteghez hívták. És ő morog szegény, hogy minek fárasztja magát örökösen mások miatt. És alig lehet újra lefektetni. Olyan, mint egy kisgyermek. Ó, úgy reméltem, hogy a doktor bácsi itthon van. Tudom, hogy tehetne valamit szegény papáért. És Melanie-nek is szüksége lenne rá. Nem épült fel a baba születése után.
−  Melanie? Kisbabája van? És ő is ott van nálatok?
−  Igen.
−  Mit keres Melly Tarán? Miért nem ment el Maconba a rokonaihoz? Sohasem vettem észre azelőtt, hogy nagyon szeretnéd, ha százszor Charles húga volt is. Beszélj.
−  Hosszú történet az, nagymama. Ne menjünk vissza a házba, hogy leülhessen?
−  Tudok én állni, ne félj − mondta kurtán az öregasszony. − Ha odabenn mondod el, azok rögtön óbégatni kezdenek, s akkor megsajnálod magad, és te is sírsz. Fogj hozzá.
Scarlett akadozva, lassan kezdte az ostrommal és Melanie állapotával, de amint belemelegedett, és a két öreg szem rebbenés nélkül figyelt rá, egyre jobban beleélte nragát, és átélt megint mindent. A szédítően forró nap, amikor a baba megszületett, a rémület, à menekülés, Rhett visszaindulása. Beszélt az ijesztő sötétségről azon az éjszakán, a lobogó tábortüzekről, amelyekről nem lehetett tudni, ellenség üli-e körül, vagy jóbarát, a puszta kéményekről, a szerte heverő halottakról és cjöglött állatokról, az éhségről, a kétségbeesésről, a félelemről, hogy Tara is leégett…
−  Azt hittem, ha hazajöhetek mamához, akkor rendben lesz minden. Akkor letehetem a terhet a vállamról. Egész úton azt hittem, hogy ennél rosszabb már nem történhetik velem.  De mikor megtudtam, hogy meghalt, éreztem, hogy ez volt a legrosszabb mégis …
Lenézett a földre, és várta, hogy az öregasszony beszéljen. Hosszú csend lett. Olyan soká tartott, hogy Scarlett már azt kezdte hinni, az öregasszony talán nem is értette meg, mit beszélt. Végre megszólalt a nagymama, és Scarlett soha nem hallotta még ilyen lágynak és jóságosnak a hangját.
− Nagyon rossz, gyermekem, ha egy asszony szembenézett a legrosszabbal, ami érheti, mert azután nem tud már félni semmitől. Márpedig jaj annak az asszonynak, aki semmitől sem fél. Azt hiszed, nem értem meg, mit szenvedtél, min mentél keresztül? Tévedsz. Nagyon jól tudom. Körülbelül olyan idős voltam, mint te most, mikor a Mims-erődben történt mészárlás után kitört a zendülés. Igen… − tette hozzá távolba vesző hangon. − Ennek most ötven és egynéhány éve. Én elbújtam a bokrok közé, és onnan láttam, amint az indiánok felégették a házunkát, és megskalpolták a testvéreimet. Én nem mozdulhattam, még csak nem is sírhattam, csak azon kellett imádkoznom, hogy a lángok fényénél meg ne lássák búvóhelyemet. Aztán kivonszolták az anyámat, és ott ölték meg, alig húsz lépésre onnan, ahol feküdtem. És őt is megskalpolták, és ahány indián elment mellette, mind belemártotta tomahawkját a testébe. Én … én az anyám kedvence voltam. Ott feküdtem, és láttam mindent. Reggel elindultam a legközelebbi telep felé, és harminc mérföldet gyalogoltam, bujkálva, a mocsarakon át, az indiánok között. Három napba telt, míg odaértem. Mindenki azt hitte, hogy elvesztettem az eszemet. Ott találkozam Fontaine doktorral. Ápolt, gyógyított… Látod, mondom, ennek ötven éve, de azóta sem tudtam semmitől és senkitől félni, mert tudtam, hogy ami a legrosszabb, azon már túlvagyok. És ez, hogy nem féltem, hidd el, sok bajt okozott nekem, és sok boldogságtól fosztott meg életemben. Isten félénk, ijedős lénynek teremtette a nőt, és van valami természetellenes az olyan asszonyban, aki nem fél. Scarlett, mindig legyen valami, amitől félni tudsz, mint ahogyan mindig legyen valaki, akit szeretsz …
Elhalt a hangja. Csendesen állt ott, öreg szemével visszatekintett ötven esztendő távolába, arra a napra, mikor még félt. Scarlett megmozdult. Türelmetlen volt. Azt várta, a nagymama ad majd valami jó tanácsot, foglalkozik a gondjaival. De öregemberek szokása szerint, régi dolgokról beszél, amelyek már senkit nem érdekeltek. Bár inkább ne mondott volna el neki semmit.
− Menj haza, gyermekem − mondta az öregasszony −, mert aggódni fognak érted. Küldd el Porkot mielőbb az ennivalóért… és ne gondold, hogy valaha is leteheted a válladról a terhet. Soha többé. Én tudom.
Az indián nyár soká tartott ebben az évben. Még novemberben is szép meleg idők jártak, és Tara fürdött a napfényben. Lassan mindenki csillapodni kezdett. Úgy érezték, túlvannak a legrosszabb időn. Volt lovuk, nem kellett már senkinek gyalogolnia. Volt reggelire friss tojásuk és ebédre sült sonkájuk, nem kellett mindig yamgyökeret, mogyorót meg aszalt almát enniük. Néha-néha, ünnepélyes alkalmakkor, leöltek egy csirkét is. Az öreg disznót elfogták végre, és malacaival együtt elégedetten röfögött az így-úgy helyrehozott ólban, a ház alatt. Néha olyan hangosan sivalkodtak, hogy alig hallhatta ki-ki a saját szavát, de kellemes volt arra gondolni, hogy ez friss szalonnát jelent a fehérek és kolbászféléket a négerek számára, ha beáll a disznóölésre alkalmas hideg idő.
Scarlettet jobban megnyugtatta és megerősítette a nagymamával folytatott beszélgetés, mint maga is gondolta volna. A tudat, hogy nincsenek egyedül a környéken, élnek a szomszédok és jó barátok közül néhányan, enyhítette azt a szörnyű elhagyatottságot, amely heteken át kínozta. Meg azután Fontaine-ék is, Tarletonék is nagy szeretettel és bőkezűséggel osztottak meg velük mindent. Régi törvény volt errefelé, hogy szomszéd segítse a szomszédot. Pénzt nem fogadtak el semmiért. Azt mondták, tudják, hogy ő is ugyanezt tenné értük, s majd visszaadja mindazt, amit kapott, jövőre, ha újra lesz Tarán termés.
Scarlett elégedetten gondolta el néha, hogy van már ennivalójuk a télre, van lovuk, azonkívül jól elrejtve ott a pénz meg ékszer is, amit a jenki katona zsebéből és tarisznyájából szedtek ki Melanie-vel. Most a téli meleg ruha kérdése foglalkoztatta leginkább. Tudta, hogy kockázatos dolog lenne Porkot a lóval a városba küldeni, mert akár a jenkikkel, akár a Konföderációs sereggel találkozik, elveszik tőle. De utóvégre pénz van, ló is van, sőt egy szekeret is összeütött így-úgy Pork, és hátha nem történik semmi baja az úton? Igen, most már túlvannak a nehezén.
Valahányszor Scarlett felkelt, megköszönte Istennek a halványkék fényes eget és a meleg napot, mert minden nappal eltolódott az az idő, mikor a meleg ruhákra elengedhetetlenül szükség lesz. És minden meleg nap azt jelentette, hogy több és több gyapot gyűlt össze a patak menti földekről az üres rabszolgakunyhókba − ezeket használta Scarlett raktárhelyiségül a leégett fészerek helyett. Több gyapot volt a bántatlanul maradt földön, mint amennyire ő meg Pork számítottak. Lehetett négy bála is. És a kunyhók szépen teltek.
Scarlett még Fontaine nagymama éles megjegyzése után sem készült arra, hogy ő szedjen gyapotot, mint Slatteryék. Ügy gondolta, a négerek majd elvégzik ezt a munkát, s ő a három lábadozóval a házat tartja rendben. De a négereknél még erősebb kasztkülönbséget talált, mint a fehérek között. Pork, Mammy és Prissy felháborodva és vérig sértve kiabáltak, hogy ők nem földmunkára való niggerek. Mammy különösen el volt •keseredve. Hevesen magyarázta, hogy Robillardék előkelő házában született, nem a rabszolgatelepen, és hogy az úriasszony hálószobájában nőtt fel, ahol az ágy lábánál aludt. Dilcey volt az egyetlen, aki egy szót sem szólt, s ha ránézett Prissyre a merev tekintetével, az is behúzta a nyakát és elhallgatott.
Scarlett nem akart a jajgatásukkal törődni, s könyörtelenül kivonszolta őket a földekre. De Mammy és Pork olyan lassan dolgoztak, és annyi keserves siránkozás közepette, hogy végül is visszakergette Mammyt főzni és Porkot halászni meg hurkot vetni az erdőbe. Gyapotot szedni nem engedte Porkot a méltósága, de hogy nyulat fogjon hurokkal, azt igen.
Most aztán Melanie-vel és a húgaival tett Scarlett próbát, de ennek sem volt több eredménye. Melanie tisztán, ügyesen, gyorsan, szorgalmasan és szívesen dolgozott vagy egy óra hosszat a forró napon, aztán egyszerre szó nélkül elájult, és utána egy hétig nem bírt felkelni az ágyból. Suellen, akiben égett a dac és gyűlölet, szintén úgy tett, mintha elájult volna, de azonnal magához tért, és köpködött, mint valami dühös macska, mikor Scarlett egy egész vödör vizet loccsantott az arcára. Végül egyszerűen megtagadta a munkát.
−  Nem fogok a földeken dolgozni, mint valami néger! Nem kényszeríthetsz rá. Mit mondanának az ismerőseink, ha tudnák? Mi lenne, ha … ha Kennedy valaha is meghallaná? Ó, ha a mama ezt megérte volna …
−  A mamáról hallgass, Suellen, azt megmondom! Még egyszer merd említeni, és elverlek! − kiáltotta Scarlett. − Vedd tudomásul, hogy a mama sokkal többet dolgozott valamennyi rabszolgánál, és te is láthattad volna, ha van szemed! Te kényes, te!
−  De nem a földeken dolgozott. Meg fogom mondani a papának!
− Csak azt próbáld meg! − kiáltott rá haragosan Scarlett, mert attól tartott, húga csakugyan felzaklatja apjukat. Carreen szelíden szólt közbe :
−  Én majd segítek. Scarlett, ne haragudj. Én szívesen dolgozom veled. Sue helyett is elvégzem a munkát. Látod, még nem érzi magát egészen jól, és megárt neki a nap.
Scarlett lecsillapodva, hálásan szólt oda neki:
−  Köszönöm, kis cukorbabám.
De aggódva nézte közben a kishúgát, aki valaha olyan szép rózsaszínű volt, mint a barackvirág. Most fehér almavirág lett belőle, de édes, finom kis sziromarcocskája volt még mindig. Nagyon csöndes volt, kissé szinte kábult, mióta felkelt és új világot talált maga körül. Nem tudta megérteni, nem tudta elhinni, mi történt, és úgy ment, ahová küldték, mint valami alvajáró. Törékeny és gyenge volt, meg is látszott rajta, milyen nehezen bírja a munkát, de készségesen, szelíden, engedelmesen mindenre vállalkozott. Ha pedig Scarlett nem parancsolt valamit, akkor kezébe vette a rózsafüzérét. Állandóan imádkozott az édesanyjáért és Brent Tarletonért. Scarlettnek eszébe sem jutott, hogy a lány ennyire mély érzelmeket táplált szívében Brent iránt, és a seb nem gyógyult be. Scarlett szemében Carreen még mindig „kisbaba” volt, túl fiatal egy komoly szerelemhez.
Scarlett, amint ott állt az égető napon, a, barázdák között, a folytonos hajladozástól sajgó háttal, a gyapotszedéstől kérges, felrepedezett kézzel, felsóhajtott. Bár lenne olyan testvére, akiben benne van Suellen ereje és szívóssága, Carreen jósága és megértése mellett. Mert Carreen, miután egy-két órát dolgozott, éppen úgy összeesett, mint Melanie, s haza kellett küldeni, feküdjön le ő is.
Végül senki sem maradt mellette a hosszú földbarázdákon, csak Dilcey és Prissy. Prissy lustán, lassan, rendetlenül dolgozott, egyre panaszolta, hogy fáj a lába, fáj a háta, fáj a gyomra, fáradt, míg csak az anyja nem kapott elő egy botot, és el nem verte. Akkor aztán elhallgatott egy időre, és jobban igyekezett, lehetőleg minél messzebb az anyja kezétől.
Dilcey fáradhatatlanul végezte a dolgát, mint valami gép. Gyorsan, némán. Mintha kergetnék. Scarlett odanézett néha, és arra gondolt, hogy megéri aranyban a saját súlyát.
−  Dilcey − mondta egyszer −, ha megint jobb idők lesznek, nem fogom elfelejteni, hogyan viselkedtél. Nagyon jó asszony vagy te, Dilcey.
A bronz óriásasszony nem mosolyodott el boldogan, és nem vonogatta a vállát szégyenlős örvendezéssel, mint a többi néger szokta, ha dicsérik őket. Egy pillanatra odafordította mozdulatlan arcát, és nyugodt méltósággal felelte:
−  Köszönöm, asszonyság. De Ellen asszonyság meg Gerald úr is mindig jók voltak hozzám. Gerald úr megvette az én Prissy met is, csak azért, hogy ne fájjon utána a szívem. Én félig indián vagyok, és az indiánok nem felejtik el, ha valaki jót tett velük. Csak az bánt, hogy az én Prissym olyan haszontalan. Nem ért ez semmihez, nem szeret dolgozni. Egészen nigger lett, olyan, mint az apja volt, az volt ilyen munkakerülő.
És sóhajtva legyintett egyet. Scarlett csak ekkor tudta meg, hogy Pork második férje Dilceynek.
Akármennyi baja volt is Scarlettnek a többiek miatt, akik nem szívesen segítettek a munkában, és akármennyire fáradt és elgyötört volt is a megerőltetéstől, lassan jobb kedvű lett, amint látta, milyen szépen gyűlik a gyapot a kunyhókban. Ez biztonságot adott neki. Tarát a gyapot tette gazdaggá, mint ahogyan az egész déli tartományt a gyapot emelte fel, és Scarlett igazi déli létére erős meggyőződéssel hitte, hogy Tara és a Dél újra magasra emelkedik majd a vörös agyagban termő gyapot révén.
Sok nem volt a nagy nehezen összegyűjtött gyapot, de mégis valami. Egy kis pénzt majd csak kap érte, és ez segíteni fog, hogy ne kelljen olyan hamar kiadni a zöld hasú jenki bankókat és az aranyakat. Tavasszal majd megpróbálja szabadságoltatni Samet, az óriást és a többi négert, akiket elvittek a katonák, s ha nem akarnák hazaengedni őket, akkor bérnapszámosokat fogad. Tavasszal vetni fognak…sokat, sokat vetni.
Kiegyenesítette fáradt hátát, és a barna őszi földeken ott látta már képzeletben a tavaszi zöld vetést.
Tavasszal… Ő, hátha addig be is fejeződik végre a háború, és visszajönnek a jó idők? Akár győz a Konföderáció, akár nem, mindenképpen jobb lenne. Minden jobb, mint ez a folytonos rettegés, hogy valamelyik sereg idetéved, és elrabol mindent. Békeidőben szorgalmas munkával mindig meg lehet élni. Ó, csak vége lenne már a háborúnak, hogy az ember azzal a tudattal vethetne, hogy aratni is fog!
Reménység kezdett ébredezni a szívében. A háború nem tarthat örökké. Van egy kevés gyapotjuk, van itthon ennivaló, van ló a háznál és egy kevés elrejtett, félretett pénz. Igen, a legrosszabbon túlvannak már…

27
November közepén éppen ebédnél ültek. A csemegénél tartottak, melyet Mammy kukoricalisztből és szárított gyümölcsből főzött. A levegő éles volt és hideg. Pork, amint Scarlett széke mögött állt, összedörzsölgette a kezét, és bizalmas vigyorgással kérdezte:
−  Nem lenne lassan itt az idő, hogy leöljük a disznót, asszonyság?
−  Örülnél már, mi? − mosolygott vissza Scarlett. − Bizony én is vágyom már egy kis friss szalonnára. Ha az idő még néhány napig kitart, hát…
Melanie szólt közbe, a kanál megállt a szája előtt.
−  Figyelj csak, drágám … valaki jön.
−  Kiabálnak! − fordult meg nyugtalanul Pork is. A   ködös,   nedves   novemberi   levegőben lódobogás
hallatszott, olyan gyors és tompa nesszel, mint mikor nyugtalanul és ijedten ver az ember szíve. Női hang kiáltotta élesen, áthatóan:
−  Scarlett! Scarlett!
Rémülten néztek össze mind az asztal körül. Aztán hátrataszították a székeiket, és felugráltak. Ráismertek Sally, a legfiatalabb Mrs. Fontaine hangjára, aki alig egy órával azelőtt indult el tőlük lóháton. „Útközben nézett be Jonesboro felé menet. Lova csupa hab volt, haja kibomolva lobogott utána, kalapja lecsúszott a fejéről. Nem lassított. Vadul rohant feléjük, és hadonászott, vissza-visszatekintve.
−  Jönnek a jenkik! Láttam őket! Lenn az úton … a jenkik …
Az utolsó pillanatban kapta vissza a lovát, mielőtt nekiugrott volna a verandalépcsőnek. Két hátsó lábán állva fordult meg az állat, s a következő pillanatban hatalmas ugrással már át is jutott a sövényen megint. Hallották a patkó csattogását a hátsó udvaron s le a szűk ösvényen, a rabszolgakunyhók között.. . Tudták, hogy Sally átvág a földeken, és megy hazafelé, Mimosára.
Egy pillanatra szinte bénultan álltak. Aztán Suellen és Carreen felzokogtak, és egymásba fogóztak. A kis Wade úgy állt ott reszketve, mintha földbe gyökerezett volna a lába. Nem bírt sírni sem. Amitől az atlantai éjszaka óta félt, most bekövetkezett. Jönnek a jenkik és elviszik.
−  Jenkik? − kérdezte tétován Gerald. − De hiszen a jenkik már voltak itt egyszer …
−  Úristen! − kiáltott fel Scarlett, és szeme találkozott Melanie ijedt tekintetével. Eszébe jutott minden átélt borzalom, a jenki katona, amint ott áll az anyja varródobozával a kezében az ebédlő küszöbén. És ezt gondolta: hadd haljak meg! Meg akarok halni! Azt hittem, már nem jön ilyen szörnyűség ránk… nem bírom, nem bírom!
Aztán a lóra esett a pillantása. Felkantározva állt a sövény mellett, mert Porknak Tarletonékhoz kellett volna átmennie. A ló… az egyetlen lovuk! A jenkik elviszik… ezt is, a tehenet is, a borjút is … meg a disznót a malacokkal… és a kakast, a tyúkokat, a kacsákat, mindent, amit Fontaine-éktől kaptak… az almát, a yamgyökeret, a lisztet, rizst… a pénzt a jenki erszényével együtt. Mindent el fognak vinni, és itt hagyják őket, hogy éhen haljanak.
−  Nem fogják elvinni! − kiáltott fel magánkívül, és mind ijedten néztek rá. − Nem adom! Nem fogok éhen halni! Nem adom!
−  Mi az, Scarlett? Mit akarsz?
−  A ló, a tehén, a malacok… nem … nem .. -. Odafordult a négerekhez. Mind a négyen összebújva
kuporogtak a kapuban, arcuk különös hamuszürke színt öltött.
−  A mocsárba menjetek… a mocsárba hamar! Vigyétek a disznót meg a malacokat… Pork, te meg Prissy másszatok be az ólba, és kergessétek ki őket.. . Suellen, Carreen, tegyetek kosárba annyi ennivalót, amennyit vinni bírtok, és siessetek az erdőbe. Bújjatok el. Mammy engedd le az ezüstöt a kútba megint. És Pork! Pork, figyelj ide, ne bámészkodj .. . vidd magaddal a papát! Ne kérdezd, hová! Akárhová, ahová te mész. Menj Porkkal, papa! Szépen menj el Porkkal, úgy, úgy.
Még rémületében is gondolt rá, milyen hatással lenne a kékkabátos jenki katonák látása az öregemberre. Wade reszketve állt itt még mindig, s Melanie ruháját szorongatta. Melanie hangja csöndes volt és nyugodt.
−  És én mit csináljak, Scarlett?
Halottfehér volt az arca, és egész testében reszketett, de uralkodott magán. Nyugodt hangja Scar lettnek is erőt adott. Melanie ott állt mindenre készen, s várta az utasítást.
−  A tehén és a borjú − (mondta gyorsan − a legelőn vannak. Ülj fel a lóra, s hajtsd be a mocsárba, aztán…
Mielőtt befejezhette volna a mondatot, Melanie lerázta magáról Wade kapaszkodó kezét, és futott a ló felé, felkapva hosszú szoknyáját. Megfogta a gyeplőt, nekiütötte sarkát a ló oldalának, aztán egyszerre meg-vonaglott az arca, és rémülten hátrakiáltott:
−  A kicsikém! Scarlett, a kicsikém! Megölik a jenkik! Adjátok ide!
Elengedte a gyeplőt, s már azon volt, hogy újra leszálljon, de Scarlett rikoltva kiáltott oda neki:
−  Menj! Menj! Hajtsd a tehenet! Én vigyázok a kicsire! Mondom, hogy indulj. Azt hiszed, engedem, hogy Ashley gyermekének baja essék? Menj!
Melanie kétségbeesett arccal nézett hátra még egyszer, de engedelmesen megszorította a ló oldalát, és csak úgy repült szanaszét a kavics, amint vágtatva indult meg a legelő felé.
Scarlett fejcsóválva nézett utána.
„Azt sem hittem volna soha, hogy Mellyt férfi módra látom lovagolni” − gondolta. De már rohant is be a házba. Wade a sarkában volt halk, rémült szipogással, s próbálta megfogni a szoknyáját. Amint három lépcsőfokot ugorva egyszerre rohant az emeletre, látta a lép^ csőház ablakából Suellent és Carreent. Nagy kosarakkal siettek a mosóház irányában. Pork pedig, nem túlságos gyöngédséggel, Geraldot vonszolta a karjánál fogva. Gerald ingerülten ellenkezett, úgy kellett rángatni, mint valami durcás gyermeket.
A hátsó Udvarból Mammy éles hangja hallatszott :
−  Te, Priss! Bemászol végre a ház alá és kihozod a malacokat, vagy nem? Tudod jól, hogy én nem férek be oda! Dilcey, gyere ide, és tanítsd rendre ezt a buta kölyköt, ment…
 „Milyen buta voltam, hogy a ház alatti odúba zártam a disznót meg a malacokat, abban a reményben, hogy onnan el nem lopják! − villant át Scarlett agyán a gondolat, amint a szobájába szaladt. − Miért is nem csináltattam nekik új ólat a mocsár szélén?”
Kirántotta a felső fiókot, és összevissza kotorászott benne, míg a jenki tárcáját megtalálta. Aztán a fülbevalót és gyémántgyűrűt is elővette varródobozából, és betette a pénzhez. Most hová rejtse? Az ágya matracába? A kéménybe? A kútba? A keblébe? Nem, oda nem. Meglátszana a ruháján, és a jenkik meztelenre vetkőztetnék, úgy kutatnák át…
„Meghalnék, ha ezt megtennék” − gondolta kétségbeesetten.
Odalentről futkosás, lárma, hangos sírás hallatszott. Scarlett fejvesztett kapkodása közben is arra gondolt egy pillanatig, milyen jó lenne, ha Melly itt volna most. Melly a nyugodt hangjával, Melly, aki olyan bátran viselkedett, mikor lelőtte a jenkit. Melly három mással felér. Melly… Mit is mondott Melly? Ó, a kisfiú!
Egyik kezében a tárcával rohant át Scarlett Melanie szobájába, ahol a kis Beau aludt alacsony bölcsőjében. Felkapta. A csöppség felébredt, álmosan kezdett óbégatni, és hadonászott apró öklével. Odakint Suellen kiabált magánkívül:
−  Gyere már, Carreen! Gyere már, elég lesz! Ó, hagyd a többit, csak siessünk!
A ház alól, a hátsó udvarból mérges röfögés, felháborodott visongás hallatszott. Scarlett az ablakhoz futott, s meglátta Mammyt, amint gyors léptekkel igyekszik a mocsár irányába, két vastag karja alatt egy-egy visító malaccal. Mögötte Pork, szintén két malaccal, és maga előtt lökdöste, a gazdáját. Gerald meg-megbotlott minden lépésnél, és haragosan hadonászott a botjával. Nem akart menni. Scarlett kihajolt az ablakon, és lekiabált:
−  A disznót fogjátok meg, Dilcey! Szólj rá Prissyre, bújjon be az odúba, és kergesse ki! Aztán hajtsátok a földek felé!
Dilcey   feltekintett   ijedt  bronzarcával.   Kötényében egész halom ezüst volt. Odamutatott a ház aljára. − A disznó megharapta Prissyt, és mikor ki akart bújni, beszorult! „Ügy kell neki” − gondolta Scarlett. Visszaszaladt a szobájába, mert eszébe jutott, hogy a többi apróságot, amit a jenkinél találtak, még nem szedte össze. De hová tegye? Bajos volt fél kézzel a kicsit cipelni, másikkal a tárcát és a többi holmit. Letette a kis Beau-t az ágyra. A csöppség keserves óbégatásba kezdett. És Scarlett agyában hirtelen megvillant egy gondolat. Lehet-e jobb   rejtekhelyet  találni,  mint  a  pólyásgyerek pelenkája? Gyorsan kibontotta, felhajtotta  az ingecskéjét,  és  elhelyezte a tárcát, hogy lehetőleg ne nyomja túlságosan. Aztán bepólyázta megint.
−  Most pedig − mondta mély lélegzettel − szalad− , hatok én is a mocsárba.
Az ezüstpohárkát, aranykeretű képet s néhány apróságot, ami nem fért a tárcába, egyik kezébe markolta, a másikkal Beau-t szorította magához. Így rohant ki a folyosóra.   Egyszerre félelem fogta el,  és  úgy érezte, megroggyan a térde … Milyen csendes lett egyszerre a ház. Milyen ijesztően csendes … Mind elmentek hát, és itt hagyták egyedül? Senki sem várt rá? Erre nem is í számított. Hiszen tudhatják, hogy akármi megtörténhetik egy magányos asszonnyal ezekben az időkben! Ha jönnek a jenkik … Megrázkódott, mert neszt hallott hirtelen. Megfordult, s ott látta gubbasztani a korláthoz húzódva elfelejtett kisfiát. Szeme nagyra tágult a rémülettől. De nem futott el. Ott maradt vele. Beszélni próbált, de csak tátogott szegényke, egyetlen hang nem jött ki a torkán.
−  Állj fel, Wade! − mondta Scarlett gyorsan. − Állj fel szépen, és gyere a mamával. Mama (most nem tud felvenni téged, a kis Beau-t kell cipelnie. Te már nagy fiú vagy.
Wade odarohant hozzá, és arcát odarejtette a ruhája ráncaiba. Scarlett érezte, hogyan fogja át lábát a ruha alatt vadul és reszketőlen. Lefelé indult a lépcsőn, de alig bírt mozdulni Wade miatt. Rákiáltott:
−  Engedj el, Wade! Engedj el, menj szépen egyedül! De a kisfiú   annál  kétségbeesettebben   kapaszkodott beléje.
Mikor leért a hallba, mintha minden régi, jól ismert bútor megmozdult volna, meghajolt volna feléje búcsúzóul: isten veled! listen veled! Zokogás ingerelte a torkát. Ellen kis irodájának ajtaja, ahol annyit dolgozott, nyitva állt, s látszott az íróállvány egyik sarka. Itt volt az ebédlő, a székek összevissza, az asztalon az étel meg a tányérok, amint otthagyták. Itt voltak a szőnyegek, amelyeket az anyja maga szőtt és festett. És az öreg Robillard nagymama képe, félmeztelen kebellel, magasra fésült hajával, kirajzolt orrcimpával, hogy mindig olyan volt, mintha fojtott haraggal mosolyogna. Minden, minden, ; ami része volt a gyermekkora emlékeinek, lelkének, mintha búcsúzott volna: isten veled, Scarlett O'Hara!
A jenkik fel fogják égetni mind … mind … Most látja talán utoljára az otthonát.. . talán a mocsár bozótjából nézheti majd, amint a magas kémények eltűnnek a füstfelhőben, s a tető ropogva szakad be a lángok között.
Összekoccant a foga. Mégis megállt.
„Nem tudom itthagyni a házat − gondolta. −  Ha a papa esze ép lenne, ő sem hagyná itt. Megállna a kapuban, s azt mondaná nekik: gyújtsák fel a feje fölött. Gyújtsák fel a fejem fölött. Nem tudom itthagyni. Ez mindenem, ami megmaradt.”
Egyszerre, mintha elrepült volna a szédült rettegés a .szívéből. Csak valami kábult, tompa nyugalom volt, amit érzett. Amint ott állt a küszöbön, közeledő lódobogás ütötte, meg a fülét. Sok ló lehet. Nem mozdult. Kardcsörgés hangzott, sarkantyúpengés, harsány parancsszó. Lehajolt a kisfiúhoz, ós egyszerre szokatlanul gyöngéd lett a hangja.
−  Engedd el mama ruháját, Wade, kicsi fiam! Figyelj ide. Szaladj gyorsan a hátsó udvarba, és onnan ki ■a mocsárba, Melly nénihez. Mammy is ott van. Szaladj gyorsan, kicsikém, ne félj.
Erre a hangra Wade könnyben úszó szemmel nézett fel rá. De nem mozdult.
„Csak sírógörcsöt ne kapjon most! − gondolta Scarlett elkeseredetten. − Istenem, csak sírógörcsöt ne kapjon a jenkik előtt! Ne lássák, hogy félünk tőlük!”
És mikor meglátta, hogy a gyermek nem megy el tőle, hanem még közelebb simul hozzá, halkan, megnyugtatóan szólt:
− Akkor hát, ha itt maradsz, ne félj, légy bátor katona, Wade. Láthatod, hogy csak egypár átkozott, gyáva jenki jön!
És lejjebb ment a verandalépcsőn, eléjük.

Sherman végigmenetelt Georgián, Atlantától a tengerig. Mögötte álltak Atlanta füstölgő romjai, mert felgyújtatta, mikor katonái kivonultak belőle. Előtte pedig háromezer mérföldnyi védetlen terület hevert, csak itt-ott volt még egynéhány csapatnyi katona és a helységekben az öregekből  és gyermekekből  állított  őrség.
Ott feküdt a kövér termőföld, teleszórva ültetvényekkel − és sehol senki, csak asszonyok és gyermekek, nagyon öreg emberek és néhány néger. Nyolcvan mérföldnyi széles sávon vonultak előre pusztítva és égetve a jenki seregek. Száz és száz otthon állt lángokban, száz és száz otthon belsejében visszhangzott nehéz lépésük. De mikor Scarlett ott állt a veranda előtt, és nézte őket, amint közelednek, nem úgy fogta fel mint közügyet, mint az ország ügyét. Tisztára személyes ügynek tekintette, maga és az övéi elleni támadásnak.
Állt a lépcső előtt, karjában a kicsivel, a szoknyájába kapaszkodó Wade-del maga mellett. A jenkik elözönlötték az egész házat, és amint elrohantak mellette, durván ide-oda taszigálták. Kicipelték a bútorokat, szuronynyal hasogatták fel a székeket, hogy lássák, nincs-e elrejtve valami a szövet alatt. Matracokat, párnákat téptek fel, a pihe sűrű fehér felhőben kavargott odabenn a szobákban. Lassan szállt le néhány fehér toll Scarlett fejére is. Tehetetlen harag égett a szívében, lángoló harag és semmi más érzés, amint ott kellett állnia és néznie a pusztítást, lopást és rablást.
A katonák vezetője, a törzsőrmester karikalábú, ősz fejű kis ember volt, jókora adag dohánnyal a pofájában. Ö ment oda elsőnek Scarletthez, nagyokat köpött a padlóra és Scarlett szoknyájára.
−  Mi van a kezében, asszonyság?
Scarlett egészen elfeledkezett az apró ékszerekről, melyek nem fértek a tárcába. Odadobta a földre, és szinte kéjjel, olyan arccal, amelyről azt hitte, méltó Robillard nagymama gúnymosolyához, nézte, hogyan verekednek rajta össze a katonák.
−  Kérem csak azt a gyűrűt meg a fülbevalót is.
Scarlett a hóna alá szorította a kicsit, aki kivörösödött arccal kezdett óbégatni, és kivette a füléből a fülbevalót: Ellen kapta esküvői ajándékként Geraldtól. Aztán a nagy zafírköves gyűrűt is levette, amit Charles adott neki eljegyzésük napján.
−  Nehogy ledobja! Adja szépen ide nekem − mondta a kis karikalábú őrmester, s eléje nyújtotta a kezét. − A többiek már eleget összeszedtek. Mi van még?
Tekintete az asszony keblének domborulatát fürkészte. Scarlettet már az ájulás környékezte a gondolatra, hogy ezek a kezek a ruhája alá nyúlnak, és végigtapogatják  a testét.
−  Nincs már semmim − mondta −, de úgy tudom, az urak ki is szokták kutatni a védtelen nőket.
−  Nekem elég a szava − mondta jólelkűen a karikalábú őrmester. Scarlett ringatni kezdte a kicsit, hogy megnyugodjon, és kezét ott tartotta a pólya kidudorodó helyén. Milyen jó, hogy Mellynek gyermeke van, s a kicsinek pólyája.
Hallotta fenn a nehéz csizmák kopogását, a súlyos bútorok nyikorgását, amint elhúzták a faltól, a porcelán edény csörömpölését, a szitkokat, amikor látták, hogy nem találnak semmit. A hátsó udvarból kétségbeesett röfögés, visitas hangzott és kiabálás: „Ne engedd! Csípd el!”… A kacsák hápogtak, a tyúkok kotkodácsoltak… Aztán csend lett. Majd egy lövés … a visitas is elhallgatott. Scarlett szíve megállt egy pillanatra. A disznónak is vége. Haszontalan Prissy! Megszökött, és ott hagyta.   Csak   legalább   a   malacok  megmeneküljenek!
Csak legalább mindenki biztonságban lenne a mocsárban … de nem tudhatott semmit róluk.
Csöndesen, némán állt ott, míg a katonák ordítozva, káromkodva futkostak körülötte. Wade nem engedte a ; szoknyáját. Scarlett érezte, hogyan reszket, de nem bírt ; beszélni, hogy csillapítani próbálja. Nem bírt a katonákhoz sem szólni, sem könyörgően, sem haragosan. Csak azért adott hálát az Istennek, hogy egyenesen bír állni, hogy van még benne erő, és magasan tartja a fejét. De mikor látta, hogy egy katona ölre fogva cipel ki mindenfélét, és Charles kardja nagyokat koppan a lépcsőn, felsikoltott.
Ez a kard Wade-é volt, a nagyapjáról maradt rá. Scarlett a kisfiú születésnapján ünnepélyesen odaadta neki.
Melanie  megmagyarázta  Wade-nek,  hogy  mi  minden történt ezzel a karddal. Sírt, büszke, emlékező fájdalommal, megcsókolta Wade-et, és azt mondta neki, legyen majd olyan bátor katona, mint a nagyapja és apja volt.
Wade büszke boldogsággal szorította magához, és gyakran felkapaszkodott az asztalra, hogy felágaskodjon és   megsimogassa, ott a falon. Scarlett mindent némán nézett végig,  de  hogy  kisfia büszkeségét  is elvigyék…
Wade is kitekintett a szoknyája mögül,   és   egyszerre hangosan zokogni kezdett. Még a rémületét is elfeledte.
Kinyújtotta reszkető kis kezét.
−  Enyém! … Enyém! …
−  Azt nem vihetik el − szólalt meg Scarlett is.
−  Nem? − vigyorgott rá a katona arcátlanul. − Miért ne? Kutya lázadó kardja.
−  Nem! Nem! Ez a mexikói háborúból való kard. Nem viheti el. A kisfiámé. A nagyapjától maradt rá, ó, kapitány úr − fordult a kis karikalábú őrmesterhez −, kérem, mondja meg neki, hogy adja vissza!
Az őrmesternek hízelgett ez az előléptetés. Közelebb jött.
−  Add csak ide azt a kardot, hadd nézzem meg. A katona mogorván nyújtotta oda.
−  Színarany markolata van −mondta dühösen. Az őrmester felemelte, és a nap fényében elolvasta a markolatba vésett betűket.
 „William R. Hamilton ezredesnek vitézsége jutalmául tiszttársai, Buena Vista, 1847.”
−  Hm, asszonyság − mondta aztán. − Én is ott voltam Buena Vistánál akkoriban. Az volt ám a verekedés, nem láttam olyant ebben az egész mostani háborúban. Lám, lám, hát ez a kard ennek a kis kölyöknek a nagyapjáé volt?
−  Igen.
−  Akkor hát tartsa meg − mondta az őrmester. Meg volt elégedve a zsebkendőjébe kötött fülbevalóval meg gyűrűvel.
−  De színarany markolata van! − ismételte dühösen a katona.
−  Mindegy − vigyorgott az őrmester. − Itt hagyjuk emléknek.
Scarlett fél kézzel átvette a kardot, de egy szót sem szólt, azt sem, hogy köszönöm. Azt köszönje meg ezeknek a tolvajoknak, ami az övé? Magához szorította a kardot, mert a katona még mindig vitatkozott az őrmesterrel.
−  Istenemre, ezt megemlegetik ezek az átkozott lázadók − kiáltotta a közlegény, mikor az őrmester végre megelégelte a vitát, és rákiáltott, hogy menjen a fenébe, és ne feleseljen. Az apró ember vicsorogva ment a hátsó udvar felé. Scarlett fellélegzett. Nem mondták, hogy menjen innen, mert felgyújtják a házat. Talán… talán … nem is gyújtják fel. A katonák lassan mindenfelől a földszinti hallba gyűltek.
−  Mit találtatok? − kérdezte az őrmester.
−  Egy disznót, néhány tyúkot meg kacsát.
−  Egy kevés kukoricát, egy zsáknyi yamgyökeret meg babot. Úgy látszik, az a vadmacska, akit lovon láttunk, mindenüvé előre elvitte a hírt, hogy jövünk. Sietni kellene, mielőtt mindenki eldugja, amit tud.
− Kerestetek a füstölőház alatt? Rendesen ott szokták elrejteni az ennivalót.
−  Nincs füstölőház.
−  Kerestetek a négerkunyhókban?
− Csak gyapot volt benne. Azt felgyújtottuk.
Scarlett egy pillanatra behunyta a szemét. Érezte újra a véghetetlen hosszú forró délutánok gyötrelmeit, amint ott hajladozott a gyapotföldeken, és dolgozott, dolgozott … Leégett a válla, kisebesedett a keze. Vége. Hiába volt. A gyapot elégett.
−  Úgy látszik, asszonyság, nem maradt valami sok a nagy gazdagságból.
−  A sereg már járt itt egyszer − felelte Scarlett hidegen.
−  Az igaz, szeptemberben jártunk itt − mondta egy katona, s valami apró, fényes tárgyat forgatott a tenyerén. − Ezt akkor itt felejtettem.
Scarlett meglátta, hogy Ellen kis aranygyűszűje van a kezében. Hányszor, látta felcsillanni az anyja ujján. Egyszerre visszajött a karcsú kéz fájó emléke… Most ott fekszik a gyűszű az idegen katona piszkos tenyerén, s hamarosan valami jenki asszony ujjára kerül, messze északon, aki majd büszkén viseli ezt a lopott holmit. Az anyja gyűszűje …
Scarlett mélyen lehajtotta a fejét, hogy az ellenség ne lássa a könnyeit. Lassan hulltak le a csöppek a kisgyermek fejére. Fátyolosan látta, hogy az emberek az udvarra jönnek ki, hallotta az őrmester kiáltozó hangját. Elmennek. Nem bántják a házat. De most, hogy az anyja emléke töltötte be a szívét, már alig érzett örömet. Elgyengülten nézte, hogyan cipelik magukkal a ruhaneműt, takarókat, képeket, tyúkokat, kacsát meg a leölt disznót.
Egyszerre felkapta a fejét. Füstszagot érzett. Az ebédlőablakon át meglátta a négerkunyhókból kiszivárgó lusta füstcsíkokat. Ott a gyapjú. Ott az adó, és ott a pénz, amelyből élelmet és ruhát vehetett volna télre. És nem tehet semmit. Csak nézi. Tudta jól, hogy a gyapot, ha egyszer tüzet fog, olthatatlan. Hála istennek, hogy a kunyhók olyan távol vannak a háztól. Hála istennek, hogy legalább nincs szél, s nem repülhetnek át .a szikrák a háztetőre, Tara tetejére …
Egyszerre felrezzent, s úgy fordult meg, mint aki kísértetet lát. Rémült szemmel meredt a folyosó végébe, a konyhaajtó felé. Onnan jött a füst!
Valahová, maga sem tudta, hová, letette a kisgyermeket. Valahol letépte magáról Wadè kezét, és nekilökte a gyermeket a falnak. Berohant a konyhába, köhögve, fulladozva. Egyszerre tele lett a szeme könnyel a csípős füsttől. Tenyerét az arca elé kapta, úgy hunyorgott az ujjain keresztül, és látta, látta, amint vékony lángocskák futnak a padlón végig a falak mentén. Valaki kidobálta az égő hasábokat a tűzhelyből, és a szalmaszáraz fenyődeszka padló éhesen itta fel a lángot.
Visszarohant az ebédlőbe, s felkapta az egyik rongyszőnyeget. Két szék borult fel nagy robajjal.
Tara ég! Tara ég! Ó, ha itt lenne valaki, hogy segítsen …
Amint végigrohant a folyosón, ott látta feküdni a fiát a földön, a kardot szorította magához. Szeme csukva volt, arca halottsápadt, angyalian békés.
„Csak nem halt meg! − döbbent beléje a rémület. − Csak nem rémítették halálra a jenkik? …”
De nem állt meg. Elrohant mellette a teli. vödör vízzel, amely mindig ott állt a konyhaajtó előtt, a sarokban. Belemártotta a szőnyeg egyik végét, s mély lélegzetet vett. Aztán újra benyitott a füstbe, s betette maga után az ajtót. Köhögve, fulladozva verte a lángokat. Egy örökkévalóságig tartott ez. Kétszer fogott tüzet lebegő ruhája, kétszer fojtotta el puszta kézzel. Érezte pörkölöd ő haja émelyítő szagát, érezte, hogy kiesnek a haj tűi. A lángok körülötte táncoltak, gonosz kígyók módjára. Lassan egyre ólmosabb kimerültséget érzett. Hiába, hiába minden …
Aztán kinyílt az ajtó, és a hirtelen léghuzat még magasabbra szöktette fel a lángokat. De rögtön utána be is csapódott, és a kavargó füstben, félig vakon, ráismert arra, aki bejött hozzá. Melanie volt. Lábbal taposta a tüzet, verte, csapdosta, valami nehéz, sötét ronggyal. Tántorgott, köhögött, szemét összehúzva, halottfehér arcán halálos elszántsággal, hajladozott vékony teste, és csapkodott a ronggyal, csapkodott…
Újra egy véghetetlenség … Verekedtek, egymás oldalán, szó nélkül. Scarlett látta, hogy a lángok hátrálnak … kisebbednek. Aztán egyszerre feléje fordult Melanie. Felsikoltott. Teljes erejével a vállára sújtott a nedves, lucskos szőnyeggel. És Scarlett kavargó sötétséget látott maga körül, aztán összerogyott.
Mikor kinyitotta a szemét, a hátsó pitvaron találta magát. Ott feküdt a földön, fejével Melanie térdén. A lenyugvó délutáni nap egyenesen az arcába tűzött. Keze, homloka, válla elviselhetetlenül sajgott az égési sebektől. Még mindig jött a füst a négerkunyhók felől. Sűrű felhőben kavargott. Erősen érzett az égő gyapot szaga. Scarlett látta, hogy a konyhaajtón is jön ki füst, és kétségbeesetten próbált felülni. De Melanie megszólalt halk, kedves hangján, és visszaerőltette a fejét:
−  Pihenj még egy kicsit, szívem. A tűz elaludt.
Pihent. Behunyt szemmel, megkönnyebbülten. A közelben hallotta valahol a kisgyermek gügyögését és Wade csuklását. Nem halt hát meg! Hála istennek! Feltekintett Melanie arcába. Gondosan fésült fekete fürtjei megpörkölődtek, arca fekete volt a koromtól, de a szemében valami törhetetlen fény égett, és bátran mosolygott vissza rá.
−  Fekete vagy, mint egy néger − mondta Scarlett, és kényelmesebben elhelyezkedett a térdén.
−  Te sem vagy szebb, olyan, akár egy kéményseprő − felelte Melanie.
−  Miért ütöttél úgy rám?
−  Hogy miért, drágám? Mert a hátadon égett a ruha. Nem hittem, hogy elájulsz tőle. Persze, szegénykém, éppen eleget álltál ki. Nem csoda … Amint a lovat, tehenet meg borjút meg tudtam kötözni az erdőben, visszajöttem. Azt hittem, belehalok a gondolatba, hogy te, Wade meg a kicsi itt vagytok egyedül… bántottak a jenkik?
−  Arra gondolsz, erőszakoskodtak-e? Nem − mondta Scarlett, és felszisszent, amint megpróbált felülni. Melanie ölében ugyan puhán nyugodott a feje, de az udvar kövei törték a testét. − Viszont elvittek mindent. Nincs semmink … Minek Örülsz?
−  Nem veszítettük el egymást, édesem, és az én fiacskám is, a te fiacskád is élnek, s még fedél is van a fejünk felett − felelt Melanie. Szinte zengett a hangja. −
Mi mást remélhet az ember ezekben az időkben? … Egek, hogy ez a fiú milyen nedves … Kitelik a jenkiktől, hogy még a pelenkát is elvitték… Te, Scarlett, mi a csoda van ebben a pelenkában?
Ijedten bontotta ki a pelenkát, benyúlt, és kivette a tárcát. Egy pillanatra rábámult, mintha sohase látta volna, aztán egyszerre kacagni kezdett, gyöngyöző, vidám, egészséges nevetéssel.
− Ez  is csak neked juthatott az eszedbe! − kiáltotta, és átkarolta Scarlett vállát. Megcsókolta két oldalról. − Te vagy a legdrágább, legbátrabb testvér a világon!
Scarlett tűrte az ölelést. Nagyon fáradt és gyenge volt. De nemcsak ezért. Jólestek a dicsérő szavak. És még valami … ott, a füstös konyhában, mélyebb lett benne a sógornője iránti megbecsülés, s melegebb a testvéri érzés.
„Azt az egyet meg kell adni − ismerte be magában kénytelen-kelletlen −, hogy mindig ott van, ha az embernek szüksége van rá.”

28
Hirtelen beállt a kemény hideg. Fagyos szél fújt be a küszöbök alatt, és rázta a rozoga ablakrámákat, folytonos egyhangú zörgéssel. A mezítelen fákról lehulltak az utolsó levelek is, csak a fenyők álltak sötéten, felöltözötten, hideg közömbösséggel, hátterükben a halvány éggel. A göröngyös vörös utak átfagytak.
És az éhség nyargalt a széllel Georgia felett.
Scarlett keserűen gondolt vissza a két hónappal ezelőtti beszélgetésre, mikor Fontaine nagymamának azt mondta, hogy a legrosszabbon már túlesett. Mintha évek teltek volna el azóta. Pedig akkor egészen őszintén, a szíve mélyéből beszélt. Most afféle kislányos sopánko-dásnak tűnt. Mielőtt Sherman emberei másodszor is kirabolták volna Tarát, volt egy kis tartalékja mindenből, amellett voltak jobban ellátott szomszédai, akiktől segítséget remélhetett a jövő tavaszi termésig. Most azonban a gyapot elégett, ami elvihető volt, elvitték, s a pénzzel sem kezdhetett semmit, mert senkinek nem volt eladnivalója. A szomszédok még nagyobb szükséget szenvedtek, mint ő. Náluk legalább ott volt a tehén, a borjú, a ló meg néhány malac, de mások alig tudtak valamit hirtelen elásni vagy elrejteni.
Fairhillt, Tarletonék házát porig égették, és Mrs. Tarleton meg a négy lány a felügyelői háziban húzták meg magukat. Munroe-ék házát Lovejoyban ugyanaz a sors érte. Mimosa fából épült szárnya szintén leégett, és csak a főépület kemény kőfalainak meg a három asszony és a ' néger asszonyok hősies munkájának lehetett köszönni, hogy nedves lepedőkkel, fejszével, homokkal sikerült megállítani a tüzet. Calverték háza újra megmenekült. Hiltonnak, a felügyelőnek közbenjárására, de egyetlen állat és egyetlen harapás ennivaló nem maradt számukra.
Tarán és az egész államban egy gondolatuk volt az embereknek: mit eszünk? A legtöbb családnak nem volt egyebe, mint az a néhány yamgyökér, amit még a földben 'találtak, néhány szem mogyoró, és ami vadat csapdával tudtak fogni az erdőben. Ha valakinek volt valamije, elosztotta a többiek között, mint ahogyan testvérek voltak a gazdagabb napokban is. Hamarosan eljött azonban az az idő, mikor senkinek sem volt mit elosztania.
Tarán nyulat ettek meg apró halat, ha Pork szerencsével járt. Egyébként egy kevés tej, mogyoró, pörkölt makk és yamgyökér volt az egész táplálékuk, örökösen éhesek voltak. Scarlettet majdnem az őrületbe kergette a tehetetlenség, a sok kinyújtott kéz, kérlelő, rimánkodó tekintet. És ő is éppen olyan éhes volt, mint a többi.
Leölette a borjút, mert nagyon sokat fogyasztott a tejből, ebből a drága kincsből. Ezen ..az estén valamennyien betegek lettek, olyan mohón ették a friss húst. Tudta, hogy hamarosan sor kerül az egyik malacra is, de napról napra halogatta, mert remélte, hátha megnő egy kicsit. Olyan aprók voltak a malacok. Alig lesz rajta mit enni, ha most vágják le; mennyivel több lenne, ha várhatnának … Esténként soká vitatta Melanie-vel, merje-e elküldeni Porkot a lóval és néhány északi dollárral, hogy ennivalót szerezzen? De mindig visszatartotta a félelem, hogy elvehetik tőle a lovat is meg a pénzt is. Nem tudhatták, merre vannak a jenkik. Lehet, hogy ezer mérföldnyire, de lehet, hogy éppen csak ideát vannak a folyón túl. Scarlett egyszer kétségbeesésében elhatározta, hogy maga indul el, de valamennyien olyan rémülten futkostak körülötte, annyira féltek a jenkiktől, és annyira nem akarták elengedni, hogy lemondott a tervéről.
Pork néha messzire elkóborolt, és sokszor csak éjszaka jött haza. Scarlett nem kérdezte, hol volt. Néha vadat hozott, máskor néhány szem kukoricát, egy-egy zacskó szárított körtét. Egyszer egy kakast. Azt mondta, az -erdőben találta. A család jóízűen, de némi lelkiismeret-furdalások közepette lakomázott belőle, mert nagyon jól tudták, hogy Pork éppen úgy lopta, mint a kukoricát meg a körtét. Egyszer, nem sokkal ezután, sötét éjszakán Pork kopogott Scarlett ajtaján, mikor az egész ház már aludt, és szégyenkezve mutatta a lábát. Megsörétezte valaki. Mialatt Scarlett bekötözte, zavarodottan számolt be róla, hogy egy tyúkot próbált megközelíteni Fayetteville-ben, de észrevették. Scarlett nem kérdezte, kinek a tyúkóla volt. Megveregette a vállát, és könny volt a szemében. „Hiába. A négerek néha szemtelenek, buták és lusták, de van bennük hűség − gondolta. − Egynek érzik magukat gazdáikkal, és az életüket is kockára teszik értük.”
Más időkben ugyancsak szigorúan ítélte volna meg mindenki Pork kirándulásait. Korbáccsal büntették a lopást. Ellen mindig mondta, hogy nem szabad elfelejteni: a gazda felelős rabszolgái erkölcseiért. Ügy kell őket nevelni, hogy ne kövessenek el bűnt. Isten bízta rájuk a feketéket, és testi-lelki jólétük a gazda kezében van. A néger olyan, mint a gyermek. Vigyázni kell rájuk, és jó példát kell nekik mutatni.
Most azonban Scarlett mindezzel nem törődött. Hogy szinte bátorítja a lopásra Porkot, s hogy azok, akiktől Pork lop, talán éppen olyan szükségben vannak, mint ők, csöppet sem nehezedett a lelkiismeretére.
−  Jobban kell vigyáznod, Pork. Még csak az kellene, hogy valami bajod legyen, s egyszer ne tudj hazajönni. Nagy szükségünk van ám rád! Mit is csinálnék nélküled? Igazán jó, derék ember vagy, és majd ha újra sok lesz a pénzem, veszek neked egy szép nagy aranyórát, és belevésetek valami mondást a bibliából.
Pork képe csak úgy ragyogott. Óvatosan dörzsölgette meg bekötött lábát.
−  Nagyon szépen köszönöm, asszonyság. És mikor lesz sok pénze?
−  Azt már nem tudom, Pork, de egyszer gazdag leszek megint.
Olyan keserű és kemény lett a szeme, hogy a néger szinte ijedten mozdult meg.
−  Majd egyszer, ha vége lesz a háborúnak, sok-sok pénzem lesz, és akkor nem fogunk sem fázni, sem éhezni. Senki közülünk nem fog sem fázni, sem éhezni. Szép ruháink lesznek, és sült csirkét eszünk” mindennap, és …
Egyszerre elhallgatott. Ö maga hozta parancsba Tarán, hogy nem szabad a jó ételekről beszélni.
Pork csendesen kisompolygott a szobából, ő pedig sötéten bámult a messzeségbe. Milyen bonyolult és sokrétű volt valaha az élet. Ott volt a gond: megnyerheti-e Ashley szerelmét, meg hogy miként tudja egy tucat gavallérját úgy táncoltatni, hogy sem túlságosan sokat, sem túlságosan keveset ne ígérjen nekik. Voltak ügyei, amiket igyekezett eltitkolni a szülei előtt, voltak féltékeny barátnői, akikkel ügyesen kellett bánni, ki kellett gondolni, milyen mintára varrassa az új ruháját, milyen színű anyagból. Hajviseletet kellett próbálni… és annyi egyéb gond járt még a fejében. Most egyszerű lett az egész. Enni, csak enni, hogy éhen ne haljon. Ruházkodni csak annyira, hogy a hideg ne járja át nagyon a testét. Fedelet találni a feje fölé, csak éppen hogy ne csurogjon rá a hideg eső.
Ezekben a napokban történt, hogy Scarlett először látta azt a szörnyű álmot, amely újra és újra megkínozta éveken át. Mindig ugyanaz az álom volt, a részletek sohasem változtak, de egyre jobban meggyötörte a rémület. Annyira félt tőle, hogy nappal sem tudott másra gondolni. Nagyon jól emlékezett arra a napra, mikor először jött az álom.
Hideg eső zuhogott már napok óta, a ház nyirkos volt, léghuzatos, jeges. A tűzhelyen alig füstölgött a nedves fahasáb, s nem lehetett érezni a melegét. Egész nap nem volt más ennivalójuk, mint egy kis tej. Pork csapdái és horgai üresen maradtak aznap. A yamgyökér is elfogyott. Scarlett tudta, hogy másnap le kell ölni az egyik malacot, ha egyáltalán enni akarnak valamit. Beesett, éhes, sápadt fekete és fehér arcok meredtek rá, és némán enni kértek. Ráadásul Wade is megbetegedett. Meghűlt, a torka fájt, nagyon lázas volt, és nem tudtak sem orvost, sem gyógyszert keríteni a számára.
Éhesen, a virrasztástól fáradtan heveredett le délután Scarlett az ágyára. Rábízta Melanie-re a gyermekét, s úgy gondolta, alszik egy kicsit. Fázott a lába, és nem tudott nyugodtan elszunnyadni. Egyre forgolódott. Félelem és kétségbeesés gyötörte.
„Mit tegyek? Kihez forduljak? Mi lesz velünk? Nincs senki a világon, aki segíthet rajtam?”
Eltűnt hát a világ minden biztonsága? Miért nincs itt valaki, okos és erős ember, aki átvenné tőle a terheket? Ő nem bírja tovább, ő nem elég erős, ő nem tudja, mit kellene tenni.
Így nyomta el végre a nyugtalan álom.
Vad, idegen vidéken járt. Olyan sűrű volt a kavargó köd körülötte, hogy ha arca elé emelte a kezét, nem látta azt sem. Ingadozó, bizonytalan volt a lába alatt a föld. Síri némaság feküdt a kísértetjárta vidéken. Eltévedt. Eltévedt és félt, mint a gyermek sötét éjszaka. Nagyon fázott, nagyon éhes volt, és nem tudta, mi rejtőzik a sűrű köd mögött. Sikoltani próbált, de nem bírt. Ujjak nyúltak ki a ködből, hogy belekapaszkodjanak a ruhájába, kísérteties szellemkezek akarták az ingadozó posványba rántani. Tudta, hogy valahol az opálszín homályban menedék várja, segítség, biztonság, melegség. De hol? … Oda tud-e érni, mielőtt a kísértetek körülveszik, és belevonszolják az iszapba?
Egyszerre érezte, hogy fut, őrülten fut a ködön át, sikoltozva, kiáltozva, széttárt karral, de csak ködöt ölelés üres, hideg levegőt. Hol a menedék? .. . Nem találta.
Pedig tudta, hogy itt kell lennie elrejtve valahol. Ó, ha el tudná érni… Biztonságban lenne végre. De érezte, hogy a lába egyre jobban reszket a félelemtől, egyre jobban szédül az éhségtől. Kétségbeesetten, rekedten felsikoltott … és Melanie aggódó arcát látta maga fölött,
Melanie gyöngéd, költögető kezét érezte a karján.
Az álom visszajött, valahányszor üres gyomorral kellett elaludnia. Ez pedig elég gyakran megtörtént. Annyira félt ettől az álomtól, hogy nem mert elaludni, bár haragosan mondta magának, hogy mi félni való van egy ilyen ostoba álmon? Miért retteg úgy a ködtől? Semmi ok rá, tudta jól, de az a gondolat, hogy újra ott találja magát a szürkén gomolygó ködfelhők között, annyira ijesztette, hogy Melanie szobájába tetette át az ágyát. Melly aztán, amint nyöszörögni és forgolódni kezdett álmában, rögtön felébresztette.
Elsápadt. Lefogyott. Arca nem volt már olyan bájosan kerek. Arccsontjai előugrottak, ferde, zöld szeme lázasan fénylett. Olyan volt most, mint valami leskelődő, éhes, elvadult macska.
Nem elég, hogy a nappalok is olyanok, mint a lidércnyomásos álom” − gondolta kétségbeesetten, és úgy próbált menekülni ez elől az álom elől, hogy a napi adagját, ha kibírta addig, csak lefekvés előtt ette meg.

Karácsony táján Frank Kennedy vezette Tarán keresztül a rekviráló csapatát, kukoricát és vágóállatokat kerestek a hadsereg számára. Teljesen hiábavaló volt ez az útjuk. Nem volt mit behajtani a Konföderáció hadserege számára. Rongyos társaság volt, mintha csupa csavargó lett volna. Sánta, kehes lovakon jöttek, látnivaló volt, hogy a katonák már nem használhatták szegény állatokat, ezért kapta meg a segédszolgálat. Akár az állatok, sánták és bénák voltak az emberek is. Mind katonaviselt, sebesülésükből így-amúgy felgyógyult rokkantak … Kennedyt kivéve, valamennyinek hiányzott vagy a fél szeme, vagy a fél karja, de legalábbis nem bírta mozgatni az egyik lábát. Legtöbben a jenki hadifoglyok sötétkék köpönyegét viselték, úgyhogy egy rémült pillanatig Scarlett és a többiek attól féltek, hogy Sherman serege jött vissza.
Éjszakára ott maradtak Tarán. Az ebédlőben aludtak, a földön. Boldogan nyújtóztak el a bársonyos, puha szőnyegen. Hetek óta nem volt fedél a fejük felett, s fenyőgally meg a kemény föld volt a párnájuk. De piszkos szakálluk ellenére is a régi jól nevelt úriemberek maradtak. Kedvesen bókoltak, illedelmesen beszélgettek és tréfáltak, örültek, hogy a karácsonyestét úri házban tölthetik, csinos fiatal hölgyek között, mint valaha rég, a jó időkben. Nem ejtettek egyetlen komoly szót a háborúról, képtelen hazugságokat találtak ki, hogy megnevettessék az asszonyokat és kisasszonyokat. S a puszta, kifosztott házba hónapok óta ők hozták az első vidámságot.
− Szinte mintha megint estélyt adnánk, nem? − suttogta Suellen Scarlett fülébe. Suellen azt sem tudta, mit tegyen elragadtatott örömében, hogy itt van a gavallérja, s alig vette le róla a szemét. Scarlett csodálkozva vette észre, hogy nagy soványsága ellenére szinte csinos. Kipirult az arca, és valami lágy, bársonyos fény égett a szemében.
„Úgy látszik, csakugyan kedveli Frankot − gondolta Scarlett megelégedéssel. − Azt hiszem, egészen emberi lesz, ha egyszer férjhez megy, még ha olyan öreg, házsártos férje lesz is, mint ez a Frank.”
Carreen is felélénkült kissé. Az egyik vendég ismerte Brent Tarletont, mellette volt aznap, mikor elesett. Elhatározta, hogy alaposan kikérdezi majd vacsora után.
A vacsoránál Melanie is meglepte őket azzal, hogy erőt vett a félénkségén, és szinte vidám volt. Nevetett, tréfált, és majdnem kacérkodni kezdett egy félszemű katonával, aki szebbnél szebb bókokat mondott neki. De csak majdnem. Scarlett tudta, milyen nagy erőfeszítésébe kerül ez. Melanie mindig nagy félénkséggel küzdött férfitársaságban. Emellett még mindig nem volt egészséges. Hiába erősítgette, hogy semmi baja, hiába dolgozott talán még többet, mint Dilcey, Scarlett nagyon jól tudta, hogy beteg. Ha valami nehezet emelt, hirtelen elsápadt, és le kellett ülnie, mintha nem bírná a lába. De ma este ő is megtett mindent, akárcsak Carreen és Suellen, hogy a szegény katonáknak vidám karácsonyestéjük legyen. Csak Scarlett nem örült a vendégeknek.
A katonák odatették pirított kukoricájukat meg füstölt húsukat a szárított körte, mogyoróval kevert főtt álma mellé, amit Mammy tálalt fel, és kijelentették, hogy hónapok óta nem ettek ilyen lakomát. Scarlett nézte őket, amint esznek, és nyugtalankodott. Nemcsak hogy irigyelt tőlük minden falatot, de ügyelnie kellett, nehogy rájöjjenek, hogy Pork előző este leölte az egyik malacot. Ott lógott most az éléskamrában, és Scarlett sötéten megfenyegette a háziakat, hogy kikaparja a szemüket, ha elárulnak róla valamit, vagy kikottyantják, hogy van még néhány malac az új ólban, a mocsár biztonságos bozótja mélyén. Ezek az éhes férfiak egyszerre falnák fel az egészet, s aztán mi maradna nekik? A malacokat pedig elvinnék a hadsereg számára. Félt a ló meg a tehén miatt is, sajnálta, hogy nem vitte le azokat is a mocsárba, ahelyett hogy a régi legelőn maradtak egy-egy fához kötve. Ha a bizottság elviszi a lovat és a tehenet, nem húzhatják ki a telet. Nem volt miből és honnan pótolni. Hogy a seregnek van-e mit ennie, azzal ebben a pillanatban nem sokat törődött. A hadsereg gondoskodjon magáról, ahogy tud. Neki elég gond volt, hogy az övéi számára szerezzen ennivalót.
Mikor a csemegénél tartottak, a katonák elővették tarisznyáikból a népszerű „puskavesszőt”. Scarlett életében először kóstolta meg ezt a konföderációs csemegét, miután már sok tréfát hallott róla. Dugóhúzószerűen csavarodott pálcika volt, kemény, mint a fa. A katonák nevetve biztatták, harapjon le egy darabot. Akkor jött rá, hogy füstös külseje alatt sótalan kukoricatészta rejtőzik. A katonák elkeverték a kukoricalisztet vízzel − ha éppen akadt, sót is tettek hozzá −, aztán a puskavesszőjükre csavargatták a pépet, és megsütötték a tábortűz fölött. Olyan kemény volt, mint a kő, és ízetlen, akár a fűrészpor. Scarlett gyorsan visszaadta. A katonák jobbra-balra dőltek nevettükben. Összenézett Melanievel, s mind a ketten ugyanezt gondolták: hogyan harcoljanak ezek a szegények, ha ilyesmit kapnak enni?
A vacsora elég vidáman telt el, és még Gerald is mintha felébredt volna kissé tétova kábultságából. Néha bizonytalanul el-elmosolyodott. A többiek beszélgettek és nevettek. De Scarlett, amikor hirtelen Kennedy felé fordult, hogy Pittypat néniről kérdezősködjön, meghökkent az arckifejezése láttán. Elfelejtette, mit akart mondani.
Kennedy körültekintett a szobában. Nézte Gerald gyermekes, tétova szemét, nézte a padlót, amelyről eltűntek a vidám rongyszőnyegek, csak az egyetlen nagy, drága bársonyszőnyeg feküdt még a szoba közepén. Nézte a letöredezett pohárszéket, a jenki szuronnyal felszakított székeket, a repedt tükröt, a fakó helyeket a falakon, ahol képek függtek valaha, a szegényes evőeszközöket, a gondosan varrt, de fakult ruhákat, Wade kis nadrágját, amely ócska liszteszsákból készült.
Frank arra a Tarára gondolt, amelyet a háború előtt ismert, és arcán fájdalom és tehetetlen düh tükröződött. Szerette Suellent, kedvelte a testvéreket, tisztelte Geraldot, és rajongott az ültetvényért. Amióta Sherman katonái végigpusztították Georgiát, Frank elég borzalmas és szívet tépő látványnak volt tanúja rekviráló körútjain végig a feldúlt országon, de semmi sem hatott annyira rá, mint Tara megváltozott képe. Szeretett volna tenni értük valamit, különösen Suellenért − és nem tudott.
Önkéntelenül is megcsóválta a fejét, és nyelvével tehetetlenül csettintett, mikor Scarlett elfogta a tekintetét. Az ágaskodó büszkeség lángját látta az asszony szemében, és szégyenkezve sütötte le szemét a tányérjára.
A lányok éhesen nyelték a híreket. Atlanta eleste óta, négy hónapja szünetelt a postaforgalom, és fogalmuk sem, volt róla, merre jár a jenki sereg, hogyan áll a déliek ügye, mi történt Atlantával és az ismerősökkel. Frank eleven újság módjára számolt be mindenről, sőt még használhatóbb volt, mert mindenkit ismert, akit ők, Macontól Atlantáig, és személyi pletykákat is tudott, ami   az   újságból   hiányzott. Mikor   Scarlett   tekintete elől lesütötte szemét, sietve menekült a hírmondó szerepe mögé. A konföderációs sereg, miután Sherman kivonult, újra megszállta Atlantát, de nem ért semmit, mert Sherman felgyújtotta, és majdnem egészen leégett a város.
− De hát azt hittem, hogy Atlanta leégett az éjszaka, amikor én elmenekültem onnan − kiáltotta Scarlett elképedve. − Ügy tudtam, hogy a mieink gyújtották fel.
−  Nem, Scarlett − felelte Frank határozottan−, sohasem gyújtottuk fel egyetlen városunkat sem, amelyben a saját népünk élt. Amit maga égni látott, azok az áruraktárak és azok a készletek voltak, amelyeket nem akartuk, hogy a jenkik kezébe kerüljenek. A felszerelést és a lőszert is felrobbantottuk, de ez volt minden. Mikor Sherman bevette a várost, a házak, épületek éppúgy álltak még, mint azelőtt. Ott szállásolta el az embereit.
−  És mi történt a lakossággal? Lemészárolta őket?
−  Sokat megölt, de nem golyóval −mondta a félszemű katona keserű mosollyal. − Amint Sherman bevonult Atlantába, kijelentette a polgármesternek, hogy a lakosság pusztuljon a városból, a helyre nekik van szükségük. Minden teremtett léleknek el kellett mennie. Voltak sokan betegek és öregek, akiket nem lett volna szabad elmozdítani  hazulról,  meg  asszonyok,  akik… akiket szintén békén kellett volna hagyni. De Sherman kikergette őket, rettenetes viharban, zuhogó esőben. Százan és százan bújtak meg az erdőben, Sherman katonái majdnem Rough-ig kergették őket, aztán átüzentek Hood tábornoknak, hogy adjon szállást nekik. Sokan tüdőgyulladást kaptak, és meghaltak. ! − De hát miért tette ezt? Hiszen nem árthattak neki semmit − kiáltotta Melanie majdnem sírva.
− Kijelentette, hogy a városra szüksége van, hogy az emberei és lovai pihenhessenek − felelte Frank −, és csakugyan ott pihentette őket majdnem november közepéig, aztán kivonult. És felgyújtotta az egész várost, úgyhogy minden leégett.
−  De hát csak nem minden! − sikoltottak a lányok kétségbeesetten.
Lehetetlen volt elképzelni, hogy a vidám, zajos, eleven város nincs többé. Az árnyas fák alatt álló kedves, barátságos otthonok, a nagy áruházak, a büszke paloták … nem lehet! Melanie nehezen fojtotta Vissza a sírását. Atlantában született, és egész eddigi életét ott töltötte.
Frank kétségbeesetten kutatott az agyában valami olyan emlék után, ami kissé felvidítaná az asszonyokat. Scarlett szíve vérzett, hiszen úgy megszerette a várost, hogy csak Tarát szerette jobban.
−  Hát majdnem minden és minden ház elégett − hajtotta le a fejét Frank. Azután, hogy látta az arcokon szavainak hatását, igyekezett vidám arcot vágni, és könnyedén megjegyezte.· − Tulajdonképpen nem is minden ház égett le.
A nők izgalma mindig erősen hatott rá, és tehetetlen érzéssel töltötte el. Nem tudta magát rászánni arra, hogy minden rosszat elmondjon. Majd elmondja más, vagy majd megtudják.
Nem tudta elmondani nekik mindazt, amit a hadsereg látott, amikor visszatért Atlantába: mérföldeken át hamuhalmazok felett egész utcasorokat feketén tornyosuló kéményekből, félig égett kőfalak omladékait, lezuhant téglafalak fekete, üszkös, áthatolhatatlan rakásait az egész úttesten, tűztől haldokló öreg fákat, melyeknek letört, megszenesedett ágaik úgy hajoltak a romok fölé a jeges szélben, mint levágott végtagok. Emlékezett, hogy rosszullét fogta el a látványra, emlékezett a konföderációsok keserű káromkodásaira, amikor meglátták a város maradványait. Remélte, hogy a nők soha nem hallanak majd arról a rémes látványról, amit a földúlt temető nyújtott, és tudta, hogy ő maga soha életében nem felejti el. Ott volt eltemetve Charlie Hamilton és Melanie apja, anyja. A temető látványa még most is lidércnyomásként nehezedett rá itt a vidám társaságban is, mikor eszébe jutott. A jenki katonák azt hitték, hogy ékszerestől temették el a halottakat, ezért feldúlták a sírokat, feltörték a kriptákat. Kiszedték a holttesteket, valósággal levetkőztették azokat, kiszedtek mindent, ami számukra értéknek látszott, fülbevalót, karkötőt, sőt a díszes koporsókról az arany és ezüst névtáblákat és fogantyúkat is letörték. A félig rothadt hullák és csontvázak szanaszéjjel hevertek a dúlt temető romjai között, és azt sem lehetett tudni, hogy melyik hová tartozik.
És Frank nem tudott beszélni a társaság nőtagjainak a kutyákról és macskákról. Ezek a kedvenceik voltak. És az ezer és ezer éhen pusztuló állat, amely hontalanná vált, amikor uraikat olyan kegyetlenül kilakoltatták, éppolyan döbbenetesen hatott rá, mint a temető, mert Frank szerette a kutyákat és macskákat. A gazdátlanná vált állatok a hidegben, élelem nélkül olyan vadakká váltak, mintha erdőből kerültek volna ki. Az erősebbek halálra marták a gyengébbeket, a gyengék lestek a még gyengébbek pusztulását, hogy felfalhassák. És a romokban fekvő város felett vihar dúlt, pusztított. Még az ég is kegyetlen volt hozzá.
−  Azért még néhány ház áll − mondta végre −, különösen azok, amelyek távolabb estek a központtól. A templomok is épen maradtak. Meg néhány áruház.
−  Akkor hát az az áruház, amelyet Charlie hagyott rám, teljesen elpusztult − kiáltotta Scarlett keserűen.
−  Ha ott volt az állomás közelében, akkor bizony vége − mondta Frank. De hirtelen nevetni kezdett. Hogy is nem jutott ez eddig eszébe. − De ne búsuljanak, Pittypat néni háza sértetlenül áll. Persze nem olyan, mint volt, de áll.
−  Hogy menekült meg?
−  Hát semmi nem volt fából, teljes egészében téglából épült, és talán az egyetlen cseréptetős ház volt egész Atlantában. A szerteszóródó szikrák nem tudták felgyújtani. Amellett majdnem egészen a város végén van, és a tűz erre nem pusztított annyira, mint másfelé. Persze az ott tanyázó jenki katonák annyi kárt tettek benne, amennyit csak tudtak. Felégették még a padlót is, a mahagóniszékeket aprófának hasogatták föl, de ez mind nem baj. A fő, hogy áll. Mikor múlt héten Macon-ban Pittypat kisasszonnyal találkoztam …
−  Találkozott vele? Hogy van? Mit mondott?
−  Jól. Nagyon jól. Mikor megmondtam neki, hogy áll a háza, azonnal haza akart indulni, és azóta bizonyosan ott is van már, ha ugyan Péter, az az öreg néger, aki úgy zsarnokoskodik fölötte, megengedte. Sokan visszajöttek már, mert nem bírták tovább a maconi idegességet. Sherman nem érte el Macont, de mindenki fél, hogy Wilson csapatai hamarosan ott lesznek, s Wilson még rosszabb, mint Sherman.
−  De ha alig maradt ház épen Atlantában, miért jöttek vissza? Hol laknak? Milyen ostobák!
−  Hogy hol? Sátrakat emeltek, fészereket ütöttek össze, és deszkakunyhókat. Az épen maradt házakban pedig néhol hat-hét család is meghúzódik. Hozzáfogtak az építéshez rögtön. Ismerik az atlantaiakat. Bolondul rajonganak a városukért. A későbbiek nem fognak egyetlen téglát vagy követ találni a házuk helyén, mert mindenki ott szerez építőanyagot, ahol akad. Éppen tegnapelőtt jártam ott, és láttam Mrs. Merriwethert meg a lányát, Maybelle asszonyt, amint öreg dajkájukkal egyetemben téglát gyűjtöttek, s egy taligán cipelték haza. Mrs. Meade azt mondta nekem, hogy amint a férje hazajön, együtt építenek majd egy kis deszkaházat. Azt mondja, akkor is deszkaházban élt, mikor először jött Atlantába, és soha ne− legyen nagyobb baj, mint az, hogy újra deszkaházban fog lakni. Lehet, hogy félig tréfált, de ebből látni, hogyan gondolkoznak.
− Ha Pittypat néni visszamegy Atlantába − szólalt meg Melanie −, akkor nekünk is vissza kellene mennünk. Hiszen meghal a félelemtől egyedül.
− Hogyan mehetnék én el innen, Melly? − kérdezte Scarlett rosszkedvűen. − Ha annyira mehetnéked van, tessék. Nem erőltetlek.
−  Ó, nem úgy értettem, drágám! − kiáltotta Melly. − Milyen meggondolatlan vagyok! Természetes, hogy nem jöhetsz el most Taráról és … és azt hiszem, a néni egészen jól meglesz majd Péter bácsival meg a szakácsnőjével. Azok vigyáznak rá.
−  Mondtam, hogy te azért mehetsz − jelentette ki Scarlett hidegen.
−  Tudod jól, hogy én melletted maradok − felelte Melanie. − Ha te nem lennél mellettem, én .. . én halálosan félnék…
− Szedd össze magad. Különben se tudsz rávenni, hogy visszatérjek Atlantába. Mire felépül egypár ház, Sherman visszatér, és újra felgyújtja.
−  Oda nem tér már vissza − mondta Frank, és bárhogy erőltette, nem tudott mosolyogni −, végigvonult a partvidéken, keresztül az egész államon. Savannah-t a héten elfoglalta, és úgy mondják, hogy a jenkik Dél-Carolina felé vonulnak.
−  Savannah-t elfoglalta!
− Bizony. Nem volt segítség. Nem volt elég katonája, hogy védje, habár összeszedtek annyi embert, amennyit csak bírtak, mindenkit, aki az egyik lábát a másik után tudta húzni. Talán hallották már, hogy amikor a jenkik Milledgeville felől vonultak, a mieink elvitték a katonai akadémia növendékeit is, az alsóbb osztályosokat is, bármilyen fiatalok voltak; sőt a börtönöket is megnyitották, és a rabokat csapatokba szervezték. Bizony, szabadon engedtek minden elítéltet, aki kész volt harcolni, és kegyelmet ígértek valamennyinek, aki végigharcolja a háborút. Szörnyű látvány volt a gyereknyi kadétokat egy sorban látni elvetemült rablókkal és gyilkosokkal.
− A jenkik már úgyis ránk szabadították a rablókat és gyilkosokat!
−  Sajnálom, hogy ennyire izgatja magát ez, Scarlett. Elég messze vannak innen, megnyugodhat. Ami pedig az elítélteket illeti, jó katonáknak bizonyultak. Ügy látszik, ha valaki tolvaj is, attól még lehet jó katona.
−  Én azt hiszem, ez is a mi diadalunk − mondta Melanie lágyan.
− Én nem hiszem − jelentette ki Scarlett nyíltan. − Éppen elég nekünk az a sok tolvaj az északiak csapataiból, és van …
Hirtelen elhallgatott, nem akart többet mondani, de megértették és nevettek.
−  A jenkiket és az élelmezési biztosainkat egy kalap alá veheti, ha erre gondol − kiáltották minden oldalról. Scarlett elvörösödött.
−  De hát hol vannak Hood tábornok seregei? − vetette közbe sietve Melanie. − Azok bizonyára megvédték volna Savannah-t.
−  Dehogyis, Melanie − mondta szemrehányóan Frank. − Hood tábornok egyáltalán nem volt azon a vidéken. Fent Tennessee-ben harcolt, és megkísérelte, hogy kivonja a jenkik erőit Georgiából.
−  De nem valami nagyon jól végezte a feladatát − állapította meg gúnyosan Scarlett. − Hagyta, hogy a jenkik végigvonuljanak egész államunkon, miközben csak iskolás gyerekek, rabok és a polgárőrök maradtak itt, hogy védjenek bennünket. Védjenek bennünket ezektől az átkozott, gaz jenkiktől.
−  Lányom − kiáltott Gerald, és felháborodottan felállt −, nagyon közönségesen fejezed ki magad! Anyád megfordul a sírjában.
−  Átkozott, gaz jenkik, igenis azok! − kiáltotta Scarlett magából kikelten. − Soha nem is fogom másképp nevezni őket.
Ellen említésére elhallgattak, elakadt a beszélgetés is. Melanie ismét közbelépett, hogy másra terelje a szót.
−  Ha Maconban járt, Mr. Kennedy, nem látta véletlenül a sógornőimet, Honeyt vagy Indiát? Nem hallottak … valamit… Ashleyről?
−  Ejnye, Melly asszony, ejnye! Nem gondolja, hogy ha Ashleyről lenne valami hír, egyenesen idelovagpl-tam volna, s ez lett volna az első szavam? Nem, nem tudnak semmit, de ne aggódjék Ashley miatt. Tudom jól, hosszú a várakozás, viszont nemigen lehet olyan emberről hírt kapni, aki be van zárva. A jenki táborokban nem olyan rossz a világ, mint minálunk. Nekik van ennivalójuk, gyógyszerük, takarójuk. Ők nincsenek olyan nyomorúságban, mint mi, akiknek magunknak sincs mit ennünk, nemhogy foglyainknak adhatnánk.
−  Tudom, persze, a jenkiknek mindenből van elég − kiáltotta Melanie keserűen. -− De nem adnak a hadifoglyoknak belőle. Nagyon jól tudja ezt maga is, Mr. Kennedy. Csak azért beszél így, hogy vigasztaljon. Tudja, hogy a mieink éhen pusztulnak, megfagynak, gyógyszer nélkül vergődnek, mert a jenkik annyira gyűlölnek minket… Ó, csak el lehetne pusztítani, ahány jenki van a világon! Tudom, hogy Ashley már…
−  Ki ne mondd! − kiáltotta Scarlett. Torkában érezte a szívét. Úgy érezte, amíg valaki ki nem mondja, hogy Ashley halott, még mindig van valami halvány remény. De abban a pillanatban, mikor ezt a szót kimondják, meghal.
−  Ha átjönnek velem a nappaliba, énekelnék egy-két karácsonyi dalt − mondta Melanie, hogy másra terelje a beszédet. − A zongora nagyon nehéz, azt nem tudták elcipelni a jenkik. Nagyon le van hangolódva, Suellen?
−  Borzalmasan − mondta Suellen, és boldogan mosolygott Frankra. Hívta a szemével. De amint valamennyien kimentek, Frank ott maradt. Megrántotta Scarlett ruháját.
−  Beszélhetnénk négyszemközt?   ·
Scarlett egy ijedt pillanatig arra gondolt, hogy ki akarja vallatni, mi minden van itthon. Már valami alkalmas hazugságon törte a fejét. De Frank nem kérdezett semmit.
Amint ott álltak ketten a tűz mellett, egyszerre eltűnt az arcáról minden ráerőszakolt vidámság. Száraz és barna lett az arca, akár az utolsó őszi levelek, amelyeket odakint kavart fel a szél.
−  Nagyon fáj a szívem az édesanyjáért, asszonyom.
−  Kérem, ne beszéljünk erről.
−  Igen, bocsánat… és a papa … mindig ilyen azóta, hogy…
−  Igen … amint láthatja, ő … nem a régi.
−  Bizonyosan nagyon hiányzik neki.
−  Nagyon kérem, Mr. Kennedy, hagyjuk ezt.
−  Bocsánatot kérek, asszonyom. A dolog úgy áll, hogy szerettem volna valamit megbeszélni a kedves papával, és most látom, hogy bajosan fog sikerülni.
−  Talán én helyettesíthetem, Mr. Kennedy. Amint látja, most én vezetem a házat.
−  Hát tetszik tudni, én … én … − kezdte Frank − én már régen… én, asszonyom, Suellen kisasszony kezét szerettem volna megkérni.
−  Azt akarja mondani − kiáltotta nevetve Scarlett −, hogy még mostanáig nem beszélt a papával Suellenről? Hiszen évek óta jár a házhoz!
Mr. Kennedy elpirult, zavartan nevetett, s olyan volt, mint valami félénk, szégyenlős siheder.
−  Én … én nem tudtam, hogy Suellen kisasszony … akarja-e, hogy … Én annyival idősebb vagyok nála … és annyi jóképű fiatal gyerek volt itt mindig.
„Hm − gondolta Scarlett. − Azok nekem udvaroltak, nem neki!”
−  És még most sem tudom, hogy… hogy hogyan gondolkodik, és tetszem-e neki… úgy gondoltam, beszélek Mr. O'Harával, és megmondom neki az igazat. Asszonyom, nekem most egy fillérem sincs. Volt egy kis vagyonom, bocsásson meg, hogy ilyen dolgokról beszélek, de ma nem mondhatok egyebet a magaménak, mint a lovat, amin ülök, s a ruhát, ami rajtam van. Tetszik tudni, mikor beálltam segédszolgálatosnak, eladtam a földjeimet, és konföderációs papírokba fektettem a pénzt. Tudja, mit ér ez most. Kevesebbet, mint a papír, amire nyomtatták. De különben is, az egész elégett, mikor a jenkik felgyújtották a testvérhúgom házát. Tudom, hogy ilyen körülmények között nem is illő megkérnem Suellen kisasszony kezét, de … valami vigasztalás lenne nekem, és talán neki is biztonságot adna, ha eljegyezném. Nem merem addig feleségül venni, míg meg nem javulnak az anyagi viszonyaim, asszonyom, és nem tudhatom, mikor kerülhet erre sor. De ha egy igaz, hűséges szívet meg tudnak becsülni, bizonyos lehet benne Suellen kisasszony, hogy gazdag lesz, ha egyébként nem lenne is semmink.
Valami őszinte mélységes érzéssel mondta ezeket az utolsó szavakat, valami egyszerű méltósággal, ami meghatotta Scarlettet, bár alapjában mosolygott az agglegény vallomásán. Nem tudta megérteni, hogyan szeretheti valaki Suellent. önző, kényeskedő, kiállhatatlan és megbízhatatlan teremtésnek tartotta a húgát.
−  Kedves Mr. Kennedy − mondta jóakarattal −, ez ellen semmi kifogásom nem lehet. Bizonyos vagyok benne, hogy a papa is örömmel fogadná ajánlatát. Tudom, hogy mindig becsülte, és gondolt már   rá,   hogy Suellen a felesége lesz.
−  Igazán? − kérdezte Frank boldogan.
−  Hogyne − mondta mosolyogva Scarlett, s arra gondolt, hányszor csapott Gerald vacsora közben dühösen az asztalra, hogy Suellenre kiáltson: „Hallod-e, mi lesz azzal a te tüzes gavalléroddal? Nyilatkozott-e már? Megkérdezzem tőle én, hogy mit akar a házamban?”
− Ma este megkérem Suellen kisasszonyt − mondta izgatottan Frank, és Scarlett kezét szorongatta. 
− Olyan kedves volt hozzám, asszonyom, olyan jóságos …
−  Majd beküldőm Suellent − biccentett feléje Scarlett, és indult a nappali felé. Melanie most kezdett játszani. A zongora keservesen le volt hangolódva, de a húrok lágyan zsongtak, és Melanie édes hangja felcsendült:
Pásztorok, pásztorok, örvendezzetek…
Scarlett megállt. A régi karácsonyi ének hallatára lehetetlennek érezte, hogy kétszer végigsöpört fölöttük a háború hulláma, hogy az éhhalál küszöbén állnak, hogy minden elpusztult…
Hirtelen Frankhoz fordult:
−  Mire gondolt, mikor az este azt mondta, hogy itt a világ vége?
−  Nyíltan beszélek − mondta a férfi elgondolkozva −, de nem szeretném, ha a többi hölgyet is felizgatná azzal, amit most mondok. A háború nem tarthat tovább. Nincs több ember, hogy betöltse a hézagokat, és a szökevények száma nagy, sokkal nagyobb, mint amennyit a hadsereg beismer. Hiszen láthatja, az emberek nem maradhatnak el tovább a családjaiktól, amikor tudják, hogy azok otthon az éhhalál küszöbén állnak, hanem hazamennek, és megkísérlik, hogy gondoskodjanak róluk. Még csak szemrehányás sem érheti őket ezért, de a hadsereget mindenesetre nagyon legyengíti. Amellett maga a hadsereg sem harcolhat élelem nélkül, és nincs semmi élelem. Ezt tudom, hiszen mint láthatja, rám tartozik, hogy megszerezzem az élelmet. Mióta Atlantát visszavettük, végigjártam az egész vidéket keresztül-kasul, és nincs elég ennivaló a mezei madarak számára sem. Pontosan ugyanez a helyzet háromszáz mérföldön át délre, egészen Savannah-ig. Az emberek az éhhalállal küzdenek, a síneket feltépték, nincs sehol egyetlen új puska, kifogy a lőszer, és egyáltalán sehol sincs egy darab bőr sem a bakancsok megfoltozására. Itt van tehát a vég .. „
De a Konföderáció kihunyó reményei kevésbé sújtották Scarlettet, mint az a megjegyzés, hogy nincs élelem. Az volt a szándéka, hogy Porkot a lóval, kocsival és északi aranyakkal elküldi valahova, hogy élelmet és ruhaanyagot vásároljon, de ha az igaz, amit Frank mondott …
De Macon még áll. Ott még kell élelmiszernek lennie. És éppen e percben határozta el, hogy amint a bizottság továbbindul, útnak indítja Porkot Macon felé. Meg kell kockáztatnia, mielőtt elkésik.
− Üljön le az édesanyám kis irodájában, Mr. Kennedy − fordult oda a férfihoz −, majd odaküldöm Suel-lent, hogy nyugodtan beszélgethessenek.
Frank pirulva, zavart mosolygással, engedelmesen indult, és Scarlett utána tekintett.
„Nagy, kár, hogy nem veheti rögtön feleségül Suellent − gondolta. − Egy éhes szájjal kevesebb lenne a házban.”

29
Következő áprilisban történt, hogy Johnson generális, akit −− mikor már reménytelen volt a helyzet, és. ez már csak árnyéka volt egykori seregének − visszahívtak a sereg élére, letette Észak-Carolinában a fegyvert, és a háborúnak vége lett. De Tarára csak két héttel később érkezett meg a hír.
Túl sok tennivaló volt Tarán ahhoz, hogy bárki utazgatással, kirándulással tölthette volna az időt, hogy összeszedje a pletykákat. Mivel pedig a szomszédoknál ugyanez volt a helyzet, ők is ugyanilyen elfoglaltak voltak, alig-alig érkezett látogató, és a hírek nagyon lassan ι  terjedtek.
Javában folyt a tavaszi szántás, és a gyapotot meg a zöldségféléket, amiknek magvát Pork szerencsésen elhozta Maconból, elvetették. Porkot úgyszólván semmire sem lehetett használni azóta, hogy a városból visszajött, annyira büszke volt rá, hogy épségben és biztonságban visszatért a szekérrel, és hozott ruhaneműt, magvakat, ennivalót, tyúkot, sonkát, füstölt húst, lisztet.
Ezerszer is elmondta, milyen nehezen tudott megmenekülni mindenféle veszedelmekből, hogyan bujkált az erdőkben, kerülő utakon, milyen ravasz furfangokkal kerülte el a bajt, és milyen hősies bátorsággal védte meg a rakományt. Öt teljes hétig maradt el, és Scarlett már kétségbeesett aggodalmában. De egy szóval sem szidta, mikor végre megérkezett, úgy örült. Amellett, hogy sok minden volt a szekérben, meglepően keveset költött a rábízott pénzből. Scarlettnek az volt a gyanúja, hogy az ennivaló nagy részét nem becsületes úton szerezte. De Pork szégyellte volna, hogy drága pénzt adjon baromfiért vagy sonkáért, amikor annyi füstölőház és annyi tyúkketrec akadt az útjába.
Most, hogy volt egy kis ennivaló Tarán, mindenki megpróbált belehelyezkedni az új életbe. Volt munka mindenki számára, sok munka, soha meg nem szűnő, nehéz munka. A földeket meg kellett tisztítani a tavalyi gyapotcserjék maradványaitól, hogy szántani és vetni lehessen, és a jenki lova, amelyet még sohasem fogtak ilyen munkára, ugyancsak kelletlenül rótta a barázdákat. A kertet is rendbe kellett hozni, felásni, bevetni.
Tűzifát kellett vágni és gyűjteni, rendbe hozni a tyúkólakat, az istállót meg a sok mérföldre terjedő sövényt, amit a jenkik felégettek. Pork vermeit és csapdáit naponta kétszer meg kellett nézni, valamint a horgokat is. Ágyat is kellett vetni, padlót söpörni és súrolni, ebédet főzni, edényt mosogatni, disznót, csirkét etetni, tojást összeszedni. A tehenet megfejni, legeltetni.
Amellett egy embernek állandóan a környéket kellett figyelnie, nem jönnek-e valamerről a jenkik vagy Kennedy a bizottsággal, hogy mindent eltüntethessenek előlük. Még a kis Wade-nek is volt munkája. Minden reggel nagy fontoskodással indult el,' kis kosárral a karján, gallyakat és fenyőtobozt gyűjteni a begyújtáshoz.
A Fontaine fiúk jöttek haza először a háborúból, ők hozták meg a fegyverletétel hírét. Alexnek még mindig volt bakancsa, de Tony, aki mezítláb volt, szőrén ült meg egy öszvért. Tony mindig szerét tudta ejteni, hogy neki jusson a jobbik rész. Feketébbek voltak, mint valaha, napon, szélben, viharban, majdnem mindvégig szabad ég alatt töltött négy esztendei katonaélet után soványabbak, szikárabbak voltak −alig ismert rájuk valaki, mert bozontos, fekete szakáll nőtte be egész arcukat.
Útban Mimosára és hajtva a vágytól, hogy mielőbb hírt halljanak az övéikről, csak egy pillanatra álltak meg Tarán, „épp csak hogy egy csókot kapjunk a hölgyektől”, és elmondták a fegyverletétel hírét. Mindennek vége, minden elmúlt, nem is nagyon bántak már semmit, és nemigen beszéltek a háborúról. Inkább ők szerették volna tudni, Mimosa is leégett-e. Amerre jártak, Atlantától délre mindenütt csak füstös kémény akadt a szemük elé a hajdani baráti házak helyén. Nem volt már reményük, hogy a saját házukat épen találják. Megkönnyebbülten sóhajtottak fel, mikor meghallották, hogy a főépületet sikerült megmenteni, Sally sikeres vad vágtája révén és azáltal, hogy idejében kiürítette a raktárukat.
−  Nagyszerű nő ez a Sally − mondta Tony. − Elég baj az, hogy Joe-t, egy ilyen asszony férjét is megölték. Van egy kis rágódohányotok, Scarlett?
−  Csak falevelünk van. A papa azt szívja kukoricaszár szipkából.
−  Arra még eddig nem fanyalodtam rá − csóválta a fejét Tony. − De talán még arra is sor kerül.
−  Nem hallottátok, Dimity Munroe él? − kérdezte Alex, és Scarlett most halványan emlékezett, hogy tetszett neki Sally húga.
−  Él, persze hogy él. Fayetteville-ben van a nagynénjével. Tudjátok, hogy Lovejoyban leégett a házuk. A család többi tagja Maconban van.
−  Eh, azt akarja tudni, hogy nem ment-e férjhez Dimity valami vitéz polgárőr ezredeshez? − kötekedett Tony, és Alex vasvilla szemekkel nézett rá. 
−  Persze hogy nem ment még férjhez − nevetett Scarlett.
−  Talán okosabb lett volna, ha férjhez megy − mondta Alex sötéten. − Hogy az ördögbe, bocsánat, Scarlett… De hogy kérjen meg az ember egy leányt, hogy legyen a felesége, mikor valamennyi négerét felszabadították, minden tartalékja, földje elpusztult, és nincs a zsebében egy megveszekedett vas sem.
−  Tudhatod, hogy emiatt nem kell aggódnod Dimitynél − felelte Scarlett. Megengedhette magának, hogy jót mondjon Dimity Munroe-ról, mert hiszen Alex sohasem volt az udvarlója.
−  Hogy a pokol tüze égesse fel… Bocsánat, abba kell hagynom a káromkodást, mert a nagymama kiver a házból. Én nem kérhetek meg egy leányt, hogy jöjjön feleségül egy koldushoz. Lehet, hogy őt ez nem aggasztaná, de annál jobban gyötörne engem.
Mialatt Scarlett odakinn a verandán beszélgetett a fiúkkal, Suellen, Carreen és Melanie, amint meghallották la háború elvesztésének hírét, csöndesen bementek a házba. Mikor a fiúk nekiindultak a földeken át hazafelé, Scarlett is utánuk ment, és hallotta, hogy sírnak együtt Ellen kis irodájának ócska pamlagán. Vége lett a gyönyörű álomnak, a sok lelkesedésnek… ez lett a rengeteg áldozatból… sárba tiporva az Ügy, amelyért feláldozták férjeiket, vőlegényeiket, vagyonukat, amelyért koldussá lettek és szenvedtek valamennyien. Az Ügy, amelyet győzhetetlennek hittek,  elveszett mindörökre.
De Scarlett nem ejtett egyetlen könnyet sem. Az első pillanatban, mikor meghallotta a hírt, ez villant át az agyán: hála istennek! Most nem vihetik már el a tehenüket, a lovukat, kivehetik az ezüstöt a kútból, s mindenkinek jut kés is, villa is.
Micsoda megkönnyebbülés! Nem kell már felriadnia álmából a képzelt neszre, hogy lódobogás, jenki vezényszó hallatszik a ciprusfasor felől. Nem kell rettegnie attól, hogy Tara leég. Nem kell ott állnia a sövénynél, s látnia, hogyan szivárog a füst az ablakon át, hogyan roskad be a lángoló tető.
Igen, az Ügyet eltiporták, de a háború mindig őrültségnek tetszett előtte, s bármibe kerülhet is a béke, jobb így. Sohasem állt ott könnyes, ragyogó szemmel, mikor a csillagos-csíkos zászló felrepült, és nem borzongott a háta a gyönyörűségtől, ha a déliek jenki-szidó, négercsúfoló himnusza, a Dixie felhangzott. Sohasem tudott annyira önzetlen lenni, hogy az ápolás keserves kötelességét, az ostromot és az utóbbi hónapok éhezését azzal a fanatizmussal vállalja, mint mások, akik azt mondták, kibírnak mindent, csak az Ügy győzzön. Minden befejeztetett, és esze ágában sem volt emiatt sírni.
Vége a háborúnak, amiről már azt hitte az ember, örökké fog tartani. Vége a háborúnak, amely elpusztított, megváltoztatott mindent, annyira, hogy szinte emlékezni sem tudott már a régi gondtalan napokra. Nem kívánta és nem akarta ezt a háborút, amely kettévágta az életét. Az nem izgatta fel, ha visszaemlékezett a csinos Scarlettre, észbontó zöld selyemcipellőiben és levendulaillatú ragyogó ruháiban, de nem tudta, lesz-e még valaha ugyanaz, aki volt: Scarlett O'Hara, akinek lábainál hever az egész ország, száznál több rabszolgája van, hogy ugorjon egyetlen szavára, mögötte Tara, mint le-dönthetetlen támaszték, és szüleinek gazdagsága, akik teljesítik szíve minden vágyát. Az elrontott, gondtalan Scarlett, aki Ashley esetét kivéve nem ismert egyetlen teljesíthetetlen vágyat…  nem  tűnt-e  el mindörökre?
Hová lett az a Scarlett, aki zöld cipőcskéjében, selyemruhájában, illatosított hajjal mosolygott a világba? ö volt az igazán?
A hosszú, kanyargós úton, amely a négy éven vezetett keresztül, elmaradt valahol az a mosolygó fiatal leány. Helyette egy. asszony ért el idáig, éles tekintetű zöld szemében kemény csillogással, aki ugyancsak megszámol minden centet, mielőtt kiadná, és nem ijed meg semmiféle nehéz munkától − egy fiatalasszony, akinek semmije sem maradt, csak a puszta föld, amelyén megvetette a lábát.
Amint ott állt az előcsarnokban, s hallgatta a többiek zokogását, már lázasan tervezgetett.
Több gyapotot kell ültetni, még sokkal több gyapotot. Holnap átküldőm Porkot Maconba, hozzon magot. Most már nem kell félni attól, hogy a jenkik felgyújtják, Milyen magasra szökik majd idén a gyapot ára!”
Bement az irodába. Nem is tekintett a dívány felé. Leült az anyja helyére, és számolgatni kezdett, mennyibe »kerülne, ha több gyapotot ültetnének, s mennyi pénzt szánhat még a vetőmagra.
„Vége a háborúnak − gondolta, és hirtelen kiesett kezéből a toll, mert boldogság szédítette el a szívét. − Ha a háborúnak vége, Ashley is hazajön, ha még él…
Vajon Melanie gondol-e erre az Ügy miatti nagy gyászában?”
„Nemsokára levél jöhet tőle … nem, levél bajosan, de … ó, majd küld hírt… és jön … jön …”
De a napok és a hetek múltak, és Ashleytől nem érkezett hír. Igaz, a postaszolgálat, ha meg is indult, még mindig bizonytalan volt, a külső körzetekben pedig egyáltalán nem működött. Néha egy-egy arra járó ismerős Pittypat nénitől hozott levelet, aki visszatért Atlantába. Könyörögve kérte Melanie-t és Scarlettet, I jöjjenek hozzá.
De Ashleyről semmi hír …
A fegyverletétel után állandó háború kezdődött a ló miatt Scarlett és Suellen között. Most, hogy nem kellett már a jenkiktől félni, Suellen látogatóba szeretett volna  menni a szomszédokhoz. Unatkozott, hiányzott neki a régi idők vidám társas élete, és már csak azért is vágyott az ismerősökhöz, hogy lássa, másoknak sincs jobb dolguk, mint nekik Tarán.
Scarlett azonban hajthatatlan volt. Kijelentette, hogy a lónak dolga van a földeken, s ha onnan hazakerül, fát kell hozni az erdőből, és Porknak kell ennivalóért mennie a városba. Vasárnaponként viszont megérdemli, hogy békén pihenjen és legeljen szegény állat. Ha Suellen látogatóba akar járni, menjen gyalog. 
Suellen talán száz métert sem tett meg soha gyalog, s ez a lehetőség nemigen tetszett neki. Inkább otthon maradt, nyafogott, siránkozott, és túlságosan gyakran emlegette: − Ó, ha a mama élne!
Erre aztán Scarlett jól hátba vágta, amit régóta ígérgetett neki, és az ütés olyan erős volt, hogy Suellen sikoltozva esett neki az ágy lábának. Nagy megütközést keltett az egész házban. Utána azonban Suellen kevesebbet nyafogott, vagy legalábbis Scarlett jelenlétében ügyelt magára.
Scarlett igazat mondott, amikor azt mondta, hogy pihentetni akarja a lovat, de ez csak féligazság volt. Tulajdonképpen körüljárt látogatóba a vidéken mindjárt a fegyverletétel utáni első hónapban, és a régi barátok és ültetvények láttán jobban elkeseredett, mint magának is bevallotta.
Hála Sally emlékezetes lovasbravúrjának, amikor hírül hozta a fosztogató jenkik közeledését, a Fontaine-ek jártak még a legjobban, de ez is csak viszonylagos volt: legjobban ahhoz képest, ahogyan a többi szomszéd állott. Fontaine nagymama soha nem szedte össze magát teljesen az akkor elszenvedett szívroham után, amivel a tűzoltás és a ház megmentése járt számára. Dr. Fontaine, az öreg orvos elvesztette az egyik karját, és csak nehezen épült fel. Alex és Tony ügyetlenül láttak hozzá a szántáshoz és gazdálkodáshoz. Mikor Scarlett meglátogatta őket, odatámaszkodtak a kerítéshez, hogy kezet szorítsanak vele, és nevették ócska, zötyögős kocsiját. Fekete szemükben azonban keserűség volt, mert tulajdonképpen saját magukat nevették ki. Ültetni való kukoricát keresett Scarlett, meg is ígérték neki, és ezzel együttjárt az, hogy megvitatták a gazdálkodás kérdéseit. Fontaine-éknak tizenkét csirkéjük, két tehenük, öt disznójuk és az az öszvérük volt, amelyet a háborúból hoztak haza. Az egyik disznó éppen elpusztult, és attól féltek, hogy a többit is elveszítik. Scarlett ilyen komoly szavakat hallván a megdöglött disznóról ezektől az egykori ficsúroktól, akik egész életükben mással sem törődtek, mint hogy elég divatos volt-e a nyakkendőjük, maga is nevetett, de ezúttal az ő nevetése is nagyon keserű volt.
Mindannyian szívélyesen fogadták Mimosán, és ragaszkodtak ahhoz, hogy adnak vetőmagot, nem pedig eladnak neki. A Fontaine-ek lobbanékony természete lángot vetett, amikor egy északi tízdollárost az asztalra tett, hogy fizessen, és erélyesen visszautasították, hogy pénzért bármit is eladjanak. Scarlett elfogadta hát a magot, és titokban egy bankjegyet csúsztatott Sally kezébe. Sally egészen másképp nézett ki, mint az a nő, aki nyolc hónap előtt üdvözölte Scarlettet, amikor hazaérkezett Tarára. Akkor is sápadt és szomorú volt, de volt valami izzás körülötte. Most ez az izzás eltűnt, és a fegyverletétel megfosztotta minden reményétől.
−  Scarlett − suttogta, mialatt elrejtette a bankjegyet −, mire volt ez jó? Egyáltalán miért harcoltunk? Szegény Joe, szegény kis árva gyermekem!
−  Nem tudom, miért harcoltunk, és nem is törődöm 'már vele − felelte Scarlett. − Nem érdekel tovább. Nem is érdekelt soha. A háború a férfiak ügye, nem az asszonyoké. Engem most már csak az érdekel, hogy lesz-e jó gyapottermés. Tedd el ezt a pénzt, és vegyél rajta ruhát a kis Joe-nak, nagy szüksége van rá. Bármennyire udvariaskodnak is Alex és Tony, nem akarlak kifosztani benneteket.
A fiúk kikísérték Scarlettet a kocsihoz, és bármilyen rongyosak voltak is, a régi udvariassággal segítették fel, ragyogott rajtuk látszólag a Fontaine-ek élettel telt vidámsága, de szemükből nem tűnt el egy pillanatra sem a gond és aggodalmak elkínzottsága. Ez a kép maradt meg Scarlettben, és valahányszor útban hazafelé eszébe jutott, lúdbőrös lett tőle a háta. Hiszen olyan fáradt volt már, belefáradt már a szegénységbe és a garasoskodásba. Jó lenne már olyan embereket is látni, akik gazdagok, és akiket nem gyötör a gond, hogy honnan kerítik elő az ételt a legközelebbi étkezéshez.
Cade Calvert is otthon volt az ültetvényükön, és mikor Scarlett felment a lépcsőn a régi házba, ahol olyan sokat táncolt a boldogabb napokban, a halál közeledését látta a férfi arcán. Végsőkig lesoványodott, és szüntelenül köhögött, amint ott ült a karosszékben, a napfényben, pokrócokba takargatva. Arca azonban megelevenedett és kipirult, amikor Scarlettet meglátta. Fel akart állni, hogy üdvözölje, és azt mondta, hogy csak egy kicsit megfázott, túl sokáig aludt a szabad ég alatt, zuhogó esőben. De nemsokára elmúlik, és akkor ő is kiveheti részét a munkából.
Cathleen Calvert hallotta a beszélgetés hangjait, és kijött. Tekintete fivére feje felett találkozott Scarlett tekintetével, és reménytelenséget, kétségbeesést árult el. Cade nem tudja, hogy milyen súlyos az állapota, de Cathleen tudta. Az ültetvény elhanyagolt volt, gaz nőtte be, az egykori irtások helyén mindenütt fenyőcsemeték bújtak elő, és maga a ház is omladozó és gondozatlan volt. Cathleen arca soványnak és elgyötörtnek látszott.
Ők ketten itt maradtak jenki mostohaanyjukkal, négy apró mostohatestvérükkel és Hiltonnal, a jenki felügyelővel, itt maradtak a csendes, furcsán kongó házban. Scarlett sohasem szerette Hiltont jobban, mint Jonas Wilkersont, saját elbocsátott felügyelőjüket, most meg különösen visszariadt tőle, amikor elébe sietett, és úgy üdvözölte mint vele egyenrangút. Azelőtt benne is éppen úgy keveredett a szolgalelkűség és szemtelenség» mint Wilkersonban, de most, hogy Calvert, a gazda, Raiford, az öcs, elestek a háborúban, és Cade beteg volt, kiveszett minden szolgálatkészség a magatartásából. A második Mrs. Calvert sohasem tanulta meg, hogyan kényszerítse tiszteletadásra a néger szolgákat. Lehetetlen volt tehát tőle azt várni, hogy megtanulja ezt egy fehér emberrel szemben.
− Hilton úr olyan kedves volt, és e nehéz időkben egész idő alatt velünk maradt − mondta Mrs. Calvert idegesen, és riadt pillantásokat vetett szótlan mostohalánya felé. − Nagyon kedves tőle. Azt hiszem, hallotta is már, hogyan mentette meg kétszer is a házunkat, amikor Sherman emberei itt voltak. Nem tudom, hogy boldogultunk volna nélküle, amikor semmi pénzünk nincs, és Cade …
Hirtelen vér futotta el Cade fehér arcát, és Cathleen hosszú szempillái félig leereszkedtek, amint száját megkeményítette. Scarlett tudta, hogy lelkükben tehetetlen harag dúlhat amiatt, hogy lekötelezettek voltak jenki felügyelőjükkel szemben. Mrs. Calvert is legszívesebben leírt volna. Keserveset sóhajtott. Mindig sóhajtozott. Habár már húsz esztendeje élt Georgiában, nem tudta megérteni ezeket a délieket. Sose tudta, hogy mit nem kellett volna mondania mostohagyermekeinek, és bármit mondott vagy tett, mindig túl udvariasak voltak hozzá, feléül annak, hogy eltitkolják igazi érzelmeiket. Titokban azért fohászkodott, hogy visszatérhessen Északra Baját családjához, magával vihesse a gyermekeit, és itt hagyhassa ezeket a konok, ijesztő délieket. ! Ε látogatások után Scarlettnek nem sok kedve volt hozzá, hogy a Tarletonokat is lássa. Most, hogy a négy fiú elesett, a ház leégett, és a család a felügyelő házában tengődött, nem tudta elszánni magát, hogy elmenjen hozzájuk. De Suellen és Carreen könyörgött, és Melanie is kijelentette, hogy nem jó szomszédhoz illő, hogy nem mennek el látogatóba, és nem üdvözlik Mr. Tarletont, jaki most tért vissza a háborúból. így aztán egy vasárnap mégis elmentek.
Ez volt a legszörnyűbb valamennyi között.
Amint elhajtottak a kastély romjai mellett, látták Beatrice Tarletont viseltes lovaglóruhában, egy cső kukoricával a hóna alatt ült az istállóablak üres keretében, és a semmibe bámult. Mellette topogott a rövid lábú kis néger, aki a lovait edzette, és ugyanolyan kialudt lélekkel bámult a világba, mint az asszony. Az egykor telivér kancákkal és nyughatatlan ménekkel tele lóistálló most üresen állott, egyetlen öszvér volt bent, az a sovány állat, amelyen Tarleton a fegyverletétel után hazajött.
− Esküszöm, nem tudom, mihez kezdjek most, hogy kedveseink elpusztultak − mondta Mrs. Tarleton, és lemászott az ablakból. Idegenek azt hihették, hogy négy halott fiáról beszél, de a tarai lányok tudták, hogy csak a lovaira gondol. − Mind elpusztultak gyönyörű lovaink és szegény Nellie-m. Legalább Nellie megvolna. De csak ez az átkozott öszvér van itt. Jaj, ez az átkozott öszvér! − ismételte felháborodottan, és villámló pillantásokat vetett a sovány gebére. − Egyenesen sérti telivér kedveseim emlékét, hogy egy ilyen öszvér áll itt a helyükön. Az öszvérek torzszülöttek, szörnyek, és törvénnyel kellene megtiltani nevelésüket.
Jim Tarleton, akit majdnem felismerhetetlenné tett bozontos, nagy szakálla, kijött a felügyelő házából, hogy csókkal üdvözölje a lányokat. Mögötte négy vörös hajú lánya özönlött ki foltozott ruhákban, utat törve maguknak a tucatnyi néger és a megszámlálhatatlan kutya között, amely utóbbiak nagy csaholással rohantak ki az idegen hangok hallatára. Az egész család olyan begyakorolt és elszánt elevenséggel köszöntötte őket, hogy Scarlett jobban megborzongott tőle, mint a Mimosán tapasztalt keserűségtől és a halál árnyékától Calvertéknél.
Tarletonék ragaszkodtak hozzá, hogy a lányok maradjanak ott3 ebédre. Mondták, hogy olyan ritka mostanában a vendég, hogy nagyon jólesik nekik, és szeretnének mindenről hallani. Scarlett nem akart maradni, mert nyomasztó volt számára ez a légkör, de Melanie és .a két fiatal lány örült annak, hogy hosszabban maradhatnak. Ottragadtak hát ebédre, de csak keveset ettek a babfőzelékből és oldalasból, amivel megvendégelték őket.
Sokat nevettek a visszásságokon, és különösen akkor vihogtak sokat a Tarleton lányok, amikor arról beszéltek, hogyan varrtak maguknak ruhát. Ügy mesélték el, mintha a legjobb tréfát mondanák. Melanie is ilyen jókedvűnek látszott. Meglepte Scarlettet, milyen eleven volt, amikor a tarai megpróbáltatásokról számolt be, és a tréfás oldalát mutatta minden szenvedésüknek. Scarlett azonban alig tudott részt venni a beszélgetésben» Ügy érezte, üres a ház a négy öles Tarleton fiú nélkül, akik hanyagul heverésztek, dohányoztak és csipkelődtek. És ha neki ilyen üresnek látszik a ház, vajon milyen érzés tölti el a Tarletonokat, akik ilyen szívélyesen és ilyen mosolygó arccal fogadják a szomszédokat?
Carreen alig szólt valamit az ebéd alatt, de mikor felálltak, átsuhant Mrs. Tarleton oldalára, és valamit súgott neki. Mrs. Tarleton arca megváltozott, a nevetés lehervadt róla, átkarolta Carreent, és kimentek a szobából. Scarlett maga is úgy érezte, hogy egy percig sem bírja tovább ezt a légkört, és követte őket. Végigmentek a kerten, és Scarlett látta, hogy a temetkezési helyük felé mennek. Most már ő sem térhetett vissza, durvaság lett volna tőle. De mi az ördögöt akar Carreen, hogy odavonszolja Mrs. Tarletont a fiúk sírjához, amikor az asszony olyan bátran tartotta magát?
(A szomorúfüzek alatt két téglába épített új márványlap állott, olyan új, hogy még az eső sem verte fel rá a vörös sarat. − A múlt héten kaptuk − mondta Mrs. Tarleton büszkén. − A férjem ment be Maconba és hozta haza Iocsin.
Sírkövek! És mibe kerülhettek! Scarlett egyszerre már nem sajnálta annyira a Tarletonokat, mint eleinte. Senki, aki sírkőre dobhatja ki a pénzét akkor, amikor az félelem olyan drága és majdnem megszerezhetetlen, nem érdemel rokonszenvet. Vésett kövek voltak, és milyen drága lehetett a vésetés. Úgy látszik, az egész család I megbolondult! Rengeteg pénzbe kerülhetett már az is, hogy a három fiú holttestét hazaszállították. Boydnak, a negyedik fiúnak a tetemét sohasem lelték meg.
Brent és Stuart sírja között egy kövön ez állott: „Ked vesek és szeretetre méltók voltak, míg éltek, és halálukban sem váltak el egymástól.”
A másik kövön Boyd és Tom neve állott valami latin  felirattal „Dulce et…”, de ez nem mondott semmit Scárlettnek, akinek fayetteville-i tanulása idején sikerült kibújnia a latintanulás alól.
És ennyi pénzt kiadni sírkövekre! Tisztára bolondok! Olyan felháborodást érzett, mintha az ő pénzét pazarolta volna valaki.
Carreen szeme gyanúsan csillogott.
−  Azt hiszem, nagyon kedves − suttogta, és az első sírkőre mutatott.
Furcsa szót használt. Kedvesnek találta. Különben is nagyon érzelgős volt.
−  Igen − mondta Mrs. Tarleton, és lágy volt a hangja −, mi is úgy találtuk, hogy nagyon ideülő lesz, hiszen majdnem egy időben  haltak meg, előbb Stuart, aztán Brent, miután felragadta a fivére által elejtett zászlót.
Mikor hazafelé hajtottak Tarára, Scarlett egy ideig csendes volt. Elgondolkozott azon, amit a különféle otthonokban látott, akarata ellenére visszaemlékezett a környék fénykorára, amikor mindezekben a nagy házakban nyüzsögtek a vendégek, pénz volt dögivel, négerektől hemzsegett a szolgatelep, és az ápolt földeken fehérlett a gyapot.
„Még egy év, és a földeket mindenütt ellepik a fenyőcsemeték − villant fel az agyában, és félelemmel tekintett a környező erdő felé. − A négerek nélkül éppen csak annyit tehetünk, hogy testünk és lelkünk együtt maradjon. Nélkülük senki sem vezetheti tovább az ültetvényeket, és a legtöbb föld megműveletlenül marad. Ismét erdők lepik el majd a földeket. Senki sem ültethet sok gyapotot, és akkor mi lesz velünk? Mi lesz a vidéki lakossággal? A városiak még csak boldogulnak valahogy. Valahogy mindig éltek, de a falusi nép száz év óta úttörő volt, feltörte a földeket, holdanként terjeszkedett, és csak tengődött.”
„Nem! − húzta ki magát elszántan. − Tara sorsa nem ez lesz. Még akkor sem, ha nekem magamnak kell szántanom. Az egész környék, az egész állam visszatérhet az erdei állapotokhoz, ha akar, de Tarát nem engedem. Nem vagyok hajlandó sírkövekre vesztegetni a pénzem, sem az időmet arra, hogy a háborún siránkozzam. Valahogy majd csak boldogulunk. Tudom, hogy boldogulnánk valahogy, ha a férfiak nem estek volna mind el. Nem az a legnagyobb baj, hogy a négereket elvesztettük. A férfiak, az ifjak elvesztése a legsúlyosabb.”      ·
Megint a négy Tarletonra, Joe Fontaine-re, Raiford Calvertre és a Munroe fivérekre meg mindazokra a fiúkra gondolt, akiknek a nevét az elesettek listáján olvasta.
„Ha volna elég férfi, valahogy csak átverekednénk magunkat a nehéz időkön.”
Egy gondolat úgy hatott rá, mintha mellbe vágták volna. Tegyük fel, hogy újra férjhez akarna menni. Persze szó sincs arról, hogy férjhez akar menni, egyszer is elég volt már ebből. Különben is az egyetlen férfi, akihez férjhez ment volna, Ashley volt, ő pedig már nős, ha ugyan egyáltalán él még.
De tegyük fel, hogy férjhez menne. Kihez mehetne? Riadtan gondolt rá.
−  Melly − mondta −, mi lesz a déli lányokkal?
−  Mire gondolsz?
−  Ahogy mondom. Mi lesz velük? Nincs senki, aki elvegye őket. Látod, Melly, elesett az a rengeteg fiú, és ezrével lesznek majd lányok Délen, akik vénlányokként inalnak meg.
−  És sohasem lesz gyermekük … − fűzte hozzá Melanie, neki ez volt a legfontosabb.
Ügy látszik, a gondolat nem is volt új Suellen szálmára, aki hátul ült a kocsiban, és egyszerre sírni kezdett.
Suellen karácsony óta nem hallott semmit Frankról. Nem tudhatta, a posta-e az oka, vagy a férfi csak futó hangulatában beszélt neki a házasságról, s azóta elfeledte. Vagy talán megölték a háború legvégén? Ezt inkább el tudta volna viselni, mint a hűtlenséget, mert lábban volt valami méltóság, ha valakinek a vőlegénye vagy legalább az udvarlója elesett. Így gyászolta India Stuartot, Carreen Brentet. De ha az embert elhagyják …
−  Hallgass már! − förmedt rá Scarlett.
−  Könnyű neked kiabálni! − szipogott Suellen. − Te férjhez mentél, gyermeked született, és mindenki tudja, hogy többen megkértek. De itt vagyok én! És méghozzá te szoktad mondani, hogy olyan vagyok, mint egy vénlány, ha csak egy szóval merek panaszkodni valamiért … a szememre veted … mit tehetek róla?
−  Ne nyafogj mindig! Légy nyugodt, szakállas vén gavallérod biztonságban ül valahol, s egy szép napon ellj ön érted, mert nincs elég esze ahhoz, hogy mást keressen magának.  Én  azonban inkább vénlány maradnék, mint hogy hozzámenjek feleségül. Egy ideig csend volt, csak Carreen vigasztalgatta Suellent, szelíden simogatva és veregetve a kezét. De ő sem szólt. Nagyon messze járt a lelke. Három éve volt, hogy Brent Tarleton és ő együtt sétálgattak. Szemében lázas, földöntúli fény lobogott.
−  Istenem − mondta Melanie −, mi is lesz a Dél azok nélkül a derék fiúk nélkül? Ha ők élnének, milyen más lenne minden. Scarlett, felneveljük a fiainkat, hogy olyan bátrak és erősek legyenek, mint azok, akik harcoltak értünk.
−  Olyan férfiak sohasem lesznek többé − mondta halkan Carreen. − Soha senki nem állhat a helyükre.
Ettől fogva hazáig egész úton egy szót sem szóltak többé.
Nem sokkal ezután, alkonyattájban Cathleen Calvert jött el Tarára. Oldalnyerge kehes, csontos, sánta öszvér hátára volt vetve, az állat lapos, hosszú füle búsan lekonyult. Cathleen arca sem volt derűsebb, mint az állaté, amelyen ült. Ruhája napon fakult, olcsó szövetből volt, amilyent valaha csak a cselédség viselt, kalapja egy darab zsineggel volt megkötve az álla alatt. Odaügetett a bejárat elé, de nem szállt le. Scarlett és Melanie éppen a napnyugtát nézték, s amint észrevették, eléje siettek. Cathleen olyan sápadt volt, mint Cade, a bátyja, aki tüdőbajjal jött haza. Kemény kifejezés volt a szemében és valami merevség a vonásain, mintha álarc lett volna rajta. De egyenesen ült a nyeregben, és magasra tartotta a fejét.
Scarlett hirtelen arra a napra gondolt, Wilkeséknél, mikor együtt suttogtak ketten Rhett Butlerről. Milyen csinos volt akkor Cathleen, mint valami friss virág, halványkék organtinruhájában, övén rózsaszín vadrózsával, lábán apró fekete selyemcipővel, ami szalaggal volt átkötve karcsú bokáján. Most nehéz lett volna ráismerni.
− Köszönöm, nem szállok le − mondta mereven. − Csak azért jöttem el hozzátok, hogy megmondjam: férjhez megyek.
−  Micsoda?
−  Kihez?
−  Mikor?
−  Örvendek, Cathy!
− Holnap − mondta Cathleen csendesen, és volt valami a hangjában, amitől egyszerre mind elkomolyodtak. − Holnap lesz az esküvőm Jonesboróban, és … és nem hívlak meg benneteket.
Csak nyeltek egyet szó nélkül, és néztek rá. Aztán Melanie szólalt meg:
−  Kihez mégy? Ismerjük mi is?
−  Igen − mondta kurtán Cathleen. − Mr. Hilton lesz a férjem.
−  Mr…. Mr. Hilton?
−  Igen. A felügyelőnk.
Scarlett egyetlen szót sem tudott kimondani. Cathleen összehúzott szemmel nézett Melanie-re, kissé lehajolt, és vadul, fojtott hangon mondta:
−  Nehogy sírni merj, Melly! Nehogy sírni merj, mert én … én ki nem bírom! Én belehalok.
Melanie nem sírt. Nem is szólt. Csak megsimogatta Qathleen lelógó, ormótlan, otthon készült rongypapucsba bújtatott lábát. A fejét pedig lehorgasztotta.
Cathleen felkapta a lábát. Rúgott egyet.
−  Ne is simogass! Azt sem bírom!
Melanie leejtette a kezét, de még mindig nem nézett fel.
−  Mennem kell − mondta Cathleen. − Csak ezért  jöttem.
A fehér álarc újra ott volt rajta. Megfogta a gyeplőt.
−  Hogyan érzi magát Cade? − szólalt meg végre Scarlett, hogy valamit mondjon a rettenetes csendben.
− Haldoklik − mondta Cathleen kurtán, szárazon. −  De amennyire tőlem függ, akármi lesz is, békén és kényelmesen, gond nélkül fog meghalni, anélkül hogy aggódjon miattam, mi lesz velem, ha ő elment. A mostohaanyám a gyermekeivel holnap utazik északra. Mondom, mennem kell. Sietek.
Most felemelte a fejét Melanie, és összenézett Cathleennel.   Nagy,   fényes   könnycseppek   függtek   Melly  szempilláján, s a szemében megértés és szeretet égett. Ezt már nem bírta elviselni Cathleen. Szája legörbült, mint az önmagát biztató, bátor kisgyermeké, aki nem  akar sírni. Scarlett még mindig nem értett semmit. Kábán állt ott. Cathleen a felügyelőjük felesége lesz, Cathleen Calvert, akinek Scarlett után a legtöbb udvarlója volt a környéken.
Cathleen lehajolt, Melanie lábujjhegyre állt. Megcsókolták egymást. Aztán Cathleen ráütött a gyeplő végével az öszvér hátára, s a sánta állat elindult…
Melanie könnyes szemmel nézett utána. Scarlett csak bámult, még mindig nem tudott magához térni.
−  Melly, hát megbolondult? Hiszen nem szereti, nem szeretheti!
− Szerelem? Ó, Scarlett, hogy is feltételezheted, hogy szerelemből teszi. Szegény lány! Szegény Cade!
−  Eh! − vont vállat Scarlett, mert kezdett elérzékenyedni, és semmi esetre sem akart. Kissé bosszantotta is, hogy Melanie gyorsabban átlátja a helyzetet, mint ő maga felfogta, mi is történt. Cathleen elhatározását inkább megdöbbentőnek látta, de nem végzetesnek. Persze hogy kellemetlen még rágondolni is, hogy valaki egy jenki, egy fehér szolga felesége legyen, de hát végeredményben is egy lány nem élhet magányosan az ültetvényen, kell hogy legyen egy férje, aki segít neki az ügyek intézésében, a gazdálkodásban.
− Látod, Melly, úgy van ez, ahogy a minap mondtam. Nincsenek ifjak, akikhez a lányok férjhez mehetnek, és hát valakihez csak férjhez kell menniük.
−  Semmi szükség arra, hogy férjhez menjenek. Nem szégyen a vénlányság. Nézd csak Pittypat nénit. Inkább lássam Cathleent holtan, mint így. Tudom, Cade is így gondolkozik. Ezzel vége szakad a Calverteknek. Képzeld csak el, milyen gyermekei lehetnek. Scarlett, nyergeltesd fel a lovat gyorsan, és nyargalj utána. Mondd neki, hogy inkább jöjjön ide, éljen itt nálunk.
−  Jóságos ég! − kiáltotta Scarlett, felháborodott, hogy milyen természetesen kínálta fel Melanie Tarát. Scarlettnek esze ágában sem volt még egy szájat etetni. Már majdnem megmondta ezt Melanie-nek, de a másik könnyektől barázdált arca megnémította.
−  Nem jönne − mondta egy kis idő múlva megváltozott hangon. − Tudod, hogy nem jönne. Azt hinné, puszta jótékonykodásból tesszük, és ő olyan büszke.
− Igaz, igaz − mondta lehangoltan Melly, és figyelte, hogyan tűnik el lent az úton a kis vörös porfelhő. „Hónapok óta velem vagy − gondolta magában Scarlett, és sötéten tekintett sógornőjére −, és sohasem jutott eszedbe, hogy magad is jótékonyságból élsz. Remélem, nem is jut eszedbe. Te is azok közé tartozol, akik semmit sem változtak a háború hatása alatt. Ügy tesznek, mintha mi sem történt volna, mintha még mindig Krőzusok lennénk, több ennivalónk lenne, mint amennyit el tudunk fogyasztani, és a vendégek sem számítanak. Azt hiszem, egész életemre a nyakamon maradsz. De ez elég nekem. Cathleent nem vállalom.”

30
A békekötés utáni meleg nyár napjaiban Tara csendje és elhagyatottsága egyszerre megszűnt. Hónapokon át jöttek, néha magányosan, néha csapatokban a hazafelé tartó madárijesztők, szakállas, piszkos, toprongyos és éhes, ó, milyen éhes katonák, akik lihegve, sántítva vánszorogtak fel a dombon, és kimerülten dőltek le az árnyékos verandalépcsőre, hogy egy falat ételt és egy éjszakára szállást kérjenek. Hazafelé, hazafelé… A vonat elvitte Johnston seregének maradványait Észak-Carolinából Atlantáig, ott letették őket, és gyalog folytatták zarándokútjukat. Mire Johnston emberei végigvonultak Tarán, megérkeztek a virginiai veteránok meg a nyugati csapatok. Mentek, mentek, délnek mind. Régi otthonuk felé, mely talán már rég hamu, családjaikhoz, mely rég kihalt vagy szétszóródott. Ezek közül is a legtöbb gyalog vágott neki a véghetetlen messzeségnek. Némelyik girhes gebén vagy öszvéren poroszkált, botladozó nyomorúságos állatok voltak, és a vak is láthatta, hogy nem fogják kibírni az utat Floridáig vagy Dél-Georgiáig.
Haza! Haza! Ez volt a szétbocsátott katonák egyetlen vágya még. Egyik szomorúan és hallgatagon, másik jókedvűen, hetykén, a Mállott nélkülözésekkel büszkélkedve, de mind haza akart menni. Ez a sóvárgás tartotta még fenn őket. Kevés volt közülük rosszkedvű. Keseregjenek az asszonyok és az öregek. Ők megtették, ami tőlük telt, verekedtek becsülettel. Nem tehetnek róla, hogy megverték őket. így akarta a sors. Most aztán nincs más hátra, mint hogy szépen hazamenjenek, s szántsanak, vessenek tovább a földjükön a zászló alatt − amely ellen harcoltak.
Haza! Haza! Egyébről nem tudtak beszélni. Nem emlegették a csatákat, a sebeiket, a fogságot, a jövőt. Később majd erre is rákerül a sor. Gondolatban újra és újra végigélnek majd mindent, beszélnek gyermekeiknek és unokáiknak a seregről, a háborúról, a menetelésekről, a sebekről. De most nem. Most nem. Némelyik fél karral jött, más fél szemmel, sok hozott a testén sebhelyeket, melyek sajogni fognak időváltozáskor, ha hetven évet élnek is még, de ez most mind semmi. Majd később …
öreg és fiatal, fecsegő és hallgatag katonák özönlöttek át Tarán egymás után, gazdag ültetvényesek, arisztokrata családokból valók és nyomorúságos crackerek.
Valamennyinek volt egy közös vonása: tetvesek voltak, és vérhasban szenvedtek. A konföderációs katona annyira megszokta és természetesnek vette ezt az állapotot, hogy fel sem vette, és nyugodtan vakarózott nők jelenlétében is. Ami pedig a vérhast − vagy ahogyan a nők finomkodva mondták: véres folyást − illeti, az úgy látszik, nem kímélt a közkatonától a tábornokig senkit. Négyévi majdnem-éhhalál, négyévi fejadag romlott, be nem érett vagy megférgesedett nyersanyagból, súlyos következményekkel járt, és valahány katona elvonult Tarán, mind vagy lábadozóban volt, vagy súlyosan szenvedett ettől a betegségtől.
− Nincs egyetlen egészséges ember az egész konföderációs hadseregben − állapította meg Mammy sötéten, miközben izzadt a tűz felett, mert szüntelenül valami orvosságot főzött eperfagyökérből, ami Ellen csalhatatlan orvossága volt ez ellen a betegség ellen. − Úgy nézem, nem a jenkik győzték le a hadseregünket. A saját beleik tették tönkre a katonákat. Ki tudna harcolni, mikor belül tele van vízzel és vérrel?
Akár akarták, akár nem, Mammy nem sokat kérdezősködött, mindet megitatta a maga italával és nem kérdezte, milyen állapotban vannak a beleik. Ők pedig, akár tetszett, akár nem, alig-alig ellenkezve itták meg. Arcuk nem sokat árult el, s alighanem távoli helyek ?egy-egy fekete dajkaarca jutott ilyenkor eszükbe, és egy-egy ellenkezést nem tűrő fekete kéz, amint az orvosságot tartja az ajkuk elé.
A „bandát” illetőleg Mammy kérlelhetetlenül szigorú volt. Egyetlen tetves katona sem tehette be a lábát Tarára. Elcipelte őket a sűrű bokrok közé, leszedte róluk az egyenruhát, nagy tálban vizet és lúgos szappant adott nekik, hogy megmosakodjanak, és adott nekik lepedőket, törülközőket, hogy eltakarják meztelenségüket, míg ki nem főzi ruháikat egy erre a célra felállított nagy szánban. Hiába tiltakoztak ellene a lányok, hiába mondták, hogy ez megalázó a katonákra. Mammy azt felelte, hogy a lányok még szégyenletesebbnek tartanák, ha egyszer felfedeznék, hogy ők maguk tetvesek.
Mikor egyre sűrűbben kezdtek jönni, majdnem naponként, Mammy tiltakozott az ellen, hogy a vendégszobákban szállásolják el őket. Mindig félt, hogy akármennyire vigyáz, egy-egy féreg befurakszik hozzájuk. Scarlett, hogy ne kelljen állandóan vitáznia, a nappalit nevezte ki hálóteremnek, s ott terítették szét a nagy puha szőnyeget. Mammy ezt is hangos jajszóval panaszolta. Szentségtörésnek érezte, hogy a piszkos katonákat Ellen szőnyegén engedjék aludni, de Scarlett ebben az egyben szilárd maradt. Valahol aludniuk kell a katonáknak. S hónapokon s hónapokon át aludtak rajta, néha kevesen, néha sokan. A szép bársonyszőnyegen hamarosan meglátszott a használat nyoma, kopott lett, foltos, néhol ki is rongyolódott. Volt katona, aki sarkantyústul hevert le rá.
Minden egyes érkezőtől megkérdezték, nem tud-e Ashley-ről valamit. Suellen pedig Kennedyt tudakolta. De egyik sem tudott semmit.
Minden újabb csalódás után közrefogták Melanie-t a többiek, és próbálták bátorítani. Ashley nem halt meg a fogolytáborban! Ha meghalt volna, csak lett volna annyi becsület valamelyik jenki lelkészben, hogy megírja. Persze hogy megjön. Szörnyű messzeségben van az a fogolytábor… Még vonaton is hány napba telik, míg ideér az ember. És Ashley is bizonyosan gyalog jön, mint a többi… Hogy miért nem írt? Drágám, hiszen tudod, milyen megbízhatatlan mostanában a posta. Még ott is hány levél elvész, ahol már kijavították az utakat, és rendesen jár a vasút. Micsoda? Hogy talán… hogy talán, mikor hazafelé jött, útközben lett beteg, és meghalt valahol? Ugyan, Melanie! Nem gondolod, hogy a jenki asszonyok közül az, aki ápolta, megírta volna neked? … Nem, nem, hidd el, Melly, azok sem vadállatok, azoknak is van szívük.
−  Igen, igen, vannak rendes jenki nők is − folytatta aztán. − Igenis, vannak. Az Isten se teremthetett egy egész nemzetet úgy, hogy egyetlen rendes nő ne legyen közöttük.
De csak úgy mondta. Nem hitte. Amikor a többiek is vigasztalni igyekeztek ezzel Melanie-t, és az egyik emlékeztette Scarlettet, hogy Saratogában    találkoztak  egy rendes jenki asszonnyal, akkor kirobbant:
−  Rendes az ördög. Azt kérdezte tőlem, hány vérebünk van arra, hogy velük hajszoljuk a négereinket? Igaza van Mellynek. Ha visszagondolok, mégis azt kell mondanom, sohasem láttam egyetlen rendes jenkit, se nőben, se férfiban. De ne sírj, Melly, Ashley haza fog jönni. Hosszú az út, és lehet, hogy… nincs cipője sem …
Arra a gondolatra, hogy Ashley mezítláb vándorol, I sírni tudott volna. Azt nem bánta, ha más katona mezítláb vagy rongyba, letépett szőnyegdarabba bugyolált lábbal sántikál, de szörnyűnek találta a gondolatot, hogy esetleg Ashley is így járja végig az országutat. Pompás paripán kellene jönnie, finom ruhában, ragyogó csizmával a lábán, tollal a kalapján. Valósággal lealázónak találta még a gondolatot is, hogy Ashley ugyanúgy vándorol, mint a többi katona.
Egy csöndes júniusi délután az egész háznép összegyűlt a hátsó udvarban. Mohón figyelték Porkot, amint ja legelső, félig érett görögdinnyét vágta fel. Egyszerre lódobogást hallottak a feljáró felől. Prissy álmosan baktatott a főajtó felé, mert odaküldtek, hogy nézze meg, ki jön. A többiek ezalatt izgatottan vitatkoztak, dugják-e el a dinnyét, vagy tálalják fel vacsorára, ha megint valami katona érkezik.   ,
Melly és Carreen úgy vélték, hogy a katona is kapjon belőle. De Scarlett, akinek Suellen és Mammy állt a háta mögött, dühösen sziszegte oda Porknak, hogy tüntesse el azonnal.
− Ne legyetek már olyan buták! − förmedt Melly re és Carreenre. − Nekünk is alig jut egy-egy harapásnyi belőle, mi az két-három kiéhezett katonának? Akkor mi még csak meg sem kóstolhatjuk!
Pork még ott állt, és tétován szorította magához az apró dinnyécskét. Egyszerre hallották, hogy Prissy kiabál odakint.
−  Jaj, jaj! Scarlett asszonyság! Melly asszonyság! Tessék jönni!
−  Ki az? − kiáltotta Scarlett. Felugrott a lépcsőről, ahol ült, és rohant végig a folyosón. A többi a sarkában volt.
„Ashley − gondolta lihegve. − Ó, talán Ashley …”
−  Péter bácsi van itt! − visongatta Prissy. − Pittypat kisasszony Pétere!
Mind kiszaladtak a verandára, s meglátták Pittypat néni házának vén, szürke fejű zsarnokát, amint nagy méltósággal kászálódik le egy kurta farkú, girhes lóról, Széles, fekete arcán a szokott méltóságteljes komolyság és kenetesség mellett öröm is volt, aminek eredményeképpen homloka, mint mindig, ráncokba volt húzva, de a szája nyitva állt, mint valami fogatlan, jókedvű vén kutyáé.
Mindenki elébe futott, hogy kezet szorítson vele, fehérek is, feketék is. Egyszerre kiabáltak mindenfélét. De Melly hangja hallatszott legtisztábban:
−  Csak nem beteg a néni?
−  Nem, hála istennek! − mondta Péter, de mindjárt utána becsukta a száját, és szigorúan nézett először Mellyre, aztán Scarlettre, úgyhogy egyszerre bántani kezdte őket a lelkiismeret, csak azt nem tudták, miért. − Hanem, mondhatom, majdnem a szíve szakadt meg amiatt, hogy mit műveltek vele az asszonyságok, de még nekem is.
−  Mit? Hogyhogy? Hiszen …
−  Csak ne is kezdjék a mentegetőzést. Úgyis hiába. Nem írt a kisasszony, hogy tessék hazajönni? Nem láttam-e a magam szemével is, mennyi levelet írt szegény? És hozzá sírt és sírt, és az asszonyságok mindig csak azt írták vissza, hogy e miatt a rongyos föld miatt nem jöhetnek …
−  De Péter bácsi…
−  Hogyan lehetnek olyan szívtelenek az asszonyságok, hogy ott hagyják Pittypat kisasszonyt egymagában? Mikor tudják, hogy fél mindig! Sohasem szeretett egyedül lenni, és úgy reszket még a lába is abban a kicsi cipőjében, mint a kocsonya, amióta visszajöttünk Macon-ból. Megmondta nekem, hogy mondjam csak meg nyíltan, hogy ő nem tudja megérteni, mivel szolgált rá arra, hogy ilyen szívtelenül elhagyják a szükség napjaiban.
−  Most aztán elég! − kiáltotta Mammy, mert már azért is dühös volt, hogy Péter bácsi rongyos földnek mondta Tarát. Mit tud az ilyen buta városi néger arról, mi a különbség holmi rongyos föld meg egy úri ültetvény között? − Most aztán elég! Talán nekünk nincs szükségünk Scarlett asszonyságra meg Melly asszonyságra? Talán mi nem szenvedünk szükséget? Ott van
Pittypat kisasszonynak a bátyja, hívja el őt, ha nem akar egyedül maradni.
Péter bácsi megsemmisítő pillantást vetett feléje.
−  Semmi dolgunk nem volt Henry úrral már hosszú esztendők óta, és most már öregek vagyunk ahhoz, hogy elkezdjük − jelentette ki méltósággal. Aztán visszafordult a fiatalasszonyokhoz, akik alig tudták lenyelni a mosolygásukat. − Mondhatom, az asszonyságok nagyon szégyellhetik magukat, hogy így otthagyták Pittypat kisasszonyt,  mikor olyan  egyedül van,  és  Atlantában csak úgy hemzseg a jenki katona meg a felszabadított nigger.
Scarlett és Melly mostanáig csak hallgatták a szidást, amíg bírták komolysággal, de az a gondolat, hogy Pittypat néni Pétert küldte értük, egyszerre megkacagtatta őket. Egymás vállába kapaszkodtak, úgy nevettek. Belefájdult még az oldaluk is. Pork, Dilcey meg Mammy persze mély torokhangon velük együtt kacagott. Suellen és Carreen kuncogtak, sőt még Gerald arcán is megjelent egy tétova mosoly. Mindenki nevetett, csak Péter nem. Ö felháborodva állt hol az egyik, hol a másik nagy, lapos talpára.
−  Mi baj, öreg nigger? − kérdezte tőle vigyorogva Mammy. − Olyan vén vagy már, hogy nem tudsz magad vigyázni a kisasszonyodra? He?
Péter egyre mérgesebb lett.
−  Még hogy én vén vagyok? Én? Hát még mit nem? Tudok én még vigyázni a kisasszonyra, mint azelőtt. Nem én vittem át Maconba, amikor menekülni kellett? És nem én hoztam vissza, mikor Maconba jöttek a jenkik? Nem cipeltem még az ezüstöt is vele együtt? Arról beszélek, hogy néz ez ki.
−  Mi hogy néz ki?
−  Az, hogy hagyják, hogy Pittypat kisasszony egyedül éljen. Az emberek botránkozva beszélnek hölgyekéről, akik leány létükre egyedül élnek − magyarázta Péter, és nyilvánvaló volt, hogy számára Pittypat még mindig az a csinos, tizenhat esztendős lány, akit óvni kell a világ nyelvétől. − Nem akarom megengedni, hogy ^az emberek megszólják… És én azt sem engedtem meg, hogy lakótársat vegyen oda. Megmondtam neki, addig senki sem jöhet oda, míg a maga húsából és véréből való hozzátartozói élnek. Ezt mondtam. Most pedig maguk, akik egy húsból és vérből vannak vele, megtagadják őt. Pitty kisasszony csak egy gyermek …
Erre Scarlett és Melly még jobban hahotáztak, és lerogytak a lépcsőre. Végre Melly megtörölte a szemét.
−  Szegény Péter bácsi! Bánt, hogy így nevettem. Igazán nem teszem többet. Na! Már egészen komoly vagyok. Ne haragudj, Péter bácsi, de Scarlett meg én most nem mehetünk Atlantába. Majd talán szeptemberben, ha készen vagyunk a gyapotszedéssel, átmegyek. És mondd csak, Pittypat néni csak azért küldött ide téged ezen a girhes gebén, hogy leszidj bennünket, vagy hogy hazacipelj?
Erre a kérdésre az öreg Péternek egyszerre leesett az álla, és ijedten pillantott maga köré.
−  Jaj, Melly asszonyság, látom már, hogy csakugyan buta vén nigger vagyok. Tisztára elfelejtettem, miért küldtek. Pedig hát fontos dolog nagyon. Levelet hoztam az asszonyságnak. A kisasszony nem merte postára bízni, sem senki másra, csak rám, és …
−  Levelet? … Nekem? … Kitől? …
−  Hát tetszik tudni, az úgy volt. A kisasszony azt mondta, hogy szép kíméletesen mondjam meg az asszonyságnak, hogy …
Melly lassan felállt a lépcsőről, kezét a szívére szorítva.
−  Ashley … Ashley … meghalt…
−  Nem! Nem! − kiabálta Péter, és lázasan kapkodott egyik rongyos zsebétől a másikhoz. − Él! Éppen ő írta a levelet! Jön haza… Jaj, jaj, fogd meg már szegénykét, Mammy! Várj, majd én beviszem…
−  Hozzá ne nyúlj, te vén, bolond! − mennydörögte Mammy, és a két karjával emelte magához Melly eszméletlen könnyű testét. − Te fekete majom! Nem mondták, hogy tapintatosan mondd meg? Pork, fogd meg az asszonyság lábát! Carreen kisasszony, a fejénél segítsen. Úgy. Fektessük le szépen a nappaliban.
Zsivaj, futkosás keletkezett körös-körül. Mindenki ott tett-vett Melanie mellett, egyik jajgatott, másik párnáért, vízért szaladt, csak Scarlett nem. Egy pillanatra egyedül maradt az öreg Péterrel a verandalépcső előtt. Ügy állt a helyén, mintha gyökeret vert volna a lába, s csak bámult az öreg négerre, aki bátortalanul tartotta a levelet a kezében. Vén fekete arca olyan volt, mint a gyermeké, aki rossz fát tett a tűzre, és az anyja leszidja.
Scarlett hallotta, hogy a lelkében egy hang zengőn kiáltja: él! él! − de nem érzett semmit. Tompa, kábult aggyal, mozdulatlanul meredt maga elé. Aztán az öreg Péter panaszos, siránkozó hangja jött valahonnan messziről:
−  Maconba hozta el a levelet egy rokonuk, Willie Burr úrfi, merthogy ő éppen abban a fogolytáborban volt, ahol Ashley úr, de Willie úrfinak lova volt, hát hamarább ért haza. Ashley úr gyalogol, és …
Scarlett elkapta a levelet a kezéből. Mellynek volt címezve, Pittypat néni írásával, de ez egy pillanatra sem okozott neki lelkifurdalást. Feltépte. A néni hozzámellékelt cédulája a földre esett. A borítékban egy darab gyűrött, nagyon piszkos papír volt, látszott rajta, hogy heteken át feküdt valami mocskos kabátzsebben. A széle beszakadozott. Tetején Ashley írásával a cím:
Mrs. George Ashley Wilkes Atlantában, vagy a Tizenkét Tölgy ültetvényen
(Jonesborói kerület)
Scarlett kibontotta:
Szerelmem!  Jövök vissza hozzád …
Könnyek csorogtak végig az arcán, úgyhogy nem bírta tovább olvasni. Szíve majd kiugrott az örömtől. Szédült, édes boldogság borította el. Magához szorította a levelet, felrohant a verandalépcsőn, végigfutott a folyosón. Elszaladt a nappali mellett, ahol a többiek egymás sarkára lépve buzgólkodtak Melanie körül, be az anyja kis irodájába. Kulcsra zárta az ajtót, s a recsegő vén pamlagra vetette magát. Ott sírt és nevetett, -és a levelet csókolta.
−  Szerelmem − suttogta −, jövök vissza hozzád …

A józan ész azt mondta nekik, hogy hacsak Ashley-nek szárnya nem nőtt, hetek vagy talán hónapok telnek bele,1 míg megérkezik Illinoisból Georgiába. De a szívük vadul megdobbant, valahányszor rongyos, fáradt katona közeledett ezekben a napokban Tara felé. Akármelyik szakállas madárijesztőről kisülhet, hogy Ashley. És ha nem is ő, talán tud valamit róla, talán találkozott vele, vagy levelet hoz tőle. Az egész háznép: fehér, fekete egyképpen, lélekszakadva rohant ki ilyenkor az ajtóhoz. Otthagyták a legelőn a tehenet, a földeken a munkát, a fűrészbakon a tűzifát. Mióta Ashley levele megérkezett, a munka megállott. Senki sem akart távol lenni a háztól, amikor Ashley megérkezik. Scarlett legkevésbé. És nem kívánhatta a többiektől, hogy szorgalmasabban végezzék a munkájukat, mikor ő is elhanyagolta az övét.
De amint a hetek múltak és múltak egymás után, és sem Ashley nem jött, sem hír nem érkezett róla, Tara lassan megnyugodott, s ment minden úgy, mint rég. Scarlett szívébe titkos félelem lopózott. Hátha valami baja történt útközben? Talán legyengülten vagy betegen indult el a fogolytáborból. Egy fillér nélkül kell végiggyalogolnia olyan országon, ahol gyűlölik a délieket. Ó, ha legalább tudta volna, merre jár, hogy pénzt küldhetett volna neki, elküldte volna szívesen az utolsó fillérjét is, és hagyta volna a családját éhezni, csak ő jöhetett volna haza vonaton … gyorsan …
,,Szerelmem, jövök vissza hozzád .. .”
Első boldogságában, mikor először olvasta ezt a néhány szót, nem is gondolt rá, hogy nem neki szól a levél. Úgy értelmezte, hogy Ashley hozzá jön vissza. Most már tudta, hogy Ashley Melanie-nek írta ezt. Melanie-hez jön vissza, aki néha boldogságában csengő hangon énekelve járkált a házban. Scarlett keserűen töprengett rajta, miért is nem pusztult el Melanie, mikor Atlantában a gyermekét olyan nehezen hozta világra. Ez mindent olyan egyszerűvé tett volna. Bizonyos idő után szépen feleségül mehetett volna Ashleyhez, és jó anyja lett volna Melanie gyermekének.
És a katonák jöttek, még egyre jöttek, hol egyesével, hol párosával, hol csapatostul, és éhes volt mind. Scarlett néha kétségbeesetten gondolta, hogy a sáskajárás sem lenne nagyobb csapás. Átkozta magában a vendégszeretet parancsát, a régi szokást, amely nem engedte, hogy a hajléktalan vándort, akár szegény, akár gazdag valaki, továbbengedjék éjszakai pihenés nélkül, vacsora nélkül, udvarias kiszolgálás nélkül. Tudta jól, hogy az ilyen nagylelkűségek kora lejárt, de a háznép nem tudta, és nem akarta tudni. És a katonák sem … mindeniket úgy fogadták, mintha rég várt vendég lett volna.
Amint egyre véghetetlenebb sorokban jöttek, mind keményebb lett a szíve. Felették az ennivalót, amit az övéinek gyűjtött. Felették a zöldségfélét, amit sajgó, hajladozó háttal maga öntözgetett, gyomlált a kertben.
Felették azt, amiért véghetetlen mérföldeket lovagolt la forró napon, hogy drága pénzen megvásárolja. Olyan nehéz volt ennivalót kapni, és a megölt jenki tárcájában fogytán volt a pénz. Már csak két zöld hasú bankó ι és két arany lapult meg benne. Miért tömje ezt a hordát? A háborúnak vége. Nem érheti őket veszedelem.
Kiadta Porknak a rendeletet, hogy ha katonák vannak itt, takarékosan kell bánni az ebéddel és a vacsorával. Ez a módszer be is vált, míg csak észre nem vette, hogy Melanie, aki soha nem volt valami erős, különösen mióta a kis Beau megszületett, titokban rávette Porkot, hogy az ő tányérjára csak nagyon keveset tegyen, s a többit adja a katonáknak.
−  Ezt nem tűröm, Melanie! − förmedt rá. − Még mindig nem vagy egészséges, és ha nem eszel eleget, egészen legyengülsz. Akkor aztán ágyba kell feküdnöd, s a sok munka mellett még ápolhatunk is. Hagyd azokat a katonákat!  Egy kis éhezés már nem árt nekik.
− Megszokták. Négy éven át talán egyszer sem laktak jól. Melanie hozzáfordult könyörgő,  szelíd  szemével.
−  Ó, Scarlett, ne szidj érte! Engedd, hogy megtegyem! Nem tudod, milyen könnyebbség ez számomra. Valahányszor egy ilyen szegény katonának odaadom a részemet, arra gondolok, hogy valahol az országút mentén, északon, talán éppen most adja oda egy jenki asszony az én Ashleymnek az ebédje felét, és segít rajta, hogy hazajöhessen hozzám.
„Az én Ashleymnek …”
„Szerelmem, jövök vissza hozzád …”
Scarlett szó nélkül fordult el. Melanie észrevette ezután, hogy nincs kevesebb ennivaló az asztalon, ha katonák esznek náluk. De Scarlett most is felpanaszolt magában minden harapást, amit idegen kapott.
Ha valamelyik katona olyan beteg volt, hogy nem bírt továbbmenni, Scarlett ágyba fektette, bár nem szívesen. Minden beteg egy embert jelentett, akit ápolni kell otthon, és egy embert, aki nem segíthet a sövényt fonni, ásni, gyomlálni, a földeken dolgozni. Egy fiatal fiút − arcán most kezdett ütközni a szőke bajusz és szakáll − eszméletlenül, a vállán lógatva hozott Tarára valami lovaskatona, aki Fayetteville-be igyekezett. Ott találta az útszélen szegényt. A lányok úgy gondolták, hogy valamelyik kadétiskolából kerülhetett a háborúba, de az igazat sohasem tudhatták meg róla, mert meghalt, anélkül hogy magához tért volna, és a zsebében nem találtak semmi igazoló iratot.
Csinos arcú fiatal fiú volt, láthatóan úricsaládból való. Valahol délen ki tudja hányszor szaladt ki az anyja a kapuba, nézni, nem jön-e még … Éppen mint ahogyan Melanie leste, dobogó reménységgel a szívében, Ashley érkezését. Eltemették a kis katonát a családi temetőbe. a három kis O'Hara fiú mellé, és Melanie keservesen sírt, mialatt Pork beföldelte. Arra gondolt, vajon nem tették-e ugyanezt Ashleyvel is valami idegen családban.
Will Benteen is úgy került hozzájuk, mint a névtelen fiú, egy katona nyergén keresztbe fektetve. Willnek tüdőgyulladása volt, és mialatt ágyat vetettek neki, bizonyosra vették, hogy hamarosan ő is odakerül a kis katona mellé, a temetőbe.
Arca a dél-georgiai crackerek malária gyötörte arca volt, haja vörösesszőke, szeme halványkék, és még a lázálomban is szelíd és nyugalmas tekintetű. Egyik lába térdből le volt vágva, és a csonkhoz egy alig-alig legyalult, esztergályozott falábat illesztettek. Láthatóan cracker volt, ahogyan az eltemetett fiún meglátszott, hogy egy ültetvényes fia lehetett. De hogy miből állapították meg, azt nem tudták volna megmondani a lányok. Annyi bizonyos, hogy Will sem volt sem piszkosabb, sem bozontosabb, sem tetvesebb, mint a finom urak, akik eddig Tarára érkeztek. A nyelv, amelyen lázálmában szólott, alig volt nyelvtanilag rosszabb, mint ahogyan a Tarleton ikrek beszéltek. De ösztönösen megérezték, ahogyan a telivér lovat meg tudták különböztetni a többitől, hogy ez az ember nem az ő osztályukhoz tartozik. Ez a felismerés azonban nem gátolta őket abban, hogy mindent elkövessenek megmentésére.
A hosszú fogság egy jenki fogolytáborban meg a véghetetlen út, amelyet kezdetleges falábával megtett, elvették erejét, és nemigen maradt, amivel legyőzze a betegséget. Napokon át nyögve és hánykolódva vergődött az ágyán, és átélte a csatákat és keserves nélkülözéseket. De egyszer sem emlegette a hozzátartozóit, anyját, húgát, feleségét vagy kedvesét. Ez aggasztotta Carreent.
−  Csak van valakije mindenkinek − mondta. − Ez a szegény ember pedig olyan, mintha nem tartozna senkihez az egész világon.
De akármilyen sovány volt is, úgy látszik, szívós szervezete lehetett, mert a jó ápolás megmentette. Egy szép napon felnyitotta világoskék szemét, most már egészen értelmes tekintettel, és ránézett Carreenre, aki ott ült mellette, s az olvasóját morzsolgatta. A reggeli napfény átsugárzott könnyű szőke haján.
−  Akkor hát mégsem álmodtam, hogy itt van mellettem − mondta csöndes, tompa hangján. − Remélem, kisasszony, hogy nem terheltem a betegségemmel túlságosan.
Lassan, sokáig lábadozott. Csendesen feküdt napokon át, és nézett ki az ablakon a magnóliafákra. Igyekezett minél kevesebb alkalmatlanságot okozni. Carreen szívesen volt vele, mert oly csendes tudott lenni, és olyan nyugodt és türelmes volt. Ott üldögélt mellette néha hosszú forró délutánokon át, legyezgette, és egyik sem szólt egy szót sem.
Carreen egyáltalán keveset beszélt mostanában. Törékeny és halvány volt, mint valami tavaszi virág, de kitartóan, engedelmesen és szolgálatkészen dolgozott. Sokat imádkozott is. Ha Scarlett kopogás nélkül nyitott a szobájába, mindig ott találta rózsafüzérével kezében térdepelni az ágya előtt. Scarlettet bosszantotta ez. Úgy érezte, hogy most nincs idő imádkozni. Ha a Jóisten jónak látta, hogy ilyen büntetésekkel sújtsa őket, akkor bizonyosan nem kívánja, hogy imádkozzanak. Valahányszor Carreen imádkozott, ahelyett hogy délután aludt vagy foltozott volna, úgy érezte, hogy kivonja magát valamiből.
Ezt meg is mondta egyszer Will Benteennek, mikor a fiú már annyira jobban lett, hogy egy karosszékben üldögélt az ablaknál. És nagyon meglepődött, mikor Will ezt felelte nyugodt, fakó hangján:
−  Hagyja őt, Scarlett asszonyság. Ez egy kicsit megvigasztalja.
−  Megvigasztalja?
−  Igen. Az édesanyjukért imádkozik meg … őérte.
−  Ki az az ő?
A férfi meglepődés nélkül nézett rá homokszín pillái alól csöndes kék szemével. Semmi sem lepte meg, semmi sem tudta kihozni a sodrából. Lehet, hogy nagyon sok váratlan és ijesztő dolgot látott, s most már semmi sem izgatta fel. Azt sem találta különösnek, ha Scarlett nem tudja, mi van a húga lelkében. Ezt éppen olyan természetesnek vette, mint azt, hogy Carreen neki, az idegennek mondta el a titkát.
−  Ki? Az a Brent, akit megöltek Gettysburgnál. Az udvarlója.
Scarlett csodálkozva nézte a sovány fiút, csontos, hanyagul tartott vállát, vöröses haját, csöndes, nyílt szemét. Lám, ez olyan dolgokat is tud róluk, amit ő nem tartott érdemesnek felderíteni. Ezért sóhajtozik hát a kis Carreen, s ezért imádkozik folyton? Majd kinövi. Sok lány felejti el lassan a vőlegényét, sok asszony a férjét… Ő is alig gondol már Charlesra. És ismert egy lányt Atlantában, aki háromszor ment férjhez egymás után a háború alatt, és még most is ugyancsak törődik a férfiakkal. Ezt is megmondta Willnek. De az csak a fejét rázta.
−  Carreen kisasszony nem ilyen.
Will-lel jól el lehetett beszélgetni, mert keveset szólt, de okosan, és amellett hallgatni is megértően tudott. Scarlett neki panaszkodott a gondjairól, vele beszélte meg az ültetést, a kert átrendezését, a disznók hizlalását, a tehén dolgait, és Will jó tanácsokat tudott adni, mert volt valaha egy kis mocsári telepe Dél-Georgiában, és két rabszolgája is. Tudta, hogy a rabszolgái elmentek, a farmja elgyomosodott, és vígan nőnek rajta a fenyőcsemeték. Egyetlen rokona, testvérhúga, évekkel ezelőtt Texasba ment férjhez, azóta sem hallott róla semmit. Egészen egyedül állt a világban. De mintha ez mind nem bántotta volna túlságosan, mint ahogyan a lába miatt sem panaszkodott, amelyet otthagyott Virginiában. Igen, Will támasz volt Scarlett számára a nehéz napokban, mikor a négerek panaszkodtak a földmunka miatt, Suellen nyafogott és kényeskedett, Gerald pedig túlságosan gyakran kérdezősködött Ellen után. Willnek fel lehetett mondani mindent. Még azt is, hogy megölt egy jenki katonát. Nem rémüldözött, hanem csak annyit jegyzett meg:
−  Jó munka volt!
Alkalomadtán a család minden tagja bement hozzá valami panaszával, még a legrátartibb Mammy is.
Mikor már járkálni is bírt, és ide-oda kopogott a házban, hozzáfogott, hogy kosarat fonjon faháncsból, és javítsa a bútorokat, amelyeket tönkretettek a jenkik. Ügyesen faragcsált, és Wade el nem mozdult az oldala mellől. Játékot is faragott neki, ezek voltak a kisfiú első játékai életében. Most, hogy Will a házban volt, mindenki nyugodtabban ment el hazulról, tudhatták, hogy vigyáz a gyermekekre. Olyan ügyesen tudott bánni velük, mint akár Mammy, és csak Melly tudta gyorsabban lecsendesíteni a fehér vagy fekete pólyást, ha valamelyik óbégatott.
−  Nagyon jó volt hozzám, Scarlett asszonyság − mondta Will −, pedig hát vadidegen vagyok. Tudom, hogy sok bajt, munkát és gondot okoztam, s ha nem bánja, itt maradnék a háznál, és segítenék a munkában, amíg visszafizetek valamit. Egészen úgysem tudom visszafizetni a sok jóságot, mert az életéért hiába ad akármit az ember, nem elég.
Így aztán ottmaradt. És lassan, észrevétlenül, a terhek jó része átcsúszott Scarlett válláról Will Benteen széles, csontos vállára.
Szeptember volt, a gyapotszedés ideje. Will Benteen ott ült Scarlett lábánál, a főbejárat lépcsőjén, az őszi délután napsütésében, és fakó hangján arról beszélt, milyen rettenetesen sokba kerül a gyapot megmunkáltatása a Fayetteville közelében levő új tilolótelepen. De úgy hallotta, hogy egy negyedébe kerül csak az egész, ha valaki egy lovat és szekeret tudna kölcsönadni két hétre a telepesnek. Nem akart addig biztosat mondani neki, míg Scarlett-tel nem beszélt.
Scarlett rátekintett a csontos fiúra, amint ott ült a lépcsőn, a verandaoszlophoz támaszkodva, s egy szalmaszálat rágott. Mammy gyakran emlegette, hogy Willt a Jóisten küldte nekik segítőül, és Scarlett el-elgondolkozott, mit csináltak volna nélküle az utóbbi hónapok alatt. Sohasem tett úgy, mintha valami szerepe volna köztük, mindig keveset beszélt, és csöndes volt, de mindenkiről tudott mindent, és segített, ahol módja volt rá. Csöndesen, türelmesen, nyugodtan intézte a dolgát. Egy lábbal is jobb munkás volt, mint Pork kettővel. És, ami Scarlett szemében még a munkánál is többet jelentett, Pork is szívesebben dolgozott, mióta ő biztatta. Mikor a tehén kólikát kapott, s a lónak valami titokzatos betegsége támadt, Will éjszakákon át ült az állatok mellett, és megmentette mind a kettőt. Ravasz és ügyes üzletember volt, és jól tudott vásárolni. Néha elindult hazulról egykét kosár almával, édes yamgyökérrel meg mindenféle zöldséggel, és magot, ruhára való szövetet, lisztet meg ezerféle egyéb szükséges dolgot hozott haza. Scarlett belátta, hogy ő nem tudott volna a portékáért ennyit kapni.
Lassan egészen családtagnak kezdték számítani, és Gerald szobájának kis benyílójában állt az ágya.
Scarlett arra gondolt néha, hogyha Carreennek annyi esze lenne, mint egy egérnek, láthatná, mennyire oda van érte Will. Scarlett igaz hálát tudott volna érezni Will iránt, ha Carreen kezét megkéri tőle. Természetes, hogy a háború előtt nem lett volna Valami kívánatos rokon. Nem volt ültetvényes családból való, ha nem is tartozott a fehér koldusnépséghez sem. Egyszerű telepes volt, cracker, kisfarmer, nem túlságosan sok iskolát járhatott, és nem oktatták ki magasabb műveltségre. Olyan ügyesen nem tudott bókolni, mint valaha az O'Hara kisasszonyok lovagjai. Scarlett gondolkozott rajta, úriembernek lehetne-e mondani egyáltalán, és úgy döntött, hogy nemigen. De Melanie hevesen védte, és kijelentette, hogy akinek olyan jó szíve van, és aki annyira megértő, az csak úri származású lehet. Scarlett tudta, .hogy Ellen elájulna a gondolatra, hogy ilyen ember legyen egyik lányának a férje. De hová lettek Ellen, tanításai … Kevés a férfi, a lányoknak férjhez kell menniük valakihez, és Tarán férfira van szükség.
De Carreen egyre többet térdelt az imakönyve előtt, és egyre jobban elszakadt minden földi gondolattól. Olyan gyöngéd szeretettel bánt Will-lel, mintha a bátyja lenne, és körülbelül annyira nézte férfinak, mint Porkot. „Ha Carreenben lenne egy szemernyi hálaérzés irániam, hozzámenne feleségül, és nem engedné, hogy elmenjen innen − gondolta Scarlett mérgesen. − De ő csak sóhajtozik az után a buta fiú után, aki talán soha nem is gondolt komolyan arra, hogy elvegye.”
Scarlett egy kis gondolkozás után hozzájárult, hogy a kocsit és a lovat két hétre odaadják, bár ez azt jelentette, hogy ebben az időben nem mozdulhatnak el hazulról. Előre tudta, Suellen megint sopánkodni fog. Suellennek |az volt a legkedvesebb mulatsága, hogy átmenjen Jones-boróba vagy Feyetteville-be Will-lel, mikor üzleti dologban járt'. Ellátogatott ilyenkor a régi ismerősökhöz, akik nagy örömmel és megbecsüléssel fogadták, és rövid időre az előkelő O'Hara kisasszony volt megint.
„Kényes kisasszony két héten keresztül szépen itthon fog ülni” − gondolta Scarlett, és előre számolt a rosszkedvével és nyafogásával.
Később Melanie jött ki a verandára, kisfiával a karján. Leterített egy ócska takarót, és letette reá Beau-t, hogy mászkáljon egy kicsit.
Mióta Ashley levele megérkezett, Melanie hol édesen, szédülten boldog volt, hol reménytelenül kétségbeesett. De csak annál jobban lesoványodott, annál átlátszóbb lett. Panasz nélkül kivette minden munkából a részét, de nehezen bírta. Az öreg Fontaine doktor alaposan megvizsgálta egyszer.  Kijelentette, hogy valami női baja van, és egyetértett dr. Meade-del, hogy nem lett volna szabad a kisfiút világra hoznia. Azt is megmondta őszintén, hogy ha még egy gyermeke lenne, az megölné.
−  Amikor ma bent jártam a városban − mondta Will a nyugalmas beszélgetés közben −, találtam valamit, elég furcsát és különlegeset, ami talán érdekli a hölgyeket, ezért hazahoztam.
Nadrágja hátsó zsebében turkált, elővette kalikóból készült és fakéreggel megerősített pénztárcáját, amelyet Carreen készített számára, és abból kiszedett egy konföderációs bankjegyet.
−  Nem vagyunk egy véleményen, ha azt hiszi Will, hogy a konföderációs bankjegy ritkaság − mondta Scarlett kurtán, mert a konföderációs pénznek a puszta látása is felingerelte. − Háromezer dollárunk van pillanatnyilag a papa fiókjában, és Mammy egyre nyaggat, hogy adjam oda neki, betapasztja vele a fal réseit, mert nagyon érzékeny a huzatra. Azt hiszem, oda is adom, legalább valami hasznát látjuk.
−  A császár meghalt, csak por és hamu maradt utána − szavalta Melanie szomorú mosollyal. − Ne add oda, Scarlett. Tedd el Wade-nek, egykor majd büszke lesz rá.
−  Én ugyan nem tudok semmit a halott császárról − mondta Will nyugodtan −, de amit Wade-ről mondott, azzal egyetértek. Ez a bankjegy azért mégis különlegesség. Egy verset írtak ennek a bankjegynek a hátára. Tudom, Scarlett kisasszony nem rajong a versekért, de ez az egy talán érdekli.
Megfordította a bankjegyet. A másik oldalra vastag barna papirost ragasztottak, erre írták a verset halványuló, otthon készült tintával. Will megreszelte a torkát, aztán lassan, böngészgetve az írást, olvasta:
−  A címe: Sorok egy konföderációs bankjegy hátára.
Semmit sera képvisel se égen, se földön És elmerül a végtelen vizekbe, Egy letűnt nemzet egykor tett fogadalmaként Őrizd, barátom, s olykor vedd kezedbe.
Mutasd meg majd azoknak, akik meghallgatják
A történetet, mert hisz ez a papír mesél
Nekik szabadságról, mely már csak egy viharvert és
Letűnt nemzet honfiainak álmában él.
−  Milyen szép, milyen megható! − kiáltotta Melanie. − Scarlett, ne add oda Mammynak. Ezek a bankjegyek nem egyszerű papirosok. Olyanok, mint a vers is mondja: egy letűnt nemzet egykor tett fogadalmai…
−  Ugyan, Melly, ne légy olyan szentimentális. A papír papír, s úgyis kevés van itthon. Mammy örökösen panaszkodik, hogy a padlásra becsurog az eső és befúj a szél. Remélem, ha Wade megnő, tudok neki elég jenki bankót adni ezek helyett.
Will csöndesen játszott a kisfiúval, magához csalogatta Beau-t egy konföderációs bankóból hajtogatott legyezőcskével. Egyszerre feltekintett, a feljáró felé fordult, és megszólalt:
−  Vendégünk lesz ebédre.
Scarlett is odanézett. A ciprusok között szakállas, toprongyos ember közeledett lassan. Megszokott látvány … A katona fáradt lehetett nagyon. Lehajtott fejjel vánszorgott, s alig húzta a lábát.
−  Azt hittem, már nem jön több mostanában − mondta Scarlett összehúzott szemmel. − Remélem, nem lesz nagyon éhes.
−  Ez éhes lesz − mondta Will. Melanie már fordult.
−  Megmondom Dilceynek tegyen még egy tányért az asztalra, és szólok Mammynak, nehogy durván támadjon rá szegény emberre, mert a múltkor…
Olyan hirtelen hallgatott el, hogy Scarlett csodálkozva nézett fel rá. Melanie a torkához kapta keskeny kezét, mintha fájdalom gyötörné, és Scarlett láthatta, hogy lüktetnek fehér bőre alatt a kék erek: Arca még fehérebb lett, szelíd barna szeme kitágult.
,,E1 fog ájulni” − gondolta Scarlett. Felugrott, és megkapta a karját.
De Melanie kitépte magát a kezéből és egy pillanat alatt lerohant a lépcsőn.  Futott lefelé,  repült,  olyan könnyen, mint valami madárka. Fakó, ezerszer foltozott szoknyája libegett rajta, két karját kitárta… És most már Scarlett is tudta … tudta … Ügy érte ez a gondolat, mint valami ütés.
Hátratántorodott az oszlopig, mikor a közeledő férfi megállt, és felemelte bágyadt fejét, felnézett piszkosszőke szakállal benőtt arcával, lázasan fénylő szemével a házra, mintha egy lépést sem bírna tenni már. Szíve nagyot ütött, aztán elhallgatott, aztán újra vert néhányat … és Melly valami dadogó kiáltással vetette magát a piszkos katona karjába, aki lehajolt hozzá… Ekkor ő is futni akart. Két 'lépést tett lefelé a lépcsőn, mikor Will megfogta a ruháját, és megállította.
−  Ne zavarja őket.
−  Engedjen el! Nem hallja? Engedjen el! Hiszen ez Ashley!
De Will csak még erősebben fogta ruháját.
−  Tudom. De utóvégre ő a felesége, nem? …
Egészen csöndesen mondta ezt. És Scarlett, amint tehetetlen haraggal küszködve, de egyben vad és boldog izgatottsággal a szívében, lenézett rá, megértést látott a szemében és … szánalmat.

Negyedik   rész

31
Egy hideg januári délután, 1866-ban, Scarlett a kis irodában ült, és Pittypat néninek írt levelet. Tizedszer magyarázta el részletesen, miért lehetetlen, hogy akár ő, akár Melanie és Ashley visszamenjenek Atlantába. Kissé türelmetlenül firkált, mert nagyon jól tudta, hogy Pittypat néni úgysem fogja végigolvasni a levelet, csak a bevezetését nézi meg, s a következő héten újra jön majd a levél, hogy: „Félek egyedül ebben a házban!”
Fázott. írás közben ráfújt a körmére, és megdörzsölgette a kezét, lábát is jobban bebugyolálta az ócska takaróba. Cipőjének a szó szoros értelmében alig volt már talpa, és szőnyegmaradékot dugott bele, hogy ne a harisnyáján járjon. Éppen úgy érezte a hideget, mintha mezítláb lett volna. Will aznap reggel bement Jonesboróba a lóval, hogy megpatkoltassa. Scarlett sötét, arccal nézett utána, és arra gondolt, hogy szép kis élet az, amikor a lovak patkóját megcsináltatják, de az emberek csupasz lábbal járnak, mint a kutya.
Újra felvette meggémberedett ujjaival a tollat, hogy befejezze végre a levelet, mikor meghallotta Will lépteit. Most jött be a hátsó ajtón. Messziről hallatszott falábának halk kopogása. Scarlett várt, bejön-e. Nem jött. Erre kiszólt, hogy jöjjön. Will belépett, füle vörös volt a hidegtől, vörös haja égnek állt, így nézett Scarlettre a küszöbről, szokott csöndes mosolyával.
−  Na, asszonyság − kérdezte −, mennyi készpénz van a fiókban?
−  Talán feleségül akar venni a pénzemért, Will? − kérdezte Scarlett, de alig mosolyodott.el.
−  Nem én, asszonyság. Csak tudni szeretném.
Scarlett rápillantott. Nem volt komoly az arca, viszont Will sohasem vágott másféle arcot. Mégis megérezte rajta, hogy baj van.
−   Tíz dollárom van aranyban − mondta −, az utolsó, ami a jenki pénzéből maradt.
−  Hát ez bizony nem elég.
−  Mire?
−  Az adóra − felelt Will. Odasántikált a kandallóhoz, lehajolt, és hidegtől vörös kezét odatartotta a lánghoz.
−  Az adóra? − kérdezte elsápadva Scarlett. − De Will, hiszen mi már lefizettük az adót!
−  Tudom. De a városban azt mondják, hogy nem fizettünk eleget. Ma hallottam Jonesboróban.
−  Nem értem, Will. Miről van szó?
−  Scarlett asszonyság, igazán nem szívesen terhelem ezekkel a dolgokkal, és rosszul esik, hogy még tetéznem kell a gondjait, de mit csináljunk? A hivatalban azt mondták, hogy sokkal több adó járna ezért az ültetvényért, mint amennyit fizetett ebben az évben. Ügy láttam, hogy az új becslésnél magasabbra értékelték Tarát, mint bármelyik más ültetvényt a környéken.
−  De már csak nem követelhetik újra az adót, ha egyszer megfizettük?
−  Látszik, hogy sohasem jár be a városba, és nem tudja, milyen más világ van mostanában. Nem is jó úriasszonynak ott járni, az bizonyos. De ha benn lett volna velem, láthatta volna azt a sok sehonnait és a republikánusokat meg a politikai jöttmenteket, kalandorokat, akik a szót viszik, és az ügyeket igazgatják. Belebolondulhat az ember. Aztán jönnek a felszabadított niggerek, és lelökik a fehér embert a gyalogjáróról az út sarába, és …
−  De mi köze ennek a mi adónkhoz?
−  Mindjárt arról kezdek beszélni, asszonyság. Valami okból ezek az alávaló gazemberek úgy felemelték Tara adóját, mintha ezer bálát termeltünk volna az idén. Mikor ezt megtudtam, kinyitottam kicsit a fülemet, és meghallgattam a pletykákat. Ügy hallottam, hogy valaki meg akarja venni Tarát árverésen, ezért emelik az adót, hogy az asszonyság meg ne tudja fizetni. Mindenki nagyon jól tudja, hogy nincs annyi pénze, hogy a külön kivetett adót kifizesse. Azt még nem tudom, ki az, aki szemet vetett Tarára. Azt hiszem, Hilton, az a kétes alak, aki feleségül vette Cathleen Calvertet, tudja, mert gyanúsan nevetett, mikor ki akartam kérdezni.
Will leült az ócska díványra, és fél lába csonkját dörzsölgette. Hidegben fájt ez a csonka láb, amellett a rossz faláb nem is nagyon illeszkedett rá, és nem is volt kényelmes. Scarlett vad ijedtséggel meredt rá. Olyan csöndesen és nyugodtan beszélt, mintha semmi különös nem lenne abban, hogy … De hiszen a halálharangot kongatta meg Tara fölött! Elárverezik .. . Hová mennek akkor? És kié lenne Tara? …. Nem, ez elképzelhetetlen .. .
Annyira belemerült a munkába, hogy helyreállítsa Tarán a rendet, és minél többet csikarjon ki a földből, hogy fogalma sem volt róla, mi történik közben a világban. Most, hogy itt volt Will és Ashley, akik eljárhattak Jonesboróba vagy Fayetteville-be, ha valami hivatalos ügy akadt, ritkán mozdult ki az ültetvényről. S mint ahogyan süket füllel hallgatta az apja háborús beszélgetéseit valaha régen, éppen úgy nem figyelt mostanában a férfiak beszélgetéseire, ha vacsora után, az asztalnál, az új kormányzatra és az újjáépítésre terelődött a szó.
Hogyne, hogyne, hallott az árulókról, déliekről, akik egyszerre fordítottak egyet a köpönyegükön, és jenki zsoldba szegődtek, hallott a jenkikről is, akik elözönlötték Délt, akár a keselyűk a háború után, és minden földi vagyonuk elfért egy kofferben. Ezért koffereseknek is nevezték őket. Hallott egyet-mást a Felszabadítottak Irodájáról és a vele kapcsolatos kellemetlen tapasztalatokról is. Tudta, hogy a négereknek fejébe szállt a dicsőség, és sokan közülük igencsak arcátlanul viselkednek. Ezt azonban nemigen tudta elképzelni, mert életében nem látott még ilyen arcátlan négert.
De bizony volt sok minden, amit Will és Ashley szándékosan eltitkoltak előtte. A háborús borzalmakat az újjáépítés borzalmai követték, de a két férfi megállapodott abban, hogy ha otthon beszélgetnek a helyzetről, nem említik a legijesztőbb részleteket. Különben is, ha Scarlett nagy nehezen elszánta magát, hogy egyáltalán figyeljen rájuk, amit mondtak, az többnyire egyik fülén be, a másikon ki.
Ashley mondta egyszer, hogy a déli államokkal úgy bánnak, mintha leigázott provincia lenne. Meg hogy a győzők politikája az, hogy minél jobban elnyomják a veszteseket. Ez értelem nélküli üres szóbeszéd volt Scarlett számára. Politika. Férfiak dolga. Will egyszer kifakadt, hogy Észak nem akarja engedni, hogy Dél újra lábra állhasson. „ Mi a csudának aggódnak ilyen ostobaságokon a férfiak?” − gondolta Scarlett ekkor. Őt ugyan nem verték meg a jenkik, és ő bizony lábra áll, és fütyül rájuk. Csak dolgozzon az ember, dolgozzon minden erejével, és ne törődjön azzal, mit csinál a jenki kormányzat. A fontos csak az, hogy végre vége van a háborúnak!
Scarlett nem ébredt rá, hogy minden megváltozott, és hogy a becsületes munkának nincs már értéke. Georgia még mindig a háborús törvényeket nyögte. A jenki katonák ott állomásoztak a kerületekben, a Felszabadítottak Irodája korlátlanul parancsolt, és olyan rendeleteket hozott, amelyek egyedül csak nekik feleltek meg.
Ez a hivatal ezrével ontotta a városokba a felszabadított rabszolgákat, mindenfelől, akiket elbódított az újvilág, és akik azt hitték, hogy most már örökké csak lustálkodhatnak. Az iroda munkanélküli segélyt adott nekik, eltartotta őket, és ezzel megmérgezte a gondolkodásukat gyógyíthatatlanul. Jonas Wilkerson, Gerald egykori felügyelője volt az iroda főnöke, helyettese pedig Hilton, Cathleen Calvert férje volt. Mind a kettő szorgalmasan terjesztette azt a hírt, hogy a déliek és a demokraták csak várnak az alkalomra, hogy a négereket visszakényszerítsék a rabszolgaságba, és a négerek egyedüli reménysége, hogy elkerüljék ezt a sorsot, ha minden fenntartás nélkül alárendelik magukat az iroda és a republikánus párt védelmének.
Wilkerson és Hilton még azt is mondta a négereknek, hogy ők éppen olyan értékes polgárai az államnak, mint a fehérek, semmi különbség nincs közöttük, és hamarosan törvényesíteni fogják a négerek és fehérek közötti házasságot, hamarosan felosztják a hajdani ültetvényeket, és minden néger kap negyven acre földet meg egy öszvért. Közben állandóan izgatták őket a déliek kegyetlenkedéseiről szóló mesékkel és adatokkal, úgyhogy itt Georgiában is, ahol pedig mindig a legszebb békesség uralkodott a rabszolgák és gazdáik között, és kegyetlenkedésekről soha senki nem hallott, egyre égőbb lett az osztály- és fajgyűlölet.
Az iroda intézkedéseinek a jenki katonaság fegyveres ereje szerzett érvényt, és karhatalommal intéztek el minden felmerült vitát. Könnyen lecsuktak valakit ebben az időben, elég volt, ha valaki az iroda működését bírálgatta. A katonai rendeletek mindenre kiterjedtek. Beleszóltak az iskoláztatásba, a kórházak dolgaiba, az egészségügyi intézkedésekbe, a kereskedelembe és mindenbe, még azt is megmondták, ki milyen gombot hordhat a ruháján. Wilkersonnak és Hiltonnak hatalmában volt, hogy beavatkozzanak Scarlett bármely ügyletébe, és rákényszerítsék a maguk szabta árat, bármit akart is eladni.
Szerencse, hogy Scarlett nagyon keveset érintkezett ezzel a két emberrel, mert Will rábeszélte, engedje őt a városba menni, s törődjön csak az ültetvénnyel. Szelíd, csöndes módján sok kellemetlen ügyet elintézett, és otthon nem is szólt a legtöbbről. Elbánt volna ő a kofferes kalandorokkal is és az adóval is, ha lehetett volna. De ezt már nem intézhette el egymaga. A külön kivetett adót és az alattomos tervet, amelyet Tara ellen szőttek, nem hallgathatta el Scarlett előtt egy pillanatig sem.
Scarlett villámló szemmel állt ott.
− Az isten verné meg őket! − kiáltotta. − Nem elég, hogy megvertek bennünket? Nem elég, hogy koldussá tettek? Most még ezeket a gazembereket is a nyakunkra szabadítják?
A háborúnak vége, békét kötöttek, de a jenkik még mindig szabadon kirabolhatják. Ezt csak most, ebben a percben értette meg Scarlett. Éhen halathatják, kikergethetik a saját házából. És ő, ostoba, azt hitte, hogy ha csak tavaszig ki bírja húzni, ha kitart tűzön-vízen keresztül, akkor minden rendbe jön. Ez a rettenetes hír, amit Will hozott, s ami egyesztendei kemény, keserves munka után érte, volt az utolsó csepp a pohárban.
−  Ó, Will… és én azt hittem, hogyha vége lesz a háborúnak, nem lesz többé semmi bajunk!
Will felemelte széles, becsületes arcát, és belenézett a szemébe.
−  Nem, asszonyom, a bajok még csak most kezdődnek igazán.
−  Mennyi különadót kellene fizetnünk?
−  Háromszáz dollárt.
Scarlett egy pillanatra egészen megnémult. Háromszáz dollár! Éppen így mondhattak volna hárommillió dollárt is.
−  Akkor hát − tört ki aztán −, akkor hát szereznünk kell háromszáz dollárt valahol.
−  Igen, asszonyság. Még a szivárványt és egy-két csillagot is hozzá.
−  De Will! Nem tehetik, hogy eladják Tarát!
A férfi szelíd kék szemében gyűlölet és keserűség égett.
−  Nem tehetik? De mennyire tehetik! És meg is fogják tenni! Ezek a kofferesek, kalandorok, sehonnaiak meg egyéb gazemberek mind szavazhatnak, és mi demokraták alig néhányan. A demokrata csak akkor szavazhat, ha 1865-ben nem volt kétezer dollárnál több vagyon a nevén. így aztán kimaradtak olyan emberek, mint a papája, Tarleton úr, a Fontaine fiúk, hogy másokról ne is szóljak. Az sem szavazhat, aki ezredesi vagy még magasabb rangot kapott a háborúban, márpedig fogadok, hogy itt több volt az ezredes a háború végén, mint valamennyi többi államban együttvéve. És az sem szavazhat, akinek valami tisztsége volt a Konföderációban, így aztán kimaradnak a bírák és jegyzők is. Egyszóval a jenkik úgy intézték, hogy aki csak valami is volt, vagy valamit is ért, az nem szavazhat. Sem akiknek vagyonuk volt, sem akiknek iskolázottságuk volt, sem akiknek eszük volt. Látja, én szavazhatnék, ha letenném azt az átkozott esküt. Engem a kutya sem ismer. Nem volt vagyonom hatvanötben, és nem voltam ezredes, sem semmiféle nagyfejű. De én ugyan le nem teszem az esküjüket! Nem én! Ha a jenkik becsületes ellenfél módjára jártak volna el, és ha látnám, hogy tisztességes módon rendet akarnak teremteni, az más lenne. De így nem. Legfeljebb nem fogok szavazni. De persze az olyan semmirevalók, mint ez a Hilton, ő szavazhat, az olyan csirkefogók, mint Jonas Wilkerson és az olyan szegény fehér, mint ez a Slattery, azok igen. Azok szavaznak. És most ők intéznek mindent. És ha százszor jut az eszükbe, hogy különadót vetnek ki, százszor megtehetik. Éppen úgy, mint ahogyan akármelyik nigger nekimehet egy fehér embernek, és megölheti, anélkül hogy felakasztanák érte … − Itt szünetet tartott, mert visszaemlékezett arra a megdöbbentő esetre, mi történt egy magányos fehér asszonnyal egy elszigetelt farmon Love joy közelében. Erről Scarlett is hallott. − Igen. A niggerek akármit tehetnek, a katonák puskatussal állnak ott, nehogy egy hajuk szála meggörbüljön, és mi még csak nem is szavazhatunk! …
−  Nem szavazhatunk! − kiáltotta Scarlett dühösen. − Fütyülök a szavazatokra! Mi a csodának kell ez, Will? Most az adóról van szó! Várjon… Mindenki tudja, milyen jó itt a föld. Vehetünk föl rá kölcsönt. Megfizetjük az adót.
−  Asszonyság, én tudom, hogy van magához való esze, de néha úgy beszél, mint egy gyerek. Kinek van itt pénze, hogy kölcsönadhasson? Kinek másnak, mint a koffereseknek és az árulóknak? Azok meg már csak azért sem adnak, mert ők vetettek szemet Tarára.
−  Ott a gyémánt fülbevaló, amit elvettem a jenkitől. Eladom.
−  Kinek? Ki adhat ma pénzt érte? Az embereknek arra sincs pénzük, hogy szalonnát vegyenek, nem ékszert. Ha van tíz dollárja aranyban, ez több, mint amennyit a legtöbb hajdani gazdag ember tárcájában találhatna.
Újra csend lett. Scarlett úgy érezte, mintha szilárd kőfalba verné a fejét. Csak most már túl sok áttörhetet-len falba ütközött az idén.
−  Mit szándékozik tenni?
−  Még nem tudom − mondta Scarlett, és egyszerre úgy érezte, már szinte nem is bánja. Egyszerre nagyon fáradtnak érezte magát. Olyan fáradtnak, hogy fájt minden csontja. Minek dolgozzék, kínlódjon, minek őrölje fel az erejét? A végén mindig itt a fal, amely megállítja.
−  Will, kérem, ne mondja meg a papának. Minek aggódna szegény.
−  Nem mondom meg.
−  Szólt már valakinek?
−  Nem, egyenesen az asszonysághoz jöttem. „Igen − gondolta Scarlett −, mindenki hozzám jön a rossz hírekkel. Egyenesen hozzám. De már elég belőle.”
−  Hol van Mr. Wilkes? Hátha ő ki tud valamit találni?
Will ránézett a szelíd szemével, és Scarlett érezte, mint aznap, mikor Ashley megérkezett, hogy mindent tud.
−  Lenn van az alsó udvaron. Fát vág. De pénze neki sincs.
−  Ha beszélni akarok vele, megtehetem, nem gondolja? − fortyant fel Scarlett. Felállt az asztal mellől, és lerúgta magáról a rongyos pokrócot.
Will nem sértődött meg, tovább dörzsölgette kezét a tűznél.
−  Jó lesz, ha felveszi a kendőjét az asszonyság. Hideg van odakint.
De Scarlett kendő nélkül szaladt ki, mert a kendő odafenn volt a hálószobájában, és ő azonnal látni akarta Ashleyt, azonnal meg akarta osztani vele a gondját.
Milyen szerencse volna, ha most egyedül találná végre! Soha egyetlen szót sem válthatott még vele külön, mióta visszajött. Mindig ott ténfergett körülötte valaki, Melanie különösen. Fogta a kezét, simogatta a karját, hogy újra és újra meggyőződjön róla: itthon van a férje. Ez a boldog, kisajátító mozdulat mindig felébresztette Scarlettben azt a féltékeny ellenségeskedést, amely már-már elaludt a hosszú hónapok alatt. Akkor azt hitték, Ashley meg is halt talán.   De most, hogy él… Elhatározta, hogy egyedül beszél vele. Ezúttal senki a világon meg nem akadályozhatja abban, hogy egyedül beszéljen Ashleyvel.
Szaladt az alsó udvar felé a mezítelen fák fekete ágai alatt. A lucskos gyom átnedvesítette a cipőjét. Már messziről hallotta a baltacsapások zaját, amint Ashley fát aprított a tönkön. Sok fa kellett. Tüzelésre is, meg a kerítés pótlására is,− amelyet a jenkik elégettek. Nehéz munka volt ez, de minden olyan hosszan tartó, nehéz munkával járt, hogy már belefáradt; fáradt, beteg volt mindentől, úgy érezte, meg kell bolondulni a sok gondtól. Ha legalább az ő férje lenne Ashley. Milyen édes lenne akkor most hozzásietni, vállára fektetni a fejét, sírni és elmondani, mi a baj, és kérni, segítsen, ahogy tud.
Megkerülte a gránátalmacsoportot − a csupasz gallyak fázva rázkódtak meg a hideg szélben. És ott állt Ashley, keze fejével törülgette a homlokát. Háziszőttes nadrágjának maradványa volt rajta, és Gerald egy ócska inge, amely jobb napokban valaha ünneplőnek számított: finom fodros ing volt. Kurta volt Ashleynek. Kabátját egy csonka ágra akasztotta, mert kimelegedett a munkában, és most a fejsze nyelére támaszkodva várt.
Amint ott látta Ashleyt rongyokban, fejszével a kezében, Scarlett szívében vadul kezdett égni a fájó szerelem. Az ő szép, előkelő, úri Ashleyje … nem, nem bírta rongyokban, durva munka mellett látni! A keze nem arra való, hogy feltörje a szerszám, a teste nem arra való, hogy dideregjen a rongyaiban. Isten arra teremtette, hogy szép nagy házban üljön előkelő emberek társaságában, zongorázzon és gyönyörű dolgokat írjon, ha nem is volt semmi értelmük.
El tudta viselni, hogy a saját gyermeke rizseszsákból készült ruhácskában didereg, hogy a testvérhúgai ócska, olcsó szőttesben járnak, amilyent a négerek hordtak azelőtt, nem bánta, ha Will féllábú rokkant létére is minden fizetés nélkül többet dolgozik, mint a legutolsó rabszolga, de Ashley … ó, Ashley más. Neki az nem való. Ő sokkal magasabb rendű … Inkább maga hasogatta volna a fát, mint hogy őt lássa dolgozni.
−  Azt mondják, Lincoln is favágóként kezdte a pályafutását − fogadta Ashley mosolyogva Scarlettet. − Nem gondolod, hogy ilyen előkelő munka nem is való nekem?
Scarlett összehúzta a szemét. Ashley mindig ilyen könnyedén emlegette a nyomorúságukat. Pedig ez halálosan komoly dolog volt, és néha már bosszantották a férfi megjegyzései.
Sietve elmondta, milyen hírt hozott Will a városból, kurta, ijedt szavakkal, és mialatt beszélt, valami édes, langyos megnyugvást érzett. Ashley bizonyosan segít majd valahogy. Elhallgatott és várt. Ashley nem felelt egyelőre semmit, hanem, mert látta, hogy Scarlett kendő nélkül van és reszket a hidegtől, levette a saját kabátját a csonka ágról, és ráterítette a vállára.
−  Nem gondolod, Ashley − mondta végre Scarlett −, hogy valahogyan meg kellene szerezni ezt a pénzt?
−  Igen, igen − mondta Ashley −, de honnan?
−  Éppen ezt kérdezem tőled − mondta bosszankodva Scarlett. A felszabadulás édes érzése eltűnt. Még ha nem is tud segíteni, miért nem mond legalább valamit? Legalább annyit mondana: − Sajnálom.
Ashley mosolygott.
−  Mióta hazajöttem, egyetlen emberről hallottam, akinek pénze van − mondta. − Ez az egy ember pedig Rhett Butler.
Pittypat néni éppen múlt héten írta, hogy Rhett Butler visszajött Atlantába, díszes hintón jár, két gyönyörű lóval, és a zsebe tele van pénzzel. Hanem mindenki tudja, hogy nem becsületes úton jutott hozzá. A néninek az volt a véleménye − és ezzel sokan egyetértettek Atlantában −, hogy Butler valamiképpen rátette kezét a Konföderáció eltűnt titkos millióira.
−  Ne beszélj nekem Rhett Butlerről! − mondta Scarlett. − Gyáva patkány. Arról beszélj, mi lesz velünk?
Ashley letette  a fejszét.  Valahová  messzire  nézett, í, olyan távolra, ahova Scarlett nem is tudta követni.
−  Azt én is szeretném tudni, Scarlett. Nemcsak velünk itt Tarán, hanem mindnyájunkkal itt Délen.
Scarlett szeretett volna toppantani egyet mérgesen: ördög vigye a többieket! Most rólunk van szó! − de hallgatott.   Mert   újra azt   a véghetetlen   fáradtságot  érezte, amit az előbb odafenn a házban. Látta már, hogy  Ashleytől hiába vár segítséget.
−  Hogyan,  mi lesz velünk? − folytatta Ashley. − ,   Semmi más, mint ami mindig történik, valahányszor egy civilizáció összeroskad és felbomlik. Azok, akiknek van eszük és bátorságuk, újra a felszínre evickélnek, azok,  akiknek nincs,  alámerülnek.  Mindenesetre elég   érdekes, ha nem is kellemes látvány, az ilyen Götterdämmerung.
−  Micsoda?
−  Istenek alkonya. Sajnos mi déliek amolyan félisteneknek képzeltük magunkat.
−  Az ég áldjon meg, Ashley! Ne beszélj nekem ilyen ostobaságokat, mikor arról van szó, hogy ki akarják húzni a párnát a fejünk alól!
Kétségbeesett hangja felriasztotta a férfit álmodozásából. Visszatért a földre. Kezébe vette Scarlett agyondolgozott két kezét, és nézte feltört, sebes tenyerét.
−  A legszebb kis kéz a világon − mondta, és megcsókolta könnyedén mind a kettőt. − Gyönyörű két kis kéz. Erős és tiszta. Minden seb vitézségi érem rajta, Scarlett. Minden ütődés bátorságot és önzetlenséget jelent. Érettünk lett ilyen a kezed, Scarlett, az apádért, a kisfiadért, Melanie-ért, a gyermekünkért, a négerekért; és értem is. Drágám, tudom, mit gondolsz most. Azt gondolod: itt áll ez az álmodozó bolond, és butaságokat mond nekem halott bálványokról, ahelyett hogy segítene, mikor élő emberek vannak veszedelemben. Nem igaz?
Scarlett csak bólintott, és azt kívánta, bár tartaná Ashley örökké kezében a kezét. De elengedte már.
−  És azért jöttél hozzám, mert azt hitted, tudok rajtad segíteni. Nem tudok, Scarlett.
Keserű lett a tekintete, amint odanézett a baltára és a farakásra.
−  Az otthonomnak vége. A pénzem, amit olyan biztosnak éreztem, hogy míg volt, meg sem tudtam becsülni, eltűnt. Nem találom helyemet az új világban, mert én abból a régi világból való vagyok. Nem tudok segíteni neked, Scarlett, legfeljebb azt tehetem meg, hogy amennyire tőlem telik, elvégzem az elém adott munkát. Ezzel azonban nem fogod tudni Tarát megtartani. Érzem én jól, milyen keserű ez az élet, mikor hónapok óta élünk a te kenyereden … Igen, Scarlett, a te kenyereden, a te könyörületedből. Soha nem tudom visszafizetni, amit értem és az enyéimért tettél. Mindennap jobban és jobban érzem, és mindennap jobban és jobban fáj. És mindennap jobban látom azt is, mennyire nem tudok megfelelni az új világ új követelményeinek. Átkozott természetem van, Scarlett. Visszaborzadok a valóságtól, rettenetes a szemébe néznem annak, ami van és ami változhatatlan. Érted, mit mondok?
Scarlett csak bólintott megint. Nem tudta volna pontosan megmondani, mit beszél Ashley, de csüggött minden szaván, és a szívébe zárta.
Először történt meg, hogy beszélt neki olyasmiről, ami gondolatait foglalkoztatta, eddig sohasem tette, mert túlságosan távol esett tőle. Most Scarlettet ez annyira izgalomba hozta, mintha valami új, rendkívüli felfedezésre jutott volna.
−  Átok ez, Scarlett, ha valaki nem mer és nem tud mindennek a szemébe nézni. A háború előtt az élet sohasem volt elevenebb valóság a számomra, mint valami függönyre vetődő árnyék. Nem szeretem az élesen körvonalazott képeket. Jobban tetszik minden, ha kissé elmosódott, ködös …
Elhallgatott. Halovány mosoly volt az arcán, de megborzongott, mert a hideg szél meglibegtette a rongyokat rajta.
−  Magyarán, Scarlett, gyáva vagyok.
Az, amit a függönyre hulló árnyékról meg az elmosódott körvonalakról mondott, nem sokat jelentett Scarlett szemében. De az utolsó szavakat megértette. Felnézett. Ez nem igaz. Ashley nem gyáva. Minden arcvonása, karcsú testének egész tartása bátor és egyeneslelkű ősökről beszélt, háborús kitüntetéseinek történetét pedig könyv nélkül tudta Scarlett.
−  Miért mondasz ilyet? Ez hazugság. Felmászott volna valami gyáva ember az utolsó ágyúra Gettysburg-nál, és lelkesítette volna utolsó pillanatig az embereit? Ha gyáva lettél volna, írt volna a tábornok olyan levelet Melanie-nek rólad? És …
−   Ez nem bátorság − mondta Ashley fáradtan. − A harc olyan, mint a pezsgő. Az ember fejébe száll. Minden bolond bátor lehet kint a csatatéren. Én másról beszélek, Scarlett. Az én gyávaságom sokkal veszedelmesebb és rosszabb, mintha megfutamodtam volna az első ágyúszótól.
Lassan, nehezen ejtette ki a szavakat, mintha fájna minden szó, amit kimond, mintha akarata ellenére tenne és szíve elszorulna attól, amit mond. Ha akárki más így beszélt volna, Scarlett álszerénységnek nyilvánította volna, kihívásnak, hogy dicsérjék azért, mert így tett, és erélyesen tiltakozott volna a dolgok ilyen beállítása ellen. De Ashleyn látszott, hogy komolyan gondolja, amit mond, és volt valami a tekintetében, ami meghökkentette az asszonyt, nem félelem, nem mentegetőzés, hanem mintha valami belső kényszer hajtaná, amelynek nem tud ellenállni. A hideg szél végigsöpört átnedvesedett bokáján, és Scarlett újból didergett, de nem annyira a széltől, mint inkább attól a rémülettől, amelyet szavai keltettek szívében.
−  Mitől félsz hát, Ashley?
−  Ô, megnevezhetetlen dolgoktól. Legfőképpen attól, hogy az élet csupa valóság legyen, csupa lapos, egyszerű, józan valóság … Bánt, hogy eltűnt minden szépség az életből. Azelőtt tökéletes volt az élet, békés, szimmetrikus, harmonikus, akár a görög művészet. Talán nem is volt ilyen az élet senki számára. Ma már tudom ezt. De nekem az élet a Tizenkét Tölgyön igazi szépség volt. Ehhez az élethez tartozom én. Most eltűnt … és nem találom helyemet. Félek. Tudom, hogy régebben sem az igazi életet éltem, álmodoztam, és árnyékok játékát figyeltem. Elkerültem mindazt, ami lármás volt, erős, vad, kemény, józan. Téged is megpróbáltalak kerülni, Scarlett. Te az élet voltál, az eleven élet, és én olyan gyáva voltam, hogy jobban szerettem a halk, csöndes árnyékokat és kósza álmokat.
−  De … de … Melly?
−  Melanie a legszebb, legkedvesebb álom, és része annak az áloméletnek, amelyre készültem valaha. Ha a háború nem jött volna, élek tovább boldogan, eltemetkezve az ültetvényemen. De a háború kiragadott onnan, és elém dobta az életet, nyersen, olyannak, amilyen. Mikor először kerültem tűzbe, látnom kellett gyermekkori barátaimat darabokra szaggatva, hallottam a haldokló lovak rikoltását, megismertem azt á borzalmas, gyötrő érzést, mi az, mikor lövésemre emberek a levegőbe kapnak, és vért köpnek. De hidd el, Scarlett, nem ez volt a legborzasztóbb a háborúban. A legborzasztóbbak az emberek voltak, akikkel együtt kellett élnem.
Egész életemben magamban szerettem lenni, gondosan választottam meg a barátaimat. A háború megmutatta, hogy álomemberekből teremtettem magam körül egy igazi világot. Megmutatta nekem, milyenek igazában az emberek. De arra nem tudott megtanítani, hogy azon túl közöttük élhessek. És attól félek, sohasem tudom már megtanulni. Tudom, hogy ha el akarom tartani a családomat, verekednem kell, utat kell törnöm olyan emberek között, akik idegenek a számomra. Te, Scarlett, arra irányítod az életet, amerre akarod. De én … Hidd el, Scarlett, nem vagyok én itt jó helyen, ebben a világban. Ezért félek.
A halk, zengő, fájdalmas hang szállt, szállt a szélben, és Scarlett hallgatta. Nem értette meg jól, néha elkapott egy-egy szót, és próbálta megfogni az értelmét, de elrepült a tenyeréből, mint a riadt madár. Valami űzi, hajtja Ashleyt, kegyetlenül kergeti sorsa felé, de Scarlett nem értette, mi az.
−  Nem is tudom, hogy a keserves felismerés mikor tört rám, a felismerés, hogy magán-árnyékszínjátékomnak vége. Talán az első csatában, amikor láttam földre bukni az első embert, akit én öltem meg. Akkor tudtam, vége, nem játszhatom tovább a színjátékot. Egy-szerre az volt az érzésem, ott állok a lehullt függöny mögött, nagy, üres pózban, üresen hadonászva. Belső világom eltűnt, kivesztek belőle az emberek, akik addig hozzátartoztak, és akiknek a gondolatvilága ugyanolyan idegen volt, mintha hottentották lettek volna. Átgázolnának durva lábbal az én világomon, és számomra nem maradt hely, ahova meneküljek, hogy a rosszat is elviselhessem. Mikor a fogolytáborban voltam, ezt gondoltam: majd ha vége lesz a háborúnak, visszatérhetek régi életemhez, álmodhatom régi álmaimat, és nézhetem messziről az élet színjátékait. Tévedtem. És hidd lel, Scarlett, az, amivel most szembe kell néznem, rosszabb, mint a háború volt, és rosszabb, mint a fogolytábor. Nekem a halálnál is rosszabb … Látod, Scarlett, .így megbüntetett az élet, amiért gyáva voltam.
−  De Ashley − kezdte akadozva Scarlett −, ha attól : félsz, hogy nem tudunk megélni, hogy éhen halunk, én …  én elintézem valahogy …  majd …   én  tudom, hogy sikerülni fog!
Egy pillanatig magán érezte a szemét, nagy, tiszta, kristályos szürke szemét.  Nyílt csodálat   volt   benne. Aztán újra elfátyolozódott ez a két szem, és Scarlett  tudta már, hogy Ashley nem az éhhalálra gondolt. Mindig, mindig úgy voltak ők ketten, mintha két különböző nyelvet beszéltek volna. De annyira szerette Ashleyt, hogy ha lélekben eltávolodott is tőle, mint most, olyan volt neki, mintha a meleg nap tűnne el az égről, s ott maradna egyedül a sötétben, ijesztő árnyak között. Szeretett volna megkapaszkodni a két vállában, hozzásimulni, ráébreszteni, hogy a való élet is szép. Ő, ha újra érezné azt az összetartozást, azt a boldog egybeolvadást vele, mint azon a távoli napon, mikor hazaérkezett Európából, és megállt táncoló lován Tara verandája előtt… és felmosolygott rá …
−  Nem jó éhezni − mondta Ashley −, tudom, mert megpróbáltam. De nem ettől félek. Attól félek, hogy minden szépség nélkül kell élnem.
„Melanie bizonyosan tudná, mi ez” − gondolta Scarlett kétségbeesetten. Melly meg ő mindig olyan” bolondos módon tudtak beszélni egymással. Ashley nem attól fél, amitől más ember. Nem a követelőző gyomortól, nem a hideg téli széltől, nem attól, hogy Tarát elveszik tőlük. Valami más félelem tölti el, amit ő, Scarlett, soha nem ismert, és nem tud megérteni. Mert mi félnivaló van más a földön, mint az éhség, hideg, hontalanság?
Miért is nem figyelt jobban? Hátha megértette volna mégis, és felelni tudna rá.
−  Ő! − mondta csüggedten. Hangjában olyan csalódás volt, mint mikor a gyermek valami szépen összekötözött csomagot talál, kibontja, s nincs benne semmi. Erre a hangra a férfi csöndesen, szinte mentegetőzve elmosolyodott.
−  Bocsáss meg, Scarlett, hogy így beszéltem. Nem tudom megértetni veled ezt, mert te nem tudod, mi, mi a félelem. Neked bátor szíved van, és semmi képzelőtehetséged, ami nagy szerencse. Irigylem tőled. Te sohasem bánod, ha a valósággal kerülsz szembe, és nem akarsz megszökni az élet elől, mint én.
−  Megszökni? …
Mintha ez lett volna az egyetlen érthető szó a férfi egész beszédében. Tehát Ashley is belefáradt a vergődésbe, akárcsak ő, és szeretne menekülni… megszökni … Gyorsabban lélegzett.
−  Ő, Ashley! − kiáltotta −, mennyire tévedsz! Én is meg akarok szökni! Ügy unom már az egészet… olyan fáradt vagyok!
A férfi hitetlenül húzta fel a szemöldökét. Scarlett lázas, sürgető kézzel kapaszkodott a vállába.
−  Figyelj rám! − mondta gyorsan. − Mondom, hogy fáradt vagyok, nem bírom tovább … Csontom velejéig belefáradtam a sok munkába, a hiábavaló kínlódásba. Pénzért vergődtem, ennivalóért, és vetettem, szántottam, gyapotot szedtem, de minden hiába volt. Én mondom neked Ashley, Dél meghalt. A mi államunknak vége. A jenkik, a szabad niggerek meg a kofferesek elvették, és nekünk nem marad már semmi. Ashley, szökjünk meg innen!
Ashley élesen nézett a szemébe. Közelebb hajolt, hogy jobban lássa. Scarlettnek égett az arca.
−  Igen, Ashley, szökjünk meg, hagyjunk itt mindenkit! Minek dolgozzam mindig másokért? Valaki majd csak gondot visel rájuk. Mindig akad valaki, aki gondot visel azokra, akik nem tudnak önmagukra gondot viselni. Ö, Ashley, gyere velem! Csak mi ketten … te meg én … Elmehetnénk Mexikóba, a mexikói seregben szükség van képzett katonatisztekre, olyan boldogok lehetnénk. Dolgoznék érted, Ashley. Mindent megtennék érted, Ashley. Tudom, hogy nem szereted Melanie-t…
Ashley szólni akart, arca megvonaglott, de Scarlett olyan gyorsan beszélt tovább, hogy belefojtotta a hangot.
−  Te magad mondtad, hogy engem jobban szeretsz. Akkor, azon a napon … emlékszel arra a napra? És látod, én nem változtam. És te sem változtál! Tudom jól, hogy nem változtál! És éppen az előbb mondtad, hogy csak álom … Ó, Ashley, menjünk el innen! Olyan boldoggá tudnálak tenni téged. És … Melanie … Fontaine doktor mondta, hogy nem lehet többé gyermeke … ő … nem adhat neked már … gyermeket… de én igen … én adnék.
A férfi olyan erősen megfogta a két vállát, hogy fájt. Scarlett elhallgatott.
−  Azt a napot, ott a Tizenkét Tölgyön, Scarlett, el kell felejtenünk. Megértetted?
−  Gondolod, hogy valaha is el tudom felejteni? Te elfelejtetted? Mered a szemembe mondani, hogy már nem szeretsz?
Ashley nagyot lélegzett, és gyorsan mondta:
−  Nem szeretlek.
−  Hazudsz!
−  Még ha hazudnék is − mondta Ashley, és halálosan nyugodt volt a hangja −, nem beszélhetünk róla soha mi ketten.
−  Hát te … te nem … ?
−  Gondolod, hogy itthagynám Melanie-t és a kisgyermeket, még ha gyűlölném is őket? Meg tudnám törni Melanie szívét?  Rábíznám őket   valami   idegen alamizsnájára? Scarlett, őrült vagy? Nincs benned becsületérzés? Nem hagyhatod itt te sem őket… az apádat, a húgaidat… a fiadat! Értük te vagy felelős. Melanie-ért és Beau-ért én. És akár belefáradtál, akár nem, akár unod, akár nem, viselned kell a felelősséget.
−  Én … én … itt tudnám hagyni mindnyájukat… én nem bírom … engem már beteggé tesznek …
Ashley lehajolt hozzá, és Scarlett egy pillanatig lélegzet-visszafojtva hitte, hogy a karjába akarja venni. De csak megsimogatta a vállát, és úgy beszélt hozzá, mint mikor síró gyermeket vigasztal az ember.
−  Tudom, drágám, hogy fáradt vagy, hogy belebetegedtél. Ezért mondtál ilyeneket. Három férfinak sok lett volna, amit véghezvittél. De majd én segítek neked. Nem leszek mindig ilyen ügyetlen …
−  Egyetlen mód van rá, hogy segíts − mondta Scarlett −, az, ha elviszel magaddal innen, és új életet kezdünk valahol, boldogan. Nincs semmi, ami itt tartson bennünket.
−  Semmi − hajtotta le a fejét Ashley. − Csak a becsületünk.
Fojtott vágyakozással nézett rá Scarlett, és mintha most látta volna először, milyen tiszta aranyszínű a szempillája vége, mint az érett búza, milyen büszkén emelkedik szép formájú feje a rongyos ingből kibukkanó szoborsima nyakán, hogyan árad egész karcsú testéből a kiválasztottak fensőbb rendű szépsége, a nemes ősök méltósága még így, rongyokban is.
Összevillant a szemük. Az asszonyéban mezítelen, sóvár könyörgés, a férfiéban tartózkodás. Olyan volt most ez a szürke szem, mint a tengerszem, ha szürke fölötte az ég.
Scarlett látta, hogy őrült vágyakozása, vad álma nem teljesül.
Úgy érezte, megszakad a szíve. Lehajtotta a fejét, és sírva fakadt. Ashley sohasem látta még sírni. Sohasem gondolta, hogy ennek az erős asszonynak könnye is van. Egyszerre önvád és nagy gyöngédség árasztotta el a szívét. Hozzáhajolt, és a következő pillanatban ott volt Scarlett a karjai között. Magához ölelte, simogatta, vigasztalta, ringatta, fekete fejét a szívéhez szorította, suttogott:
−  Drágám, édesem, bátor légy … ne, nem szabad sírni… ne sírj !
A férfi érintésére egy pillanat alatt megváltozott minden. Egyszerre forró láng csapott ki a karcsú asszonyi testből, láng csapott ki ai sóvár zöld szemből, amint feltekintett Ashley szemébe, és a tekintetét kereste. Egyszerre eltűnt a kopár téli táj.
Tavasz volt körülöttük, Ashley egy régi-régi tavaszt érzett újra, félig elfelejtett tavaszt, a frisszöld gallyak, halkan csordogáló forrás, gondtalan ifjúság tavaszát. A keserű évek nem feküdtek a lelkén többé … látta, hogy a remegő, piros ajak várja a csókját. Lehajolt, és megcsókolta.
Scarlett fülében furcsa, zúgó morajlás zsongott. Egybeolvadt a testük, és időtlen időkig álltak úgy ott, amint a férfi ajka szomjasan vette el az övét.
Mikor Ashley hirtelen elbocsátotta, úgy érezte, nem bír magállni a lábán, és a kerítéshez támaszkodott. Aztán felemelte a férfira izzó, diadalmas szemét.
−  Szeretsz! Szeretsz! Mondd ki… Valld be végre! A férfi két keze még ott volt a vállán, érezte, hogy remeg, és szerette a remegését. Újra feléje húzódott, de Ashley messzire eltartotta magától, és rátekintett riadt, elgyötört, kétségbeesett szemével.
−  Ne jöjj közelebb! − mondta fojtottan. − Ne jöjj közelebb, mert… mert magamévá teszlek, itt, most, azonnal.
Scarlett csak mosolygott. Édes, meleg, mindenről elfeledkező mosollyal. Mit bánta, hol vannak. Csak a férfi ajkát érezte a száján még mindig.
Ekkor megrázta őt Ashley, megrázta erősen, hogy fekete haja lebomlott a vállára. Rázta vad dühvel, haragudott rá − és önmagára is.
−  Nem lehet! − mondta rekedten. − Hallod? Ez nem történhet meg.
Ashley homlokán verejték ütött ki, két öklét összeszorította,  mintha halálos fájdalom  gyötörné.   Összehúzott,  kemény szemmel nézett vissza rá, szinte átszúrta a lelkét.
−  Az én hibám − mondta rekedten −, az én hibám, nem a tiéd, és nem fog többé megtörténni. Elmegyek innen. Elviszem Melanie-t és a kicsit.
−  El akarsz menni? − sikoltotta Scarlett. − Nem … nem …
−  De igen, elmegyek! Gondolod, hogy csak egy pillanatig is itt tudok maradni ezek után? Ha ez újra megtörténik …
−  De Ashley … Te nem mehetsz el. Miért mennél el? Hiszen szeretsz!
−  Azt akarod, hogy megmondjam? Hát rendben van. Igen, szeretlek.
Hirtelen olyan vad fény lobbant fel a szemében, hogy Scarlett ösztönszerűen hátrahőkölt előle.
−  Szeretlek, érted? Szeretem a bátorságodat, szeretem a konokságodat, szeretem a tüzet, ami benned ég, és a könyörtelenségedet… szeretlek úgy, ahogy vagy. Mennyire szeretlek? Annyira, hogy egy pillanattal előbb el tudtam volna feledkezni a vendégszeretetről és könyörületről, amivel a házadba fogadtál, és hónapok óta kenyeret adtál nekem és a családomnak, el tudtam volna feledkezni a legjobb asszonyról, a legszentebb feleségről, akit férfi valaha a magáénak mondhatott, és magamévá tudtalak volna tenni, itt a sárban, mint valami.. .
Scarlett vergődött, hogy tisztán megértse minden szavát, és olyan éles fájdalom volt a szívében, mintha jégcsap fúrta volna át. Fojtottan szólt:
−  Ha így érezted … és mégsem tettél magadévá … akkor nem szeretsz.
−  Sohasem tudom magam veled megértetni. Elhallgattak.  Egymásra  néztek.   Scarlett   egyszerre
megborzongott. És mintha hosszú-hosszú utazásról jött volna vissza, meglátta megint, hogy tél van, a földek mezítelenek, fagyos a tarló, és érezni kezdte, hogy minden csontja átfázott. Látta azt is, hogy Ashley area sovány és szenvedő, nem olyan, mint rég volt. Kemény, fájdalmas, önvádtól elgyötört.
Szerette volna itthagyni Ashleyt, visszafutni a házba, elrejtőzni, de olyan fáradt lett hirtelen, hogy mozdulni sem bírt. Még a beszéd is nehezére esett.
−  Most már nincs semmim − mondta végre. − Semmim. Sem akit szeressek, sem akiért küzdjek. Te elmégy, és Tarát is elveszik.
A férfi sokáig nézett rá, aztán hirtelen lehajolt, és felkapott egy kevés vörös földet a lába elől.
−  De igenis, maradt valamid − mondta, és régi, kedves mosolya rémlett fel egy pillanatra az arcán, szelíd gúny volt ebben a mosolyban, fájdalmas gúny, ami nemcsak Scarlettet, de önmagát is érte. − Valamid, amit jobban szeretsz nálam, ha talán nem is tudod még. Tara a tiéd, s a tiéd fog maradni.
Megfogta bágyadtan alácsüngő kezét, és a tenyerébe tette a sáros földet. Nem égett már forró láz sem a férfi kezében, sem az asszonyéban. Scarlett ránézett egy pillanatig a vörös sárra. Semmit sem jelentett neki. Aztán a férfira nézett, és lassan, homályosan felködlött előtte a magyarázata mindennek: valami pajzs védi Ashley lelkét, amelyet nem törhet át emberi kéz.
Ha belehalna is, sohasem hagyná el Melanie-t. Ha lánggal égne is Scarlettért, akár élete végéig, sohasem tenné magáévá, és minden erejével küzdene, hogy távol tartsa magától. Páncéllal vértezte fel magát, és Scarlett soha többé nem fog tudni áttörni ezen a vérten. Ashley számára többet jelentenek a szavak, hogy vendégszeretet, tisztesség, becsület, lojalitás a vendéglátó ház iránt, mint amennyit Scarlett jelent számára.
A rög fagyos, hideg volt a kezében, és dideregve nézett le rá ismét.
−  Igen − mondta Scarlett −, ez még mindig megmarad nekem.
Eleinte a szavak nem jelentettek semmit, és az a rög csak vörös agyag volt, de akaratlanul is felötlött benne, hogy csak egy része annak a tengernyi vörös földnek, amely Tarát övezte, milyen kedves volt ez számára, és hogy harcolt érte, hogy megtarthassa, milyen kemény küzdelmet vállal még ezután is, hogy mindörökre megtarthassa. Ashleyre pillantott, és arra gondolt, hogy a forró érzés milyen hirtelen kiveszett most belőlük.
Gondolkozni tudott, de érezni nem. Semmit. Sem iránta nem volt érzés a szívében, sem Tara iránt, mintha kiveszett volna belőle minden izgalom.
− Nem kell elmenned − mondta tiszta, emelt hangon. − Nem akarom, hogy éhen pusztuljatok csak azért, mert én a nyakadba akartam magam varrni. Ne félj! Nem teszem többé.
Megfordult, és indult visszafelé a házba a sáros kerten keresztül, menet közben csavarta össze a haját és tűzte meg a nyakszirtjén. Ashley nézte, amint megy, nézte, amint igyekszik kiegyenesíteni keskeny vállát. És ez a mozdulat jobban a szívébe nyilallt, mint mindaz, amit mondott.

32
Mikor felment a verandalépcsőn, a vörös agyag még akkor is ott volt a kezében. Átkerült a ház homlokzati oldalára, mert Mammy a hátsó bejáratnál tett-vett, és tudta, hogy azonnal meglátná rajta a felindulást. Nem kívánta most Mammyt látni. Senkit sem kívánt látni. Nem bírta volna elviselni, hogy valaki ránézzen, vagy szóljon hozzá. Nem érzett most szégyent, sem csalódást, sem keserűséget, csak valami különös gyengeség volt a térdében és tompa üresség az agyában. Olyan erősen összeszorította a nedves földet, hogy kiszivárgott az ujjai közül. Újra és újra gépiesen ismételgette magában: ,,igen, ez még az enyém, ez még az enyém”.
Ügy érezte, semmi sincs más a világon, ami az övé lenne már, csak ez a vörös agyagföld, amit olyan szívesen eldobott volna magától alig néhány perccel ezelőtt. Most drága volt számára megint, és eltűnődött, micsoda őrület szállhatta meg. Ha Ashley hallgatott volna rá, el tudott volna menni, itthagyta volna a családját, a házat, anélkül hogy egyszer visszanézett volna, de még így is érezte, nehéz volna eltépnie a szívétől a drága vörös dombhátakat, a hosszúra nyúló völgyeket, a fekete fenyőket. Éhesen járt volna vissza a gondolata haláláig. Még Ashley sem bírta volna egészen kitölteni a szívét. Milyen bölcs Ashley, és milyen jól ismeri őt. Csak oda kellett szorítania a nedves földet a tenyerébe, és észre tért…
Már a hallban volt, és magára akarta zárni az ajtót, mikor gyors patkócsattogást hallott. Hogy most látogatót kelljen fogadnia, ez már sok volt a számára. Elhatározta, hogy a szobájába menekül, és kiüzen, hogy a feje fáj.
De mikor a kocsi közelebb ért, megdöbbenve maradt állva a kapuban. Szép, fényes új hintó kanyarodott elő a ciprusok közül, a lószerszám is ragyogóan új volt, fényesre dörzsölt fémcsatokkal. Úgy látszik, idegenek. Az ismerősök közül ugyan senkinek nincs mostanában ilyen hintója.
Ott maradt a nyitott kapuban, a hideg léghuzat csapkodta lucskos szoknyáit a bokája körül. Aztán megállt a hintó a ház előtt, és Jonas Wilkerson szállt le róla. Scarlett álmodni sem merte volna, hogy hajdani felügyelőjük ilyen előkelő fogaton jöjjön Tarára, ilyen gyönyörű, divatos téli köpönyegben. Egy pillanatig szinte nem hitt a szemének. Will említette, hogy nagyon jól megy a dolga, mióta megkapta az új állást a Felszabadítottak Irodájában. − Sok pénzt szerez − mondta Will −, becsapja a négereket és a kormányt, egyiket a másik után, vagy elárverezteti valakinek a gyapotját, és megesküszik rá, hogy a konföderációs kormány gyapotja volt. Az bizonyos, hogy ezekben a nehéz időkben becsületes úton nem juthatott ennyi pénzhez.
És most itt száll le a hintójáról, Tarán, s könnyű kézzel segít le a kocsiról egy asszonyt, aki tetőtől talpig vadonatúj ruhában pompázik. Scarlett azonnal meglátta, hogy a ruha kissé túlságosan színes, de azért mohón nézte. Olyan régen nem látott már divatos ruhát. Tehát a krinolin nem olyan széles az idén, mint rég. És milyen rövid ez a fekete bársony kabátka! A kalap pedig … lám, a nagy kalapok kimentek a divatból, az egész kalap csak valami lapos, piros bársony palacsinta.
A szalagot sem az áll alatt kell megkötni, mint azelőtt, hanem hátul, a hajfürtök mögött. A haj hátrasimítva, sűrű fürtökbe fésülve omlik le a kalap alól… Ennek a hölgynek a fürtjei mintha hamisak lennének.
Amint lelibbent a földre és megfordult, Scarlett rögtön látta, hogy ez a nyúlra emlékeztető arc ismerős. Hiába van olyan fehérre bemeszelve.
−  Emmíe Slattery! − kiáltotta nagy meglepetésében.
−  Igenis, én vagyok − mondta Emmie, és kecsesen, fensőbbségesen megbiccentette a fejét. Aztán indult a lépcső felé.
Emmie Slattery! Ez a piszkos, borzas fejű utcalány, akinek törvénytelen gyermekét Ellen keresztelte meg és temette el. Emmie, aki a tífuszt hozta rájuk, aki megölte az anyját! És ez a kiöltözött, közönséges, piszkos söpredék lábbal meri érinteni Tara lépcsőit, és be akar jönni a házba! Scarlett az anyjára gondolt, és egy pillanat alatt vad, gyilkos haraggal lett teli az előbb még üres szíve.
−  Le arról a lépcsőről, te sehonnai! − süvöltötte. − Pusztulj innen!
Emmie hirtelen megállt, előrenyújtotta az állát, és Jónásra nézett, aki összeráncolt homlokkal állt mögötte. Látszott rajta, hogy fojtogatja a düh, de igyekezett megtartani méltóságát.
−  Nem tűröm, hogy így beszéljen a feleségemmel.
−  A felesége? − kiáltott Scarlett, és élesen, megvetően felnevetett. − Végre valami tisztességes dolgot is hallok önről. Ugyan ki keresztelte meg az újabb fattyaikat, mikor az anyámat már megölték?
Emmie hápogva, rémülten akart volna visszafordulni, de a férje visszatartotta. Keményen megfogta a karját.
−  Látogatóba jöttünk − mondta békés hangon. − Baráti látogatásra. Üzleti ügyet szeretnénk megbeszélni, mint régi barátaimmal…
−  Barátaival? Látogatóba jött? − Scarlett hangja vágott, mint a szíjkorbács. − Mikor barátkoztunk mi valaha ilyenféle emberekkel? Slatteryék az alamizsnánkon éltek, és azzal fizették vissza a jót, hogy megölték az anyámat. Ön pedig… a papa azért bocsátotta el, mert erkölcstelenül élt, nagyon jól emlékezhetik rá. Méghogy a barátait jött látogatni? Menjen innen, mielőtt idehívom Mr. Wilkest vagy Mr. Benteent, azt mondom!
Emmie kirántotta magát a férje kezéből, és futott vissza a kocsihoz. Scarlett látta égőpiros sarkú fekete lakkcipőjét.
De most aztán Jonas Wilkersont is elfutotta a méreg. Sárga képe olyan vörös lett, mint a haragos pulyka bőre.
−  Még mindig ilyen gőgösek vagyunk, he? Pedig túladok jól mindent, tudom, hogy leszakadt a cipő az előkelő  kisasszonyok lábáról…  Tudom,  hogy . az  apjuk meghülyült…
−  Ki innen!
−  Nem soká beszél ilyen nagy hangon. Letörtek a nagy uraságok. Nem tudják megfizetni az adót. Azért jöttem, hogy jó árat ígérjek a birtokért, mert Emmie mindenáron itt szeretne lakni. De most aztán nem kapunak egy centet sem! Majd megtanítom én ezt a gőgös,
büszke társaságot arra, ki az úr mostanában errefelé! , Kidobom innen az egész családot, földönfutóvá lesz az egész gőgös ír társaság ! Dobra fog kerülni az ültetvény és a ház! Én, én megveszem a földet, a házat, bútorostul, mindenestül, és csak azért is itt fogok élni!
… Így hát Jonas Wilkerson vetett szemet Tarára! Jonas Wilkerson és Emmie. Scarlett érezte, hogy minden idegszála reszket a gyűlölettől. Ugyanolyan szédület fogta el, mint mikor a jenki katonára fogta rá a pisztolyt. Bár itt volna a fegyver most is nála!
−  Inkább magam bontom le a két kezemmel ezt a házat, kő kövön nem marad, inkább leégetem az egészet, és beszórom a földet sóval, mint hogy betehesse ezen a küszöbön a lábát! − kiáltotta. − És most mentjén! Menjen!
Jonas rámeredt, mondani akart még valamit, de legyintett és megfordult. Visszament a kocsihoz. Felkapaszkodott a szipogó, vinnyogó felesége mellé, és megfogta a gyeplőt.
Amint kocsijuk távolodott, Scarlett legszívesebben leköpte volna őket. És köpött is. Tudta, hogy ez nagyon közönséges, gyerekes gesztus, de ettől valahogy jobban érezte magát. Sajnálta, hogy nem akkor köpött, mikor még láthatták volna.
Ezek az átkozott négerbarátok ide mernek jönni, és csúfolódni mernek szegénységén! Ez a kutya alkudozni mer Tarára! Ilyen ürüggyel jöttek ide, hogy ő maga és Emmie a szemébe vágják csúfolódásaikat. Ez a mocskos sehonnai, tetves senkiházi szemet mert vetni Tarára, és azt képzelte, hogy ott élhet majd!
Aztán egyszerre hideg rémület szállta meg, és a haragja hirtelen ellobbant. Jóságos ég, ide akarnak jönni, és itt akarnak élni! Nem tehet semmit ellene, hogy megvegyék Tarát, hogy bemocskolják a házat, az anyja szobáját, hogy az ő ágyában aludjanak, az ő tükrébe nézzenek bele, az ő asztalánál egyenek. És a Robillard család ezüstvilláját tegyék a szájukba. Minden darab olyan drága volt itt neki, bármennyire is tönkretették a tárgyakat a jenki támadók.
„Nem engedem! − gondolta vadul Scarlett. − Nem engedem, nem engedem! Inkább égjen le a ház! Emmie Slattery nem teszi a lábát arra a helyre, ahol az anyám járt valaha!”
Betette az ajtót, nekitámaszkodott, és reszketni kezdett. Jobban megrémült, mint aznap, mikor attól félt, hogy felégetik Tarát a feje fölött. Ez még annál is rosszabb volt. Hogy ezek a közönséges, ocsmány, alávaló emberek itt lakjanak! Bizonyosan még négerek is jönnének hozzájuk látogatóba, s hencegnének, hogy kidobták az O'Hara családot! Will mondta, hogy Jonas ugyancsak tartja a barátságot a négerekkel, hangsúlyozza mindenütt az egyenjogúságot, meglátogatja őket, együtt esznek-isznak, magával viszi őket a hintóján, ölelgeti őket.
Ha arra gondolt, hogy még ezt a végső inzultust is megérheti Tarán, úgy vert a szíve, hogy alig bírt lélegzeni. Próbált gondolkozni, valamit kitalálni, de valahányszor össze akarta szedni a gondolatait, újra elöntötte a tehetetlen harag. Kell lennie valami kiútnak… kell hogy valahol pénz legyen. Valakinek van pénze … és eszébe jutott, amit Ashley mondott:
„Egy emberről hallottam, akinek pénze van, és ez Rhett Butler.”
Rhett Butler.
Scarlett a nappaliba ment, és betette maga után az ajtót. A behúzott redőnyök mögött a téli félhomály magába nyelte. Ezt a szobát most nem használták. Tudta, hogy itt nem fogják keresni. Gondolkozni kívánt. Olyan egyszerű gondolata támadt, hogy csodálkozott, miért nem jutott előbb az eszébe.
„Rhett majd ad kölcsön pénzt. Odaadom neki a gyémánt fülbevalót. Vagy örökbe, vagy ha akarja, zálogba. Majd visszakapom, ha lefizetem a kölcsönt.”
Egy pillanatra úgy megkönnyebbült, hogy egészen gyenge lett tőle. Kifizeti az adót, és arcába nevet Jonas Wilkersonnak. De alig gondolta ezt végig, megint felsóhajtott.
„Nemcsak ebben az évben van szükségem pénzre. Jövőre is fel fogják emelni az adót, és mindig. Ha most kifizetem, legközelebb még többet követelnek. Ha jó lesz a termés, elviszik adóba. Ha rossz, akkor is fizetni kell.
Még az is kitelik tőlük, hogy egyszerűen konföderációs értéknek nyilvánítják a Tarán termett gyapotot, és elkobozzák. Egész életemben, amíg az ő uralmuk tart, egy pillanatig sem lehetek biztonságban. Mindig félnem kell ezentúl, mindig gyűjtenem kell a pénzt garasról garasra, mindig halálra kell dolgoznom magam, az eredmény pedig az lesz, hogy elrabolnak tőlem mindent … Ha most háromszáz dollárt veszek kölcsön, hogy megfizessem az adót, az éppen csak egy pillanatra tömi be a rést. Nekem több kell, biztosíték kell, hogy bármikor van készpénz nálam, hogy nem vehetik el tőlem Tarát. Csak akkor alhatom nyugodtan, ha nem kell rettegnem tőle, mi lesz holnap, a jövő hónapban vagy jövő évben.”
Jártak a gondolatai körbe-körbe. Hidegen, józanul kezdett a terv kialakulni benne. Rhett járt az eszében, látta fehér fogát, amint kivillan fekete arcából, látta gúnyolódó, bársonyos, dédelgető és merész sötét szemét, amint szinte simogatja a pillantásával. Visszaemlékezett a forró éjszakára Atlantában, az ostrom idején, újra érezte kezének sütését a karján, amint suttogja:
„Jobban kívánom, mint életemben valaha is kívántam asszonyt.”
„Hozzámegyek feleségül − gondolta nyugodtan. − Akkor aztán nem kell tovább rettegnem a pénz miatt,”
Milyen áldott gondolat! Milyen boldogság! Soha nem lesznek többé pénzgondjai. Tudni fogja, hogy Tara biztonságban van, hogy az övéi jóllaknak mindennap, lesz ruhájuk, lesz fedél a fejük felett. Nem érez többé tehetetlen gondot…
Egyszerre nagyon-nagyon öregnek érezte magát. Délután mintha minden érzés kihalt volna a szívéből. Először a rossz hír jött az adóról, aztán Ashley … aztán Jonas Wilkerson… Nem, minden érzését eltékozolta már, nem maradt semmi. Máskülönben tiltakoznia kellett volna a szívének ez ellen a terv ellen, hiszen ő gyűlöli Rhettet, gyűlöli, mint senki mást a világon. De ezt sem érzi most…
Nem érezte, csak gondolkozni tudott, és a gondolatai -nagyon gyakorlatiasak voltak.
„Igaz, hogy képtelen gorombaságokat mondtam neki akkor éjszaka, mikor otthagyott az országúton, de majd elfeledtetem vele − határozta el fensőbbségesen, szépségének hatalmában bízva. − Majd leveszem a lábáról megint. Olyan szelíd és kedves leszek, mintha háromig sem tudnék számolni. Azt fogja hinni, hogy mindig szerettem, csak meg voltam ijedve akkor éjjel. A férfiak olyan önhittek, hogy akármit elhisznek, ami hízeleg nekik… Az a fő, hogy ne sejtse, milyen nyomorúságban vagyunk. Még álmodnia sem szabad. Csak majd aztán mondom meg, ha már elvett feleségül. Ha gyanút fogna, rögtön tudná, hogy csak a pénzét akarom. De honnan képzelhetné? Még Pittypat néni sem tud semmit. Ha pedig elvett, kötelessége, hogy segítsen. Nem engedheti, hogy a felesége családja éhezzen.”
A felesége családja … Rhett Butler felesége … Mélyen, a gondolatai alatt, felemelte valami halk, tiltakozó borzongás a szavát, de mindjárt el is csitult. Rövid házasélete kellemetlen és ízléstelen emlékei jutottak az eszébe. Charles ügyetlen, forró keze, félszeg izgatottsága. És Wade …
„Most néni akarok erre gondolni. Nem akarok. Majd aztán is elég lesz emiatt gyötrődni, ha a felesége vagyok már.”
Ha a felesége már… Emlékezetében megcsendült valami megint. Hideg szaladt végig a hátán. Arra az estére gondolt, Pittypat néni verandáján, amikor azt kérdezte tőle, hogy talán házassági ajánlatot tesz? És akkor, utálatos nevetéssel, azt felelte Rhett:
„Drágám, én nem vagyok az az ember, aki házasodni szokott…”
Hátha még most sem akar házasodni! Hátha hiába minden, hiába kívánja, hiába próbálja elszédíteni, nem veszi feleségül! És hátha… jaj … hátha már el is felejtette őt, és más asszonyra vadászik!
„Jobban kívánom, mint bármelyik másik asszonyt…” Scarlett keményen összeszorította az öklét, körme mélyen belevágott a tenyerébe.                         ·
„Ha elfelejtett is, majd az eszébe juttatom magam megint. Ha már nem is kíván, majd megkívántatom magam.”
És ha semmi áron nem akar házasodni, de kívánja és szereti mégis? Akkor is van mód rá, hogy megkapja a pénzt. Egyszer már tett ajánlatot neki, hogy legyen a szeretője.
A nappali szürke félhomályban Scarlett megvívta harcát lelkének három legerősebb őrzőjével.
Az anyja emléke volt az egyik, vallásának tiltó szava a másik, Ashley iránt érzett szerelme a harmadik. Tudta, amit most az eszében forgat, az rettenetes az anyja szemében, még odafenn a másvilágon is, a legboldogabb mennyország ölén. Tudta, hogy a vallás szerint az erkölcstelen élet halálos bűn. És tudta azt is, hogy Ashley iránti szerelmével a szívében ez kettős vétek, kettős árulás.
Hanem ez mind-mind eltűnt könyörtelen meggondolása és a kétségbeesés tehetetlensége előtt.
Ellen meghalt. És lehet, hogy a halál után a lélek jobban megérti, ami a földön maradtakkal történik. A vallás tiltja az erkölcstelenséget, de ha az egyház még abba is beleavatkozik, hogyan óvja meg Tarát a feldúlástól, és hogyan menti meg családját az éhhaláltól, hát ez az egyház gondja, bánja is ő. Legalábbis most nem. Ashley pedig … Ashley nem akarja őt. Nem szereti. De igen, igen, szereti! Forró szája bevallotta ezt neki, mikor az ajkára tapadt. Szereti, de nem viszi el soha magával. Milyen különös. Ha Ashleyvel szökött volna meg, azt nem érezte volna bűnnek. De hogy Rhett szeretője legyen …
A téli alkonyat hideg sötétségében elérkezett annak a hosszú útnak a végére, amelyre Atlanta elestének éjszakáján indult. Egy elkényeztetett, önző, tapasztalatlan fiatal gyermek tette lábát az útra, aki csupa meleg, ösztönös érzés volt, és akit könnyen megijesztett az élet. Most, az út végén, mi maradt ebből a gyermekből? Semmi. Az éhség, kemény munka, félelem, rettegés, a mindenféle nélkülözés pörölye kiölt belőle minden melegséget, lágyságot, édes, fiatal könnyedséget. A kagylóhéj kiformálódott a szíve körül, bezáródott, és a hosszú hónapok alatt rétegről rétegre vastagodott, egyre keményebb lett.
Mégis, egészen máig, két reménység éltette még. Remélte, hogy a háború befejezése után lassan visszazökkennek a rendezett élet régi medrébe. És remélte, hogy Ashley visszatérése hoz majd valami boldogságot és értelmet az életébe. Most mind a két reménye odaveszett.
Mikor meglátta Jonas Wilkersont Tara lépcsőjén, megértette, hogy a háború az ő számára és Dél számára sohasem fejeződik be többé. A legkeserűbb, legkeményebb küzdelem csak most kezdődik. És megértette azt is, hogy Ashleyt minden börtönfalnál jobban őrzi néhány szó.
A béke megtévesztette őt, és Ashley is megtévesztette. Egy és ugyanazon a napon. Az utolsó kis nyílás volt ez még a kagylóhéjon. Most ez is beforrott. Az lett, amitől Fontaine nagymama óvta:, olyan asszony, aki már semmitől sem fél, mert átélte a legrosszabbat, ami történhet vele. Nem félt már sem az anyjától, sem az élettől, sem a szerelem elvesztésétől, sem az emberek véleményétől. Csak az éhség és a tehetetlen gond lidérces álmaitól tudott még félni.
Valami könnyűség, valami szédítő szabadság különös érzése járta át most, hogy hátat fordított a régi életnek és régi mivoltának. Döntött a sorsáról. És, hála istennek, félelem nélkül indult neki. Nincs mit vesztenie, és mindenre felkészült, a legrosszabbra is.
Csak sikerüljön rávenni Rhett Butiért a házasságra. Akkor jó lesz minden. De ha ez nem sikerül… hát akkor is meg kell szereznie a pénzt. Egy pillanatra valami egészen személytelen csodálkozással töprengett el, vajon mi minden lehet tulajdonképpen egy szerető kötelessége. Követelheti-e majd Rhett, hogy Atlantában lakjon, mint ahogyan, az emberek mondták, a Watling lánytól is megkövetelte? De akkor, ha már Atlantában tartja, legalább fizesse meg jól, fizessen annyit, amennyi kárpótolja azért, hogy távol kell maradnia Tarától. Scarlettnek fogalma sem volt a férfiak úgynevezett titkos életéről és annak költségeiről, értékéről, és nem tudhatta, mennyit jövedelmezhet ez az élet, mi mindennel jár. Azon is elgondolkozott, lesz-e vajon gyermeke megint? Ez borzalmas volna.
„Erre sem gondolok most. Nem, nem akarok erre gondolni. Majd később.”
Minél távolabb űzte magától ezt a gondolatot, nehogy megingassa elhatározását. Még ma este meg kell mondania a többieknek, hogy holnap Atlantába megy, és kölcsönt szerez, ha másképpen nem megy, a földre. Ennyi egyelőre elég addig az időpontig, míg majd elkerülhetetlenül meg nem tudják az igazságot, amikor már nem lehet tovább elhallgatni.
Most, hogy tettre volt szükség, újra magasabban tartotta a fejét és egyenesebben a vállát. Tudta, hogy nem könnyű, amire vállalkozik. Valamikor Rhett kért tőle kegyet, és ő tartotta a hatalmában. Most neki kell közelednie, ő a koldus, és a koldus nem szabhat feltételeket.
„De én nem úgy akarok elmenni hozzá, mint valami koldus. Ügy akarok megjelenni előtte, mint királynő, aki kegyet oszt. Nem szabad tudnia, hogy szegény vagyok.”
Odament a nagy tükörhöz, és magasra emelt fejjel nézett farkasszemet önmagával. De a töredezett aranyrámából egy idegen nézett vissza rá.
Mintha egy év óta először látta volna igazán az arcát. Belepillantott a tükörbe minden reggel, hogy lássa, nem borzas-e, és tiszta-e az arca, de annyi dolga volt mindig, hogy nem szentelhetett sok figyelmet önmagának. Most pedig … ez az idegen … Lehetetlen, hogy ez a beesett arcú, sovány asszony Scarlett O'Hara … Hiszen Scarlett csinos, kacér, vidám teremtés volt… csupa gödröcske, csupa mosolygás. Ez az asszony egyáltalán nem szép és nem bájos. Sápadt, elgyötört, szenvedő. Két fekete szemöldöke a ferde, összehúzott zöld szem felett olyan, mint az ijedt madár kiterjesztett szárnya. És a szemében az a kemény, elgyötört kifejezés…
„Nem vagyok elég szép! Nem tudom már meghódítani! − gondolta, és a kétségbeesés újra ellepte a szívét. − Sovány vagyok… milyen rettenetesen lefogytam!”
Megütögette az arcát, megtapogatta a kulcscsontját, érezte, hogyan áll ki a ruhája alól. És a keble is milyen kicsi lett, majdnem mint Melanie-é… Fodrokat kell majd a mellénykéjére varrnia, hogy teltebbnek hasson, pedig mennyire lenézte mindig azokat a lányokat, akik ilyesmihez folyamodtak! … Ez a ruháját juttatta az eszébe. Lenézett a ruhájára. Szétteregette a tükör előtt megfoltozott szoknyája fodrait. Rhett az olyan asszonyokat szerette, akik divatosan, szépen öltöznek… Sóvárogva gondolt szép zöld ruhájára, amelyet akkor viselt, mikor letette a gyászt. Ugyanakkor, mikor azt a párizsi kalapot kapta Rhett Butlertől. És emlékezett rá, milyen tetszéssel nézett végig rajta akkor a férfi. Irigy gyűlölséggel gondolt most Emmie Slattery feltűnő és közönséges, de új, piros posztóruhájára meg lapos kalapjára a feje tetején. Ha kicsit feltűnő is, nem baj …hiszen most feltűnő kívánt lenni. Legalábbis Rhett Butlernek kívánt feltűnni minél jobban. Ha ebben az ócska ruhában látja, mindjárt tudni fogja, hogy bajban Tarán. Ezt pedig nem szabad megtudnia.
Ó, milyen bolond is volt, mikor elgondolta, hogy nekiindul Taráról, és újra meghódítja Butiért, annyira, :hogy feleségül kérje… ő, a sovány nyakával, éhes macskaszemével, szegényes, fakó szoknyáiban! Ha akkor nem tudott házassági ajánlatot kicsikarni tőle, mikor szépsége teljében volt, és új, divatos ruhában mit előtte, mit várhat most, mikor megcsúnyult, és a ruhája szánalmasan szegényes? Pittypat néni azt írja, hogy több a pénze, mint egész Atlantának együttvéve … Azt az asszonyt kaphatja meg, akit akar, jót is, rosszat is. Igen ám, gondolta, de van valamim, amije a legtöbb nőnek nincs: eszem van, és tudom használni.
Ó, ha csinos új ruhája lenne …
De egész Tarán nem volt egyetlen új ruha, nem volt olyan ruha, amit már legalább kétszer át nem alakítotak, ki nem fordítottak, össze ne foltoztak volna.
„Hát így áll a dolog” − gondolta csüggedten, és a padlóra meredt. Nézte Ellen mohazöld bársonyszőnyegét, amely kopott volt, rongyos − letaposták és tönkretették a szegény katonák, akik aludtak rajta. Még jobban elszorult a szíve. Egész Tara éppen olyan lerongyolódott, olyan nyomorúságos, mint ő. Nyomta a lelkét a félhomályos, néma szoba levegője, önkéntelenül odament az egyik ablakhoz, kinyitotta, és felhúzta a redőnyt, hogy a téli napnyugta utolsó sugarait beengedje az ablakon. Aztán újra becsukta az ablaktáblát, és a bársonyfüggönybe kapaszkodva, ráhajtva a fejét, nézte a kopár legelőt és a családi temetőkert körül a sötét, mozdulatlan ciprusokat.
A függöny mohazöld bársonya bizsergetően simult a kezébe, és jólesett hozzádörzsölnie az arcát, mint amikor a macska hozzádörgölődzik a gazdája lábához. És egyszerre rámeredt…
Egy pillanattal később már a nehéz márványlapos asztalt vonszolta arrafelé a sarokból. Rozsdás vaskerekei nyikorogtak. Odagördítette az ablakfülkébe, összefogta a szoknyáit, felkapaszkodott rá, és lábujjhegyre állt, hogy elérje a nehéz, faragott függönytartót. Nehezen érte el, s mikor végre sikerült, türelmetlenségében akkorát rántott rajta, hogy a szögek kiestek a falból, s a függönytartó nagy robajjal zuhant le a földre.
A nappali ajtaja, mintha varázslat történt volna, abban a pillanatban felpattant, és Mammy széles fekete arca bukkant elő, égő kíváncsisággal és izgatott gyanakvással minden ráncában. Rosszallóan, felháborodva tekintett Scarlettre, amint ott állt az asztalon, ,térde fölé emelt szoknyájával, leugrásra készen. Arcán izgalom és diadal égett, ami egyszerre bizalmatlanságot keltett Mammyban.
−  Mit akar az asszonyság az én Ellen kisasszonyom függönyével?
−  Mit ,akarsz te a folytonos hallgatózásoddal? − vetette oda Scarlett. Leugrott, és kezdte felszedni a hatalmas, nehéz, poros bársonyfüggönyt.
− Az nem ide tartozik − jelentette ki Mammy, és csípőre tette a kezét. − Semmi dolga azzal a függönynyel. Micsoda dolog ez, kihúzni a szöget, és lerántani a függönyt? Micsoda dolog ez, ezt a finom drága bársonyt ledobni a poros padlóra?
Scarlett ránézett a zöld szemével Mammyra. Lázas vidámság lobogott ebben a két szemben, olyan volt most, mint rossz, rakoncátlan kislány korában, a régi, szép napok idején, amelyeket Mammy annyiszor visszasírt.
−  Szaladj fel a padlásra, Mammy, és hozd le a szabásmintáimat! − kiáltotta, s még gyengéden meg is lökte a karját. − Új ruhám lesz még ma este!
Mammy nem tudta, miért háborodjon fel jobban. Hogy másfél mázsás termetével a padlásra küldik, poros skatulyák után kotorászni, vagy mert valami rettentő gyanú kezd ébredezni a lelkében?
Gyorsan kikapta Scarlett kezéből a bársonyt, és hatalmas, lihegő, himbálózó keblére szorította, mintha szent ereklye lenne, amit meg akarnak szentségteleníteni.
−  Az én Ellen kisasszonyom függönyéből nem lesz senkinek új ruhája, azt megmondom! Nem addig, amíg én élek és lélegzeni tudok, és mozdítani tudom egyetlen tagom is.
Scarlett arca egy pillanatig konok és kemény lett, amint szembenézett Mammyval, de aztán kedves, hízelgő mosoly varázslódott a szája köré.
−  Mammy, ne légy olyan önző. Atlantába kell mennem pénzt kérni kölcsön, és ilyen régi ruhában nem utazhatom.
−  Minek új ruha, ha az ember pénzt akar kölcsönkérni? Másnak talán van új ruhája? Aki igazi úrihölgy, az mostanában régi ruhában jár. Mégpedig büszkén hordja. Nem tudom, hogy Ellen kisasszony tulajdon gyermeke miért ne hordhatná a rongyos ruháját, mikor ebben sokkal jobban tisztelik, mintha selymet venne magára.
Scarlett area kezdett megint dacos és konok lenni.
„Rettenetes − gondolta Mammy −, hogy Scarlett minél idősebb lesz, annál inkább hasonlít Gerald úrhoz, és annál kevésbé az anyjához.”
−  Mammy, figyelj! Tudod, hogy Pittypat néni azt írta nekünk, hogy Fanny Elsingnek szombaton lesz az esküvője, s ha már ott vagyok, elmegyek a lakodalomra. Akkor pedig igazán új ruha kell.
−  Az asszonyságnak sem kell szebb ruhában lenni, mint amilyent Fanny kisasszony vesz fel a saját esküvőjére. Azt is írta Pittypat kisasszony, hogy Elsing úrék most nagyon szegények.
−  De nekem új ruha kell! Mammy! Nem érted, mennyire fontos, hogy pénzt hozzak? Az adó …
−  Tudom én, mi van az adóval, de …
−  Tudod?
−  Hát az Úristen csak adott fület, hogy halljak, nem? Különösen mikor Will úr be sem csukta az irodaajtót.
Mindent ki tud lesni Mammy? Scarlett csak azon csodálkozott, hogy ez a hatalmas, kövér asszony, akinek léptei alatt dübörgött a föld, hogyan tud olyan nesztelenül lopózni ajtótól ajtóig, mikor hallgatózni akar.
− Hát ha mindent hallottál, akkor talán azt is hallottad, hogy itt volt Jonas Wilkerson meg Emmie Slattery …
−  Hallottam bizony − mondta villámló szemmel Mammy.
−  Ne légy hát olyan konok, mint valami öszvér, Mammy. Értsd meg, hogy pénzt kell szereznem Atlantában, máskülönben nem tudjuk megfizetni az adót, Pénzt kell szereznem! Kell, érted, kell!
Két kis öklét ütögette össze felindultságában.
−  Az isten szerelmére, Mammy, hiszen kidobnak az utcára, ha nem fizetünk! Mi lesz akkor, hova megyünk? A mama függönyei miatt akarsz itt veszekedni velem, mikor az a rongy teremtés, Emmie Slattery, aki megölte a mamát, ide akar jönni lakni, és abban az ágyban akar aludni, ahol a mama aludt?
Mammy egyik lábáról a másikra állt, mint valami tétovázó elefánt. Halványan érezte, hogy elvesztette a talajt a lába alól.
−  Nem, asszonyság, én nem akarom, hogy ő abban az ágyban aludjon, ahol az én Ellen kisasszonyom, s azt sem akarom, hogy mindnyájunkat kidobjanak az utcára, de …
Hirtelen gyanakvó, vádló szemmel nézett Scarlettre.
−  De kitől akar pénzt szerezni, ha ahhoz új ruha kell?
Scarlett meghökkent egy pillanatra. Aztán emelt fővel csak ennyit mondott:
−  Az az én dolgom.
Mammy áthatóan nézett rá, éppen úgy, mint rég, amikor valami rosszban járt, és hiába próbálta eltitkolni a szándékait. Mintha olvasott volna a gondolataiban. Scarlett önkéntelenül lesütötte a szemét, mert először érezte vétkesnek magát abban, amit kigondolt.
−  Úgy? − kérdezte Mammy. − Az asszonyságnak vadonatúj ruha kell ahhoz, hogy pénzt kapjon kölcsön? Hát ez nekem nem tetszik. És azt sem akarja megmondani, honnan jön az a pénz. Ez sem tetszik.
−  Nem mondok semmit! − kiáltotta Scarlett mérgesen. − Mondom, hogy ez az én dolgom. Senkinek semmi  köze hozzá. Ideadod a függönyt, és segítesz megvarrni  az új ruhát, vagy nem?
−  Igenis, asszonyság − mondta Mammy lágyan, 1 olyan hirtelen megadással, hogy  Scarlett gyanakodva nézett rá. − Nagyon szívesen segítek, és éppen azon gondolkozom, hogy a függönyök béléséből a vászon jó lesz alsószoknyának, s a fehér függöny széléről a csipkét rá lehetne varrni az asszonyság nadrágjára.
Odanyújtotta Scarlettnek a bársonyt, és ravasz mosoly terült szét ráncos képén.
−  Melly asszonyság megy az asszonysággal Atlantába? − kérdezte.
−  Nem − mondta Scarlett kurtán. − Egyedül  megyek.
−  Azt csak az asszonyság gondolja − jelentette ki I Mammy −, de én is elmegyek az asszonysággal meg az új ruhával. Igen bizony, minden lépésénél ott leszek.
Scarlett egy pillanatra rémülten látta magát Atlantában, amint Rhett Butlerrel beszél, és Mammy nem| mozdul a háta mögül, strázsálja, mint valami nagy, kövér, fekete Cerberus.  De csak mosolygott megint, és még meg is simogatta Mammy karját.
−  Mammy, derék jó asszony vagy. Velem akarsz : jönni, hogy segíts nekem. De gondolj csak arra, mit csinálnának itt a többiek nélküled? Ki főzne? Tudod, hogy rajtad fordul meg Tarán minden.
−  Hm − mondta Mammy. − Ne is próbálgassa a szép beszédet rajtam, asszonyság. Azt mondom, hogy elmegyek Atlantába az asszonysággal, hát el is megyek. Az én Ellen kisasszonyom ne forduljon meg a sírjában, hogy a leánya egyedül indul el Atlantába, mikor a város tele van mindenféle szemét népséggel, jenkikkel, felszabadított niggerekkel…
−  De hiszen Pittypat nénihez megyek!  − mondta Scarlett.
−  Pittypat kisasszony nagyon kedves úrihölgy, és „  azt hiszi, hogy mindent észrevesz, de azt sem látja meg, ami az orra előtt van − mondta Mammy. És ezzel, mint aki befejezte a beszélgetést, már indult is ki a hallba. Beleremegtek a falak, amint kiáltozni kezdett:
− Prissy, Prissy, hallod-e, te lány! Szaladj fel a padlásra, és keresd meg Scarlett asszonyság szabásmintáit! Aztán köszörüld meg a nagy ollót, de siess, nehogy fent töltsd az egész éjszakát.
„Szép dolog − gondolta Scarlett elkeseredve. − Akár egy vérebet küldtek volna a nyomomba.”

Mikor leszedték az asztalról a vacsoraedényt, Scarlett meg Mammy kiteregették a szabásmintákat, míg Suellen és Carreen buzgón fejtették a függöny fehér vászonbélését, és Melanie egy új hajkefével kefélte ki a bársonyból a port. Gerald, Ashley meg Will a sarokban ültek, és pipázva, mosolyogva figyelték ezt az asszonyi sürgölődést. Mindnyájukra átragadt Scarlettről a kellemes izgalom, noha nem tudták megérteni, és nem is sejtették az okát. Scarlett arca kipirult, szemében vidám, gondtalan, kemény ragyogás fénylett, hangosan és sokat nevetett. Mindnyájan örültek neki, mert az elmúlt hónapok alatt ritkán volt nevető kedvében. Különösen Geraldnak tetszett így. Kissé felélénkült, szeme mindenhová elkísérte, és ha elment mellette, megsimogatta a karját vagy a ruháját, ahol érte. A lányok olyan izgatottak voltak, mintha bálba készültek volna, és fejtettek, téptek, szabtak nagy igyekezettel mindnyájan.
Scarlett Atlantába megy, és pénzt szerez kölcsön a földre. Scarlett megmagyarázta, hogy könnyen kifizetik majd az adósságot a jövő évi termésből. Még pénzük is elég marad. Olyan határozottan beszélt, hogy eszükbe sem jutott kételkedni. És mikor megkérdezték, kitől fog pénzt kölcsönözni, csak nevetett, és célzásokat tett, hogy vannak neki milliomos ismerősei. Ezen a többiek nagyot kacagtak, és Rhett Butlerrel bosszantották, mert tudták, mennyire gyűlöli.
− Egészen biztosan Butler kapitányra gondolsz − mondta kedves, tettetett ravaszsággal Melly, és mindnyájan felnevettek ezen a képtelenségen, hiszen Scarlett soha nem is említette másképpen, mint: az a csirkefogó.
De Scarlett most az egyszer nem nevetett. És Ashley, aki kacagni kezdett, hirtelen abbahagyta, amint látta, hogy Mammy gyors, kutató pillantást vet Scarlett felé.
Suellent is fellelkesítette az általános hangulat, és felajánlotta ír vertcsipke gallérját az új ruhához. Carreen pedig erősködött, hogy az ő cipőjét vegye fel Scarlett, mert ez volt még a legjobb állapotban egész Tarán. Melanie kérte Mammyt, szabjon gondosan, hogy a maradékból új kalapra is jusson Scarlettnek.
− A kakas tollaival fogjuk díszíteni − tervezgette, és kijelentésével hangos kacagást váltott ki. − De ha H kakas el nem menekül a mocsárba, feltétlenül meg kell válnia bronzvörös és zöldesfekete farktollaitól − határozták el. v
Scarlett nézte a buzgólkodást, hallgatta a nevetést. Rejtett keserűség és megvető lenézés volt a szívében.
„Ezeknek fogalmuk sincs róla, mit történik velem, és mi történt mindnyájunkkal. Még mindig azt hiszik, hogy semmi szörnyűség sem eshetik meg velük igazában, mert hiszen ők az O'Hara, a Wilkes, a Hamilton család tagjai, előkelő hölgyek és urak. Még a négerekben is benne van ez a gőg. Micsoda bolondok! így fognak élni, és így fognak gondolkozni halálukig, semmi meg nem tudja változtatni őket. Melly járhat rongyokban, szedhet gyapotot, segíthet nekem megölni egy embert, mégis úriasszony marad. Még mindig a kitűnően nevelt, finom Mrs. Wilkes. A tökéletes úrhölgy! És Ashley láthat halált és háborút, nyomort és bűnt, fekhet szemétben és bűzben a börtön fenekén, jöhet haza, mint valami koldus, mégis ugyanaz az előkelő úr, aki a Tizenkét Tölgy ültetvényen volt. Will más. Ο jól tudja, hogyan állnak a dolgok, de neki nem is volt soha sok vesztenivalója. Suellen meg Carreen még mindig abban bíznak, hogy az egész csak most van, hamarosan elmúlik, és minden úgy lesz, mint régen volt. Semmit sem változnak, hogy jobban megfelelhessenek a megváltozott viszonyoknak. Azt hiszik, hogy a Jóisten külön az ő kedvükért tesz majd valami csodát. De ez nem fog bekövetkezni. Egyetlen csoda történik majd itt, az, amit én művelek Rhett Butlerrel… Nem, ezek sohasem lesznek mások. Lehet, hogy nem bírnak megváltozni, ha akarnának sem. Én vagyok az egyedüli, aki megváltozott, és ha rajtam állt volna, én is szívesebben maradtam volna a régi.”
Végül annyira jutott a munka, hogy Mammy kiküldte a férfiakat a szobából, és az egyes darabokat összetűzték Scarlett alakján. Pork felsegítette Geraldot a lépcsőn, és lefektette. Ashley meg Will egyedül maradtak a hallban, a lámpa fényében. Egy darabig hallgattak. Will türelmesen rágta a dohányát. De az arca nem volt türelmes.
− Ez az atlantai út − mondta végre lassú hangon − nem tetszik nekem. Sehogyan sem tetszik nekem.
Ashley gyorsan rátekintett, aztán éppen olyan gyorsan elfordította a fejét. Nem szólt, pedig szerette volna megkérdezni, hogy Willt is ugyanaz a rettenetes gyanú nyugtalanítja-e, ami őt. De nem. Ez lehetetlen. Will nem tudhatja, mi történt az alsó udvaron ma délután, hogyan jutott Scarlett a kétségbeesés végső határáig. Will nem láthatta Mammy arcát, amikor Rhett Butiért említették, és Will mit tudhat egyáltalán Rhett Butler pénzéről és a hírekről, amiket róla suttognak? Legalábbis remélte, hogy nem tud semmit, bár tapasztalta már, hogy Will, akárcsak Mammy, szó nélkül is megért mindent. Sőt szinte előre megérez egyet-mást. Valami baljós feszültség volt a levegőben. Hogy mi, nem tudta Ashley bizonyosan, csak azt tudta, hogy tehetetlen, és nem tudja Scarlettet megvédeni. Egyetlenegyszer sem nézett a szemébe egész este, és zajos, idegen vidámsága megijesztette. Olyan rettenetes gyanúja támadt, hogy nem is merte, nem is bírta volna szavakba önteni. Érezte, hogy nincs joga azzal megsérteni, hogy megkérdezze: „ezt” akarod tenni?
Összeszorította az öklét. Semmihez sincs joga. Ha lett volna, mint rokonnak, azt is eljátszotta ma délután. Nem segíthet rajta. Senki sem segíthet rajta. Senki sem mentheti meg. De mikor Mammyra gondolt és arra az elszánt tekintetre, amellyel Mammy hozzálátott, hogy feldarabolja a bársonyt, kissé felvidult. Mammy majd vigyáz Scarlettre, akár akarja Scarlett, akár nem.
 „Én vagyok az oka mindennek − gondolta kétségbeesve. − Én vittem bele ebbe az elhatározásba.”
Arra gondolt, hogyan egyenesítette ki szegényke a vállát, mikor elment tőle ma délután, hogyan kapta fel makacsul a fejét. A szívét tudta volna a lába elé tenni, tehetetlenségében kimondhatatlanul gyötrődött. És csodálta Scarlettet. Bámulattal nézett fel rá. Scarlett bizonyosan értetlenül csóválná a fejét, ha azt mondaná neki, hogy ilyen előkelő, nemes lelket még nem ismert.
Ashley négy év óta olyan sok bátor embert látott. Annyi férfit, előkelő és nemes lelket, akik nem fogadták el a vereséget, akik hősiesen, emelt fővel indultak a sorsuk felé. És ők is vereséget szenvedtek, mindenek ellenére, a többiekkel együtt.
Amint ott ült Will mellett a tarai hallban, a félhomályban, arra gondolt, hogy ilyen hőssel még nem találkozott, mint amilyen Scarlett O'Hara, aki elindul meghódítani a világot anyja bársonyfüggönyében, kalapján a vén kakas farktollaival!

33
Hideg szél fújt, és a palaszürke égen nehéz felhőfüggönyök lógtak, mikor másnap délután Scarlett és Mammy leszálltak a vonatról az atlantai állomáson. Az épület helyére még nem emeltek másikat. Ott álltak a kormos, füstös romok és kémények alig néhány lépésnyire a sínektől. Scarlett gépiesen tekintett körül. Megszokta, hogy Péter bácsi várja a kocsival, valahányszor Taráról a városba érkezik. Aztán bosszankodva ébredt rá a saját feledékenységére. Hiszen nem írta meg, hogy jön, tehát nem várhatják. Nem is lett volna idő tudatni a nénivel. Különben nemrég kapták a gyászos hírt Pittypat nénitől, hogy a vén gebe, amelyet Maconban szerzett Péter, hogy kisasszonyát hazahozza Atlantába, és amelynek hátán Péter bácsi Tarára is ellátogatott egyszer, kimúlt.
Még egyszer körülnézett a gödrös, feltépett talajú térségen, nem látja-e valami ismerős vagy rokon kocsiját. Hátha elvinné Pittypat néni házáig. De nem ismert senkit, sem fehéret, sem feketét. Lehet, hogy a régi ismerősök közül senkinek sincs kocsija mostanában. Ha mind igaz, amit Pittypat néni írt, akkor ez nagyon valószínű. Nehezek az idők, éppen elég gond, hogy az embernek lakása és ennivalója legyen. Ki gondolhat hintóra ilyenkor? Pittypat néni ismerősei és rokonai, éppen úgy, mint ő maga is, gyalog jártak mostanában.
Néhány szekér álldogált a tehervonatok mellett, meg egypár magas kocsi, idegenekkel a kocsiülésen, és összesen két városi hintó. Az egyik csukott volt, a másik nyitott, s egy jól öltözött asszony meg egy jenki katonatiszt ült benne. Scarlett visszafogta a lélegzetét az egyenruha láttán. A néni megírta ugyan, hogy Atlantában nyüzsögnek a jenki katonák, mégis meghökkentette és megijesztette az első egyenruha. Nehéz volt hozzászokni a gondolathoz, hogy nincs már háború, és a jenkik nem bánthatják, nem rabolhatják ki.
Elhagyatottnak, kihaltnak tűnt az állomás. Scarlett visszagondolt arra a napra, mikor 1862-ben először jött ide, mint fiatal özvegy, hosszú gyászfátyollal a fején, és unalommal, keserűséggel a szívében. Milyen élet volt itt akkor! Milyen forgalom! Mennyi kocsi, szekér! Lovasok nyargaltak, ismerősök kiabáltak egymásnak … Felsóhajtott. Kedves, könnyű napok voltak azok a háború elején. Aztán arra gondolt, hogy gyalog kell menniük egészen Pittypat néni házáig, és még keservesebbet sóhajtott. Csak azt remélte, hogy valahol a Barackfa utca hosszában majd mégis talál ismerőst, aki kocsival van, és felveszi őket.
Amint ott álldogáltak, a csukott kocsi megmozdult, s a bakon ülő néger feléjük hajtott. Kihajolt az ülésről, és megkérdezte:
−  Hintó tetszik? Két dollárért elviszem akárhová Atlantában.
Mammy megsemmisítő pillantással mérte végig.
−  Bérkocsi? − hőkölt vissza undorral. − Tudod te, nigger, kik vagyunk?
Mammy ugyan falusi néger volt, de valaha nagyvárosban élt, és jól tudta, hogy előkelő hölgy nem ül bérkocsira, különösen csukott kocsira, legfeljebb szükség esetén, akkor is csak úgy, ha családjának egy férfitagja kíséri. Még egy öreg néger szolgáló jelenléte sem volt elegendő, nem enyhíthette a helyzetet. Megrovóan pillantott Scarlettre, aki vágyódva nézett a kocsira és a kényelmes ülésre.
−  Menjünk innen, asszonyság! Bérkocsi és szabad nigger? Ez nem kell nekünk!
−  Én nem vagyok szabad nigger! − tiltakozott a néger kocsis. − Én az öreg Talbot asszonyság niggere vagyok, és ez az ő kocsija, és azért fuvarozok pénzért, hogy szerezzek valamit a konyhára.
−  Micsoda Talbot asszonyság az?
−  Susanne Talbot asszonyság, Milledgeville-ből. Idehurcolkodtunk, amikor az urat megölték.
− Ismerjük ezt az asszonyságot? − fordult Mammy szigorúan Scarlett felé,.
−  Én nem.− mondta sajnálkozva Scarlett. − Senkit sem ismerek Milledgeville-ből.
−  Akkor gyalogolunk − jelentette ki Mammy szilárdan. − Mehetsz tovább, nigger.
Felkapta az útitáskát, amelyben benne volt Scarlett új ruhája, új kalapja meg hálóinge, hóna alá szorította a tarka kendőbe kötött batyut, melybe saját ingóságait csomagolta,   és  megindult.   Scarlett  szó   nélkül  ment tana. Nem akart vitát kezdeni mindjárt az első percen Mammyval. Mióta tegnap a függönyt felszabták, valami gyanakvó,   éber   fény   volt   a   szemében,   ami semmiképpen sem tetszett neki. Tudta, hogy nehéz lesz megszabadulni tőle,   kibújni  felügyelete alól,   és  nem szerette volna időnek előtte felajzani a harckészségét, míg nem elkerülhetetlen.
Amint a keskeny gyalogjárón a Barackfa utca felé mentek, Scarlett egyre nehezebb szívvel nézett körül. Milyen más lett a város. Csupa rom, csupa kormos, félig ledőlt fal. Elhaladtak a telek mellett, amelyen egykor az Atlanta Hotel állott. Valaha Henry bácsi meg Rhett is ott laktak, most csak néhány fal meredezett a helyén.
A raktárakat és boltokat, amelyek félkilométernyire húzódtak az állomásépület környékén, a puszta földig lerombolták, csak négyszögletes alapépítményeik feküdtek kopáran a sötét ég alatt. A sínek mezítelenül húzódtak a sáros földön. Scarlett tudta, hogy valahol valamelyik romhalmaz vagy puszta telek az ő öröksége, melyet Charles, hagyott rá. Henry bácsi tavaly megfizette a vagyonadót helyette − ezt is vissza kell még majd adnia valamikor. De ez a gond nem volt nyomasztó számára.
Amint befordultak a Barackfa utca sarkán és a város központja felé tekintettek, Scarlett nem bírt visszafojtani egy halk sikoltást. Frank Kennedy megmondta nekik, hogy a város egészen leégett, de azért ezt mégsem képzelte volna. Álmában a város még mindig olyan volt, mint rég, álltak a büszke, magas házak a ragyogó Fő utca hosszában. Most kopár vidéket látott. Vajon az a sáros út ez, amelyen ezerszer kocsizott vidáman a háború idején, amelyen leszegett fejjel futott végig rémülettől fáradhatatlan lábbal, ágyútűz közepette az ostrom alatt, s amelyen valaha a forró napfényben vánszorgott, hogy az orvost megkeresse? Sírnia kellett volna.
Sok új ház ütötte ugyan fel fejét azóta, hogy Sherman felégette a város közepét, de még mindig nagy, üres helyek tátongtak itt is, ott is, és halomban feküdt a kormos, füstös téglatörmelék, a fagyos bozót és mindenféle szemét és hulladék közepette. Látta néhány ismerős ház tetőtlen falait, melyek között átvilágított a szürke téli fény, üveg nélküli ablakok néztek rá, magános kémények nyújtóztak az égnek. Itt-ott örömmel fedezett fel egy-egy ismerős boltot, melyet úgy-ahogy helyrehoztak már, az új téglák pirosan virítottak ki a régi, kormos falból. Némelyik új boltajtó fölött ismerős neveket látott, de sokkal több volt az idegen név. Különösen meglepte a rengeteg új orvos, ügyvéd és gyapotkereskedő. Valamikor a szó szoros értelmében mindenkit ismert Atlantában, és most a lelkére nehezedett, hogy ennyi az idegen. Csak az vidította fel némileg, hogy mégis látott új   épületeket  végig   a   hosszú úton, vagy legalább megkezdett   és   folyamatban   levő építkezéseket.
Sok volt az új ház, némelyik háromemeletnyi magas. Az építkezés lázasan folyt. Amerre nézett mindenünnen kalapács, fűrész zaja hallatszott, állványok emelkedtek, és munkások másztak a létrák tetejére, téglával a vállukon. Végigtekintett az utcán, amelyet úgy szeretett, és könny fátyolozta el a szemét.
„Felgyújtottak − gondolta −, felgyújtottak és a földdel egyenlővé tettek mindent. De nem győztek le, nem tudtak legyőzni. Újra élni fogsz, és olyan eleven és olyan szép leszel, mint régen!”
Ment, ment, előre, nyomában csoszogva és döcögve bandukolt Mammy. A gyalogjárón éppen olyan sokan tolongtak, mint a háború legmozgalmasabb hónapjaiban. Ugyanaz a forgatag, ugyanaz a sürgő-forgó zsivaj, az élet gyors lüktetése, mint mikor először jött el Pittypat nénihez. A sárban éppen annyi kocsi járt, csak a sebesültszállító társzekerek tűntek el. Lovak és öszvérek álldogáltak a boltok fából ácsolt eresze alatt megrakottan. De a tömegben kavargó arcok éppen olyan idegenek lettek, mint a boltok névtáblái. Nyers arcú, soha nem látott férfiak, cifrán öltözött nők… Sok-sok ide-oda őgyelgő néger. Nekitámaszkodtak a falnak, vagy valami lépcsőn ültek, és a robogó kocsikat nézték, mint a kíváncsi gyermek a cirkuszban.
− Felszabadított falusi niggerek − horkantott megvetően Mammy. − Soha életükben nem láttak még egy igazi hintót. Milyen arcátlanok! Milyen tolakodó a tekintetük!
Csakugyan tolakodó volt a tekintetük. Scarlett rögtön látta. De nem sokat törődött a négerekkel, mert minduntalan visszatért az előbbi rossz érzése, amint itt is, ott is feltűnt a kék jenki egyenruha. Mennyi katona! Gyalog, lóháton, katonai társzekéren … az utcán, a kapukban, a kocsmaajtókban …
Összeszorította az öklét.
„Sohasem fogok tudni hozzájuk szokni! Soha!” − gondolta.
Hátraszólt:
−  Siessünk, Mammy, hogy kijussunk ebből a tömegből.
−  Majd szétlökdösöm .én ezt a sok fekete niggert az utamból − felelte Mammy ugyancsak hangosan, és fenyegetően megforgatta kezében az útitáskát, mert egy néger ott vakarózott előtte, és nem volt hajlandó kitérni. Most bezzeg ész nélkül ugrott oldalt. − Nekem nem tetszik ez a város, Scarlett asszonyság. Nagyon sok benne a jenki meg a nigger.
Átmentek a túlsó oldalra, a sárba rakott csúszós köveken. Elhagyták a Decatur utcát. Mikor a kápolnához értek, Scarlett megállt, és keserűen felnevetett. Eszébe jutott, mennyire meg volt ijedve 1864-ben, aznap, hogy Beau a világra jött. Hogy szaladt az orvosért. Hogy hanyatlott le itt fáradtan. Milyen gyermek volt! Mennyi minden történt vele azóta! …
Csukott kocsi közeledett feléjük a Barackfa utcán. Scarlett kíváncsian hajolt előbbre, nem talál-e ismerőst. Még meglehetősen messze volt a ház. Mammy is megállt. Scarlett barátságos mosolyra igazította az arcát, és már-már felemelte a kezét, mikor egy asszony feje jelent meg az ablakban, finom prémkucsmával tűzvörös haján. Scarlett gyorsan hátralépett. Az ő arcán is, a vörös hajú arcán is látszott, hogy megismerik egymást. Belle Watling volt… és Belle Watling orrcimpája megremegett a láttára. Különös … Belle Watling az első ismerős, akit lát.    ,
−  Ki volt ez? − kérdezte Mammy gyanakodva. − Ismeri az asszonyságot, de nem köszönt. Soha életemben nem láttam ilyen színű hajat. Ez olyan, mintha festve volna!
−  Festett is − mondta kurtán Scarlett.
−  Az asszonyság festett hajúakat ismer? Azt kérdeztem, ki volt?
−  Egy rossz asszony − felelte Scarlett −, és nem ismerem, csak tudom, hogy ki, fogd hát be a szád.
−  Nahát ilyet! − szuszogta Mammy, és leesett állal bámult a hintó után. Nem látott igazi rossz asszonyt azóta, hogy eljöttek Ellennel Savannah-ból, több mint húsz éve, és most nagyon bánta, hogy nem nézte meg jobban.
−  Aztán ilyen szépen van felöltözve, s ilyen finom hintója meg lova van − mormogott magában. − Én nem tudom, hogy mit is gondol magában az a Jóisten, hagyja a rossz asszonyt hintóban ülni, mikor a magunkfajta alig eszik, és mezítláb jár.
−  A Jóisten már abbahagyta, hogy velünk foglalkozzék − legyintett Scarlett elkeseredve. − És ne mondd, hogy a mama megfordul a sírjában, ha ilyeneket mondok, mert nem bánom, akármit beszélsz.
Az bántotta, hogy különbnek akarta magát érezni Belle Watlingnál, és nem érezte magát különbnek. Ha minden sikerül, amit kitervelt, akkor olyan lesz, mint ő, és ugyanaz a férfi fogja eltartani őt is. Nem bánta meg az elhatározását, de gyötörte a gondolat.
„Nem törődöm most ezzel” − határozta el, és meggyorsította a lépéseit.
Elhaladtak a kőrakás előtt, ahol valaha Meade doktorék háza állt. Most csak néhány lépcső maradt épen, és a feljáró, amely nem vezetett sehová. Whitingék háza helyén kopasz föld volt. Még a kémény meg az alapzat is eltűnt. Szekérnyomok mutatták, merre szállították el az építőanyagokat. Elsingék téglaháza azonban állt, új tető volt rajta, és új volt a második emelet is. Bonnellék házát ügyetlenül foltozták meg itt-ott, nyers deszkából volt a fedele zsindely helyett, és úgy látszott, lakható. De sehol egyetlen ablakból sem hajolt ki senki, egyetlen ajtóban nem jelent meg senki, sehonnan nem kiáltott, nem integetett feléje senki. Scarlett -örült. Nem kívánt most ismerőssel találkozni.
Aztán előbukkant Pittypat néni házának új palateteje és vörös téglafala. Scarlett szíve megdobbant. Milyen jó az Isten mégis, hogy megvédte ezt a házat. Az udvarból most jött ki Péter bácsi, piaci kosárral a karján, és mikor meglátta, hogy Scarlett és Mammy jönnek felfelé, hitetlen, bámész vigyorgással szakadt ketté fekete ábrázata.
„Meg tudnám csókolni a vén bolondot, úgy örülök, hogy látom” − gondolta Scarlett. Odakiáltott neki:
−  Szaladj és hozd a néninek a repülősót, Péter! Csakugyan mi vagyunk!

Vacsorára az elkerülhetetlen kukoricakása meg aszalt körte volt Pittypat néni asztalán is. Míg evett, Scarlett megesküdött magában, hogy soha többé nem tálaltat ilyesmit, ha újra pénze lesz. Márpedig kerüljön, amibe kerül, gazdag akart lenni megint, több pénzt akart szerezni, mint amennyivel Tara adóját kifizeti, sokkal, sokkal több pénzt, ha gyilkolnia kell is érte.
Ott ültek az ebédlő sárga lámpafényében, és beszélgettek. Scarlett tapintatosan a néni anyagi viszonyairól kezdett kérdezősködni. Hátha Charles családja tudna pénzt adni neki. Bár erről nem illett beszélni. Pittypat néni, boldogságában, hogy végre van nála valaki a rokonságból, nem gondolkozott rajta, illendő-e ilyesmiről beszélni, vagy nem, és őszintén panaszkodott. Könnyezve mesélte el, milyen szerencsétlenség érte őket. Nem tudta, hogyan és mi módon, de a sok föld, a vagyon, az értékpapír mind elveszett. Henry azt mondja, hogy alig maradt néhány krajcárjuk. Nehezen tudták az adót is megfizetni. Éppen csak a ház van még meg. Pittypat néni szerencsére nem ébredt rá, hogy a ház sem az övé, hanem fele Melanie-é, fele Scarletté. Scarlett nem is világosította fel. Pittypat néni suttogva árulta el, hogy még a házadót is Henry bácsi fizette ki. És hogy minden hónapban ad neki valami kis pénzt, amiből éljen, pedig nagyon lealázó a számára, hogy éppen tőle fogadjon el alamizsnát, mikor olyan rég haragban vannak.
−  Henry mindig azt mondja, nem tudja, meddig bírja még a terheket, az elviselhetetlenül magas adót, de persze az is lehet, hogy hazudik, és tele van pénzzel, csak nekem nem akar adni.
„Persze hogy neki sincs pénze − gondolta magában sötéten. − Rendben van, kihúzzuk a névsorból őt is, Pittypat nénit is. Senki más nem maradt, csak Rhett. Meg kell tennem. Meg keli tennem. De most nem gondolok erre … előbb beszélnem kell a nénivel Butlerről, hogy tudjam, itt van-e. Ha lehet, meghívatom holnap ebédre.”
Mosolyogva szorította Pittypat néni kövér kezét a két tenyere közé.
− Drága nénikém − mondta −, ne beszéljünk ilyen szomorú dolgokról. Felejtsük el, ami bánt. Mesélje el, mi van a régi jó ismerősökkel. Hogy van Mrs. Merriwether meg Maybelle? Hallottam, hogy a kis kreol baj nélkül visszakerült hozzá. Mit csinálnak Elsingék meg a doktorék?
Pittypat néni arca egyszerre felderült, és könnyeit felszárítva, részletesen beszámolt mindarról, amit a szomszédokról meg ismerősökről tudott. Mit csinálnak, hol laknak, milyen ruhát hordanak, mit esznek. Elszörnyedve említette, hogy mielőtt René Picard hazajött volna, Mrs. Merriwether úgy szerzett pénzt, hogy Maybelle-lel együtt süteményeket sütött, és eladta a jenki katonáknak. Képzeld! Néha két tucat jenki is állt a konyhaajtó előtt, várva, hogy elkészüljön a friss „ sütemény. Most, hogy René hazajött, szereztek valahol egy ócska szekeret, azon viszi mindennap a jenkik táborába a süteményt meg pástétomot, és eladja. Mrs. Merriwether azt mondja, ha megtakarítanak egy kis pénzt, pékboltot nyitnak valahol a városban. Pittypat néni kijelentette, hogy nem akarja bírálni az eljárásukat, de inkább éhen halna, mint hogy a jenkiknek zsemlét süssön. Valahányszor végigmegy az utcán − mondta −, és egy jenki katonával találkozik, megvetően végignéz rajta, és átmegy az út másik oldalára, akármilyen nagy a sár. Scarlett ebből láthatja, milyen áldozatokra képes ő még mindig a Konföderációért.
Mrs. Meade meg a doktor/háza leégett, és sem pénzük, sem erejük vagy kedvük hozzá, hogy újraépítsék, mikor mind a két fiuk meghalt. Mrs. Meade azt mondta, hogy neki nem kell otthon többé. Minek, ha nem lesz benne sem gyermek, sem unoka? Hogy így egyedül maradtak, Elsingékhez mentek lakni, akik úgy-ahogy rendbe hozták a házukat. Whitingéknek is van ott egy szobájuk,  és Mrs. Bonnell szintén oda akar költözni, amint ki tudja adni a házát bérbe valami jenki katonatisztnek és családjának.
−  De hogyan férnek be annyian? − csodálkozott Scarlett.
−  Mrs. Elsing meg Fanny a nappaliban alusznak, Hugh pedig a padláson − magyarázta Pittypat. − Drágám, nem szívesen mondom el az ilyesmit, és Mrs. Elsing a világért nem mondja másképp, mint hogy fizető vendégei vannak, de bizony ez nem más, mint hogy panziót tart, szállást meg ellátást ad pénzért. Nem borzasztó? Mrs. Elsing panziósné lett!
−  Nekem nagyon tetszik − mondta Scarlett kurtán. − Csak lettek volna nekünk fizető vendégeink tavaly Tarán a sok ingyenélő helyett! Akkor nem lennénk ilyen szegények.
−  Scarlett! hogy mondhatsz ilyesmit? Szegény anyád megfordulna a sírjában, ha valaha is pénzt fogadnátok el, amiért Tarán lakik valaki! Persze szegény Mrs. Elsing nem tehetett mást, mert hiába próbált hímezni, hiába festett Fanny olyan szépen porcelánra, és Hugh hiába hasogatott egész nap fát, hogy alágyújtósnak eladja, nem kerestek annyit, hogy megélhettek volna belőle. Képzeld el szegény drága Hugh Elsinget, amint aprófát vág, holott kész ügyvéd, méghozzá kitűnő ügyvéd! Sírni tudnék, milyen sorsra jutottak a fiaink!
Scarlett a gyapotföldekre gondolt, a bronzszínű könyörtelen nap alatt Tarán. A véghetetlen barázdákra, amint lassan haladt rajta végig munka közben, sajgó háttal, holtfáradtan. Emlékezett az érzésre, amint gyakorlatlan tenyerében tartotta az eke szarvát. Ügy gondolta, Hugh Elsing sem érdemel különösebb sajnálatot, mint a többi. Milyen bohó öreg gyermek Pittypat néni, és mennyire védett élete van még mindig a romok és a teljes összeomlás közepette.
−  Ha nem tetszik neki a fahasogatás, miért nem próbál ügyvédeskedni? Nincs elég pörösködés Atlantában?
−  Hogyne volna, hogyne volna, drágám! Nagyon sok van. Úgyszólván mindenki pörösködik a másikkal. Gondold csak el, mikor annyi ház leégett, és az építőanyagokat elhordták, a telekhatárok eltűntek, és senki sem tudja, mi az övé, mi nem… De nem kapsz pénzt az ügyvédeskedésért, mert senkinek sincs miből fizetni. így aztán Hugh folytatja a favágást… Ó, majdnem elfelejtettem! Nem írtam meg? Fanny Elsingnek holnap lesz az esküvője, és most, hogy itt vagy, természetesen el kell jönnöd! Mrs. Elsing nagyon fog örülni. Remélem, hoztál valami más ruhát is? Nem mintha nem lenne nagyon kedves ez a ruha, és nem állna jól, de … mégis … kissé már elviselt. Micsoda? Új ruhád van? Szép bársonyruhád? Jaj de örülök! Tudod-e, hogy ez lesz az első esküvő, amire elmegyek, mióta Atlanta leégett? Sütemény is lesz, meg bor, utána pedig tánc, bár igazán nem tudom, miből fizetik Elsingék a mai nehéz időkben.
−  Ki a vőlegény? Azt hittem, hogy mert Dallas McLure Gettysburgnál elesett, Fanny nem is fog már férjhez menni.
−  Drágám, nem szabad elítélned ezért Fannyt. Nem mindenki olyan hű a halottjához, mint te szegény jó Charlie-hoz. Várj csak… mi is a neve? Sohasem tudok emlékezni a nevekre .. . valami Tom. Ismertem jól az anyját, együtt jártunk a La Grange-féle leányiskolába. Tomlinson volt a vezetékneve, és az apja… ki is volt? Perkins? Parkins? Megvan! Parkinson! Spartából való. Nagyon jó család, de azért… hiszen tudom, hogy nem szép ilyesmit mondani, de nem értem, hogyan tudta Fanny elhatározni magát, hogy a felesége lesz …
−  Talán iszik, vagy …
−  Dehogy! Nagyon becsületes, tisztességes ember, csakhogy megsebesült az alsó testén, és a lába olyan furcsa lett. Nem szeretek ilyesmit mondani, de valahogy furcsán nyújtogatja a lábát. Olyan közönséges a járása. .Hogyan lehet ilyen emberhez feleségül menni?
−  Ma nemigen válogathatnak a lányok. Valakihez menniük kell.
−  Kell? − sértődött meg Pittypat néni. − Én sem mentem!
−  Drága nénikém, az más! Mindenki tudja, hogy a néni nem azért nem ment, mert nem kérték. Emlékszem jól, hogy az öreg Carlton főbíró milyen szemeket vetett a nénire a háború alatt, mikor itt voltam Atlantában!
−  Ó, Scarlett! Ne is emlegesd azt a vén bolondot! − pirult el a néni, és szendén a tenyerébe nevetett. − De Fannyt is mindenki szereti és jobb házasságot is köthetett volna. Nem is hiszem, hogy szeretné ezt a nem is tudom milyen Tomot. Talán még mindig Dallast siratja, de hiába, ő nem olyan, mint te vagy, drágám, aki hű maradtál Charlie-hoz, bár tudom, hogy tizenkétszer is férjhez mehettél volna már azóta. Melly meg én gyakran emlegettük ezt, mikor mindenki más úgy beszélt rólad, hogy szívtelen kacér teremtés vagy.
Scarlett tapintatosan másra terelte a szót, és egyik ismerős után a másikról kezdett beszélni, de közben egyre várta az alkalmat, hogy Rhett Butiért hozhassa szóba. Tudta, hogy nem lenne jó egyenesen kérdezősködni, mindjárt most, a megérkezése után. Elég, ha majd később kezd Pittypat néni gyanakodni, ha Rhett megtagadja, hogy feleségül vegye.
A néni boldogan fecsegett tovább, gyerekesen boldog volt, hogy van, aki türelemmel hallgatja. − Szörnyű dolgok történnek manapság Atlantában − jelentette ki. − Persze mindennek a republikánusok az okai. A legborzasztóbb pedig, hogy mindenféle képtelen gondolatot ültetnek a szegény négerek fejébe.
−  Drágám, azt akarják, hogyanégerek szavazzanak! Hallottál már ilyen ostobaságot? Bár … nem tudom … ha meggondolja az ember, Péter bácsinak több esze van, mint akárhány republikánusnak, akit életemben láttam, és sokkal jobb a modora is. De persze Péter bácsi nem akar szavazni. Hanem a butább négerek egészen elvesztették a fejüket. És némelyik igazán szemtelen. Az ember élete nem biztos, ha este kimegy az utcára, és fényes nappal is lelökik a hölgyeket a gyalogjáróról a sárba. Ha pedig valami tisztességes úriember szót emel emiatt, lezárják … és … Jaj, Scarlett, nem mondtam még, hogy Butler kapitány börtönben van?
−  Rhett Butler?
Még ezt a megdöbbentő hírt sem bánta túlságosan Scarlett, annyira megörült, hogy végre maga Pittypat néni hozta őt szóba.
−  Igen bizony! − bólogatott az izgalomtól pirosra gyúlt arccal Pittypat néni. − Börtönben ül, mert megölt egy négert, és lehet, hogy fel is akasztják ezért! Képzeld!
Scarlett lélegzete egy pillanatra elakadt. Csak bámult Pittypat néni arcába.
−  Még nincs egészen bizonyítva, hogy ő volt,, de valaki megölte a négert, mert megsértett egy fehér asszonyt. És a jenkik nagyon fel vannak izgatva, mert sok tolakodó négert megölnek, senki sem tudja, kik. Ha nem is tudták rábizonyítani a gyilkosságot a kapitányra, példát akarnak mutatni, elrettentő példát, és Meade doktor azt mondja, hogy ha csakugyan felakasztják, ez lesz az első jó, amit a jenkik életükben tettek. De én mégis úgy gondolom … Isten, tudja … Még egy hete is itt járt a kapitány nálam, és egy gyönyörű kövér fürjet hozott pecsenyének, és rólad kérdezősködött. Azt mondta, fél, hogy megsértődtél valami megjegyzés miatt, és hogy talán soha nem is fogsz neki megbocsátani.
−  Mennyi időre zárták le?
−  Azt senki sem tudja. Hiszen mondom, hogy talán fel is akasztják! Bár lehet, hogy mégsem tudják rábizonyítani a gyilkosságot, és akkor nem tudom, mi lesz vele. Ugyan a jenkik nem sokat bánják, bűnös-e valaki, vagy sem, csak valakit felakaszthassanak.
Pittypat néni titokzatosan szája mellé emelte kövér tenyerét, és úgy mondta:
−  Azért vannak úgy felizgatva, mert megalakult a Ku-Klux-Klan. Van odalenn is, nálatok? Egészen bizonyos, hogy van, csak Ashley nem akar előttetek ilyesmiről beszélni. Aki a Klánhoz tartozik, az titoktartást fogad. Körbe-körbe lovagolnak a környéken éjszakánként, kísértetnek öltözködve, és bekopogtatnak a kofferesekhez, akik rabolnak, meg a négerekhez, akik tolakodóan viselkednek a fehér nőkkel szemben. Néha csak megijesztik  és  megfenyegetik   őket,  követelik,   hogy hagyják el Atlantát, de ha ez nem használ, meg is verik, és …
Pittypat néni szeme nagyra tágult, amint suttogta:
−  Néha meg is ölik őket, és ott hagyják valahol a holttestüket, rá van tűzve a cédula, hogy a Ku-Klux-Klan járt itt… A jenkik pedig nagyon dühösek, és kiabálnak, hogy majd megmutatják, így meg úgy… De Hugh Elsing azt mondja, nem hiszi, hogy felakasztják Butiért, mert a jenkik is hallották, hogy tudja, hol van a Konföderáció pénze, és szeretnék belőle kicsikarni a titkot.
−  A Konföderáció pénze?
−  Ezt sem tudod? Hát nem írtam meg? Drágám, látszik, mennyire távol éltél a világtól! Mindenkinek csak elállt szeme-szája, mikor egy szép napon megjelent a kapitány a városban gyönyörű hintóval, finom új ruhában, pénzzel teli zsebbel. A többiek meg nem tudták, miből fognak ebédelni. Természetes, hogy mindenki dühös lett, hogy ez az árdrágító így meggazdagodott, mikor mindenki más tönkrement. Mindenki szerette volna tudni, honnan szerezte a pénzét, de nem merte senki megkérdezni tőle, csak én. Ö nevetett és azt mondta: hát bizonyos lehet benne, Pittypat kisasszony, hogy nem becsületes úton jutottam hozzá. Hiszen tudhatod, milyen nehéz valami értelmes feleletet kicsikarni belőle.
−  De hiszen mindenki tudhatja, hogy a blokád idején szerezte a vagyonát!
−  Igen, igen, egy részét. De ez csak egy csöpp a tengerben ahhoz képest, amennyi pénze van. Mindenki azt hiszi, hogy több millió dollárt rejtett el aranyban valahol a Konföderáció pénzéből. Ezt hiszik a jenkik is.
−  Több millió dollárt, aranyban?! …
−  Igen, igen! Nem emlékszel, mennyi gyapotot vitt át Nassauba és Angliába a háború alatt? − kérdezte Pittypat néni diadalmasan − és persze nemcsak a maga gyapotját vitte, hanem a kormányét is. Tudod, hogy milyen nagy ára volt a gyapotnak a háború alatt Angliában. Megadtak minden árat érte. Butler a kormány szabad ügynöke volt,   és az volt a megbízatása, hogy eladja a gyapotot, a pénzért fegyvereket vegyen, és hozza el ezeket. Nahát, mikor aztán a zárlat nagyon szorosra zárult, nem hozhatta már be a fegyvereket, és nem költhette el a gyapotért kapott pénz egy századrészét sem, úgyhogy több millió dollár hevert az angol bankokban; Butler és a többi blokádtörő helyezte ott letétbe, várván, hogy új alkalom nyíljon a zárlat áttörésére. Szó sincs róla, hogy a pénzt a Konföderáció nevében helyezték volna letétbe. A maguk nevére tették be, és még mindig ott van. Mindenki beszélt erről, és nem mondhatnám, hogy jó szemmel nézték a városban. Mikor aztán ι jenkik bezárták a néger miatt, úgy látszik, ők is meghallották a dolgot, mert az kívánták tőle, hogy mondja meg, hol a pénz. Most minden közpénz a jenkiké. Legalábbis ők így tartják. Butler kapitány azt felelte, hogy ő nem tudja. Meade doktor szerint mindenképpen fel kellene akasztani, de ez még nagyon is könyörületes halál az ilyen tolvaj és hadinyerészkedő számára. Scarlett… Mi bajod? Olyan különös arcot vágsz. Drágám … nagyon felizgatott, amit mondtam? Hiszen igaz, udvarolt neked valaha, de azt hittem, már rég elfelejtetted. Én őszintén szólva sohasem örültem neki, mert olyan csirkefogó …
−  Nekem nem. udvarolt − mondta Scarlett nagy erőlködéssel. − Különben is összevesztem vele, mikor elmentem Atlantából az ostrom idején. És hol… hol tartják?
−  A tűzoltók házában, kint a gyakorlótér mellett.
−  A tűzoltólaktanyában? Pittypat néni nagyot nevetett.
−  Igen, a tűzoltólaktanyában van. A jenkik azt használják most katonai fogdának. A jenkik sátrakban laknak a városháza körül, az egész nagy térségen, és ott szemben van á tűzoltólaktanya, talán kissé odébb az utca végén, és oda zárták be Butler kapitányt is. És hallod-e, Scarlett, tegnap hallottam a legfurcsább dolgot Butlerről. Nem emlékszem már, hogy ki mondta. Tudod, hogy mindig milyen jól öltözött, valóságos dandy volt, most pedig ott tartják a tűzoltólaktanyában, még mosakodni sem tud mindennap, ő pedig naponta követelte, hogy engedjék megfürödni. Végül kivezették a cellájából a főtérre, ott egy hosszú vályú van, ebben fürdött meg az egész hadsereg, egy és ugyanabban a vízben. Azt mondták neki, itt ő is megfürödhet, de erre azt felelte: „Nem, köszönöm, én szívesebben hordom magamon a saját déli piszkomat, mint hogy a jenkik piszka tapadjon rám.”
Scarlett hallotta a fecsegést, de nem értett már belőle semmit. Két gondolat járt a fejében. Rhettnek több a pénze, mint álmodta volna, és Rhett a börtönben van. Az, hogy lecsukták, és talán fel is akasztják, talán még javította is a kilátásait. Nem sokat gondolt vele, mi lesz a sorsa. Olyan kétségbeesetten kívánta a pénzt, hogy „ezzel nem maradt ideje és ereje törődni. Különben is még mindig haragudott rá, és félig-meddig egyetértett dr. Meade nézetével, hogy az akasztás túl enyhe büntetés Butler számára. Az olyan férfi, aki otthagy egy asszonyt éjnek éjszakáján, egyedül az országúton, két ellenséges hadsereg között, megérdemli, hogy felakasszák. Ha szerét lehetne ejteni, hogy mindjárt ott a börtönben feleségül vegye, mielőtt felakasztanák, a sok milliót mind ő örökölné. Ha pedig nem is vehetné feleségül ilyen gyorsan, valami pénzt bizonyosan kapna tőle, ha megígérné, hogy a felesége lesz, amint kibocsátják. Vagy mást ígér … akármit… És ha felakasztják, nem kell az ígéretét megtartania.
Egy pillanatra elragadta a képzelete, s arra gondolt, hogy a jenki kormányzat jóvoltából talán hamarosan újra özvegy lesz. Millió dollár aranyban! Hogy rendbe hozhatná Tarát, mennyi gyapotot ültethetne! Milyen szép ruhákat vásárolhatna mindnyájuknak, mennyi ennivalót… Suellen, Carreen mennyi mindent kaphatnának! Wade annyi tápláló ételt ehetne, amennyi a gyomrába fér, megtelne a két kis sápadt arca, meleg ruhákat szabatna neki, nevelőnőt fogadna melléje, és később az egyetemre küldhetné … nem nőne fel mezítláb, tudatlanul, mint valami koldusgyerek. Aztán valami ügyes orvossal megvizsgáltathatná az apját, és Ashley … mi mindent tehetne Ashleyért…
Pittypat néni hirtelen abbahagyta a fecsegést, és más hangon szólt:
−  Mi az, Mammy, mit akarsz? Scarlett felriadt álmodozásából.
Mammy ott állt a küszöbön, két kezét a köténye alatt tartotta, szemében az éles, kutató csillogás. Ki tudja, mióta figyelte őket. Ügy látszik, mindent hallott, meglátszott ravasz, vén arcán.
−  Scarlett asszonyság fáradtnak látszik. Ügy gondolom, legjobb volna, ha lefeküdne.
−  Igazán nagyon fáradt vagyok − mondta Scarlett. Felállt, és gyerekes gyámoltalansággal nézett Mammy szemébe. − Félek, hogy egy kicsit meg is hűltem az úton. Pittypat néni, nagyon tetszene haragudni, ha ágyban maradnék holnap délelőtt? Mindenesetre ott szeretnék lenni este Fanny esküvőjén, és ha rosszabbul leszek, itthon kell maradnom. Ha délutánig ágyban fekszem, bizonyosan nem lesz holnap estére semmi bajom.
Mammy tekintetében őszinte aggodalom kezdett fényleni, amint megtapogatta a csuklóját és homlokát. Bizonyos, hogy nem volt jó színben. Sápadt volt, és remegett a térde. Gondolatainak zűrzavaros körforgása is elakadt.
−  Jaj, az én drága gyermekemnek a keze olyan hideg, mint a jég! Jöjjön hamar az ágyba. Mammy főz jó meleg teát, és meleg téglát is hoz, hogy kiizzadja a meghűlést.
−  Milyen meggondolatlan voltam! − kiáltotta kétségbeesve Pittypat néni. Felugrott a székből, és simogatni kezdte Scarlett karját. − Csak beszélek és beszélek, arra pedig nem gondolok, hogy te… Drágám, feküdj csak le hamar, és maradj az ágyban, pihenj, majd beszélgetünk még később, ha jobban leszel. Nem, holnap délelőtt lehetetlen .. . jaj de sajnálom! Pedig úgy szerettem volna az ágyad mellett ülni. De megígértem Mrs. Bonnellnek, hogy elmegyek hozzá. Influenzát kapott ő is meg a szakácsnője is. Mammy, de örülök, hogy itt vagy! El fogsz jönni velem hozzájuk, és megfőzöd az ebédjüket.
Mammy nem törődött már semmi mással, cipelte fel Scarlettet magával a lépcsőn, és dohogott, hogy nem vigyáz magára, és hideg a keze. Scarlett szelíd volt, féloldalt lógatta a fejét, és nagyon meg volt elégedve. Ha továbbra is el tudja altatni Mammy gyanúját, és sikerül elérni, hogy ő is, Pittypat néni is elmenjenek délelőtt a háztól, rendben van minden. Akkor aztán felkelhet, elmehet a börtönbe, és meglátogathatja Rhettet.
Mialatt felkapaszkodtak a lépcsőn, távoli mennydörgés reszkettette meg az ablakokat. Scarlett megállt egy pillanatra a jól ismert lépcsőházban, és arra gondolt, hogy egészen olyan, mintha az ágyúk szólnának most is. Megborzongott.
Amíg él, a mennydörgésről most már mindig az ágyúdörgés és a háború jut majd az eszébe…

34
Másnap reggel sütött a nap. Az éles szél elűzte a felhőket az égről, megzörgette az ablaktáblákat, és panaszos nyöszörgéssel kóborolt a kürtőben. Scarlett hálaimát mondott magában, hogy az éjszakai eső elállt. Régóta fülelt már ébren, hogy esik-e még. Tudta, hogy vége lett volna a bársonyruhának és az új kalapnak. Most, hogy besütött hozzá a nap, újra bizakodó lett és jókedvű. Nagy megerőltetésébe került az ágyban maradni, és szenvedő képpel, rekedt köhögéssel tanúsítani beteg voltát mindaddig, míg Pittypat néni, Mammy meg az öreg Péter szerencsésen el nem indultak Bonnellékhez. Mikor végre becsapódott a ház kapuja, és tudta, hogy egyedül van az öreg szakácsnővel, aki a konyhában énekel, kiugrott az ágyból, és elővette a szekrényből az új ruháját.
Az alvás felfrissítette, és új erőt meg bátorságot adott neki. A szíve mélyén felkészült a harcra. Volt valami izgató élvezet a gondolatban, hogy egy nagy szellemi ütközet következik egy férfival, a sok élettelen ellenfél, a munka, a gond, a rászakadó csapások után most férfival, élő emberrel kell megküzdenie megint, és győznie kell, győznie a maga erejéből.
Nehéz volt az öltözködés egyedül, de valahogy sikerült. Feltette tollas kalapját, és átszaladt Pittypat néni szobájába, hogy a nagy tükörben megnézze magát.
Határozottan tetszett önmagának. Lám, milyen csinos! A kakastoll valami kihívó vidám kinézést adott a kalapjának, és a sötétzöld bársony hátterében úgy ragyogott a szeme, mint a smaragd. A ruha nagyon szép lett. A finom bársony lágy redőkben omlott le rajta. És milyen előkelő és méltóságteljes a megjelenése! Csodálatos érzés volt végre megint új ruhában lenni. Jó érzés volt tudni, hogy szép, szinte kihívó. Hirtelen előrehajolt, és megcsókolta a tükörképét. Aztán nevetett a saját bohóságán. Az anyja selyemkendőjét hozta magával, azt vette a vállára, de a kifakult selyem színe nagyon elütött a ruha mohazöld színétől, és az egész öltözéket kissé kopottassá tette. Kinyitotta Pittypat néni szekrényét. Szép fekete posztókabátot talált benne, amit a néni csak vasárnaponként vett fel. Ez jól állt a ruhájához. Belekapcsolta fülébe a gyémánt fülbevalót, és megrázta a fejét, hogy lássa a hatást. Halk csörrenéssel csendült meg az ékszer. Nagyon jól állt neki. Elhatározta, hogy minél többször meg fogja rázni a fejét, ha ott lesz Rhettnél. Az ilyesmi tetszik a férfiaknak.
Milyen szégyen, hogy Pittypat néninek csak egy pár kesztyűje van, és azt is felhúzta kövér kezére, s elvitte magával! Igazi úrhölgy nem is megy ki az utcára kesztyű nélkül. De mit tegyen? Mióta elment Atlantából, nem volt kesztyűje. Sebaj, elviszi Pittypat néni kis fekete muffját, s abban fogja a kezét tartani. Annál is inkább, mert a nehéz munkában ugyancsak eldurvult a keze. Nem lehetett éppen szépnek mondani. Hiába.
így, hogy a muff is nála volt, érezte, hogy nagyon elegáns. Ha valaki látja, ugyancsak nem gondolná, hogy nyomor és szükség nehezedik a vállára. A legfontosabb, hogy Rhett ne gyanakodjon. Azt kell hinnie, hogy kizárólag gyengéd érzelmei vezették hozzá.
Lábujjhegyen ment le a lépcsőn, és óvatosan kiosont a házból. A néger asszony   gyanútlanul  motoszkált   a konyhában. Mellékutcára tért bê, s úgy sietett le a városba, nehogy meglássa valami mindent meglátó szomszéd. Az Ivy utcában, egy leégett ház előtt, leült egy kőre, s várt, hogy valami arra járó kocsi vagy szekér felvegye. A nap hol bebújt a felhők közé, hol újra kisütött, s valami félig síró, félig nevető fénnyel öntötte el a tájat. A szél rángatta a nadrágocskája széles fehér csipkéjét. Hidegebb volt, mint gondolta volna. Erősen beburkolózott Pittypat néni köpönyegébe, és türelmetlenül didergett. Éppen mikor már nekikészült volna a hosszú útnak a városon át a tűzoltólaktanyáig, a jenki táborba, ütött-kopott szekér közeledett, öregasszony ült a bakon, viharvert ráncos arca felett fején széles karimájú kopott szalmakalap volt. A gyakorlótér felé vezetett az útja, és morogva ugyan, de megengedte, hogy Scarlett felüljön melléje. Látszott azonban, hogy ferde szemmel nézi a bársonyruhát meg a tollas kalapot.
„Azt hiszi, rossz asszony vagyok − gondolta Scarlett. − És ki tudja? Talán nem is téved.”
Mikor nagy nehezen kiértek a város másik végébe, és felmagasodott előttük az épület nagy, fehér kupolája, megköszönte az öregasszony szívességét, leszállt és megvárta, míg a szekér továbbzörög. Aztán körültekintett, nem látja-e valaki. Megcsipkedte az arcát, hogy pirosabb legyen, s az ajkát harapdálta. Megigazgatta a kalapja szalagját, hátrasimította a haját, és megindult.
A kétemeletes, vöröstéglás, nagy ház, a városháza, túlélte a várost, nem égett le. De olyan árvának, olyan gondozatlannak tűnt a piszkosszürke ég alatt. Körülötte, ameddig csak ellátott a szem, apró katonasátrak és barakképületek sorakoztak. Nyüzsgött mindenfelé a jenki katona. Scarlett elszorult szívvel nézett körül. Eltűnt a bátorsága. Hogyan találja meg Rhette-t itt, az ellenség táborában?
A laktanya felé tekintett. Látta, hogy a bezárt, nagy szárnyas kapu előtt két őr lépked fel és alá. Rhett odabenn van. De mit mondjon az őröknek?
Kiegyenesedett, és hátrafeszítette a vállát. Ha nem félt megölni egy jenkit, miért félne beszélni velük?
Óvatosan lépegetett át a sárból kiálló csúszós köveken, míg egy őr, aki jól begombolkozott kék kabátjába a jeges szél ellen, meg nem állította.
−  Hová, asszonyság?
A kiejtése idegenszerű volt, középnyugati tájszólásra vallott, de a hangja udvarias és tisztelettudó.
−  Szeretnék bemenni… egy foglyot szeretnék meglátogatni.
−  Hát… nem tudom, lehet-e, kérem … − mondta az őr, és megvakarta a tarkóját. − Nagyon szigorúak a tiszt urak, és …
Elhallgatott, és jobban megnézte a bársonyruhás hölgy arcát.
−  Ejnye! Asszonyság! Csak nem fog sírni? Ne tessék sírni. Tessék csak bemenni az őrség parancsnokához, és kérje meg szépen a tiszt urakat. Bizonyosan beengedik.
Scarlett, akinek esze ágában sem volt, hogy sírjon, napsugaras mosollyal bólintott feléje. Az őr sarkon fordult, és odaintette a másikat. Az lassú, kimért léptekkel közeledett.
−  Hallod-e, Bili? Gyere csak ide.
Odajött a másik őr is. Nagy, vastag ember volt, felgombolt köpönyege gallérjából ijesztően borzas fekete szakáll lógott elő. Nagyokat cuppogott a sár a léptei nyomán.
−  Vezesd fel ezt a hölgyet az irodába. Scarlett megköszönte, és indult.
−  Vigyázzon az asszonyság, ki ne ficamítsa a vékony bokáját ezeken a csúszós köveken − mondta a fekete szakállú katona, és karon fogta. − Kicsit fel is foghatná a ruháját, mert besározódik.
Ez is olyan idegenül, magas orrhangon beszélt, mint a másik, de éppen olyan udvariasan és kedvesen is. A keze pedig megnyugtatóan erős volt és lovagias. Lám, a jenkik sem olyan rossz emberek.
−  Ilyen kutya időben nem lenne szabad hölgyeknek kint járni − mondta a szakállas katona. − Messziről jött az asszonyság?
−  Bizony, nagyon messziről, éppen a másik végén lakom a városnak − felelte Scarlett, akinek jólesett a katona meleg hangja.
−  Elég rosszul tette az asszonyság, hogy kimozdult a házból ilyenkor, mikor a náthaláz olyan ragadós − mondta a katona szinte megrovóan. − Itt az iroda, asszonyság.
−  Ez, ez itt a parancsnokság? − Scarlett feltekintett a kedves öreg épületre, amelynek homlokzata a térre tekintett, és sírni tudott volna.
Megálltak az épület előtt, ahol Scarlett valaha annyit táncolt, ahol virágfüzéreket és fenyőgallyakat aggattak a falakra, ahol a Konföderáció zászlói lobogtak vidáman … Most hatalmas jenki zászló a homlokzatán.
−  Mi az, mi történt?
−  Semmi… semmi.. csak … ismertem azokat az embereket, akik itt laktak.
−  Hát ez szomorú lehet. Azt hiszem, ők maguk sem ismernék fel az épületet, ha látnák, de különösen belül dúltak a falak és a lépcsők. De hát menjen csak be, asszonyom, és keresse a kapitányt.
Scarlett felment a lépcsőn, végigsimogatta a kopott, töredezett fehér lépcsőkorlátot. Aztán felért, kinyitotta az előcsarnok ajtaját. Hideg és sötét volt itt, mint valami kriptában. Didergő katona állt őrt a hajdani étkezőterem bejárata előtt.
−  A kapitány urat keresem − mondta Scarlett. Az őr széttárta az ajtót, és Scarlett belépett. Erősen
dobogott a szíve, és érezte, hogy az arca ég az izgalomtól. Erős burnótszag fogadta, amelybe belekeveredett a tűz füstjének, a dohánynak, bőrnek, nedves posztóruháknak, mosdatlan testeknek szaga is. Scarlett ködösen látta a tépett kárpitot a falakon, az ide-oda imbolygó alakokat, a szögeken függő sapkákat és kabátokat, a dohogó, ropogó tüzet, a papírokkal teleszórt hosszú asztalt meg a fényes rézgombokkal, díszített egyenruhákban álldogáló tiszteket.
Nyelt egy nagyot, és összeszedte a bátorságát. Nem szabad, hogy ezek a jenkik félni lássák. Csinosnak kell lennie, hetykének, közömbösnek.
− Kérem szépen a kapitány urat…
−  Én is kapitány vagyok − mondta egy kövér ember, kigombolt kabátban.
−  Kérem, kapitány úr, egy foglyot szeretnék látni  Rhett Butler a neve.
−  Megint Butlerhez jött valaki? Ejnye, de népszérű a hölgyek körében ez az ember! − nevetett a kövér kapitány, és kivette az agyonrágott szivart a szájából. − Aztán kije-mije az asszonyságnak? Rokona?
−  Én . .  én … a húga vagyok. Megint jót nevetett.
−  Sok húga lehet. Tegnap is volt itt egy közülük. Scarlett elpirult. Egy azok közül a némberek közül, akikkel Rhett szórakozni szokott, talán éppen az a Watling nevű. És ezek a jenkik azt hiszik, hogy ő is „olyan”. Elviselhetetlennek érezte a gúnyt. Még Tara kedvéért sem tűri el, hogy a jenkik sértegessék. Szótlanul fordult az ajtó felé, és haragosan fogta meg a kilincset. De most egy másik katonatiszt lépett oda hozzá. Simára volt borotválva, fiatal volt, kedves, vidám szemű.
−  Kérem egy pillanatra, asszonyom. Tessék, foglaljon helyet, és melegedjen át kissé. Majd meglátom, mit tehetünk a dologban. Szabad kérnem a nevét? A… izé… tegnapi hölgyet nem akarta a fogoly látni.
Scarlett leült az odakínált karosszékbe, odavillantotta a szemét a kiállhatatlan kövér kapitány felé, és megmondta a nevét a fiatal tisztnek. Az felvette a köpönyegét, és kiment. A többiek az asztal másik végénél álltak, halkan beszélgettek, és rakosgattak a papírok között. Scarlett hálásan nyújtotta oda lábát a tűz felé. Most érezte csak igazán, mennyire fázott. Miért is volt olyan ostoba, hogy elfelejtett papirost tenni a cipője talpába belül, ahol lyukas?
Egyszerre hangokat hallott az ajtó felől… felcsengett Rhett jól ismert kacagása. Az ajtó nyílt, hideg léghuzat csapott keresztül a szobán, és megjelent Rhett, kalap nélkül, vállán hanyagul rávetett hosszú, galléros köpönyeggel. Piszkos volt, borotválatlan, nyakkendő sem volt rajta, mégis gőgösnek és hetykének tűnt,   és fekete szeme a régi örömmel villant fel, amint a látogatóját meglátta.
− Scarlett!
Egyszerre kezébe fogta mind a két kezét, és mint mindig, valami forró, erős ütés érte Scarlettet az érintésére. Mielőtt megérthette volna, mit akar tulajdonképpen, lehajolt hozzá, és arcon csókolta. Hogy megérezte Scarlett megütődését és elhúzódását, még szorosabban ölelte magához.
−  Drága, édes kicsi húgocskám!
És a szemébe nevetett gonoszul, mintha örülne neki, hogy most nem háríthatja el a csókját és ölelését. Scarlett akarata ellenére visszanevetett rá, mert lehetetlen volt nem nevetni azon, milyen sietve kihasználja kényszerhelyzetét. Micsoda gazember! A börtön sem változtatott rajta semmit.
A kövér kapitány rosszkedvűen morgott valamit a szivarja mögül a vidám szemű fiatal tisztnek.
−  Ez szabályellenes. A tűzoltólaktanyában a helye. Tudja az előírást. Nem lett volna szabad áthozni a foglyot.
− Ugyan, hagyd már, Henry. Megfagyott volna ott ez a szegény kicsi asszony abban a hodályban.
−  Jó, jó, én nem bánom. Te vagy érte felelős.
−  Biztosíthatom önöket, uraim − fordult feléjük Rhett, de még egyre átölelve tartotta Scarlett vállát −, a húgocskám nem hozott magával sem kötélhágcsót, sem reszelőt, hogy megszökhessem.
Mind nevettek. Csak Scarlett nem. Ijedten nézett körül. Ezek azt akarják, hogy hat jenki tiszt előtt beszéljen Rhett-tel? Olyan veszedelmesnek tartják, hogy nem engedik őket egy pillanatra sem egyedül?
A fiatal katonatiszt megértette a tekintetét. Kinyitott egy oldalajtót, és halkan beszólt. Két tisztiszolga ugrott fel a hangjára. Felkapták a puskájukat, és kimentek az előcsarnokba. Betették maguk után az ajtót.
−  Ha tetszik, bemehetnek ide a mellékszobába − mondta a fiatal tiszt. − Nehogy megpróbáljon kiszökni. Az őrök az ajtó előtt állnak.
−  Látod, kis húgom, milyen veszedelmes gonosztevő vagyok én − mosolygott Rhett. − Köszönöm szépen, kapitány úr. Igazán kedves.
Könnyedén meghajolt, aztán karjába fűzte Scarlett karját, és bevezette a sötét kis mellékszobába. Scarlett sohasem tudott emlékezni rá, milyen is volt ez a szoba tulajdonképpen, csak azt tudta, hogy kicsi volt, félhomályos és hideg, s piszkos falain kézzel írt hirdetmények lógtak. Fejőszékek voltak bent, és még mindig tehénszőr és mocsok tapadt hozzájuk.
Rhett, amint betette az ajtót, gyorsan hozzálépett, és föléje hajolt. Scarlett elfordította a fejét, de a szeme sarkából kihívóan mosolygott rá.
−  Ejnye! Hát igazán nem csókolhatom meg?
−  A homlokomat! − felelte álnok szelídséggel Scarlett.
−  Köszönöm. Erről lemondok. Inkább várok még egy kicsit.
Szeme az ajkát kereste, és rajta nyugodott egy ideig.
−  De milyen aranyos magától, hogy meglátogat, Scarlett! Tudja, hogy maga az első tiszteletre méltó emberi lény, aki látni kíván bebörtönöztetésem óta? Ilyenkor tudja csak megbecsülni az ember igazán a hű barátait. Mikor jött fel a városba?
−  Tegnap délután.
−  És ma reggel már itt is van? Hát ez több, mint jóság.
Lemosolygott rá olyan őszinte örömmel, amilyent még sohasem látott Scarlett az arcán. Titkon izgatottan elmosolyodott, és elfordította a fejét, hogy Rhett meg ne lássa.
−  Persze hogy mindjárt eljöttem −” szólt lehetőleg közvetlenül. − Pittypat néni már az este elmondta, mi történt, és … és alig tudtam aludni az éjjel, annyira felizgatott. Rhett, ez rettenetes.
−  Scarlett… igaz ez, Scarlett?
Lágy volt a hangja, és valami remegés érzett benne. Mikor Scarlett feltekintett az arcára, nem találta ott a régi kételkedő gúnyt, a cinikus mosolygást. A férfi egyenes tekintete előtt most már igazi zavarral sütötte le a szemét. A dolog könnyebben ment,  mint álmodta volna.
−  Érdemes az embernek börtönben lennie, hogy magát láthassa, és ilyen kedves szavakat halljon, Scarlett. Nem akartam a fülemnek hinni, mikor mondták, hogy maga van itt. Látja, attól féltem, soha nem fogja megbocsátani, hogy azon az éjszakán, Rough közelében, olyan hazafiasán viselkedtem. De ez a látogatás talán mégis azt jelenti, hogy megbocsátott?
Scarlettet elöntötte a harag, még most is, ennyi idő után is düh fogta el, ha arra gondolt, ahogy éjszaka ott hagyta a sötét úton, de fékezte magát, és kötekedőn megrázta a fejét, hogy a fülbevalók csengve lendültek meg.
−  Nem − toppantott Scarlett −, azért sem bocsátottam meg!
−  Megint összeomlott egy reményem. így bánik velem, mikor felajánlottam az életemet a hazáért, és mezítláb harcoltam a jeges hóban! Ez a jutalom azért, hogy olyan sokat szenvedtem, és még egy finom kis vérhast is felszedtem.
−  Hallani sem akarok a szenvedéseiről − mondta az asszony, még toppantott is, de szeme sarkából mosolyogva nézett a férfira. − Borzalmasan viselkedett azon az éjszakán. Nem lehet azt megbocsátani, hogy ott hagyott engem egyedül, mikor akármi történhetett volna!
−  De nem történt semmi! Látja, nem hiába bíztam én magában. Tudtam jól, hogy szerencsésen haza fog érni, és az ég irgalmazzon minden jenkinek, aki a körmei közé kerül!
−  Rhett, nem értem, miért állt be katonának az utolsó pillanatban, mikor mindig tudta, hogy meg fognak verni bennünket! Nem maga 'mondta, hogy mind hülye, aki kimegy és lelöveti magát?!
−  Scarlett, ne, ne … Örökké szégyellni fogom magam, ha rágondolok.
−  Hát annak örülök, hogy szégyelli magát, amiért úgy bánt velem.
−  Félreértett. Sajnálattal vagyok kénytelen kijelenteni, hogy a lelkiismeretem egy pillanatig sem furdalt amiatt, hogy ott hagytam az országúton. De hogy beálltam katonának… ha visszaemlékszem rá, hogyan csatlakoztam a sorhoz a kifényesített csizmámmal, fehér vászonruhában, két párbajpisztollyal felfegyverkezve … És azok a hosszú, hosszú, hideg mérföldek a hóban, mikor a csizmám lerongyolódott, és nem volt köpönyegem, nem volt mit ennem… igazán, magam sem értem, miért tettem. Én magam sem értem, miért nem szöktem meg. Tiszta őrültség volt. De hiába, ez benne van az ember vérében. A déliek mindig a vesztes oldalára állnak. Mindegy, most már ne törődjünk ezzel. Az a fő, hogy bűneim meg vannak bocsátva.
−  Téved. Szörnyeteg!
De ezt úgy turbékolta, mintha ezt mondta volna: drága.
−  Ne tréfáljon. Már rég megbocsátott nekem. Csinos ifjú hölgyek nem merészkednek a jenki őrök sorfalán át valakinek a börtönébe, csak azért, mert irgalmasság van a szívükben, s különösen nem öltöznek fel ilyen szép bársonyruhába, tollas kalapba… Scarlett, hogy milyen szép maga! Hála az égnek, nem jár sem rongyokban, sem gyászruhában. Beteggé tesznek a kopott ruhás, gyászfátylas asszonyok. Maga olyan, mintha egyenesen Párizsból jött volna. Forduljon csak meg, hadd lássam!
Lám. Észrevette hát az új ruhát. Persze hogy azonnal észrevette! Ilyen ő. Scarlett halkan, izgatottan nevetett, és lábujjhegyre állva, kinyújtott kézzel fordult meg lassan maga körül, úgy, hogy szoknyája felhúzódjék kissé, és a széles nadrágcsipke is kivillanjon. A férfi fekete szeme egyetlen pillantással befogta az asszonyt kalapjától cipője hegyéig, és e pillantásából semmi sem hiányzott abból a régi, vetkőztető tekintetből, amelytől mindig meghökkent.
−  Nagyon, nagyon előkelő jelenség, Scarlett, divatos, szép, és olyan bájos, hogy meg lehetne enni. Ha nem lennének odakint azok a jenkik… de így, sajnos, teljes biztonságban van, drágám. Na, üljön le, Scarlett. Nem akarok olyan tolakodó lenni, mint legutóbb.
Látszólagos alázattal és megadással dörzsölgette borostás arcát.
−  Öszintén szólva, Scarlett, nem gondolja, hogy nagyon önző volt azon az éjszakán? Gondolja csak el, mi mindent tettem magáért! Lovat loptam! Kockára tettem az életemet, aztán felajánlottam véremet a dicső Ügyért! És mi volt a köszönet? Kemény szavak és egy még keményebb pofon.
Scarlett leült. A beszélgetés már megint rossz vágányra siklott. Eleinte milyen kedves volt Rhett, hogy örült, hogy itt van. Majdnem olyan volt, mint más tisztességes ember, és nem olyan gonosz, amilyennek tulajdonképpen ismerte.
−  Magának mindenért köszönet kell? És ellenszolgáltatás?
−  Természetesen. Nem tudja még, hogy én önző szörnyeteg vagyok? Ha adok valamit, azért fizetést követelek.
Egy kis hideg borzongás futott végig Scarlett hátán. De felkapta a fejét, és újra megcsilingeltette a fülbevalóit.
−  Ó, maga nem is olyan gonosz ember, Rhett. Csak úgy tesz, mintha az lenne.
−  Mi az, Scarlett? Mióta változott meg ennyire? − nevetett a férfi. − Megtért, és irgalmas szívű, megbocsátó lett? Fenntartottam a kapcsolatot Pittypat nénivel, de semmit nem mondott arról, hogy magában ennyire kifejlődött a nőies kedvesség. Mondjon hát többet is magáról. Mit csinált, mióta nem láttam?
A régi harci kedv most itt lüktetett Scarlett szívében, és már az ajkán voltak a heves szavak. De idejében meggondolta. Szelíden mosolygott. Arcán megjelentek a régi gödröcskék.
A férfi egy széket húzott oda melléje, és Scarlett, mintha véletlenül tenné, karjára tette a kezel.
−  Ó, köszönöm, egészen jól megvagyok. Tarán is minden rendben megy, már amennyire mostanában lehet. Persze nagyon rossz idők voltak azok, mikor Sherman katonái elvonultak a közelben, de nem égették fel a házat, és tehenünk és lovunk is maradt, mert a négerek elrejtették a mocsárban. Elég jó volt a termésünk ahhoz mérten, hogy kevés a munkás. Húsz bála gyapot. Igaz, hogy az semmi ahhoz képest, amit Tara valamikor hozott, de a mai viszonyok mellett szép, és a papa azt mondja, jövőre megint másképpen lesz minden. Hanem, Rhett, olyan unalmas mostanában vidéken! Képzelje csak, nincs egyetlen bál vagy kirándulás, és mindenki a nehéz idők miatt panaszkodik. Már majd belebetegedtem! Végül a múlt héten már nem bírtam tovább, így aztán a papa azt mondta, hogy menjek el szórakozni ' egy kicsit. Feljöttem ide, csináltatok magamnak néhány ruhát, aztán átmegyek Charlestonba is a nagynénimhez. Milyen jó lesz megint bálba menni!
„Lám − gondolta −, ezt jól elintéztem. Nem tettem úgy, mintha nagyon gazdagok lennénk, de nem is sejtheti, hogy szegények vagyunk.”
−  Magának, Scarlett, nagyon jól áll az estélyi ruha, és ezt tudja is, ami elég baj! Azt hiszem, az igazi oka ennek az utazásnak az, hogy térdre kényszerítette már az összes vidéki gavallérokat, és most új vadászterületet keres.
Scarlett megkönnyebbüléssel gondolt rá, hogy Rhett az utóbbi hónapokat valahol Európában töltötte, és csak nemrég jött vissza Atlantába. Máskülönben nem mondott volna ilyen nevetséges dolgot. Scarlett a vidéki gavallérokra gondolt… a rongyos, keserű kis Fontaine fiúkra, a nyomorúsággal küszködő Munroe-ékra, a jonesborói és fayetteville-i fiatalemberekre, akik szántanak, vetnek, fát hasogatnak, kerítést szögeznek, és vén, beteg állataikat gondozzák. Mennyire elfelejtette mind az olyan dolgokat, mint bál, udvarlás, szórakozás … De újra csak nyelt egyet, és féloldalt hajtott fejjel, hamiskásan nevetett.
−  Ne túlozzon olyan nagyon − intette a férfit kacéran.
−  Milyen szívtelen teremtés maga, Scarlett! Bár lehet, hogy ettől olyan bájos.
Mosolygott, szája egyik szeglete lehúzódott. De Scarlett tudta, hogy most bókolni akart.
−  Ami igaz, igaz, maga sokkal bajosabb, mint amennyire egyáltalán engedhetné a törvény. Még én is éreztem és érzem, akármilyen kőkemény a szívem. Sokszor csodálkoztam, mi az tulajdonképpen, ami nem engedi, hogy elfelejtsem, mikor pedig láttam elég asszonyt, aki szebb volt magánál, mindenesetre okosabb és műveltebb, és attól félek, őszintébb és jobb lelkű is. Mégis mindig magára kellett gondolnom. Még az utóbbi hónapokban is, mikor Franciaországban és Angliában éltem, és nem láttam magát, nem hallottam magáról, és sok szép asszony között megfordultam, mindig maga járt az eszemben, és eltöprengtem, ugyan milyen lehet a sorsa.
Scarlett egy pillanatig felháborodott, hogy azt mondja, más szebb, okosabb és jobb nála, de ezt a sértést hamar elfelejtette annak kedvéért, hogy Rhett nem felejtette el őt. Ez könnyebbé tesz mindent. Amellett pedig alapjában véve ma igazán tisztességesen viselkedik. Mint valami igazi úriember. Most már csak úgy kell fordítani a beszédet, hogy lássa, ő sem feledkezett el róla, és akkor …
Megszorította kissé a férfi karját, s arcán újra megjelentek a gödröcskék.
−  Ó, Rhett, hogy tud így kicsúfolni egy szegény, egyszerű vidéki asszonyt, mint amilyen én vagyok! Nagyon jól tudom, hogy eszébe sem jutottam azóta, hogy faképnél hagyott az út közepén. És kivált mikor annyi szép francia és angol hölgy vette körül… De nem is azért jöttem, hogy bohóságokat hallgassak. Hanem … hanem …
−  Hanem?
−  Ó, Rhett, annyira aggódom magáért. Ügy kétségbe vagyok esve, hogy bezárták. Mikor fogják kiengedni erről a borzasztó helyről?
A férfi hirtelen rátette kezét Scarlett kezére, s úgy szorította oda a karjához.
−  Igazán… szép, hogy aggódik értem. Hogy mikor engednek ki, azt nem tudom. Talán ha kicsit jobban meghúzzák majd a kötelet.
−  A kötelet?
− Igen, alighanem azért visznek majd ki innen, hogy felakasszanak.
−  Csak … csak nem fogják felakasztani?
−  De igen, ha bizonyítékot szereznek ellenem.
−  Ó, Rhett! − kiáltotta Scarlett őszinte ijedelemmel, kezével a szívén.
−  Sajnálna egy kicsit? Mondja, hogy igen, akkor nem feledkezem el magáról a végrendeletemben.
Ránevetett a fekete szemével, és még erősebben szorította a kezét.
A végrendeletében? … Scarlett gyorsan lesütötte a szemét, mert félt, hogy Rhett meglát valamit benne.
−  A jenkik − folytatta Rhett − meg vannak győződve róla, hogy van miről végrendelkeznem. Rendkívül érdeklik őket anyagi ügyeim. Mindennap maguk elé citálnak, és mindenféle ostobaságokat kérdeznek. Az a kósza és ostoba hír járja, hogy kereket oldottam a Konföderáció titokzatos millióival.
−  És … igaz?
−  Micsoda kérdés! Nagyon jól tudhatja, hogy a Konföderáció nem aranyból verte a pénzt, csak papírból nyomatta.
−  Akkor hát honnan szerezte a vagyonát? Csak üzletekből? Pittypat néni azt mondja …
−  Micsoda tapintatlan kérdései vannak!
Az ördög vinné el! Persze hogy van pénze. Scarlett annyira izgatott lett, hogy alig bírt édesen, szelíden mosolyogni.
−  Rhett, mondom, nagyon aggódom maga miatt. Nincs mód rá, hogy kiszabaduljon?
−  Nihil desperandum, ez az én jelszavam.
−  És mit jelent ez?
− Azt, hogy „talán”, bájos kis tudatlankám. Scarlett megrebbentette a szempilláját, és egy pillanatra feltekintett,  azután megint lesütötte szemét.
−  Ó, maga nagyon okos, maga nem fogja engedni, hogy felakasszák. Majd kitalál valamit, hogy kijöhessen. És aztán ….
−  És aztán? − kérdezte halkan a férfi, és közelebb hajolt.
−  Aztán … én .,.
Gyönyörűen zavarba jött, és elpirulva lesütötte a szemét. Nem is esett nehezére, mert csakugyan nagyon izgatott volt, és úgy vert a szíve, mintha valami dobot pergetnének.
−  Rhett… én … én sajnálom … hogy olyanokat mondtam magának … akkor … Én … én úgy féltem … és fel voltam izgatva… és maga…
Lenézett. Látta, hogy a férfi erős keze megremeg a kezén, és még jobban érezte a szorítását.
−  És … és azt hittem, hogy sohasem tudom megbocsátani, de … de tegnap … mikor Pittypat néni mondta, hogy … hogy talán fel is akasztják… akkor egyszerre …
Feltekintett. A pillantásában félénkség volt és szívszakasztó fájdalom.
−  Ó, Rhett! Én is meghalok, ha magát felakasztják … Én…
Nem bírta tovább a forró lángot, ami kicsapott a férfi szeméből. Újra lesütötte a szemét.
„Mindjárt sírni fogok − gondolta csodálkozva és rémülten. − Sírhatok? Nem lesz ez különös? Vagy csak annál természetesebb? …”
−  Scarlett! − mondta fojtott hangon a férfi. − Lehet az, hogy maga …
És keze annyira szorította az asszony kezét, hogy már fájt.
Scarlett szorosan behunyta a szemét, hogy kiszorítson néhány könnycseppet. De azért kissé felemelte az arcát, hogy a férfi nehézség nélkül megcsókolhassa. Mindjárt ott lesz az ajkán az ajka, kemény, mohó ajka, amitől úgy elgyengült… Már a gondolatára is elzsibbadt a teste.
De hiába várt. Rhett nem csókolta meg.
Csalódottan nyitotta ki kissé a szemét, és lopva rápillantott.
A férfi fekete feje az ölébe hajolt, és felemelte először az egyik kezét, hogy megcsókolja, aztán a másikat.
 Majd az arcához szorította. Scarlettet, aki erőszakosságot várt, meglepte ez a gyöngédség. Szerette volna látni, milyen kifejezés van az arcán, de Rhett még mindig lehajtva tartotta a fejét.
Ő is gyorsan lenézett megint, nehogy a férfi megláthassa a szemét. Tudta, hogy diadal van a szemében. Most mindjárt feleségül fogja kérni… vagy legalább megmondja, hogy szereti. És akkor …
Amint nézte a férfi lehajtott fejét a szempillájának fátylán keresztül, látta, hogy Rhett megfordítja a kezét, hogy a tenyerét is megcsókolja. Aztán egyszerre nagyot lélegzett, és felegyenesedett. Scarlett is letekintett a saját tenyerére, és meglátta … meglátta olyannak, amilyen valójában. Hideg ijedelem futott végig rajta. Ez egy idegen asszony keze volt, nem Scarlett O'Hara lágy, gödröcskés kacsója. Ez a kéz durva volt a munkától, barna a napsütéstől, érdes a gyapotszedéstől. Körme berepedezett, tenyerén megkérgesedett a bőr, félig gyógyult égett seb látszott a hüvelykujja alatt. Ez a vörös sebhely, amit a kiolvasztott zsír hagyott rajta a múlt hónapban, szinte lángolt most. Csúnya volt. Ο ímaga is rémülten nézte, és gyorsan összecsukta az öklét.
A férfi még mindig nem nézett fel. Még mindig nem lehetett az arcát látni. Csak nyugodtan, ellenállhatatlan erővel kifeszítette az asszony. öklét, és gondosan megvizsgált a tenyerén minden sebet, minden vonást.
−  Nézzen rám! − mondta végre. Most felemelte a fejét, és hangja nagyon nyugodt volt. − És hagyja abba ezt a komédiát.
Kelletlenül, ellenkezve nézett fel. Kemény dac volt [már a tekintetében. A férfi pedig, fekete szemöldökét felemelve, villogó tekintettel nézett rá.
−  Szóval nagyon jói vannak Tarán mindnyájan? Igen? Annyi pénzt szedtek össze, hogy utazgatásra, szórakozásra is jut? Mit csinált a kezével tulajdonképpen? Szántott?
Megpróbálta kirántani a kezét, de nem lehetett. Rhett „végigsimogatta tenyerét a hüvelykujjával.
−  Ez nem úrihölgy keze − mondta aztán, és visszadobta az ölébe mind a kettőt.
−  Ö! − kiáltotta Scarlett, és egy pillanatig valami csodás megkönnyebbülést érzett, hogy nem kell már színészkednie. − Kinek mi köze hozzá, hogy mit csinálok a kezemmel?
„Milyen ostoba vagyok − gondolta közben haragosan. − Valahonnan mindenképpen szereznem kellett volna egy pár kesztyűt. Tudhattam volna, hogy észreveszi. El kellett volna lopni vagy kölcsönkérni Pittypat néni kesztyűjét. De nem is gondoltam rá, hogy ilyen szörnyűek a kezeim. Most aztán talán elrontottam mindent! Ó, éppen amikor már azt hittem, hogy nyilatkozni fog!”
−  Ebben igaza van, nekem legalábbis semmi közöm hozzá − mondta Rhett hidegen, és hátratámaszkodott a széken. Kifürkészhetetlen volt az arca.
Kezd kiállhatatlan lenni. De mit csináljon az ember? Szelíden el kell viselni szeszélyeit. Ha győzni akar, mindent kénytelen megpróbálni az ember. Talán még szép szóval sikerül…
−  Nem gondolja, hogy gorombaság magától így ledobni az én szegény két kezemet, csak azért, mert a múlt héten kesztyű nélkül hajtottam, és feltört, és …
−  Hajtott! Fenét! − mondta ugyanazon a száraz hangon. − Dolgozott ezzel a kézzel, hónapokon át dolgozott, mint a legutolsó nigger. Nos? Mi ennek a magyarázata? Miért hazudta nekem, hogy jól vannak Tarán?
−  Kérem, Rhett…
−  Higgye el, jobb, ha igazat mond. Mi volt igazi célja a látogatásának? Már majdnem befont a kacérkodásával, majdnem elhittem, hogy csakugyan törődik velem, és sajnál…
−  De Rhett! Igazán sajnálom, igazán …
−  Nem. Nem sajnál. Esze ágában sincs. Maga miatt akár a legmagasabb fára is felakaszthatnának. Valamit akar tőlem, mégpedig annyira fontosnak tartja, hogy érdemes volt színházi jelenetet rendeznie miatta. Miért nem mondta meg mindjárt nyíltan, mi kell? Sokkal inkább remélhette volna, hogy teljesítem a kívánságát, mert tudhatja, hogy amit elsősorban becsülök az asszonyban, az a ritkán található bátor őszinteség. De nem, idejön, és rázogatja a fülbevalóját, és csilingel vele és turbékol, kacérkodik, mint valami rossz nő, aki pénzes legényt akar magának fogni.
Nem emelte fel a hangját, nem is hangsúlyozta egy szavát sem, de Scarlettet úgy érte, mint az ostorcsapás. Kétségbeesetten látta, hogy a reménységeinek vége: Rhett már nem fogja feleségül kérni. Ha dühösen kifakadt volna, ha a hiúsága lett volna megsértve, ha szidta volna, mint más tenné a helyében, tudta volna, hogyan bánjon vele, hogyan védekezzen. De hangjának halálos közömbössége megrémítette, és nem tudta, mihez fogjon. Bár börtönbe volt zárva, s a szomszéd szobában ott ültek a jenkik, mégis érezte, hogy veszedelmes Rhett Butlerrel ujjat húzni.
−  Ügy látszik, kezd romlani az emlékezőtehetségem. Tudhattam volna, hogy maga éppen olyan, mint én, és hogy soha nem tesz semmit ok és cél nélkül. Nos, lássuk. Mit tartogat a gondolatai mélyén, kedves Mrs. Hamilton? Csak nem képzelt olyan csodát ártatlanságában, hogy feleségül fogom kérni?
Scarlett arca bíborszínű lett, de nem felelt.
−  De hiszen csak nem felejtette el sokszor hangoztatott elveimet? Nem emlékszik, hányszor mondtam, hogy én nem akarok megházasodni?
Scarlett még mindig nem felelt. A férfi rákiáltott:
−  Elfelejtette? Feleljen!
−  Nem felejtettem el − mondta Scarlett meggyötörten.
−  Micsoda szerencsejátékos maga, Scarlett! − gúnyolódott a férfi. − Arra számított, hogy mert olyan rég el vagyok zárva a nőktől, talán könnyebben megolvad a szívem a bájai láttára. Most hát majdnem mindent tudunk már, kivéve az indítóokot… Nem tudom, megmondhatja-e, miért akart tulajdonképpen házasságra csábítani, de mindenesetre nagyon kíváncsi vagyok rá.
Majdnem kedves volt most a hangja, és Scarlett kissé felbátorodott. Talán még sincs minden veszve − gondolta. − Igaz, hogy a házasságról most már szó sem lehet, de ennek, minden kétségbeesése mellett, titkon örült is kissé. Ez a különös, mozdulatlan, éles tekintetű férfi nyugtalanította. Félt tőle. De talán ha ügyes és kedves lesz, talán sikerül kölcsönt kapni tőle. Féloldalt hajtotta a fejét, és olyan ártatlan, kedves arccal nézett fel rá, mint valami kisgyermek.
−  Ó, Rhett… ha akarná, segíthetne rajtam. Olyan ] kedves tud lenni, ha akar.
−  Mást se akarok, csak kedves lenni.
−  Maga olyan régi jó barátunk. Tegyen meg nekem I egy szívességet.
−  Végre az érdes kezű hölgy is kezd a tárgyra térni. − Már féltem, hogy hivatásszerűen látogatja az elítélteket és betegeket. Mi kell? Pénz?
Ez a nyílt, nyers kérdés tönkretette   minden   reményét, hogy kellő köntörfalazással és érzelmi megalapozással tudja előadni a dolgot.
− Ne legyen olyan kegyetlen hozzám, Rhett − mond ta kérő hangon. − Igen, pénzre van szükségem. Arra szeretném kérni, adjon kölcsön háromszáz dollárt.
−  Lám, végre itt az igazság. Szerelemről beszél, és pénzre gondol. Nagyon nagy szüksége van rá?
−  Ó, i… Nem, nem olyan borzasztó az egész, de szeretném.
−  Háromszáz dollár. Sok pénz. Mire kell?
−  Ennyi különadót vetettek ki Tarára.
−  Hm. Szóval kölcsönt kíván. Nos, ha már ilyen üzleti módon beszélgetünk, én is mint üzletember folytatom. Milyen biztosítékot tud adni?
−  Mit?
−  Biztosítékot, garanciát a pénzemre. Gondolhatja, hogy nem akarom elveszíteni a pénzemet. − Hangja érdes, majdnem csúfolódó volt, de Scarlett nem is hallotta. Abban reménykedett, hogy talán végül még minden jóra fordul.
Megtévesztőén lágy, szinte selymes hangon szólt:
−  Odaadom a fülbevalómat.
−  Fülbevaló nem cikk.
−  Ráírathatja Tarára.
−  Mit csináljak én egy ültetvénnyel?
−  De ez nagyon jó ültetvény. Kitűnő a földje. És úgysem kerül rá a sor, hogy … Mi kifizetjük, igazán. A jövő évi gyapottermésből.
−  Nem vagyok benne olyan bizonyos. Hátradőlt a székén, és zsebre tette a kezét.
−  Különben is a gyapot ára esik. Nehezek az idők, kevés a pénz.
−  Ó, Rhett, maga csak kínozni akar engem. Hiszen milliói vannak!
Meleg, táncoló, gonosz fény lobbant fel a férfi szemében.
−  Úgy. Az előbb azt mondta, hogy minden jól megy, és nem is kell olyan nagyon a pénz, csak szeretné. Hát ennek nagyon örülök. Az embernek jólesik, ha kellemes híreket hall az ismerőseiről.
−  Ó, Rhett, az isten szerelmére …
Már kétségbeesetten beszélt. Kezdett megtörni a bátorsága és önfegyelmezése.
−  Csendesen beszéljen. Nem kell hogy a jenkik meghallják. Mondta már valaki magának, hogy olyan a szeme, mint a macskáé a sötétben?
−  Rhett, ne gyötörjön! Én… én elmondok mindent … Nekem nagyon kell a pénz. Mindenáron kell. Én hazudtam magának, mikor azt mondtam, hogy jói vagyunk. Nagyon rosszul vagyunk, Rhett. A papa… a papa beteg. Nem az, aki volt. Mióta szegény mama meghalt, nem egészen beszámítható, és… és nem lehet számítani rá semmiben. Olyan, mint a kisgyerek, szegényke. És nem maradt egyetlen földmunkásunk, egyetlen külső rabszolgánk … és olyan sokan vagyunk … Tizenhárom embernek kell főzni… És az adó … olyan rettenetes! Rhett!
Mindent elmondok. Mindent. Több mint egy éve, hogy éppen csak éhen nem halunk. Maga nem tudja! Nem tudhatja, mi az! Soha nem volt annyi, hogy jóllakjunk, és olyan rettenetes éhesen lefeküdni és éhesen felkelni! És nincs meleg ruhánk, a gyerekek fáznak és betegeskednek, és …
−  Hol szerezte ezt a ruhát?
−  Az anyám bársonyfüggönyéből szabtam − mondta kétségbeesetten Scarlett, már ezt sem szégyellte elmondani. − De kiálltam volna mindent, az éhséget, a hideget … hanem most a kofferesek szemet vetettek az ültetvényre. Felemelték az adónkat. És nekem nincs pénzem. Egyetlen ötdolláros az egész vagyonom. Meg kell fizetni az adót! Nem érti? Ha nem fizetjük meg, elveszítjük Tarát, és ezt… ezt nem bírom ki… ezt nem lehet…
−  Miért nem kezdte mindjárt ezzel, ahelyett hogy esendő férfiszívemet próbálta megkörnyékezni? Tudta, hogy gyenge vagyok, ha szép hölgy kerül a szemem elé? Ne sírjon, Scarlett. Mondom, ne sírjon. Sajnos érzelmeimet teljesen megváltoztatta az a kiábrándító felfedezés, hogy nem saját becses személyem, hanem anyagi ok volt az, ami idehozta.
„Komolyan beszél?” − gondolta Scarlett. Emlékezett, hogy Rhett hányszor beszélt nyers őszinteséggel, mikor saját magát gúnyolta, saját magát és másokat is. Felnézett rá. Csakugyan érzelmeiben bántotta meg? Vagy csak gúnyolódik? Sohasem tudhatja az ember. Mégis igazán szereti? Talán, talán még .. . De fekete szemében most nem volt semmi sóvárgás, és nyíltan a szemébe nevetett.
−  Nem kell az ültetvény. Én nem vagyok gazdaember. Milyen biztosítékot adhat még?
Idejutottak hát végre. Meg kell tenni! Mély lélegzetet vett, aztán egyenesen belenézett a férfi szemébe, minden kacérság, minden tettetés, minden szépítgetés nélkül.
−  Itt vagyok … én magam.
−  Igen?
Scarlett keményen felszegte a fejét, és a szeme fénylett, mint a smaragd.
−  Egyszer egy este az ostrom alatt, Pittypat néni verandáján, azt mondta … azt mondta, hogy … kíván, akar engem.
A férfi könnyedén hátrahajolt a széken, úgy nézett az asszony arcába. Az ő sötét, kemény arca kifürkészhetetlen volt a homályban. Valami felvillant a szemében. De egy szót sem szólt.
−  Azt mondta… azt mondta, hogy még sohasem kívánt annyira egy asszonyt sem, mint engem. Megteszek mindent, amit akar. Csak arra kérem, ha istent ismer, adjon háromszáz dollárt. Megesküszöm rá, hogy mindent megteszek, amit akar. Nem vonom vissza a szavamat. Ha akarja, írásba is adom.
A férfi különös tekintettel nézte még mindig. És amint Scarlett gyorsan, gyorsan beszélt tovább, nem tudta, mulat-e rajta, vagy haragszik. Csak egy szót mondana legalább! Érezte, hogy csupa láng a két arca.
−  Hamar kell a pénz, Rhett. Ki akarnak lökni Ëtz utcára, a papa volt felügyelője, az az átkozott jenki ott akar lakni, és …
−  Várjunk csak egy pillanatig. Miből gondolja, hogy én még mindig fenntartanám azt a régi ajánlatot? És miből gondolja, hogy háromszáz dollárt megér? A legtöbb asszony nem kér magáért ennyit.
Scarlett a haja tövéig elvörösödött. Teljes volt a megaláztatása.
−  Miért küszködik egyáltalán? Miért nem hagyja ott az ültetvényt, és miért nem jön be a városba? Hiszen a ház fele a magáé.
−  De az égre, hát nem érti? − kiáltotta magánkívül. − Nem hagyhatom Tarát elpusztulni! Nem akarom! Az az otthonom! És amíg egy lélegzetnyi élet van bennem, megvédem!
−  Az ír vér − bólintott Rhett. Kivette a kezét a zsebéből. − Az ír megátalkodott egy fajta! Annyi konoksággal ragaszkodnak a tévedéseikhez. Például a föld … Egyik darab föld olyan, mint a másik. Intézzük el hát nyíltan a dolgot, Scarlett. Maga üzleti ajánlattal jött hozzám. Én adok magának háromszáz dollárt, és maga a szeretőm lesz.
−  Igen.
Most, hogy ezt kimondta, valamivel könnyebben érezte magát. Új remény éledt benne. Hiszen azt mondta, hogy ad háromszáz dollárt. Nem vette észre, hogy ördögi fény villan a férfi szemében.
−  Viszont ugyanezért az ajánlatért egyszer kiutasított a házból. A legkülönfélébb nevekkel és címekkel illetett. És olyanfélét is emlegetett, hogy nem akar egy csomó törvénytelen gyereket a nyakára. Nem, drágám, ez nem akar szemrehányás lenni. Csak elmélkedem azon, milyen különös a gondolkozása. Saját maga kedvéért nem tenné meg, de megteszi azért, hogy a szükség ne kopogtasson az ajtaján. Nem, ne higgye, kedves, hagy vájkálni akarok a sebeiben. Sajnos ebből is csak az a tanulság, hogy minden erénynek megvan az ára.
−  Rhett, nem bánom, sértegessen, ha tetszik, eltűrök mindent, de adja ide a pénzt.
Könnyebben lélegzett már. Tudhatta előre, hogy Rhett meg fogja gyötörni. Kegyetlenül. Jó, elviseli. Mindent elvisel. Taráért érdemes. Egy pillanatra feltűnt előtte a selyemkék nyári ég, Tara sűrű virágos bokrai − mintha nyár lett volna ebben a pillanatban, s ott heverne a magas fűben, nézné a tornyosuló felhővárakat meg a föléje hajló virágos gallyakat, és hallgatná a méhzümmögést. Délután van, elpilledt csend, és messziről hallatszik a hullámos földeken át közeledő szekerek nyikorgása, zöreje. Ez mindent megér, még ennél is többet.
Felemelte a fejét csöndesen.
−  Ideadja a pénzt?
A férfi mintha kéjelgett volna a helyzetben. Nyersen mondta:
−  Nem. Nem adom.
Egy pillanatra nem értette, nem fogta fej, amit mondott. Gondolkozni sem bírt. De Rhett folytatta:
−  Még ha akarnám, sem adhatnám most oda. Nincs nálam egy cent sem. Nincs egy dollárom sem Atlantában. Van valamennyi pénzem, az igaz, de nem itt. És nem mondom meg, hol van, sem azt, hogy mennyi. Ha megpróbálnék utalványt kiállítani a maga számára, a jenkik úgy csapnának le rám, mint a kacsa a cserebogárra. Akkor aztán se magának, se nekem. Érti már?
Az asszony arca egyszerre csúnyán elzöldült. Világosan látszottak rajta a szeplők. Elkínzott szája olyan lett, mint Geralde, vak dühében. Rekedt kiáltással szökött fel − a szomszéd szobában egyszerre ijedt csend támadt. Rhett olyan hirtelen ugrott hozzá, mint egy párduc. Nehéz kezét a szájára tapasztotta, karjával szorosan körülfogta a derekát. Scarlett vergődött, verekedett vele, a kezébe harapott, rugdalta, sikoltozni szeretett volna haragjában, kétségbeesésében, megtörtségében, megalázottságában. Hajladozott, próbált kibújni a karja alól, a szíve majdnem szétfeszült, fűzőjének halcsontjai beékelődtek a bordái közé. Alig bírt lélegzeni. A férfi olyan durván, vasmarokkal szorosan tartotta, hogy ajka a fogaira szorult, és az állkapcsa majd kiugrott a helyéből. Rhett is sápadt volt, tekintete erélyes, úgy emelte fel a földről Scarlettet, mint egy gyermeket, és melléhez szorította. Aztán leült, és az ölébe ültette.
− Drágám, az istenért, ne … ne … Csitt… ne kiabáljon … Azonnal bejönnek … Csendesüljön le … azt akarja, hogy így lássák a jenkik?
Mit bánta azt már Scarlett, ki látja? Vad vágyat érzett, hogy megölje Rhettet. Aztán különös szédülés fogta el. Nem bírt lélegzeni. A férfi karja megbénította, fűzőjének halcsontjai mint vaspántok szorították, és mélyen a húsába vágtak. Ügy érezte, hogy fulladozik. Haraggal és gyűlölettel telten, tehetetlenül vergődött a férfi karjai között… Aztán mintha nagyon távolról, nagyon halkan jött volna a hangja, és egyre sűrűbb ködbe veszett körös-körül minden.
Mikor gyenge úszómozdulatokkal próbált visszatérni az eszmélet világába, véghetetlenül fáradtnak érezte magát. Ott feküdt a karosszékben, kalapja nem volt a fején, Rhett a csuklóját dörzsölte, és fekete szeme aggodalmasan kereste a tekintetét. A kedves fiatal jenki kapitány brandyt próbált a szájába tölteni, de az ital végigcsurgott a nyakán. A többi tiszt is ott sürgölődött tehetetlenül, suttogtak és fejüket csóválták.
−  Én… én úgy látszik, elájultam − mondta, de még mindig olyan távolról hallotta a saját hangját, hogy megijedt tőle.
−  Igyon még egy kicsit − mondta Rhett, és elvette a fiatal kapitánytól a poharat, és Scarlett ajkához tartotta. Az asszonynak most eszébe jutott, hogy mi történt, és riadt pillantást vetett a férfira, de túl fáradt volt ahhoz, hogy igazán haragudni tudjon.
− Igyon, kérem, az én kedvemért, igyon!
Nyelt egyet, de cigányútra szaladt a korty. Köhögni kezdett. Rhett újra a szájához nyomta a poharat. Ivott. Nagyot nyelt. Az erős szesz végigégette a torkát.
−  Azt hiszem, uraim − szólt Rhett −, jobban van már. Nagyon köszönöm a kedvességüket. Mikor megtudta, hogy ki akarnak végeztetni, elájult szegényke.
A jenki katonák egymásra néztek, megköszörülték a torkukat, és lassan, zavarodottan, egymás után kimentek a szobából. A fiatal kapitány még egyszer megállt a küszöbön.
−  Tehetek még valamit őnagyságáért?
−  Semmit, köszönöm.
Ő is kiment. Betette az ajtót maga után.
−  Igyon még egy kicsit! − mondta Rhett.
−  Nem.
−  Igyon!
Még egy kortyot nyelt. A meleg szétáradt a testében. Lassan tért vissza remegő térdeibe az erő. Eltolta a poharat, és fel akart kelni, de Rhett visszatartotta.
−  Vegye le rólam a kezét! Megyek.
−  Még ne menjen. Várjon. Újra elájulhat.
−  Inkább az utcán ájulok el, mint hogy egy levegőt szívjak magával.
−  De én nem akarom, hogy elájuljon az utcán.
−  Engedjen! Gyűlölöm!
Halvány mosoly suhant át a férfi arcán.
−  Látja, most már elhiszem, hogy jobban van. Egy pillanatig békén, behunyt szemmel feküdt még,
próbálta összeszedni a haragját, az erejét… de nagyon fáradt volt. Annyira fáradt volt, hogy nem volt ereje gyűlölködni, nem volt ereje törődni akármivel is. Ólom módjára feküdt a vereség tudata a lelkén. Mindent kockára tett, és mindent elveszített. Még csak a büszkesége sem maradt meg. Odaveszett utolsó reménysége is.
Vége Tarának. Mindannyiuknak vége.
Amint ott feküdt, hallotta a férfi nehéz lélegzését. Aztán az erős ital álnok melege és kölcsönadott ereje szétáradt a testében. Mikor végre kinyitotta a szemét, és Rhett arcába nézett, újra fellobbant haragja, összehúzta szemöldökét, és felült. Rhett mosolyogva nézte.
−  Mondom, hogy jobban van. Már mérges.
−  Igen, semmi bajom. Rhett Butler, gyűlölöm magát. Olyan gazember, akinek párját nem találni a világon. Maga nagyon jól tudta elejétől fogva, már amikor a számat kinyitottam, hogy mit akarok mondani, és tudta azt is, hogy nem akar pénzt adni. És mégis hagyta, hogy mindent végigmondjak. Igazán megkímélhetett volna ettől…
−  Megkímélni magát? Hiszen akkor elmulasztottam volna, hogy mindezt halljam. Nagyon sajnáltam volna. Olyan kevés szórakozásom van. Nem emlékszem rá, hogy mikor hallottam ilyen kedves, kellemes dolgokat − megint hirtelen hangosan nevetett.
Felugrott, és felkapta a kalapját. Rhett hirtelen megfogta a két vállát, és a szemébe nézett.
−  Még nem végeztünk. Elég erős már ahhoz, hogy okosan beszélhessünk?
−  Hagyjon! Megyek.
−  Látom, egészen jól van. Figyeljen. Csak egy kérdésem van még. Én vagyok az egyedüli férfi, akivel próbát akart tenni? − Átható tekintettel figyelte az asszonyt, lesett minden legkisebb jelet is az arcán.
−  Van valami köze hozzá?
−  Több, mint gondolná. Nos? Én vagyok az egyedüli? Vagy másokkal is megpróbálta? Mondja meg őszintén.
−  Nem.
− Hihetetlen. El sem tudom képzelni, hogy legalább öt vagy hat férfi ne legyen tartalékban a háta mögött. Nos, valaki majd csak akad, aki elfogadja ezt a csábító ajánlatot. Olyan bizonyosra veszem, hogy adnék egy jó tanácsot.
−  Nem kell a tanácsa.
−  Azért csak hallgasson rám. Most sajnos nem tudok semmi mást adni. Ha szüksége van valamire, legyen türelmesebb, csábítóbb. Mikor felajánlotta nekem azt  az … izé … biztosítékot,   úgy   nézett rám,   olyan keményen, mint valami őrmester. Láttam ilyenféle tekintetet párbajpisztoly fölött, húsz lépés távolból, nem mondhatom hát, hogy valami kellemes látvány. Ezzel nem éleszti a lángot a férfiúi keblekben. így nem lehet bánni az emberekkel, nem lehet semmit elérni náluk, kedvesem. Ügy látszik, egészen kijött már a gyakorlatból.
−  Nem magától fogom megtanulni, hogyan kell viselkednem − mondta Scarlett, és fáradtan tette fel a kalapját.
Csodálkozott, hogyan tud így tréfálni ez az ember, mikor kötél van a nyaka körül, és tudja, milyen körülmények között van ő, milyen kéréssel jött el hozzá. Nem vette észre, hogy a férfi keményen összeszorítja zsebre dugott öklét, mintha saját tehetetlenségévei szeretne megbirkózni.
−  Legyen jókedvű − mondta, amint Scarlett gyorsan megkötötte a kalapja szalagját. − Eljöhet majd az akasztásomra, ez jót fog tenni a kedélyének. Ezzel kiegyenlítődik minden adósságom. Még ez is. És ígérem, meg fogok emlékezni magáról a végrendeletemben.
−  Köszönöm, de attól félek, nem akasztják fel elég hamar, és nekem sürgősen meg kell fizetnem az adót − vetette oda keserű gúnnyal, amely méltó volt a férfiéhoz.
Aztán elment.

35
Mikor kijött az épületből, esett az eső, és az ég olyan volt, mintha piszkos lenne. Az őrök bebújtak a faköpönyegekbe. Az egész utca elhagyatottnak látszott. Sehol egyetlen kocsi vagy szekér nem tűnt fel, és tudta, hogy gyalog kell végigmennie a hosszú úton, az egész városon át.
Amint megindult a sárban, a brandy melege lassan eltűnt a testéből. A hideg szél megborzongatta, a tűszerű jeges esőcseppek szurkálták az arcát. A víz gyorsan átszivárgott Pittypat néni vékony köpönyegén, és lassanként ázott rongyként lógott rajta a kabát. Érezte, hogy a ruhája tönkremegy. A kalapján olyan csapzottan lógott a kakastoll, mint mikor előbbi tulajdonosa szaladgált esős időben a tarai udvaron.
A gyalogjáró kőlapjai között néhol egészen nagy hézagok voltak. Ilyen helyeken bokáig ért a sár. A cipője mindegyre beragadt, néha le is jött a lábáról. Valahányszor lehajolt, hogy kivegye a sárból, ruhája széle a lucsokba merült. A végén már nem is kerülgette a pocsolyákat. Belegázolt, és vonszolta maga után vizes ruháját. Érezte az alsószoknyák meg a nadrág hideg nedvességét a bokája körül, de mit törődött mindezzel? Nem tudott már törődni a ruhával, amelytől pedig olyan sokat remélt. Reményvesztetté, kishitűvé vált.
Elérkezett a teljes kétségbeeséshez.
Hogyan menjen most vissza Tarára? Hogyan álljon a többiek elé, a tegnapi bátor biztatás után? Hogyan mondja meg, hogy mindannyiuknak el kell menniük? … Hogyan tudják otthagyni a házat, a vörös földeket, a magas fenyőket, a sötét mocsári bozótot, a csöndes temetőt, ahol Ellen fekszik a cédrusok árnyékában?
Gyűlölet égett a szívében Rhett iránt, amint ment, ment előre vakon, a hideg lucsokban. Micsoda gazember! Remélte, hogy felakasztják. így legalább nem kell többé eléje kerülnie, hogy emlékeztesse őt a megaláztatásra. Hála istennek, legalább most nem láthatja, amint megázottan, csapzott hajjal gyalogol, dideregve. Milyen csúnya lehet most! Hogy kinevetné!
Négerek mentek el mellette. Rávigyorogtak, összenevettek a háta mögött, amint sietett, el-elcsúszott, lihegve vonszolta magát a sárban, elvesztette a cipőjét, és próbálta a lábát visszadugni… Hogyan mernek ezek a fekete majmok rajta nevetni? Scarlett O'Harán, Tara kisasszonyán! Mindet megkorbácsoltatná, hogy vér serkenne a hátukon. Micsoda ördögök ezek a jenkik, hogy szabadon engedték őket, hadd csúfolják ki a fehéreket!
A környék olyan puszta és kihalt volt, mint a saját lelke. Hiányzott a képből az az elevenség és derű, amelyet a Barackfa utcán észlelt. Ezen a tájon is sok szép ház állt valamikor, de keveset építettek fel a tűz után. Füstös romok, magános kémények, amelyeket mostanában „Sherman-őröknek” neveztek, felburjánzott kertek és sehová nem vezető lépcsők… Minden házat ismert, minden tulajdonos nevét tudta még, de most mind üres, gazdátlan. Hideg szél és eső, sár és mezítelen fák, csend és elhagyatottság. „Milyen nedves a lábam − gondolta −, és milyen messzire kell még mennem!”
Kerékzajt és patkócsattogást hallott maga mögött a cuppogó sárban, és félreállt, nehogy Pittypat néni kabátja is besározódjon. Magas, kétüléses, fedeles kocsi bukkant elő az utcán. Scarlett elhatározta, hogy ha fehér ember ül rajta, megkéri, vigye tovább, akárki is.
Az esőtől nem látott tisztán, de azt észrevette, hogy a kocsin ülő férfi lehajol a viaszos vászon takaró alól. Valami ismerős vonás villant fel előtte, és mikor közelebb lépett a kocsihoz, halk, nyikorgó köhögés ütötte meg a fülét, és jól ismert hang kiáltott örömteli meglepetéssel:
−  Scarlett asszonyság! Csakugyan maga az?
−  Ó, Mr. Kennedy! − kiáltotta Scarlett, és nekirohant a tócsáknak, odaszaladt a kocsihoz, és belekapaszkodott a kerékbe. Mit bánta már a kabátot! − Életemben nem örültem még így senkinek!
Frank Kennedy elvörösödött örömében erre a meleg, őszinte hangra, és ügyesen, gavallérosan leugrott a kocsiról. Lelkesen megrázta Scarlett kezét, aztán felemelte a takaró egyik szélét, és segített neki felszállni.
−  Scarlett asszonyság, mit keres itt ezen az elhagyatott vidéken? Nem tudja, milyen veszedelmesek a külső kerületek manapság magányos, fiatal nők számára? És milyen lucskos. Takarózzon be jól, hamar.
Amint a férfi körülugrálta, mint egy csirkéiről gondoskodó tyúk, Scarlett átadta magát a fényűző érzésnek, hogy nem kell magának gondoskodnia magáról. Boldogan élvezte, hogy más gondoskodik róla. Olyan jó volt érezni, hogy férfi van mellette, aki aggodalmaskodik, támogatja és dédelgeti, még ha ez a nadrágot hordó vénkisasszony Frank Kennedy is. Különösen jólesett neki ez Rhett Butler durvasága után. És milyen öröm volt látni egy barátságos, ismerős falusi arcot most, mikor ilyen messzire volt otthonról. Amellett Frank Kennedy csinosan, rendesen volt öltözve, s a kocsi is egészen újnak látszott. A ló fiatal volt és jól táplált, de Frank mintha sokkal öregebb lett volna, mint akkoriban, Tarán, múlt karácsonykor, mikor embereivel ott járt.
Fakó, rőt szakálla szögletesebb volt, mint valaha, dohánylé tapadt rá, és ahogy kezével lesimogatta, mintha összeragadt volna. De ellentétben azzal a szomorúsággal, gondterheltséggel és elnyűttséggel, amelyet Scarlett mindenfelé látott az emberek arcán, Frank Kennedy ragyogott, és tekintete vidám volt.
−  Öröm nekem, hogy láthatom − mondta Frank boldogan. − Nem is tudtam, hogy feljött a városba. Pedig múlt héten találkoztam Pittypat kisasszonnyal, de nem mondta, hogy várja. Izé … jött fel más is Taráról, vagy … egyedül van?
Persze Suellenre gondolt a vén bolond.
−  Nem − mondta Scarlett, és igyekezett minél jobban bebújni a takaró alá. − Egyedül vagyok. Nem írtam előre Pittypat néninek sem.
Megsuhintotta a lovat, és elindultak, óvatosan gördültek végig a hepehupás, sáros úton.
−  Mindenki jól van Tarán?
−  Elég jól.
Scarlett tudta, hogy valami kellemes, vidám beszédtémát kellene találnia. De mit? Olyan nehezére esett. Legszívesebben egészen lefeküdt volna a meleg takaró alá, és azt mondta volna: én most nem gondolok sem Tarára, sem semmire. Majd később, ha nem fog annyira fájni.
Ó, ha beszélne ez az ember egész úton, s neki nem kellene mást mondania, mint közben egy-egy szót, hogy igen, meg hogy milyen kedves …
−  De én igazán meg vagyok lepve, hogy itt látom,, kedves Kennedy. Tudom, nem szép tőlem, hogy nem kerestem a kapcsolatot a régi barátokkal, de nem tudtam, hogy itt van Atlantában. Azt hittem, hogy valahol Mariettában van.
−  Mariettában is szoktam lenni, üzleti dolgaim vannak ott − bólogatott. − Nem mondta Suellen, hogy itt telepedtem le véglegesen, Atlantában? Hiszen megírtam! És a boltomról sem beszélt?
Scarlettnek derengett valami homályosan az agyában … de sohasem vetett nagy ügyet arra, amit Suellen mondott. Neki elég volt tudni, hogy Frank jelentkezett, él, és egyszer majd csak elviszi Suellent Taráról.
−  Egy szót sem tudok semmiről − hazudta nyugodt lélekkel. − Boltja van, igazán? Milyen ügyes ember maga!
Kennedy kissé sértődötten nézett fel, hogy Suellen még csak arra sem érdemesíti az ő híreit, hogy a testvérének  elmondja.   Annál   jobban   esett  neki   a  bók.
−  Igen, üzletet rendeztem be, és mondhatom, egészen jól megy. Az emberek azt mondják, született kereskedő vagyok.
öntelten nevetett  azzal  a  kotkodácsoló   nevetéssel, amely Scarlettet mindig annyira bosszantotta. „Beképzelt vén bolond” − gondolta magában.
−  Ô, meg vagyok róla győződve, hogy amihez maga hozzákezd, Mr. Kennedy, az mindig sikerül. De hogy tudta berendezni az üzletet? Hiszen mikor Tarán járt karácsonykor, azt mondta, hogy egy fillérje sincs.
Kennedy megköszörülte a torkát, szakállát dörzsölgette, és idegesen, hunyorogva mosolygott.
−  Hosszú história ez.
„Hála istennek!  − gondolta Scarlett. − Talán eltart hazáig.” Feltekintett kérőn a férfira, mint valami kisgyermek.
−  Mondja el!
−  Emlékszik arra az időre, mikor Tarán jártunk, behajtani a hadsereg számára a járandóságokat? Nem sokkal azután frontszolgálatra jelentkeztem. Hiszen úgysem akadt |már semmi behajtani való, nem volt már semmi, amit össze lehetett volna szedni a hadsereg számára, és úgy éreztem, minden tisztességes épkézláb ember helye kint van a harctéren. A lovasságnál voltam, és együtt verekedtem a többiekkel, míg csak golyót nem kaptam a vállamba.
Nagyon büszkén mondta ezt, és Scarlett elszörnyedt;
−  Jaj de borzasztó!
−  Nem volt veszedelmes, csontot nem ért sehol − mondta vigasztalóan Frank. − Délre küldtek egy kórházba, és éppen mikor jobban kezdtem lenni, jött a jenki ellentámadás. Nehéz helyzet volt. Nem jelezték nékünk idejében. Aki csak mozogni tudott, ott volt, hogy segítsen kiüríteni a katonai raktárakat és a kórházakat. De alig volt időnk rá, hogy összeszedjük a raktárakból a legszükségesebb élelmiszert, felszerelést, gyógyszert és a többit. Fel mindent a vonatokra! Csak az első vonat berakodásával készültünk el, mikor a jenkik elözönlötték a várost. Éppen csak fel tudtunk ugrani a vonatra. Szomorú látvány volt, amint ott ültünk a vonatrakomány tetején, a sínek mentén mindenütt felhalmozott, elszállításra váró készlet. A város másik végén már jöttek be a jenkik, és nyomban felgyújtották ezeket a halmazokat. Scarlett, ezek elégettek mindent, de mindent, amit mi el akartunk szállítani.
−  Borzasztó!
−  Igen, ez a helyes kifejezés. Borzasztó volt. Hová vigyük a vonatot? Jöttünk vele ide, Atlantába. Akkor kaptuk hírét, hogy vége a háborúnak. A vonat itt állt, rajta nagy halomban porcelán edény, takaró, matrac, miegymás. A kutya sem törődött vele. Nem követelte rajtam senki. Én meg nem tudtam, mit csináljak. Őriztem. Őszintén szólva, úgy gondoltam, jogosan a jenkiké lett volna. Ügy tudom, így szóltak a fegyverletétel feltételei. Maga is így tudja?
−  Hm − mondta Scarlett szórakozottan. Kezdett átmelegedni és el is álmosodott kissé.
−  Még máig sem tudom, helyesen cselekedtem-e, vagy nem − mondta kissé idegesen Frank Kennedy. − De arra gondoltam, a jenkik úgyis csak felégetnék az egészet. Kár lenne érte, hiszen a mieink jó pénzben megfizették mindezt, ezért úgy véltem, mindez még mindig a Konföderációé. Érti, hogy gondolom?
−  Hm.
−  Örülök, hogy egyetért velem, Mrs. Hamilton. Valahogy mégis ránehezedett a lelkiismeretemre. Mindenki azt mondta ugyan, ne törődjön vele, Mr. Kennedy, de nem tudtam nem gondolni rá. Nem tudtam emelt fővel menni az emberek közé, ha arra gondoltam, olyasmit tettem, ami nincs rendjén. Gondolja, hogy mégis helyesen cselekedtem?
−  Természetesen − mondta Scarlett, de jóformán nem is tudta, miről beszél ez a vén bolond. Ha valaki már olyan idős, mint Frank Kennedy, tudhatna már annyit, hogy nem kell aggódni olyasmi miatt, ami nem számít. De hát mindig ilyen ideges, fontoskodó és vén-kisasszonyos volt.
−  örülök, hogy maga is így vélekedik. Hiszen amellett mindenkinek szüksége van ezekre a dolgokra, s jó pénzt fizet érte akárki. Mikor leszereltem, tíz dollárom volt ezüstben, semmi más vagyonom a világon. Tudja talán, mi történt Jonesboróban a házammal és a raktárammal. Szétszedték. Újra kellett kezdenem mindent. A tíz ezüstdolláron deszkát vásároltam, azzal befedtem egy bolthelyiséget idebenn a város közepe táján, Five Pointsnál, beraktam a vonatról, amit a kórházból elhoztam, és kezdtem eladni. Mindenkinek kellett tányér meg matrac. Olcsón adtam, mert úgy véltem, éppen úgy a másé is mindez, mint ahogyan az enyém. De azért beszedtem egy kis pénzt. Ezen aztán megint vásároltam egyet-mást, és most megvan, forog a bolt. Azt hiszem, ha így megy tovább, hamarosan szép kis pénzt tehetek félre.
Erre a szóra, hogy: pénz, egyszerre felfigyelt Scarlett. Nem volt már álmos, sőt agya egyszerre kristálytiszta lett.
−  Azt mondja, pénzt tud félretenni?
Frank kiegyenesedett. Szinte hízott, hogy Scarlettet így érdeklik az ő dolgai. Suellenen kívül nemigen törődött vele valaha is asszonyszemély. Hogyne hízelgett volna neki, hogy ilyen elismerten szép asszony, mint Scarlett, akiért az egész környék rajongott, így lesi a szavát. Visszafogta a gyeplőt, hogy legyen ideje elmondani az egész történetet, mielőtt megérkeznek.
−  Nem vagyok milliomos, asszonyság, sőt, összehasonlítva azzal a vagyonnal, amit elvesztettem, még gazdag sem vagyok. De ebben az évben ezer dollárt kerestem. Igaz, ötszáz dollárt be is fektettem mindjárt áruba, bért is kellett fizetni, javításokra is volt szükség. De a másik ötszázat félretettem, és ha így megy, kétezret szeretnék hozzátenni jövőre. Szükségem lenne rá, mert van még egy tervem.
Most, hogy pénzről beszéltek, hirtelen megélénkült, és nagy érdeklődéssel figyelt arra, amit a férfi mond. Óvatosan elfátyolozta azonban a szemét nagy, felkunkorodó szempilláival, és egy kissé közelebb húzódott hozzá.
−  Mit akar ezzel mondani, Mr. Kennedy?
A férfi nevetett, és a gyeplőszárral megsuhintotta a ló hátát.
−  Attól tartok, untatom magát, ha üzletről beszélek, Scarlett asszonyság. Egy csinos fiatalasszonynak, mint maga, nem kell jóformán semmit sem tudni az üzleti ügyekről.
Ó, a vén bolond!
−  Igen, tudom, én buta liba vagyok az üzleti ügyekhez, de annyira érdekelnek. Kérem, mondja el, és majd megmagyarázza, amit nem értek.
−  Hát a másik tervem egy fűrészmalom.
−  Micsoda?
− Ahol deszkát készítenek a nyersfából. Még nem vettem meg, de szeretném. Van itt egy ember, Johnson a neve, akinek kint a Barackfa utca végén, az erdőben van ilyen fűrészmalma, de nincs készpénze. Eladná, és heti bérért vezetné tovább. Most még nagyon kevés ilyen fűrészmalom van a környéken, mert a jenkik felgyújtották a legtöbbet, pedig ha az építkezés teljes erővel megindul, sok deszkára lesz szükség. Aranybánya lesz az ilyen vállalkozás hamarosan, hiszen annyit kérhet a deszkáért, amennyit akar. A jenkik annyi házat felgyújtottak, hogy nincs hol lakjanak az emberek, és rávetették magukat az újjáépítésre. De nem kaphatnak elég deszkát, és nem kaphatnak elég gyorsan. A nép csak úgy tódul vissza a városba. Mindazok ideözönlenek az egész megyéből, akik nem tudnak boldogulni a földeken a négerek nélkül. A jenkik meg a kofferesek is jönnek, hogy még néhány bőrt lenyúzzanak rólunk. Figyeljen a szavamra: Atlanta hamarosan nagyobb város lesz, mint valaha volt. Azonnal meg fogom venni a fűrészmalmot, amint… amint néhány adósomtól meg tudom kapni a pénzt. Azt hiszem, jövő ilyenkorra könnyebben lélegzem, már ami a pénzt illeti. Hiszen … hiszen  tudja,   miért  szeretnék  hamar   pénzhez   jutni.
Elpirult, és kotkodácsolt egyet-kettőt. „Suellenre gondol” − nyelt egyet Scarlett.
Egy pillanatig arra gondolt Scarlett, hogy megkéri, adjon kölcsön háromszáz dollárt, de lemondott erről. Meghökkenne, elképedne, dadogna, kifogásokat hozna föl, de nem adná ide a pénzt. Keményen dolgozott érte, hogy tavasszal elvehesse Suellent, s ha most ideadná, ki tudja, mikor kerülne a házasságra sor. De még ha hivatkozna neki a család iránti rokonszenvére és jövendő kötelességére, és elérné, hogy beleegyezzen, Suellen bizonyosan közbeszólna. Suellen egyre jobban aggódik amiatt, hogy tulajdonképpen máris vénlány, és eget-földet meg fog mozgatni, hogy mielőbb férjhez mehessen.
Tulajdonképpen mi is tetszhetik azon a nyafogó, kényeskedő, kellemetlen természetű leányon ennek a vén bolondnak, hogy olyan puha fészket készít neki? Suellen nem érdemli meg a gondos férjet, a boltot meg a fűrészmalmot! Abban a pillanatban, amint egy kis pénzt kap a kezébe, tűrhetetlenül fenn fogja hordani az orrát, és egy fillér nem sok, annyit sem fog rászánni Tarára. Esze ágában sem lesz! örülni fog, hogy ő elkerült onnan, és miatta akár felégethetik Tarát, vagy elárverezhetik. Csak neki legyenek szép ruhái, és odaírhassa a neve mellé, hogy: Mrs.
Amint Scarlett elgondolta Suellen jövendő életét és az övékét Tarán, elfogta a méreg, hogy a sors ilyen igazságtalan. Gyorsan elfordította a fejét, kitekintett a kocsiból a sáros utcára, nehogy Frank a szemébe lásson. Az a veszély fenyegeti, hogy mindenét elveszti, amije csak volt, viszont Sue … Hirtelen nagy elhatározás éledt benne.
„Suellen nem kapja meg Frankot, meg a boltját, meg a fűrészmalmot!”
Az esőbe tekintett ki izgatottan. „El tudnám vele feledtetni Sue-t? Rá tudnám venni, hogy gyorsan, gyorsan megkérje a kezemet, és elvegyen? Ő, ha Rhett majdnem megkért, akkor Frankkal csak el tudok bánni!”
„Suellen nem fogja megkapni sem Frankot, sem a boltját, sem a malmát!”
„Suellen nem érdemli meg mindezt. Ha az övé lenne, csak magának akarná.” Scarlett Tarára gondolt, és Jonas Wilkersonra emlékezett, erre a sötét csirkefogóra, amint ott állt a főbejárat lépcsőjénél, és ettől a gondolattól megragadta a feléje sodródó utolsó szalmaszálat hajótörött életében. Rhettben csalódott, de a sors kárpótlásul Frankot küldte útjába.
Rátekintett megrebbenő szempillái alól. „Hát szépségnek nem lehet mondani szegényt − gondolta józanul. − És olyan vén, hogy az apám lehetne. Hozzá még ideges és félénk. De utóvégre úriember, és azt hiszem, könnyebb lenne mellette az élet, mint Rhett mellett lett volna. Bánni mindenesetre könnyebben lehet vele. Meg aztán a koldus nem válogathat.”
Hogy Suellen vőlegényéről gondolkozik így, az nem bántotta a lelkiismeretét. Az után a teljes erkölcsi összeomlás után, ami Atlantába űzte, Rhetthez, ez apróságnak tűnt, amin most, ilyen helyzetben még gondolkodni sem érdemes.
Az új reménység felmelegítette. Nem érezte már, hogy átázott a lába és fázik. Olyan állhatatosan nézett Frankra, hogy a derék ember egészen megzavarodott. Most aztán gyorsan lesütötte Scarlett a szemét, mert eszébe jutott, Rhett búcsúzóul milyen megjegyzést tett a szemére: „Láttam már ilyen tekintetet, párbajban, pisztoly felett… Nem kelt meleg érzéseket a férfiak keblében…”
−  Mi a baja, Scarlett asszonyság? Csak nem hűlt meg?
−  Nem … nem … de nem haragszik, ha … − tétovázott szemérmesen −, nem haragszik, ha a zsebébe dugom a kezemet? Olyan hideg van, a muffom is átázott, és a kabátja olyan jó melegnek látszik …
−  Tessék csak, tessék! És még csak kesztyű sincs a kezecskéjén! Jaj, jaj, micsoda buta vagyok én, itt jár a szám, ahelyett hogy sietnék, hogy mielőbb meleg szobába kerülhessen! Az ám! Azt. meg még meg sem kérdeztem, hogy tulajdonképpen miért is járkált odakint ebben az esőben?
−  A jenki táborban voltam − felelte Scarlett, mielőtt meggondolhatta volna, mit mond.
Franknak felszaladt a két vörös szemöldöke.
−  De hát… de hát… miért?
„Jaj, csak most jusson valami jó hazugság az eszembe!” − sóhajtott magában Scarlett. Franknak nem szabad sejtenie, hogy valami dolga volt Rhett-tel. Frank a legsötétebb gazembernek tartja Rhettet, akivel tisztességes nő szóba se állhat. − Azért mentem oda … azért mentem oda … hogy … hogy megpróbáljam, nem venné-e meg valamelyik katonatiszt a hímzéseimet… a felesége számára … tudja hímezni szoktam, és …
Frank hátrahőkölt az ülésen, felháborodás és ijedtség volt az arcán.
−  A … a jenkikhez ment… de hát… tudja a papa? És Pittypat néni? …
−  Meghalok, ha elmondja valakinek! − kiáltotta őszinte rémülettel Scarlett, és valódi könnyekre fakadt. Könnyű volt sírni, mert el volt keseredve és fázott. Az eredmény egyenesen meghökkentő volt. Talán akkor sem döbbent volna meg jobban a férfi, ha hirtelen vetkőzni kezdett volna. Frank magánkívül volt, a fejét csóválta, és hadonászott tehetetlen rémületében. Vakmerő gondolat szaladt át az agyán, hogy meg kellene vigasztalnia ezt az asszonyt, a vállára kellene fektetnie a fejét, meg kellene simogatnia, de nem tudta, hogyan fogjon hozzá, hiszen ezt még soha egyetlen nővel sem tette. Scarlett O'Hara, aki annyira szellemes és olyan szép, itt sír a kocsijában! Scarlett O'Hara, a legbüszkébb a büszkék között is, hímzéseket visz titokban eladni a jenki táborba! Szíve valósággal égett.
Scarlett tovább hüppögött, egyet-mást mondott is, és Frank kivette belőle, hogy Tarán nem mennek valami jól a dolgok. Mr. O'Hara még mindig „nem a régi”, és ennivaló sincs elég annyi ember számára. így aztán eljött Atlantába a hímzéseivel, hogy egy kis pénzt szerezzen a maga és fia eltartására. Frank egyszerre, maga sem tudta, hogyan történt, arra eszmélt, hogy Scarlett feje ott van a vállán, és a szép asszony a mellére borulva sírt. Életében nem érzett még ilyen csodálatos izgalmat és gyönyörűséget. Eleinte félénken kezdte veregetni a vállát, aztán, mikor Scarlett nem lökte el, bátrabb lett. Micsoda édes, szép, tehetetlen kis teremtés! És milyen bátor, és milyen kis bohó! Hímzéssel akarja fenntartani magát. Hanem a jenkikhez nem szabad többet elmennie.
−  Nem szólok Pittypat kisasszonynak egy szót sem, megígérem. De maga viszont nekem ígérje meg, kicsi asszony, hogy nem tesz ilyent soha többé. Már a puszta gondolat is, hogy Mr. O'Hara leánya …
Scarlett fényes zöld szeme gyámoltalanul nézett fel rá.
−  De Mr. Kennedy, valamit csak kell próbálnom! Valakinek el kell tartania az én szegény kisfiámat… senki sincs, akihez fordulhatnék …
−  Bátor, derék kicsi asszony − simogatta őt Kennedy −, de az ilyesmiről szó sem lehet. A családja meghalna a szégyentől, ha tudná.
−  Akkor hát mit tegyek?
A könnyben úszó két szem olyan segítségkérőén, olyan tehetetlenül várta a szavát, mintha csak tőle függne a sorsa.
−  Izé … most így nem tudom … de majd kitalálunk valamit.
−  Ó, tudom biztosan, hogy valamit ki fog találni! Maga olyan … olyan okos és ügyes … Frank …
Soha nem mondta még így a nevét. Kennedy szíve megrezzent erre a hangra. Szegény gyermek, bizonyosan odavan, hogy észre sem vette a bizalmas megszólítást. Nagyon gyöngéden gondolt rá, védelmező pártfogással. Ha valamit tehet Suellen testvéréért, természetes, hogy megteszi. Kivette a nagy, tarka zsebkendőjét, és odaadta Scarlettnek, mert látta, hogy nincs már mivel törülnie a szemét. Scarlett hálásan vette át, és remegő szájjal mosolygott.
−  Olyan buta kis liba vagyok … kérem, ne haragudjon …
−  Szó sincs róla! Maga nem buta, maga bátor, derék és okos kicsi asszony, és nagyon is nehéz terhet kell viselnie. Attól félek, Pittypat kisasszony nemigen segíthet a baján. Hallom, ő is elvesztette a vagyonát, és Henry Hamilton is nehéz helyzetben van. Bár lenne otthonom, amit felajánlhatnék! De ne felejtse el, amint Suellen a feleségem lesz, a házam mindig nyitva áll a sógornőm és kisfia előtt!
Most… meg kell lennie. Nyelt egyet, nagy szemekkel nézett fel a férfira, és kinyitotta a száját, mintha beszélni akarna, aztán becsukta megint ijedten.
−  Csak nem akarja azt mondani, hogy nem tudott a terveimről! Hiszen múlt karácsonykor beszéltünk róla − mosolygott idegesen Frank. Aztán, hogy látta újra elkönnyesedő szemét, ijedten kérdezte:
−  Mi a baja? Csak nem beteg Suellen kisasszony?
−  Nem … nem … de …
−  Látom, valami baj van. Mondja el!
−  Én nem … én nem akarom… ha ő nem írta meg … én …
−  Scarlett… mi az? − Frank egész testében remegett.
−  Ö, Frank, a szívem szakad meg… nem tudom elmondani! Ilyet tenni egy ilyen jólelkű úrral!
−  De hát mit tett?
−  Csakugyan nem írta meg? Alighanem szégyellte megírni. Szégyellte is magát. Hogy nekem legyen ilyen gonosz húgom!
Frank most már kérdezni sem tudott. Csak ült, arca hamuszürke volt, tekintete rámeredt Scarlettre, kezében egészen lazára csúszott a gyeplő. Végül kinyögte:
−  Tudni akarom!
−  Suellen … Suellennek Tony Fontaine tetszik … úgy tudom, már meg is beszélték, hogy a jövő hónapban … ne haragudjon, Frank, hogy éppen én mondom el magának… de már nagyon belefáradt a várakozásba .. . és … félt, hogy vénlány marad.
Mammy a ház kapujában állt, mikor Frank lesegítette Scarlettet a kocsiról. Látszott, hogy régen ácsoroghat már idekint, mert a ruhája és ócska kendője csuromvíz volt. Ráncos képe fenyegetően sötétlett. Előrenyújtott nyakkal nézett Frankra. De a következő pillanatban hirtelen megváltozott az arckifejezése, öröm, meglepetés és szinte bűntudat rajzolódott fekete arcára. Vendégszerető vigyorgással kacsázott oda a sárban Kennedyhez, és megfogta a szoknyája két szélét, bókot csapott előtte.
−  Jaj de jó ilyen becsületes ismerős urakat látni! − örvendezett. − Hogyan tetszik lenni, Mr. Kennedy? Jaj milyen szép új kocsit vásárolt! Ha tudtam volna, hogy Scarlett asszonyság Kennedy úrral van, dehogy aggódtam volna olyan nagyon. Tessék csak képzelni, hazajövök, ő meg nincs idehaza, úgy futkostam összevissza, mint a csirke, mikor levágják a fejét. Azt sem tudtam, hová kapjak. Egyedül elmenni a városba, mikor ezek a piszkos niggerek le-föl járkálnak! Miért is nem mondta az én drága gyermekem, hogy Kennedy úr kocsiján megy el?
Scarlett ravaszul intett Franknak, nehogy elárulja a titkukat. És Frank, akármilyen riasztó híreket hallott is az előbb, mosolygott, mert nem volt kellemetlen érzés, hogy közös titka van az asszonykával.
−  Szaladj, Mammy, készíts ki száraz ruhát nekem − mondta Scarlett. − És főzz egy kis meleg teát!
− Jaj, jaj, a szép új ruha csupa lucsok! − kesergett Mammy. − Lesz dolgom, amíg megszárítom és tisztára kefélem, hogy rendben legyen az esti esküvőre.
Bement a házba. Scarlett odahajolt Frankhoz, és a fülébe súgta:
−  Jöjjön el ma vacsorára, jó? Olyan egyedül vagyunk. Aztán együtt mehetünk Elsingékhez. Maga lesz a lovagunk. És kérem, ne szóljon egy szót sem Pittypat néninek Suellenről! Nagyon bántaná …
−  Nem, nem szólok, dehogy szólok − ígérte Frank gyorsan.
−  Véghetetlenül kedves volt hozzám, Frank, és olyan jót tett velem, hogy ki sem mondhatom. Most egészen másképen érzem magam. Visszakaptam az életkedvemet.
Megszorította a kezét búcsúzóul, és szemének minden tüzét rálövellte.
Mammy már újra ott állt a küszöbön, fürkésző pillantást vetett rá, és szuszogva, lihegve cipelte fel a hálószobába. Némán szedte le róla a nedves ruhákat, akasztott fel mindent a székek hátára, és dugta be az ágyba Scarlettet. Aztán egy csésze forró teát hozott fel, és meleg téglát, törülközőbe csavarva.
Most megállt az ágynál, és szinte mentegetőzve szólt:
−  Miért nem mondta meg Mammynak az ő kis galambja, hogy miért jött Atlantába? Nem kellett volna ezt a hosszú utat megtennem ilyen rossz időben. Öreg vagyok én már, és kövér  ahhoz, hogy ide-oda szaladgáljak.
−  Mit beszélsz, Mammy?
−  Mézem, kis madaram, engem nem lehet becsapni. Ismerem én az én virágomat. Láttam Frank úrnak is az arcát az előbb, meg a galambocskámét is. És hallottam a suttogást Suellen kisasszonyról. Úgy olvasok én az arcáról, mint a bibliából a pap. Ha csak egy szóval mondta volna, hogy Frank úrról van szó, otthon maradok a helyemen.
Scarlett jól betakarózott, és látva, hogy Mammyt nem könnyű falhoz állítani, kurtán kérdezte:
− Hát mit gondoltál, kiről van szó?
−  Gyermek, nem tudom biztosan, de nem tetszett nekem tegnap a szeme nézése. És emlékszem rá, hogy Pittypat kisasszony írta Melly asszonyságnak, hogy az a semmirevaló Butler mennyi pénzzel jött vissza. Én nem szoktam elfelejteni, amit egyszer hallok. De Frank úr, az más. Az úr, ha nem is valami szép.
Scarlett élesen pillantott rá, és Mammy néma bölcsességgel tekintett rá vissza.
−  Most aztán mit csinálsz? Fecsegni fogsz Suellennek?
−  Segíteni fogok mindenben az én galambocskámnak − jelentette ki Mammy, és jobban begyűrte Scar lett háta mögé a takarót.
Scarlett némán feküdt a helyén. Mammy csöndesen tett-vett körülötte, megkönnyebbülés volt, hogy nem kellett magyarázgatnia és vitatkoznia. Mammy megérti és hallgat. Mammyban több reális érzék volt, mint benne magában. A ráncos, fátyolos öreg szem mélyre lát, tisztán lát, a vad és a gyermek ösztönével. Megérzi, mikor fenyegeti veszedelem a kedvencét. Scarlett volt a legkedvesebbje most, hogy Ellen meghalt, s amit ő akar, legyen meg. Suellen jogaival nem törődött. Tudta, hogy Scarlett bajban van, és Tarát akarja megmenteni. Pillanatnyi tétovázás nélkül állt melléje.
Scarlett érezte ezt. S amint a meleg tégla lassan kiűzte a borzongást tagjaiból, a remény félénken pislogó lángja is lobogni kezdett a szívében. Lüktetve vert a szíve. Visszatért testébe az erő, és valami gőgös, izgatott öröm töltötte el. Szinte kacagni tudott volna. „Nem győztek még le, nem!” − gondolta izgatottan.
−  Add csak ide a tükröt, Mammy!
−  Maradjon a takaró alatt, épp csak a kezét szabad kidugni! − förmedt rá Mammy. De a tükröt odaadta, és mosoly ült az ajkán.
Scarlett megnézte az arcát.
−  Sápadt vagyok, mint valami kísértet, és a hajam rendetlen, mint a gebe farka.
−  Nem mondom, hogy nem volt csinosabb az én galambom máskor.
−  Nagyon esik.
−  Szakad.
−  Azért, Mammy, mégis elmégy a városba, ha szépen kérlek.
−  Ebben az esőben? Nem én!
−  De bizony igen. Ha te nem mégy, elmegyek magam.
−  Mi az a sürgős dolog, ami nem várhat? Nem volt elég a mai napra a kószálásból?
Scarlett figyelmesen nézte magát a tükörben.
−  Egy üveg szagos víz kell − mondta. − Meg fogod mosni a hajamat, és beillatosítod. Aztán veszel egy tégely hajkenőcsöt, hogy szép sima és fényes legyen.
−  Én nem fogom megmosni a haját ebben a hideg időben, mikor úgyis meg van hűlve, és nem szagosítom be, azt csak a rossz asszonyok szokták. Nem én, amíg egy kis szusz van a testemben.
−  Dehogynem. Vedd elő a tárcámat, egy ötdolláros, arany van benne. Menj a városba. És … igen, Mammy … ha már úgyis ott vagy, hozhatnál nekem … hozhatnál nekem egy kis pirosítót is egyúttal.
−  Miiiit? − kérdezte Mammy.
Scarlett hidegen és bátran nézett a szemébe, bár az igazat megvallva, nem volt olyan nyugodt. De tudta, hogy csak így tud felülkerekedni.
−  Pirosítót. Mit állsz itt, mintha életedben nem hallottál volna ilyesmiről? Siess, indulj !
− Pi-pi-pi… pirosítót… − hápogta Mammy. − Pirosítót! Az asszonyság elvesztette az eszét. Az én Ellen kisasszonyom hogy forog most a sírjában! Az arcát akarja festeni, mint valami…
−  Ugyan hallgass! Tudod jól, hogy a nagymama is festette valaha az arcát, és …
−  Igen, Robillard asszonyság festette az arcát, és összesen csak egy alsószoknyát hordott, az sem volt keményítve, hogy meglátszott még a lába formája is. Azért nem kell mindent utánozni! Akkor ilyen botrányos idők voltak, amikor az öreg asszonyság fiatal volt, de azóta más idők járnak.
−  Ejnye a mindenit! − kiáltott Scarlett. Elfogyott a türelme. Ledobta magáról a takarót. − Fordulj, indulhatsz vissza azonnal Tarára!
−  Nem küldhet vissza, ha nem akarok menni! Én szabad néger vagyok már, a többivel együtt. És itt akarok maradni. Bújjon vissza a takaró alá. Bújjon vissza, na! Tüdőgyulladást akar kapni az én kis virágom? Tegye le azt a fűzőt. Tegye le, na, drágám. Kis cukrom! Nem engedem, hogy ebben az időben kitegye a lábát. Bújjon vissza… én nem mehetek pirosítót venni! Hogyan gondolja azt? Meghalnék a szégyentől, hiszen mindenki tudná, hogy az én kis galambocskámnak viszem! Scarlett asszonyság, kis kisasszonykám, hiszen olyan szép az arcocskája, olyan gyönyörű színe van, minek az ilyen szép fiatal asszonynak festék? Lám, lám, hiszen tudja, hogy csak a rossz asszonyok használnak ilyesmit!
−  Hát van is eredménye, nem?
−  Jaj, a szívem! Jaj, ilyet hallani! Galambocskám, ; ne engedjen ki ilyen beszédeket a száján! Nem engedhetem, hogy elmenjen, és megvegye azt a pirosítót… Az én Ellen kisasszonyom kísérteni jönne hozzám éjszaka … inkább megyek én … inkább megyek… talán találok olyan boltot, ahol nem ismernek bennünket…
Este, Elsingéknél, mikor Fannyt összeeskették a vőlegényével, és utána az öreg Lévi meg a többi muzsikus hangolni kezdtek a tánchoz, Scarlett boldogan nézett körül. Olyan izgalmas öröm volt újra társaságban lenni. Jólesett a meleg fogadtatás. Mikor Frank karján bevonult a szobába, mindenki odafutott, kiabáltak, ölelgették, csókolták, a kezét rázták, ezt mondták, hogy nagyon hiányzott mindenkinek, és nem szabad visszamennie Tarára. A férfiak elfelejtették, milyen igyekezettel próbálta megtörni a szívüket annak idején, és a lányok, hogy, ha csak lehetett, elhódította gavallérjaikat. Még Mrs. Merriwether, Mrs. Whiting, Mrs. Meade és a többi tekintélyes hölgy sem emlékezett azokra a dolgokra, melyek valaha megbotránkoztatták őket, és csak arra gondoltak, hogy ugyanazt szenvedte végig, amit ők, és hogy Pittypat néni rokona és Charles özvegye. Könnyes szemmel emlegették édesanyja halálát, és kérdezősködtek a húgairól, az apjáról, Melanie-ről és Ashleyről, és hogy miért nem jönnek vissza Atlantába.
Minden öröme és jókedve mellett egy kis zavart is érzett Scarlett, mégpedig a bársonyruhája miatt. Még mindig nedves volt kissé a térdénél, és Mammy meg a szakácsnő hiába dolgoztak vele forró gőz felett, kefével és tiszta törlőkkel. Egy kis sárfolt benne maradt. Scarlett attól félt, mindenki tudni fogja, hogy ez az egyetlen tisztességes ruhája. Megvigasztalta kissé, hogy mások ruhája mellett az övé gyönyörű és vadonatúj hatását kelti. Mindenki kopott, foltozott, nagy gonddal mosott és vasalt ruhában jelent meg, csak Fannyn fehérlett igazi békebeli menyasszonyi ruha. Hogy hol szerezték, mikor alig volt betevő falatra pénzük …
Visszaemlékezett arra, amit Pittypat néni mondott neki Elsingék anyagi helyzetéről, és csodálkozott, hogy ugyan honnan vették a pénzt a szatén menyasszonyi ruhára, a vendéglátásra, a lakás feldíszítésére és a zenészek díjazására. Sok pénzbe kerülhetett mindez. Talán kölcsönbe kaptak pénzt, vagy az egész Elsing törzs összeadta a költségeket, hogy Fanny esküvője kellő dísszel történjék. Egy ilyen esküvő ezekben a nehéz időkben Scarlett előtt olyan különleges túlzásnak látszott, amilyennek a Tarleton fiúk sírjára állított sírkövet is tekintette, és szinte zavarta őt, és ugyanúgy nem tudott rokonszenvezni ezzel a pöffeszkedéssel, amilyen rossz érzéssel állott Tarletonék sírkertjében. Elmúltak azok az idők, amikor gondtalanul dobálhatták a pénzt. Miért ragaszkodnak az emberek ahhoz, hogy a régi szép napok gesztusait megtartsák, mikor maguk a szép napok már letűntek?
Vállrándítással lerázta magáról pillanatnyi rossz érzését. Nem az ő pénze, és nem akarta, hogy esti szórakozását elrontsák más emberek értelmetlen bolondságai.
Kitűnt, hogy a vőlegény régi ismerős. Tommy Well-burn, Spártából, 1863-ban ápolta is, mikor vállsebet kapott. Akkor csinos, fiatal óriás volt, az orvosi egyetemről ment katonának. Most kis öregembernek látszott, olyan meghajolva járt a csípőjén kapott seb miatt. Csakugyan, ahogyan Pittypat néni is megállapította; valahogyan furcsán kifordult a lába csípőből, és nagyon közönségessé tette a járását. De nyilván egyáltalán nem volt tudatában annak, hogy milyen szánalmas jelenség, vagy nem is törődött vele, és úgy viselkedett, mint aki semmit sem kíván már az emberektől.
Arról már rég lemondott, hogy egyetemi tanulmányait folytathassa. Munkavezető lett egy ír építési vállalkozónál, aki az új szállodán dolgozott. Scarlett csodálkozott, hogyan tudja intézni a munkáját, mikor ilyén nehezen jár, de nem akart kérdezősködni. Úgy látszik − állapította meg magában −, ha kell, minden sikerül.
Tommy, Hugh Elsing meg a fekete kis René Picard Scarlett körül álltak, míg a bútorokat a fal mellé húzogatták, hogy megkezdhessék a táncot. Hugh nem változott, mióta Scarlett 1862-ben látta. Keskeny vállú, érzékeny, sápadt fiú volt, halványbarna fürt hullott a homlokára, és keskeny, gyenge keze erőtlenül pihent egy szék hátán. René azonban más lett. Fekete szemében ott csillogott a gall életkedv, de minden könnyed nevetése ellenére volt valami keménység a vonásain, amit azelőtt nem lehetett látni rajta. Meg a régi zuáv egyenruha tarka eleganciája is eltűnt.
−  Arca, mint a rózsa, szeme, mint a smaragd! − idézte, mialatt kezet csókolt Scarlettnek. Látszott rajta, hogy hódolattal adózik még a pirosítónak is az arcán. − Éppen olyan szép és fiatal, mint mikor a jótékony célú bazáron először láttam. Emlékszik? Nem feledtem ám el, hogy a jegygyűrűjét dobta a kosaramba! Bátor cselekedet volt. Szép volt. Csak azt nem hittem volna, hogy ilyen sokáig marad az a szép vékony ujjacskája gyűrű nélkül.
Szeme gonoszkodva csillant meg, és könyökével tréfásan oldalba lökte Hugh-t.
−  Én meg nem hittem volna, hogy valaha péklegény lesz, René Picard − vágott vissza Scarlett. Ahelyett hogy szégyenkezett volna, René jókedvűen, hangosan felkacagott. Hátba ütötte Hugh Elsinget.
−  Telitalálat! Szeretett anyósom, ő tanított meg dolgozni. Én, akit arra neveltek, hogy versenylovakat tartsak és hegedüljek! Most péklegény vagyok, és jól érzem magam. Anyósom őnagysága nagyszerű hölgy. Neki kellett volna a hadvezérnek lennie a háborúban, akkor megnyertük volna, mi, Tommy?
Scarlettnek tetszett ez a beszéd. Jól érzi magát, mert péklegény. A családjának tíz mérföldnyi birtoka volt a Mississippi mentén, és New Orleansban igazi palotában laktak.
−  Ha az anyósaink vezettek volna, egy hét alatt miénk a győzelem − helyeselt Tommy. Oldalt nézett, az anyósa még mindig karcsú, finom alakja felé. − És hogy ilyen soká kitartottunk, azt is csak annak köszönhetjük, hogy ezek az asszonyok álltak a hátunk mögött.
−  Ők nem adják be a derekukat soha − mondta Hugh. Büszke volt a mosolya, de kissé keserű. − Itt nincs egyetlen asszony ezen az estén, aki letette a fegyvert, akármi történt is a férfiak részéről Appomattox-nál. Pedig nekik talán még nehezebb volt a dolguk. Mi legalább verekedhettünk.
−  Ők pedig gyűlöltek − fejezte be Tommy. − Ugye, Scarlett, rosszul esik a hölgyeknek látni, mi lett a férfiakból, hová süllyedtek. Talán keservesebb volt látni és tűrni, ami velünk történt, mint nekünk végigélni. Azt is, ami most van … Hugh bírónak készült, René hegedűművésznek, én meg orvosnak, és …
−  Várj csak egy kicsit! − kiáltotta René. − Én leszek Dél pástétomkirálya! Hugh az aprófaherceg, te meg, Tommy, ír munkásokat tartasz majd néger rabszolga helyett. így sokkal érdekesebb az életünk. És a hölgyek mivel foglalkoznak? Scarlett asszonyság, Melly asszonyság? Fejnek, gyapotot szednek?
−  Tulajdonképpen nem! − Scarlett elvörösödött, ö még mindig szégyellte a szegénységet, s nem tudott felülkerekedni rajta. − Négereink végzik ezt a munkát.
−  Hallom, hogy Melly asszony Beauregardnak nevezi a fiát. Mondja meg neki, hogy én, René, nagyon helyeslem, mert szerintem a Jézus kivételével nincs még egy ilyen szép név.
És habár nevetett, szeme büszkén ragyogott fel Louisiana hősének neve hallatára.
−  De ott van még Robert Edward Lee neve is −-jegyezte meg Tommy −, és habár nem akarom kisebbíteni a jó öreg Beauregard érdemeit, első fiamat mégis Bob Lee Wellburnnek fogják hívni.
René nevetett, és vállát vonogatta.
−  Elmondok egy tréfát, de ha tréfa is, valóban megtörtént eset. És ebből meglátja majd, hogy mi kreolok hogyan gondolkozunk a mi Beauregardunkról és a maguk Lee tábornokáról. New Orleans közelében egy virginiai ember   a vonaton összetalálkozott   egy kreollal
Beauregard csapatából. A virginiai Lee csapatából volt, és folyton arról beszélt, hogy Lee tábornok ezt mondta, Lee tábornok azt mondta és így tovább. A kreol udvariasan pislogott, és ráncolta a homlokát, mintha erősen gondolkozna, hogy visszaemlékezzen, és végül mosolyogva mondta: „Ki is az a Lee tábornok? Ja, már tudom! Az az ember, akiről Beauregard tábornok néha jót is mondott!”
Scarlett igyekezett udvariasan nevetni, de nem találta érdekesnek a történetet, és csak azt látta belőle, hogy a kreolok ugyanolyan begyepesedett lokálpatrióták, mint a charlestoniak vagy a savannah-iak. Különben is mindig az volt a véleménye, hogy Ashley fiát az apja után kellett volna keresztelni.
A bevezető hangok után a zenészek most áttértek az első táncra.
−  Akar táncolni, Scarlett? Én sajnos nem kérhetem fel, de Hugh vagy René …
−  Nem, köszönöm − mondta gyorsan Scarlett. − Még gyászolom az édesanyámat. Inkább leülök.
Körülnézett, megkereste a szemével Frank Kennedyt, és odaintette magához. Mikor a másik három férfi továbbment, és Frank odaért hozzá, rámosolygott
−  Szívesen itt maradnék ebben a sarokban, ha hozna egy kis frissítőt nekem. Akkor aztán elbeszélgethetünk.
Frank elrohant egy pohár borért meg egy darab süteményért. Scarlett gondosan elrendezte a ruhája ráncait, hogy ne lehessen látni a sárfoltokat. Elhárította magától a lealázó emléket, Rhett szavait. Majd holnap gondol rá, ha nem lesz olyan nehéz … Ma nem. Ma zenét hall, embereket lát, ma élni akar, jókedvű akar lenni… Még az ujja hegyén is érezte a muzsikát, minden idegszála izgatott volt, remény égett csillogva a szemében.
A homályos fülkéből kitekintett a nagy nappaliba, ahol a vendégek táncoltak. Emlékezett rá, milyen gyönyörű volt ez a terem akkoriban, mikor a háború alatt először járt Atlantában. A padló fénylett, mint a tükör, a csillárokban száz és száz gyertya fényét verték ezerszeresen vissza az üvegprizmák, a falakon régi, értékes festményekről néztek le méltóságteljesen és vendégszeretőén a rég halott ősök. Puha ölű rózsafapamlagok álltak mindenfelé, a legszebb, faragott díszű éppen itt, ebben a fülkében, ahol azelőtt is szívesen üldögélt Scarlett a gavallérjaival. A nagy nappalit is, meg rajta túl az ebédlőt is láthatta innen; emlékezett a nagy mahagóniasztalra, a hosszú sor karcsú lábú székkel kétoldalt, a nehéz ezüstre és vakítófehér damasztra … hétágú ezüst gyertyatartókkal, kis tálakkal, kancsókkal, csipkékkel a tányérok alatt és csillogó poharakkal. Scarlett a háború első éveiben gyakran ült ezen a támlás díványon, mindig egy-két csinos tiszt volt körülötte, úgy hallgatta a hegedűk és a kürtök hangját, a harmonikát és a bendzsót, és figyelte azt az izgalmas halk neszt, amelyet a táncoló lábak hallatnak a viasszal fényesített padlón.
Most a csillár sötéten lógott törött prizmáival, kissé ferdén, mintha a jenki megszállók célpontul használták volna, ahova a csizmájukat dobálják. A termet egy olajlámpa és néhány gyertya világította meg nagyon homályosan. A kandallóban lobogó tűz több fényt adott. Lángja mutatta, hogy a padló csupa repedés, pörkölés, megszenesedett folt. A falról foszlányokban lógott a tapéta, s itt-ott más színű négyszögű foltok jelezték a festmények helyét. A mahagóniasztal sánta lábbal állt az ebédlőben, rajta néhány borosüveg meg tányér. A karcsú lábú székek, a nehéz ezüstkanalak, az abroszok közül egy sem maradt. Eltűntek az aranyszövésű függönyök is, amelyek az ívelt üvegajtókat takarták, csak a keskeny, fehér csipkedrapéria maradt meg felül, ezerszer foltozottan, de tisztára mosva.
A puha rózsafapamlag helyén egyszerű, kemény pad állt a fülkében, nem valami kényelmes. Lehetőleg kecsesen helyezkedett el rajta. Sajnálta, hogy szoknyája nincs olyan állapotban, hogy táncolhatna, pedig de jó lenne megint táncolni. Csakhogy itt ebben a külön félhomályos fülkében jobban boldogulhat Frankkal, mint a tánc lélegzetelállító forgatagában, és elbűvölten hallgathatja beszédét, biztathatja, bátoríthatja, hogy nagyobb bolondságokat is elkövessen.
A zene azonban nagyon csábító volt. Cipője vágyakozóan kopogott, amint az öreg néger Lévi zenekara húzta a talpalávalót, és a bendzsó ütemes pengetése hívta, hívogatta a táncra. A lábak csosszantak, dobbantak, topogtak aszerint, ahogy a négyesnek ebben a gyorsított figurájában a két szemben álló sor egymáshoz közeledett, helyére hátrált, forgott, és átjáró kapukat ívelt a párok közé. A zene szólt…
A jó Dan Tucker berúgott
 (Röpítsd a párod), 
Árokba esett, hogy csak úgy zúgott
 (Csúszni hölgyek, nincs árok!)
Tara csendje, örökös munkája, nyomott hangulata után olyan öröm volt táncmuzsikát hallani, kacagó, ismerős arcokat nézni a gyertyafényben, régi tréfákat dobálni egymásnak, régi szavakat, vidáman, kacérul, kötődve. Mintha halottaiból támadt volna fel, s új életre ébredt volna … Mintha az öt esztendő előtti szép napok tértek volna vissza. Behunyt szemmel, ha csak a zenét és csoszogásokat hallaná, ha nem látná a kopott, ezerszeresen átalakított ruhákat és lyukas vagy foltozott, nehezen csúszó cipőket, ha nem gondolna arra, hány ismerős arc hiányzik a négyes soraiból, talán el is lehetne hinni. De nem tudta behunyni a szemét. Látta a ruhákon a foltokat, a csizmák félretaposott sarkát, a nők elhordott cipőjét, az arcokon a szenvedés nyomát… és amint az öregurak összegyülekeztek a borosüvegek körül, az asszonyok a falak mentén, a padokon, a fiatalság pedig járta a táncot, egyszerre hideg szaladt át rajta. Nem kísértetek ezek itt?
Ugyanúgy néztek ki, mint egykor, de mégis mások voltak. Miben? Csak azon múlott, hogy, öt évvel idősebbek lettek? Nem, valami több is történt, nemcsak az idő múlt el felettük. Valami kiveszett belőlük, kiveszett a világukból, öt évvel ezelőtt a biztonság érzete úgy körülölelte őket, hogy még csak nem is voltak tudatában ennek az érzésnek. Védettségükben virágoztak. Ez elmúlt, és ezzel eltűnt a régi beidegzettség, a gyönyörűségek és kellemes izgalmak érzése, életmódjuk régi ragyogása.
Scarlett tudta, hogy ő maga is megváltozott, de ez nem olyan változás volt, mint a többieké, és ez meghökkentette. Ült és figyelte őket, és idegennek érezte magát közöttük, idegennek, elhagyatottnak, mintha egy másik világból került volna ide, olyan nyelven beszélne, amelyet a többiek nem értenek, és ő sem érti a többiek nyelvét. És akkor tudta, hogy ez az érzése ugyanaz, amit Ashleyvel szemben érzett. Mellette és a hozzá hasonló emberek körében − márpedig körülötte a legtöbb ember ugyanahhoz a világhoz tartozott − az volt az érzése, hogy kívül áll ezen a világon, amelyet nem ért meg.
A régi világból nem maradt más, mint az arcuk, a modoruk és a gondolkodásuk. Valami időtlen méltóság, kortól független gáláns lovagiasság, finomkodás volt bennük, ami el sem múlik soha, s a sírjukba viszik magukkal, a keserűséggel együtt, mely gyógyíthatatlanul benne él szívükben. Halk beszédű, érzékeny, fáradt nép ez, megverték a harcban, de nem akarja belátni, és makacsul magasan tartja a fejét. Tehetetlen, letaposott polgárai lettek egy legyőzött tartománynak. Tűrniük kell, hogy szeretett országukat a sárba tiporják, hogy aljas gazemberek megcsúfolják törvényeiket, hogy előbbi rabszolgáik félrelökik őket, és megsértik asszonyaikat … És emlékeztek még a sok-sok sírra …
Minden megváltozott, de a régi életforma külsőségei nem. A régi szokások makacsul itt maradtak, azokat tartani kell, mert hiszen másuk sincs már, csak a formák. Végsőkig ragaszkodtak mindahhoz, amit szerettek: a könnyed udvariasság, a lovagias finomkodás, minden kellemetlen és durva dolog emlegetésének kerülése, főleg pedig a férfiak védő, óvó magatartása az asszonyok iránt. Mintha még mindig távol tudnák tartani asszonyaiktól mindazt, ami nem szép, ami nem az ő szemüknek való. Ez bosszantotta Scarlettet a legjobban. Micsoda képtelen komédia! Ugyancsak kevés durvasága maradt az életnek, amit a legféltettebben óvott asszony is ne látott volna ez alatt az öt esztendő alatt. Sebesülteket ápoltak, haldoklók szemét fogták le, háborút, ostromot, tüzet, megszállást tűrtek, menekülést, rémületet, éhséget, ínséget…
Mindegy, akármit láttak és éltek is át, hölgyek és urak maradtak mégis. Száműzetésben is előkelő fajta. Keserű, kemény, kifelé gőgös, hajthatatlan, semmihez sem alkalmazkodó, egymáshoz udvarias és előzékeny, gyémántkemény, akár a törött üvegprizmák odafenn a mennyezeten.
A régi szép napok letűntek. De ezek az emberek továbbra is úgy járnak a maguk útján, mintha még mindig olyan szép napokat élnének, elbűvölök, könnyedek, eltökélt szándékuk, hogy nem lesznek kapzsik, és nem habzsolják a pénzt, mint a jenkik, eltökélt szándékuk, hogy nem szakadnak el régi életmódjuktól.
Scarlett jól tudta, hogy ő maga is mennyire megváltozott, különben nem tehette volna meg mindazt, amit megtett, mióta utoljára Atlantában járt; különben nem tudná megtenni azt, amit kétségbeesetten akart éppen most, és remélte, hogy sikerül. De más volt a többiek konoksága, és más volt az övé, bár pillanatnyilag nem tudta volna megmondani, hogy mi a különbség a kettő között. Talán az, hogy nem volt a világon semmi, amire ő maga ne vállalkozott volna, a többiek pedig inkább meghaltak volna, mint hogy egyet-mást megtegyenek. Talán azon múlott, hogy a többiekből kiveszett a remény, de még mindig mosolyogva néztek az életre, kecsesen hajbókoltak, és elsuhantak mellette. Scarlett ezt nem tudta megtenni.
Nem tudta nem, tudomásul venni az életet. Élni akart, és az élet durva, ellenséges volt, túlságosan ellenséges ahhoz, hogy mosolyogva tudott volna nekivágni. Barátainak kedvességéből, bátorságából és törhetetlen büszkeségéből Scarlett semmit sem látott. Ő csak egy bolondos nyakasságot, önfejűséget figyelt meg, amellyel észrevették ugyan a valóságot, de mosolyogtak, és nem voltak hajlandók szembenézni vele.
Amint a táncosokat bámulta, az jutott eszébe, hogy vajon tépelődnek-e ezek is mindazon, amin ő töpreng, eszükbe jutnak-e a harctereken elesett udvarlók, a nyomorék férjek, az éhező gyerekek, a lábuk alól kicsúszó föld, a szeretett egykori otthonok, amelyeknek födele most idegeneket védelmez. Persze hogy nem tépelődnek! Az életkörülményeiket majdnem olyan jól ismerte, mint a sajátját. Ugyanolyan veszteségek érték a többieket is, mint őt, és ugyanolyan problémák gyötörték őket is, mint őt. De ők másképp fogadták a nehézségeket. Ezek az arcok, amelyeket itt a teremben most látott, nem is arcok voltak, álarcok, kitűnően sikerült álarcok, amelyek sohasem hullanak le.
De ha a rettentő körülményektől ők is ugyanúgy szenvednek, mint ő, Scarlett, pedig hát biztosan ugyanúgy szenvednek, hogy tudnak hát ilyen könnyű szívvel ilyen vidámak és mosolygósak lenni? Mi készteti egyáltalán őket arra, hogy így viselkedjenek? Ez felfoghatatlan volt számára, és kissé zavarta is. Nem tudott olyan lenni, mint a többiek. Nem tudta közönyösen, felületesen nézni a világ összeomlását. Olyan meghajszolt volt, mint egy üldözött róka, futott tört szívvel, és el akarta érni a biztos menedéket, mielőtt még a vadászebek beérik.
Gyűlölet villant fel a lelkében, amiért ezek így tudják viselni a szenvedést, ő pedig nem. És nem is akarta. Gyűlölte a büszkeségüket, a botorságukat. Gyűlölte az asszonyokat, akik nehéz munkát végeznek, de tagadják önmaguk előtt is, és úgy tesznek, mintha nem ők maguk vasalták volna ki a ruhájukat. Ö nem érezte már előkelőnek magát, hiába volt rajta a bársonyruha, és hiába illatozott a haja, hiába származott büszke, előkelő családból, és hiába volt egykor gazdag. Tara földje, a gyapotföldek munkája kiölte belőle a könnyedséget. Úgy érezte, majd csak akkor tud újra úriasszony lenni, ha az asztala fehér abrosszal lesz leterítve, ezüsttel megrakva és gőzölgő, drága ételekkel, ha lesz megint lova, kocsija… és ha újra fekete kezek fogják a gyapotot szedni Tarán.
,,Εz a különbség − gondolta haragosan, és visszafogta a lélegzetét. − Ha szegények is, uraknak és úriasszonyoknak érzik magukat, én pedig nem. Ezek az ostobák nem tudják, hogy pénz nélkül senki sem lehet úr!”
Közben a lelke mélyén még így is érezte, hogy legalább ami a magatartásukat illeti, talán nekik van igazuk. Ellen is így tenne. Bántotta ez az érzés. Tudta, hogy neki is velük kellene tartania. Tudta, hogy ő is éppen úgy kellene hogy ragaszkodjon a hitéhez, mint a többiek, ahhoz, hogy egy született hölgy úrhölgy marad még a nyomorban is, de ezt nem tudta most elhitetni magával.
Egész életében hallotta, hogy lenézik a jenkiket azért, mert nem a születési, de a vagyoni arisztokráciát emelték magasra. Most, akármennyire keserű is volt számára a gondolat, úgy érezte, ha semmi másban, de ebben az egyben igazuk van. Pénz kell hozzá, hogy valaki uraskodhasson. Tudta, hogy Ellen elájulna erre a szóra. Öt meg nem hajlíthatta, meg nem szégyeníthette volna semmi nyomorúság. Scarlett szégyellte a szegénységet. Keserűen szégyellte. És szégyellte a munkát is. A négerek munkáját.
Mindegy. Vállat vont. Lehet, hogy így szebb, de vajon mit hoz a jövő? Ezek a gőgös urak itt vajon dolgoznak-e, küszködnek-e, aggódnak-e minden idegszálukkal, becsületüket és nevüket is kockára téve, hogy visszaszerezzék, amit elvesztettek? Legtöbben méltóságukon alulinak tartották, hogy pénzért dolgozzanak. Pedig nehéz és durva idők voltak. Nehéz és durva küzdelemnek tartották, ha valaki fölébük kerekedett. Scarlett tudta, hogy a családi hagyományok sokakat visszatartanak közülük attól, hogy ilyen küzdelmet vállaljanak − pénzt csináljanak, és elismerjék, hogy mekkora segítség az. Ezek még azt is illetlennek tartották, hogy társaságban pénzről beszéljen az ember. Természetesen akadtak kivételek. Mrs. Merriwether meg a leánya a süteményükkel, René a pástétomos kocsijával és a péklegénységével … Hugh Elsing, amint aprófát árul… Tommy, amint a munkásokkal veszekszik… Frank, akinek volt annyi esze és találékonysága, hogy boltot nyisson. De a legtöbb?… Az ültetvényesek keservesen megművelnek néhány holdat, és nyomorognak. Az ügyvédek és orvosok ott fognak ülni a szobájukban, várják az ügyfeleket és betegeket, akik nem jönnek … A többiek pedig, akik nem dolgoztak soha, csak a jövedelmükből éltek? Mi lesz azokkal?
Nem, Scarlett nem akart nyomorúságban maradni. Nem akarta várni a sült galambot. A csodát. Verekedni akart a jövőért. Apja egy krajcár nélkül, szegényen érkezett a tengerentúlról. A saját ügyességével, ravaszságával szerezte meg Tarát. Amit ő megtett, megteheti a lánya is. Nem ül le sírni az elveszett Ügy miatt, és nem lesz büszke a mártíromságára. Ezek a múltból merítik az erejüket. Ö a jövőből, a reménységből akarja meríteni. A jövő pedig az ő számára Frank Kennedy. Van boltja, és van készpénze. Ha sikerül elvétetnie magát vele, Tara egy évre biztonságban van. Azután… Franknak meg kell vennie a fűrészmalmot. Nagyon jól megértette, hogy az csakugyan aranybánya lesz, hiszen a város rohamosan épül…
Valahonnan régről Rhett néhány szava jutott az eszébe. A háború első éveiben mondta arról a pénzről, amelyhez a blokádtöréssel jutott. Akkor nem sokat gondolkozott rajta, de most világos lett előtte, mint a nap. Csak a fiatalság tette, hogy olyan értetlen volt akkor, vagy buta is volt? − tűnődött el magában.
,,A civilizáció romlásából éppen úgy lehet pénzt szerezni, mint a felépítéséből.”
„Ez az az összeomlás, amelyet ő előre látott − gondolta Scarlett −, és igaza volt. Még mindig sok pénzt lehet szerezni, és bárki megszerezheti, aki nem fél a munkától, sem attól, hogy magához ragadja, amit lehet.”
Frank közeledett feléje az ebédlő irányából, egyik kezében egy pohár szederborral, a másikban, kis tányéron, vékony szeletke süteménnyel. Scarlett gyorsan édes mosolyt varázsolt az arcára. Fel sem ötlött benne a kérdés, vajon megéri-e Tara azt, hogy ő férjhez menjen Frankhoz. Tudta, hogy Tara ezt is megéri, és ezzel el volt intézve, többé nem is gondolkozott ezen.
Szürcsölte a bort, és felmosolygott a férfira, azzal a tudattal, hogy pirosabb az arca, mint a táncoló lányoké. Összébb húzta a ruháját, hogy Frank melléje ülhessen, és szórakozottan meglibbentette „a zsebkendőjét, hogy édes, bódító illat csapjon az agglegény sápadt arcába. Büszke volt az illatos zsebkendőjére és hajára, mert a többi jelen lévő nőnek nem volt illatosítója. Frank megérezte az illatot, és behunyta a szemét. Aztán vakmerően súgta oda neki, hogy olyan szép és illatos ma este, mint egy szál gyönyörű rózsa.
Jaj, csak ne lenne olyan félénk a szerencsétlen! Valami vén, ijedt, barna mezei nyúlra emlékeztette Scarlettet. Lenne benne valami a Tarleton fiúk gavallérságából, vagy akár Rhett Butler arcátlanságából. Viszont akkor talán nem lenne ilyen buta, és megérezné a ravaszságot, megsejtené, milyen kétségbeesés rejtőzik a piros arca és édes mosolya mögött, szendén lesütött pillái alatt…
Frank azonban nem tudott eleget a nőkről ahhoz, hogy gyanút foghatna, milyen csapdát készít számára Scarlett. Ez volt az asszony szerencséje, de nem mondható, hogy ez emelte volna szemében a férfi tekintélyét.

38
Két héttel később felesége lett Frank Kennedynek, akit úgy elszédített, hogy azt sem tudta, hol áll a feje. És Scarlett, alig kétheti udvarlás után, piruló arccal súgta meg neki, hogy ennyi lánggal lobogó szenvedélynek nem bírt tovább ellenállni.
Nem tudta Frank, hogy ez alatt a két hét alatt hányszor járt fel és alá éjszakákon át a szobájában Scarlett, összeszorított foggal. Hányszor rettegett, hogy levél érkezik Suellentől, ami elront mindent. Mennyire örült, hogy Suellen olyan lusta levélíró. „Mégis, hátha … hátha …” − gondolta a véghetetlen éjszakai séták idején, amint a hálószobája nyikorgó, szálkás padlóján járkált álmatlanságában és idegességében, Ellen ócska selyemkendőjével a hálóinge fölött. Frank nem tudta, hogy levelet kapott Willtől, melyben beszámol róla, hogy Jonas Wilkerson újra ellátogatott Tarára. Mikor megtudta, hogy Scarlett Atlantában van, úgy tombolt a dühtől, hogy végül is Ashley meg Will megfogták és kidobták a házból. Will levele után még jobban érezte, hogy sietni kell, mert az adóvégrehajtók nem várnak. Vad kétségbeesés gyötörte, amint a napok múltak, szerette volna megállítani az időt, megfogni és visszatartani a perceket.
De olyan tökéletesen el tudta rejteni a nyugtalanságát, a gondjait, olyan ügyesen játszotta a szerepét, hogy Frank nem sejtett semmit, és nem látott mást, mint amit ő akart, Charles „ Hamilton szép és gyámoltalan fiatal özvegyét, aki alig várja esténként, hogy eljöjjön Pittypat néni szalonjába, s ilyenkor nagy, ámuló, rajongástól égő szemmel, lélegzet-visszafojtva figyel a szavára, amint jövendő terveiről számol be. A boltról szeretett beszélni, meg hogy mennyi pénz kell még a fűrészmalomhoz. Édes gyöngédsége, nőies ragaszkodása, ártatlan csodálata igazi balzsam volt a szívének. Hiúsága, a félénk, öregedő agglegény hiúsága, mély sebet kapott Suellen állítólagos hűtlenségétől. Nem írhatott Suellennek, és nem tehetett szemrehányást hűtlenségéért; visszariadt már a gondolattól is. De könnyíthetett a szívén azzal, hogy beszélt róla Scarlettnek. Scarlett viszont, anélkül hogy egyetlen kedvezőtlen jelzőt iá mondott volna Suellenre, megmondhatta Franknak, hogy megérti, milyen gonoszul bánt el a húga vele, és hogy mennyivel jobb bánásmódot érdemelt volna Frank egy olyan nő részéről, aki megbecsüli.
Mrs. Hamilton, ez a piros arcú, kis csinos özvegyasszonyka milyen más, mint a hűtlen Suellen. Ha szomorú sorsára gondol, és elborul a szeme, az ember szeretné megsimogatni, megvigasztalni. Ha pedig jókedvű és nevet, mintha apró ezüstcsengők csilingelnének. És milyen hálás minden apró tréfájáért, kedvességéért, gyöngédségéért! Amellett ördöngösen szép. A zöld bársonyruha, melyet Mammy gyönyörűen rendbe hozott, kiemeli karcsú derekát. És milyen virágillat lengi mindig körül, árad zsebkendőjéből és hajából. Beleszédül az ember. Igazán szégyen, hogy így, magányosan kell élnie, ebben a kegyetlen világban, amelynek embertelen durvaságát fel se fogja. Kár érte! Nagy kár! Nincs férje, aki védelmezze, az apjára sem számíthat szegény. Pedig kellene valaki melléje, mert manapság igazán nem élhet egyedül egy ilyen szép, fiatal asszony.
Frank minden este eljött. Olyan kedves volt hozzá mindenki a házban, szinte belekábult. Mammy mély meghajlással, tisztelettudó mosolygással fogadta már a kapuban, Pittypat néni körülugrálta, s azt sem tudta, mivel kínálja meg, kávéval vagy brandyvel. És Scarlett csak úgy csüngött minden szaván. Néha, ha szép idő volt, délutánonként elvitte üzleti körútjára kocsikázni Scarlettet. Ilyenkor nagyon vidáman telt az idő, mert a kicsi asszony olyan kedves, bohó dolgokat kérdezgetett tőle. Igazi asszony módra − gondolta elégedetten. Nevetnie kellett, milyen járatlan a férfiak minden dolgában és az üzleti ügyekben, és Scarlett is nevetett, édesen és szégyenlősen, és oldalt hajtott fejjel mondta:
− Hiszen tudhatja, hogy a magamfajta csacsi asszony nem érti ezt úgy, mint az okos férfiak.
Csendes, elvonult életében most először történt meg vele, akit vénkisasszonynak csúfoltak, hogy erős, bátor férfinak érezte magát, akit Isten arra teremtett, hogy védelmezze a gyámoltalan, szegény asszonyokat.
Amikor pedig végül ott álltak ketten együtt, bízó kis keze Frank nagy kezében, és az asszony leengedett sűrű szempillái sötét árnyat vetettek rózsaszín orcájára, Frank még mindig nem tudta, hogy is történt mindez. Csak azt tudta, hogy életében először valami romantikusát, valami kellemesen, elragadóan izgalmasat cselekedett. Ő, Frank Kennedy, levette ezt a bájos teremtést a lábáról, és karjaiba emelte. Nagyon felemelő érzés volt ez.
Sem barátok, sem rokonok nem jöttek el az esküvőre. A tanúk is idegenek voltak, úgy hívták be őket az utcáról. Scarlett ragaszkodott ehhez, és a férfi beadta a derekát, bár nem szívesen, mert szerette volna, ha nővére és sógora Jonesboróból itt állnak mellette. És annak is örült volna, hogyha Pittypat néni szalonjában ott nyüzsögnek körülötte boldog barátai, hogy megosszák vele örömét, és felköszöntsék az ifjú asszonyt, de Scarlett hallani sem akart erről. Még azt sem akarta, hogy Pittypat néni ott legyen.
− Csak mi ketten legyünk ott, Frank − kérte Scarlett, és megszorította a férfi karját. − Ez olyan így, mintha megszöktettél volna. Mindig úgy szerettem volna férjhez menni, hogy valaki megszöktessen! Ez olyan érdekes. Kérlek, édes szerelmem, a kedvemért!
Franknak még soha senki nem mondott ilyent. Édes szerelmem! És még hozzá nagy, kerek könnycsepp jelent meg az asszonyka zöld szeme szögletében, amint könyörögve nézett fel rá … Végeredményben is az ember tehet egy kis engedményt a menyasszonyának, különösen a lakodalom tekintetében, hiszen az asszonyok az ilyen érzelmi dolgokban olyan kiszámíthatatlanok.
És mire feleszmélt, már házasember volt.
Frank eleinte nem akarta odaadni a háromszáz dollárt, mert ez sok szép tervének elodázását jelentette, de aztán nem bírta megtagadni az asszonytól. Utóvégre nem engedheti, hogy a felesége családja koldusbotra jusson. Kedvetlensége pedig hamarosan eltűnt, mikor Scarlett ragyogó, boldog arcocskáját látta. Olyan hálás tudott lenni, hogy tudta dicsőíteni Frank nagylelkűségét. Frankot még sohasem dicsőítette asszony a nagylelkűségéért, és lassanként arra a meggyőződésre jutott, hogy végeredményben jól használta fel a pénzt.
Scarlett azonnal útnak indította Mammyt Tara felé, hármas küldetéssel. Adja át Willnek a pénzt, jelentse be a házasságát, és hozza el a kis Wade-et. Két nap múlva rövid levelet kapott Willtől, melyet jó ideig állandóan magával hordott, és százszor is újra elolvasott. Will beszámolt róla, hogy megfizette az adót, és Jonas Wilkersont „majd megütötte a guta”, de most már be kell fognia a száját, és nem tehet semmit. Will a levél végén boldogságot is kívánt neki röviden és egyszerűen. Scarlett tudta, hogy Will mindent ért, és tudja azt is, miért tette. Nem kárhoztatja és nem dicséri érte. De mit gondolhat Ashley? … Néha forróság öntötte el erre a gondolatra. Mit gondolhat most rólam, azok után, amiket Tarán mondtam neki?
Jött levél Suellentől is, ideges, elkeseredett írással. Alig lehetett kibetűzni, csupa hiba volt az egész, és csupa könny. Tele volt gyűlölettel, keserűséggel, vad szemrehányással, és olyan őszinte és helytálló kifejezésekkel Scarlett jelleméről, hogy Scarlett soha nem felejtheti el és nem bocsáthatja meg a levél írójának. De Suellen levele sem tudta elrontani a boldogságát, hogy Tara, legalább egy időre, biztonságban van.
Nehéz dolog volt beleszokni, hogy ezentúl Atlantában kell laknia, s nemigen láthatja Tarát. Mikor kétségbeesésében idejött, csak arra gondolt, hogy meg kell menteni a földet. Hogy milyen árat fog fizetni érte, azon nem törte előre a fejét. Az ár: száműzetés lett. Keserű honvágy gyötörte néha. De mit tehetett volna? Megkötötte az üzletet, a feltételeket állnia kell. És őszintén hálás volt Franknak, amiért megmentette Tarát. Meleg szeretetet érzett iránta, és szilárd elhatározás élt benne, hogy soha ne kelljen Franknak megbánnia a házasságát.
Az atlantai asszonyok majdnem ugyanolyan jól ismerték a szomszédjaik ügyes-bajos dolgait, mint a sajátjaikat, és sokkal inkább érdeklődtek iránta, mint a saját ügyeik iránt. Mindannyian tudták, hogy Frank Kennedy évek előtt megállapodott Suellen O'Harával. Nemrégiben is még szégyenlősen ismételgette, hogy tavaszra meg akar nősülni. így aztán Scarlettet nem is lephette meg a pletykáknak, gyanúsításoknak és rágalmaknak az özöne, amely a csendes esküvőt követte. Mrs. Merriwether, aki ha csak tehette, rövid úton kielégítette kíváncsiságát, nyíltan megkérdezte Franktól, hogy képzeli azt, hogy elveszi az egyik testvért, mikor a másikkal járt jegyben. Utána beszámolt Mrs. Elsingnek arról, hogy a férfitól csak egy különös pillantást kapott válaszul. Scarlettet azonban még Mrs. Merriwether, ez a bátor lélek sem merte megkérdezni. Egyszerűnek, kedvesnek, boldognak látszott Scarlett ezekben a napokban, de volt valami fölülkerekedés is a pillantásában, ami meghökkentette az embereket, és olyan magatartása volt, hogy senki sem merte megzavarna Scarlett tudta, hogy a városban beszélnek róla, de nem törődött vele. Utóvégre abban semmi rossz sincs, ha valaki férjhez megy. Tara biztonságban van. És aki akar, beszéljen. Van ennél fontosabb gondja is.
Az a legfontosabb, hogy Frankkal meg tudja értetni, hogyan hozna a bolt több pénzt. Tapintatosan szeretett volna hozzáfogni a dologhoz. Mindenképpen kell valamit gyűjteni, mert hiszen nemsokára meg kell fizetni a jövő évi adót. Az után a riadalom után, amit Jonas Wilkerson látogatása keltett benne, sohasem nyugodhat mindaddig, amíg neki és Franknak nincs egy kis tartalékolt pénzük. De még ha Frank üzlete nem is fejlődne, meg kell találnia a megoldást, hogy többet keressen, mert Scarlettnek eltökélt szándéka volt, hogy már most félre akarja tenni a pénzt a jövő évi adóra. Az sem hagyta nyugodni, amit Frank a fűrészmalomról mondott. Mennyi pénzt lehetne azzal szerezni! Nagyon el volt keseredve, hogy Franknak kevés volt a pénze a tarai adóra is meg a fűrészmalomra is. Elhatározta, hogy akárhonnan is, de hamarosan szerez pénzt, hogy megvehesse a fűrészmalmot, még mielőtt elvinnék az orra elől. Jól látta, hogy nagyon olcsó, alkalmi vétel lenne.
„Ha férfi lennék, kölcsönt szereztem volna az üzletre, és már meg is vettem volna a fűrészmalmot” − gondolta sokszor. De mikor házasságuk második reggelén óvatosan szóba próbálta hozni a dolgot, Frank mosolyogva hallgattatta el azzal, hogy ne zavarja meg szép kis fejét ezekkel a száraz üzleti dolgokkal. Meglepetés volt a számára, hogy ez a kicsi asszony nem is olyan tudatlan az üzleti dolgok terén, mint látszott. Tudja, mi az a törlesztéses kölcsön. Frank eleinte mulatott rajta. Jókedve azonban hamarosan elmúlt, s néhány nappal az esküvő után már komoly ijedtséggé vált. Egyszer meggondolatlanul el találta árulni a feleségének, hogy némelyek − neveket nem említett − tartoznak neki pénzzel, de nem tudnak most fizetni, s ő természetesen nem akar kellemetlenkedni régi ismerőseinek. Keserűen megbánta ezt, mert ezentúl nem volt   nyugta.   Scarlett   nagyon kedvesen,  kisgyermek módra tudott beszélni, de rettenetesen kíváncsi volt, hogy ki tartozik és mennyivel. Frank nemigen nyilatkozott. Idegesen köhögött ilyenkor, és ismételgette a szokott butaságot, hogy az ilyesmi nem való csinos fiatal asszonyoknak.
Lassan aztán felderengett előtte, hogy némely csinos fiatal asszonykának annyi esze van, hogy számolni is tud. Jobban, mint a férje. Ez nyugtalanító és kellemetlen tapasztalat volt a számára. Azt hitte, megfordul vele a világ, mikor rájött, hogy Scarlett gyorsan, fejben összead akármilyen nagy számot, amihez neki papírra, ceruzára és sokkal több időre van szüksége. Meg azután a törtek … Scarlett a törtekkel is teljesen tisztában volt. Frank úgy érezte, szinte illetlenség, hogy asszony ilyen nőietlen tulajdonsággal rendelkezzen. El kellene titkolnia, mint valami testi hibát. Most már nagyon nem szeretett üzleti dolgokról beszélni a feleségével, látta, hogy pontosan ért mindent, és sértve érezte magát férfiúi önérzetében.
Franknak azelőtt az volt az érzése, hogy mindez meghaladja Scarlett szellemi képességeit, és gyönyörűségét lelte benne, hogy megmagyarázza neki a dolgokat. Most azonban azt kellett látnia, hogy túlságosan jól megértett mindent az asszony, és ez a szokásos férfiúi felháborodást váltotta ki belőle, amit a férfiak akkor éreznek, ha az asszonyok okosabbak náluk. Egyenesen csalódást érzett, mikor rájött, hogy Scarlettnek esze van.
Hogy házassága melyik szakában jött rá Frank, hogy Scarlett megtévesztette őt, mikor Suellent hűtlenséggel vádolta, az sohasem derült ki. Talán akkor kezdett derengeni előtte az igazság, mikor Tony Fontaine látszólag egészen szabad fiatalemberként üzleti ügyben Atlantába látogatott. Talán a férfi húga írta meg neki Jonasboróból, aki egyáltalán nem helyeselte a házasságát, Suellentől magától semmi esetre sem tudhatta meg. Suellen soha többé nem írt neki, és természetesen Frank sem magyarázhatta meg a dolgot. Minek is próbálta volna megmagyarázni, mikor változtatni úgysem lehet már semmin? Önmagában néha felszisszent a gondolatra, hogy Suellen   soha   nem   fogja   megtudni, milyen ártatlan az egész dologban, és haláláig fogja gyűlölni vélt hűtlensége miatt. Lehet, hogy mások is rosszat gondolnak róla. Félszeg helyzetben érezte magát. De az ember csak nem magyarázhatja meg, hogy elvesztette a fejét, mert egy csinos kicsi asszony megbabonázta, és úriember nem mondhatja el, hogy a felesége hazugsággal vette rá a házasságra.
Scarlett a felesége volt, és a feleség joggal elvárta férjétől, hogy megadja neki a kellő tiszteletet. Amellett azt sem tudta elhinni, hogy Scarlett puszta számításból ment hozzá férjhez, és semmit sem érez iránta. Férfiúi hiúsága nem engedte, hogy ez a gondolat megragadjon az agyában. Sokkal kellemesebb volt arra gondolni, hogy Scarlett olyan hirtelen, fellángolóan beleszeretett, hogy képes volt még hazudni is neki csak azért, hogy Frank szerelmét elnyerje. Csakhogy mindez olyan rejtélyes, olyan zavaros volt. Végeredményben jól tudta, hogy egy fele olyan idős és annyira csinos, bájos asszony számára nem volt valami jó fogás, de Frank úr volt, és kétségeit, megdöbbenését magába fojtotta. Scarlett a felesége volt, és nem sértheti meg azzal, hogy különös kérdéseket intéz hozzá, amelyek lényegében már nem is változtathatnak a helyzeten.
Nem mintha változtatni kívánt volna rajta. A házasság egészen jól ütött ki. Scarlett aranyos, kedves kis feleség volt, tökéletes háziasszony, s csak egy hibát lehetett volna a szemére hányni, azt, hogy önfejű. Amíg mindent ráhagy, minden jól megy. Ilyenkor vidám, mint valami kisgyermek, kacag, bohó tréfákat talál ki, az ura térdére ül, és Frank húsz esztendővel fiatalabb, mióta Scarlett a felesége lett. Kimondhatatlanul gondos és gyöngéd tud lenni. Előkészíti az ura papucsát, mire este hazajön, szeretettel forgolódik körülötte, ha fejét meghűti, ami Franknál gyakran megtörtént. Nem felejti el, hogy szereti a csirke zúzáját, és hogy három darab cukor kell a kávéjába. Igen, az élet szép volt Scarlett mellett, mindaddig, míg nem mondott ellent neki senki.
Mikor kéthetes férj volt Frank, influenzát kapott, és Mr. Meade ágyba  parancsolta.   A háború   első évében két hónapot feküdt súlyos tüdőgyulladással, és azóta nagyon félt, hogy ez megismétlődik. így aztán szelíden izzadt három meleg takaró alatt, és engedelmesen itta a forró kotyvalékokat, melyeket Mammy meg Pittypat néni óráról órára odahoztak az ágyához.
A betegség nem akart múlni, és Frank napról napra jobban aggódott a boltja miatt. Kénytelen volt az inasra bízni az egészet, aki minden este eljött és beszámolt, de Frankot nem tudta megnyugtatni. Addig kesergett és' aggódott, míg végre Scarlett − aki már alig várta az alkalmat − kedvesen odatette hűvös kezét a homlokára, és becézve így szólt:
− Ejnye, szerelmem, igazán megharagszom, ha így izgatod magad. Elmegyek a városba magam, és megnézem, hogyan áll a dolog.
El is ment, és mosolyogva hárította el Frank gyenge ellenkezését. Már három hete, mióta a felesége lett, leste az időt, hogy megnézhesse az ura üzleti könyveit, lássa, hogyan állnak tulajdonképpen. Ilyen szerencsét, mint ez az influenza!
A bolt közel volt a város központjához. Új teteje messziről kivilágított a füstös falak közül. Fából készült széles eresz nyúlt a gyalogjáró fölé, és az ereszt tartó vasrudakhoz lovak és öszvérek voltak odapányvázva. Rongyos takaróval a hátukon szomorúan lógatták fejüket a hideg, szemetelő esőben. Belül a bolt körülbelül olyanféle volt, mint a jonesborói üzletek, éppen csak nem ácsorogtak beszélgető férfiak a sarokban dohogó tüzes vaskályha körül. Nagyobb és sötétebb is volt, mint azok. A külső, széles eresz még jobban elfogta a téli nap bizonytalan világosságát. A magasan vágott, apró, légypiszoktól pettyes ablakon át szűrődött csak be egy kevés derengés. A korhadt padló fűrészporral volt felszórva, mindenütt piszok és por. Elöl még látszott valami kis rend a polcokon, ahol ruhanemű, edény, porcelán, miegyéb volt sorba rakva. De a raktárhelyiségekben, hátul, teljes volt az összevisszaság.
Itt padló sem volt, és az összezsúfolt portéka halomba rakva hevert a keményre döngölt földön. A félhomályban ládákat meg bálákat látott Scarlett, szövetet, lószerszámot, ekét, nyerget, olcsó fenyőfa koporsót. Használt bútor volt felhalmozva az egyik sarokban, közönséges olcsó székek és finom rózsafa szekrénykék egymás tetején. A falak mentén sötét fülkék feketéllettek. Mikor Scarlett odatartotta a lámpát, láthatta, hogy egyikben különféle magvak vannak, másikban szegek és zárak, harmadikban szerszámok.
„Azt hittem, hogy Frank, amilyen kényes és vén-kisasszonyos volt mindig, nagyobb rendet tart a boltjában − gondolta, és zsebkendőjébe törölte bepiszkolódott kezét. − Ez az egész bolt egy nagy disznóól. Hogy lehet így vezetni egy üzletet? Ha kitakaríttatná a helyiséget, leporoltatna mindent, és gondosabban tenné a kirakatba a portékát, az emberek láthatnák, mi minden van, és egészen biztosan nagyobb lenne a forgalom, több pénzt szerezhetne.
Ha az áru ilyen állapotban van, milyen lehet a könyvelés?”
Elhatározta, hogy azonnal megnéz mindent. Fogta a lámpát, és visszajött a bolthelyiségbe. Willie, az inas nem akarta odaadni a nagy, piszkos hátú pénztárkönyvet. Akármilyen fiatal volt is, abban egyetértett Frankkal, hogy az ilyesmi nem asszony kezébe való. De Scarlett néhány nyers szóval leintette, s elküldte ebédelni. Egyedül jobban érezte magát, mert a fiú gyanakodó képe bosszantotta. Leült a kályha mellé egy repedt hátú székre, egyik lábát maga alá húzta, és ölébe tette a könyvet. Ebéd ideje volt. Kevés ember járt az utcán, egyetlen vevő sem jött.
Lassan forgatta a lapokat egymás után, összehúzott szemmel futott végig a Frank macskakaparásszerű kézírásával beírt neveken. Ügy volt, amint sejtette. Frank nem ért az üzlethez! Majdnem ötszáz dollár kinnlevőség. Némelyik adósság több hónapos. Az öreg Mrs. Merriwethertől és Mrs. Elsingtől kezdve majdnem minden ismerős adósa volt Franknak. Frank hímező-hámozó kijelentéseiből arra következtetett, hogy csak kis összegekről van szó. De ennyi pénzt hevertetni!
„Ha nem tudnak fizetni, miért vásárolnak? − gondolta bosszankodva. − És ha Frank tudja, hogy úgysem fizetnek, miért ad nekik árut? Tulajdonképpen miért ne fizetnének? A legtöbb fizetne, legalábbis részletekben, de tudják, hogy Frank úgysem kéri. Ha Elsingék menyasszonyi ruhát tudtak varratni Fannynak, akkor az adósságukat is megfizethetik. Ha csak a fele itt lenne ennek a pénznek, meg lehetne venni a fűrészmalmot, és könnyen nélkülözhette volna azt a pénzt, amit az adóra adott! De Frank túlságosan lágyszívű, és az emberek kihasználják ezt.”
Elgondolkozott, és összeráncolta a homlokát. Hogyan vezetné Frank a fűrészmalmot? Ha a boltjából jótékonysági intézményt alakított, mi lesz a fűrészmalom? Hogyan akar ez az ember pénzt szerezni? Egy hónap múlva elárvereznék.
„Én jobban tudnám vezetni ezt a boltot, mint ő, az biztos! És a fűrészmalmot is jobban tudnám vezetni, bár egyelőre semmit sem értek a deszkákhoz.”
Meghökkentő gondolat volt az, hogy egy nő ugyanúgy tudná intézni az üzleti ügyeket, mint egy férfi, ha ugyan nem jobban; forradalmi gondolat volt, különösen Scarlett részéről, akit abban a tudatban neveltek, hogy a férfiak mindent tudnak, az asszonyoknak pedig amilyen hosszú a hajuk, olyan rövid az eszük. Igaz, hogy rég rájött ennek a tételnek sántító voltára, de kellemesnek tartotta, hogy ragaszkodjék hozzá. Nyíltan még soha nem merte szavakba önteni a véleményét. Most ott ült, ölében a nagy könyvvel, szája kissé nyitva maradt a gondolkozástól. Ebben a pillanatban ébredt tudatára, hogy Tarán is férfimunkát végzett, mégpedig jól. És vajon anyja nem végzett férfimunkát? Mrs. Tarleton nem végzett férfimunkát? … Öt arra nevelték, higgye azt, hogy egy nő egymagában semmit sem ér, és semmit sem tud elvégezni, mégis Will megérkeztéig egyedül vezette az ültetvényt, minden férfisegítség nélkül. Miért, vajon miért?! Nem tudott belenyugodni. Mindegyre azt hajtogatta magában: „hiszem, hogy a nők a világon mindent el tudnak végezni férfisegítség nélkül, kivéve persze azt, hogy gyerekük legyen. De hát a jó isten tudja, valahogy úgy van ez, hogy egyetlen nő sem szülne gyereket, ha elkerülhetné.”
Az a gondolat, hogy van ő is olyan okos, mint a férfiak, egyszerre önérzetet adott neki, és sóvár, izgatott vágyat, hogy kipróbálja, tudna-e csakugyan úgy dolgozni, férfi módra, mint ahogyan elképzelte. Tudna-e pénzt szerezni? Pénzt, ami csak az övé, amit nem kellene odaadni senkinek, amiről nem kellene beszámolnia …
Bár lenne annyi pénzem, hogy megvehetném a fűrészmalmot magam − mondta, és nagyot sóhajtott. − Biztos, hogy jól menne. És biztos, hogy én ugyan egy forgácsot sem adnék hitelbe senkinek!
Újra sóhajtott, még nagyobbat. Kitől kaphatna pénzt? Ez csak szép álom. Rá kell venni Frankot, hogy hajtsa be a követeléseit. Akkor aztán, ha megvan a fűrészmalom, valamiképpen majd hat rá, hogy több élelmességgel vezesse, mint a boltot.
Kitépett egy üres lapot a pénztárkönyvből, s kezdte lemásolni azoknak az adósoknak a nevét, akik hónapok óta tartoztak, és semmit sem törlesztettek. Elhatározta, hogy amint hazaér, azonnal beszél Frankkal. Bizonyosan meg fog ijedni. Azt mondja majd, hogy minek bántsa őket, mikor tudja, hogy nincs pénzük. Hiszen ez igaz. A szegénység, pénztelenség nem volt újság előtte. De valami pénz mégis bejönne, és talán tudnának fizetni ékszerrel vagy más egyébbel, amit megmentettek a nagy felfordulás idején. Frank ilyesmit is elfogadhatna készpénz helyett.
Elképzelte, hogy siránkozik majd erre Frank. Elvenni az ismerősök és barátok utolsó drágaságait… „Hát csak siránkozzék − gondolta Scarlett. − Ha ő koldus akar maradni az ismerősök kedvéért, maradjon. Én nem maradok. Frankba lelket kell önteni, fel kell rázni, és fel is rázom, még ha akármi lesz is! Boldogulnia kell. Pénzt kell szereznie, még ha Scarlett viseli is a nadrágot a családban, hogy Frankot rávegye a cselekvésre.”
Javában írt, buzgóságában előrecsücsörített szájjal, nyelvét a foga közé szorítva, mikor egyszerre kinyílt az ajtó, s erős léghuzat söpörte végig a boltot. Magas férfi lépett be, s indián könnyedségű, rugalmas léptekkel jött feléje. Scarlett feltekintett. Ott állt előtte Rhett Butler.
Gyönyörű új ruhában volt, új téli köpönyegben, melynek divatos, nagy gallérja hátra volt vetve széles vállán. Magas tetejű kalapját mély meghajlással kapta le a fejéről, s bal kezét a mellére szorította közben. Fehér foga felvillant, és vakmerő, hetyke pillantása égetett, mint rég.
−  Drága, kedves, jó Mrs. Kennedy! − örvendezett álnokul, és sietve jött még közelebb. − Micsoda szerencse! Kedves, jó Mrs. Kennedy! Milyen rég nem láttam!
Hangosan, jókedvűen felnevetett.
Scarlett az első pillanatban úgy megrémült, mintha kísértetet látott volna. De aztán gyorsan kihúzta a lábát maga alól, kiegyenesedett, és hideg tekintettel mérte végig.
−  Mit akar itt?
−  Pittypat kisasszonynál voltam, ott hallottam a házassága hírét, és azonnal idesiettem, hogy őszinte szívvel szerencsét és boldogságot kívánjak.
Kézszorítására Scarlett elvörösödött, amint megalázottságára és szégyenére gondolt.
−  Nem értem, hogyan van mersze még elém kerülni! − kiáltotta.
−  Ugyan! Inkább én kérdezhetném, hogyan van mersze a szemembe nézni!
−  Ó, én még ilyen …
−  Ne kössünk egy kis fegyverszünetet? − mosolygott le a férfi. Arcátlan vakmerőség volt ebben a mosolyban. Scarlettnek, bár nem akart, szintén mosolyognia kellett, kissé ferde szájjal.
−  Milyen kár, hogy nem akasztották fel!
−  Attól félek, sokan osztoznak ebbeli véleményében, drága Mrs. Kennedy. Jöjjön, Scarlett, ne legyen már olyan mérges. Ügy néz rám, mintha apját-anyját öltem volna meg, és ez nem áll jól magának. Már csak volt ideje rá, hogy elfelejtse azt az én … izé … kis tréfámat.
−  Tréfáját? Haha! Soha nem fogom elfelejteni.
−  Dehogynem, dehogynem! Csak azért húzza így össze a szemöldökét, mert azt hiszi, hogy illik haragudni érte. Leülhetek?
− Nem.
Kényelmesen leereszkedett egy székre,  és  nevetett.
−  Lám, lám, még csak két hetet sem tudott rám várni − mondta. − Milyen ingatagok a nők!
Scarlett nem felelt. Tovább beszélt.
−  Scarlett, mondja meg nekem őszintén, mint régi barátokhoz illik, nem lett volna okosabb várni, míg kiengednek a börtönből? Vagy talán a házasság az öreg Frank Kennedyvel jövedelmezőbb és kellemesebb, mint a törvénytelen viszony velem?
Mint mindig, amikor csúfolódásai bosszantották, Scarlett most is küszködött magával, nem tudta, bosszankodjék-e, vagy nevessen a férfi szemtelenségén.
−  Ne beszéljen képtelenségeket.
−− És hajlandó lenne kielégíteni kíváncsiságomat egy kérdést illetőleg, amely egy idő óta gyötör? Nem lázadozott magában a nő, nem érzett bizonyos belső ellenkezést, amikor férjhez ment nem egy, hanem két olyan emberhez is, akiket nemcsak hogy nem szeretett, de még csak vonzalmat sem érzett irántuk? Vagy talán rosszul tájékoztattak a déli asszonyok ilyenfajta érzékenységéről?
−  Rhett!
−  Ezzel már meg is kaptam a választ. Mindig éreztem, hogy a nőkben van valami keménység és tűrni tudás, amilyet a férfiak nem is ismernek, bár egyébként gyermekkoromban arra tanítottak, hogy a nők félénkek, gyengédek, érzékenyek. Végeredményben az európai illemszabályok szerint nagy illetlenség, ha a férj és feleség szerelmesek egymásba. Egyenesen ízléstelenség. Mindig az volt a benyomásom, hogy az európaiaknak teljesen igazuk van ebben. Házasságot kötni a legelőnyösebben, és szeretni az örömök kedvéért − ez a helyes. Nagyon jó rendszer ez, nem gondolja? Ügy látszik, maga e tekintetben közelebb áll az óvilághoz, mint gondoltam.
De jó lenne most rákiáltani: ,,Nem előnyökért kötöttem házasságot!” De szerencsétlenségére Rhett jól ismeri az ügyeit, és a sértett ártatlanság bármely tiltakozása csak még több csípős megjegyzést váltana ki belőle.
−  Megint képtelenségeket beszél − mondta az asszony hűvösen, és azután, hogy végre témát változtassanak, megkérdezte:
−  Hogyan szabadult a börtönből?
−  Nem volt nehéz − legyintett Rhett. − Ma reggel bocsátottak ki. Egy kis zsarolási művelet révén sikerült szabadulnom, amely egy befolyásos washingtoni barátom ellen irányult. Nagyszerű ember, tudja, igazi jenki hazafi. Tőle vásároltam a blokád idején a puskát meg a golyót a mi Szent Ügyünk céljaira. Amikor kellemetlen helyzetem és fenyegető vallomásom megfelelően tudomására hozták, sietett felhasználni befolyását, és engem kiengedtek. A befolyásos ismerős nagyon sokat ér, Scarlett. Ne felejtse ezt el, ha netalán becsuknák. Az, hogy valaki bűnös vagy ártatlan, igazán csak elméleti kérdés.
−  Meg mernék rá esküdni, hogy maga nem volt ártatlan.
−  Hát tudja, most, hogy már szabad lettem, megvallom, hogy vétkes vagyok. Megöltem a niggert. Tolakodó volt egy hölggyel szemben, s ilyenkor mit tehet a valódi úriember? És ha már a vallomásoknál tartunk, azt is meggyónom, hogy némi szóváltás után egy jenki lovastisztet is lepuffantottam a kocsmában. Ezt nem is tudják, lehet, hogy azóta már valami szegény ördögöt felakasztottak helyettem.
Olyan nyugodtan beszélt a gyilkosságairól, hogy Scarlettnek végigszaladt a hideg a hátán. Felháborodva akart felelni, de egyszerre eszébe jutott a jenki katona, aki ott fekszik a futókaindák alatt, Tarán. Éppúgy nem érzett lelkiismeret-furdalást miatta, mintha csak egy kukacot taposott volna el. Hogyan törjön pálcát Rhett felett, ha ő sem különb?
− Sőt, ha már ennyit megmondtam, azt is bevallom, de ne mondja el Pittypat kisasszonynak, hogy igenis ott van a pénz Liverpoolban.
−  A pénz?
−  Igen. A pénz. A jenkik nagyon szimatoltak utána, de hiába. Nézze, Scarlett. Nemcsak önzés és gonoszság volt, hogy nem adtam magának oda a háromszáz dollárt. Értse meg, hogy akármilyen óvatosan intéztem volna, a nyomára akadhatott volna valaki, s akkor fuccs! Egyetlen reményem volt, hogy hallgatok, mint a csuka. Elhatároztam, hogyha ez sem használ, és mégis kiszimatolják -a pénzt, akkor én is előállók, és sorra megnevezem azokat a jenki hazafiakat, akiktől muníciót meg egyéb jókat kaptam a blokád idején. Akkor aztán nagy kavarodás lett volna, mert némelyik közülük ugyancsak tisztelt személyisége a jenki társadalomnak Washingtonban. A végén éppen ennek a fenyegetőzésnek köszönhettem a szabadságomat. Én …
−  Rhett.  Igazán a magáé  a Konföderáció  aranya?
−  A Konföderációé? Dehogy, nem .mind. Voltunk legalább ötvenen blokádtörők, akik szétvittük a gyapotot meg egyebet Nassauba, Angliába, Kanadába. Persze, ezzel népszerűtlenné tettük magunkat azok előtt a patrióták előtt, akik nem voltak ilyen ügyesek. Őszintén megmondom, félmillió dollár jutott nekem. Gondolja el, Scarlett, félmillió dollár, ha egy kicsit fékezi tüzes természetét, és nem rohan bele újabb házasságba …
Félmillió dollár. Scarlett szinte fizikai fájdalmat érzett erre a szóra. Csúfolódása elfutott a füle mellett, mintha nem is hallotta volna. Nehéz volt elhinni, hogy ennyi pénz egyáltalán akad valahol ebben a nyomorúságos világban. És ez a rengeteg pénz, ilyen töméntelen pénz másé, egy olyan emberé, aki könnyen vette, és nem is volt szüksége rá. Neki meg mije van? Beteges, öreg férje, kis, sötét, piszkos boltja, odakinn meg az ellenséges, hideg világ… Igazán nem igazság, hogy ilyen gazembereknek, mint Rhett Butler, ennyi vagyona legyen, neki meg, aki annyit dolgozott és olyan nehéz terhet viselt, majdnem semmi. Gyűlölte őt, amint itt ült világfias eleganciával és fölényeskedett vele. Nem, nem hizlalja a máját azzal, hogy szerencsét kíván neki okosságához és ügyességéhez. Bárcsak eszébe jutnának megfelelő éles, szúrós szavak, hogy fájdalmat okozhatna neki.
−  Úgy látszik, maga azt hiszi, hogy tisztességes dolog, ha magának tartja meg a Konföderáció pénzét. Pedig nem az. Ez egész nyilvánvaló lopás, és maga jól tudja ezt. Én nem venném lelkemre.
−  No nézzenek oda, milyen savanyú a szőlő ma − felelte a férfi, és komoly arcot vágott. − És tulajdonképpen kit loptam meg?
Scarlett elhallgatott. Gondolkozott, hogy tulajdonképpen kit is lopott meg Rhett. Végeredményben nagyban ugyanazt tette, amit Frank kicsiben.
−  Nézze, Scarlett. A fele pénzt becsületesen szereztem azoktól a becsületes jenki patriótáktól, akik becsülettel eladták volna az egész Uniót a háta mögött, persze százszázalékos haszonra. A másik részét félig a gyapot hozta, amit olcsón vettem a háború elején, és drágán adtam el a végén, amikor az angol gyárak nyersanyag nélkül álltak, és megadtak egy fontot is a gyapotért. Félig pedig az ügyes spekuláció. Élelmiszerrel kereskedtem. Miért engedtem volna, hogy csak a jenkik nyerjenek a háborún? Elismerem azonban, hogy van olyan része is a pénznek, amit a Konföderáció gyapotjáért kaptam. A Konföderáció azzal bízta rám a gyapotot, hogy lehetőleg drágán adjam el Angliában, és hozzak érte bőrt és gépalkatrészeket. Addig azonban, míg a szállítást végrehajthatom, a gyapotért kapott pénzt, utasítás szerint, a saját nevemre kellett betennem egy angol bankba. Most emlékezzen rá, hogy amikor a blokád teljessé vált, nem hozhattam haza sem az árut, sem a pénzt, mert a jenkik úgyis elvették volna. Mit tehettem volna? Kivonjam mind az aranyat az angol bankból, holott ez csak egy csepp lett volna a tengerben, és kíséreljem meg, hogy becsempésszem Wilmingtonba? Hogy aztán a jenkik tegyék rá a kezüket? Hát az én hibám volt, hogy olyan szorosra fogták a zárlatot? Az én hibám, hogy elvesztettük a háborút? A pénz a Konföderációé volt, igaz, de hol van most a Konföderáció? Kinek adjam vissza? A jenkiknek? Nagyon bánt, hogy az emberek tolvajnak tartanak.
Kivette zsebéből a tárcáját, kiválasztott egy hosszú szivart, és élvezettel megszagolgatta. Közben tettetett aggodalommal figyelte Scarlett arcát, mintha félve várná, mit fog felelni.
 „Vinné el az ördög − gondolta Scarlett mérgesen −, mindig fölém kerekedik. Valahol bizonyosan van valami hiba az okoskodásában, de nem tudom megtalálni.”
−  Szétoszthatná ezt a jogtalanul szerzett pénzt azok között, akik nyomorognak − mondta méltósággal. − A Konföderációnak vége, de van sok konföderációs katona és sok család, akiknek nincs mit enni.
Rhett hátravetette  a fejét, és nyersen felkacagott.
−  Tudja, hogy maga sohasem olyan bájos, mint mikor szenteskedni próbál? -− mondta őszinte elragadtatással. − Maga nem tud hazudni. Legyen őszinte egy kicsit. Maga egy hajítófát sem adna az egész elpusztult Konföderációért, és szikrányit sem törődik az éhezőkkel. Ha én mondanám, hogy szétosztom a pénzemet, jajgatna és kiabálna, hogy a világért se tegyem, csak abban az esetben, ha maga kapná legalább a felét.
−  Nekem nem kell a maga pénze − mondta Scarlett, és igyekezett nagyon gőgösen fölemelni az állát.
−  Csakugyan nem akarja? A tenyere viszket a pénz után. Ha egy bankjegyet mutatnék, abban a pillanatban ugrana érte.
−  Ha azért jött ide, hogy sértegessen, és mulasson a szegénységemen, akkor jó napot kívánok! − viszonozta az asszony, és megkísérelte, hogy leemelje magáról a nehéz könyveket, felállhasson, és ezzel szavainak nagyobb súlyt adjon. Rhett abban a pillanatban talpon volt, fölé hajolt, és nevetve visszakényszerítette a székbe.
−  Mikor jut el végre odáig, hogy ne haragudjon meg, ha az Igazságot hallja? Maga egyáltalán nem zavartatja magát, és kimondja az igazságot másokról, miért nem szereti hát hallani saját magáról? Én nem sértegetem magát. Véleményem szerint az élelmesség nagyon értékes tulajdonság.
Scarlett nem volt benne egészen biztos, hogy mit ért az élelmességen, de mivel Rhett vele kapcsolatban dicsérte, kissé megenyhült.
−  Nem azért jöttem, hogy csúfolódjam a szegénységén, hanem azért, hogy sok szerencsét kívánjak a házasságához. Különben mit szólt Suellen testvére a maga kalóztettéhez?
−  Mihez?
−  Ahhoz, hogy ellopta tőle Frankot.
−  Én nem …
−  Jól van, ne veszekedjünk a szavakon. Mit szólt Suellen?
−  Semmit − felelte Scarlett. A férfi szeme nagyot villant erre a hazugságra.
−  Milyen önzetlen és szép tett ez tőle. Hát akkor beszéljünk most a maga szegénységéről. Nekem kétségtelenül jogom van tudni erről azután, hogy azt a kirándulást tette hozzam a börtönbe. Franknak nem volt annyi pénze, mint maga remélte?
Nem lehetett megbirkózni a férfi szemtelenségével. Vagy belenyugszik, vagy felszólítja, hogy távozzon. De most nem akarta, hogy elmenjen. Szavai csípősek voltak, de ezek az igazság csípései. Rhett nagyon jól tudta, hogy Scarlett mit tett, és miért tette, és úgy látszik, ezért nem becsülte kevesebbre. És habár kérdései nagyon kellemetlenek voltak, mégis őszinte baráti érdeklődést árultak el. Rhett volt az a személy, akihez Scarlett őszinte lehetett. Valósággal fellélegzett, mert már nagyon régen nem akadt senki, akinek elmondhatta volna az igazat saját magáról és elhatározásának okairól. Valahányszor kimondta, mit gondolt, mindenki megbotránkozott. Rhett-tel beszélgetni olyanfajta érzés volt, mint egy szűk báli cipőt felcserélni a kényelmes házicipővel, kellemes és megnyugtató volt.
− Megkapta a pénzt az adóra? Ne mondja azt, hogy a hiénák még mindig ott leselkednek Tara körül. − Most egészen más volt a férfi hangja. És mert az asszony nem felelt rögtön, újra megkérdezte:
−  Megkapta Franktól az adóra a pénzt?
Most komoly aggodalom csendült meg a férfi hangjában. Scarlett feltekintett rá, és mikor meglátta az arckifejezését, először elcsodálkozott, aztán kedves, hálás mosoly derítette fel az arcocskáját. Nagyon-nagyon régen nem tudott már így mosolyogni. „Rhett kiállhatatlan, gonosz gazember, de milyen kedves tud lenni néha” − gondolta. Megértette már azt is, hogy a férfi igazi célja nem az volt ezzel a látogatással, hogy bántsa őt, hanem hogy megtudja, rendbe jött-e minden. Scarlett tudta most már, hogy a férfi a sietség minden legkisebb látszata nélkül azért sietett hozzá, mihelyt kiszabadult a börtönből, hogy kölcsönadja neki a pénzt, ha még mindig szüksége van rá. Mégis kínozta, sértegette, és tagadta, hogy ez volt a szándéka. Teljesen kiszámíthatatlan és kifürkészhetetlen volt. „Vajon mégis tetszem neki, jobban, mint ahogyan bevallja? … Vagy valami   más   oka   van  mindennek?   Ki   tudhatná?…”
−  Megkaptam a pénzt − mondta végre. − A hiénák nem leselkednek többé Tara kapujánál.
−  Bizonyára nem minden küzdelem nélkül. Sikerült ellenállnia Frank csábításának mindaddig, amíg a karikagyűrűt az ujjára nem húzta?
Scarlett megkísérelte, hogy ne nevessen ezen a börtönbeli viselkedésére való emlékeztetésen. A férfi újból leült, és hosszú lábát kényelmesen kinyújtotta.
−  Meséljen el szépen mindent, Scarlett. Azt is, hogy miért olyan gondtelt még mindig. Talán Frank gazdagabbnak mutatta magát, mint amilyen valójában? Előttem nem kell titkolóznia. Tudom én magáról a legrosszabbat is, ezek után már nem ijeszt meg semmi.
−  Hát ide figyeljen. Frank nem vezetett félre, de … olyan ügyetlen! Nézze. Egész szép összeg kinnlevőség van, és nem meri behajtani. Ha csak azt behajtaná, a fejem se fájna a gondoktól. De olyan érzékeny. Ötven adós! Gondolja csak el. Azt mondja, egy úriember nem teheti meg ezt egy másik úriemberrel. Hónapok telhetnek el, míg a fele befolyik.
−  És? Nincs addig mit enniük?
−  Van, de .. . de nekem nagyon kellene most még egy kis pénz.
−  Minek? Még mindig adóra kell?
−  Mi köze ehhez magának?
−  Látom, hogy tőlem akar kölcsönt kérni. És adok is kölcsönt, drága Mrs. Kennedy … adok kölcsönt… anélkül hogy igénybe venném azt a csábító biztosítékot, amit a múltkor kedves volt felajánlani. Természetesen azért elfogadom, ha ragaszkodik hozzá.
−  Hát tudja, maga a legutolsó …
−  Dehogy, dehogy. Csak meg akartam nyugtatni a lelkiismeretét. Tudom, kissé aggódott. Nem nagyon, de egy kicsit. Mondom, szívesen adok kölcsönt. De akkor pontosan tudni kívánom, mire költi. Ha új ruhát vagy hintót akar venni magának, áldásom rá. De ha nadrágot akar vásárolni ajándékba Ashley Wilkesnek, akkor nem adok egy fityinget sem.
Scarlett arca egyszerre égőpiros lett a haragtól, s előbb csak hebegett, mielőtt szóhoz bírt volna jutni.
−  Ashley Wilkes sohasem fogadott el egy fillért sem tőlem! Vegye tudomásul, hogy nem fogadná el akkor sem, ha éhen halna! Maga nem érti azt, milyen magasrendű, milyen büszke, milyen értékes, milyen rendkívüli ember… Persze honnan is érthetné, mikor maga …
−  Ne keressen újabb megtisztelő jelzőkéi. Mondhatnék én is szebbeket, mint amilyeneket maga tud kitalálni. Ne felejtse el, hogy Pittypat kisasszony révén sok mindenről értesültem, és a drága jó lélekből könnyű kiszedni mindent. Tudom, hogy Ashley Tarán van, mióta a fogságból hazajött. Tudom, hogy a feleségét maga ápolta, és maga tartotta el, ott tűrte a házban, ami elég keserves lehetett…
−  Ashley … 
−  Ó, igen − mondta a férfi és legyintett. − Ashley túlságosan kifinomult ahhoz, hogy az én anyagias földi szellemem felérhetne hozzá. Legyen szíves, ne felejtse el, hogy egy érdeklődő tanúja voltam kettőjük gyengéd jelenetének a Tizenkét Tölgyön, és valami azt súgja nekem, hogy ő azóta sem változott meg. Különben maga sem. Aznap nem volt olyan légiesen kifinomult figura, legalábbis ha jól emlékszem, és nem hiszem, hogy ma más. Miért nem fogja a családját, megy el és talál magának valami munkát? Miért él még mindig Tarán? Persze ez csak az én észrevételem, de egy centet sem szándékozom kölcsönözni magának Tarára   azért, hogy őt eltartsa. A férfiak körében nagyon csúnya neve van az olyan férfinak, aki nőkkel tartatja el magát.
−  Hogy mer ilyesmit mondani?! Úgy dolgozott, mint egy napszámos − kiáltotta Scarlett. Bármennyire elöntötte a harag, szívébe mart az az emlék, amint látta Ashleyt fát aprítani.
−  És természetesen legalább annyit ér aranyban, amennyi a súlya. Micsoda kitűnő napszámos lehet ilyen finom modorral.. .
−  Ö egészen …
−  Igen, tudom. Megengedem, hogy tőle telhetőleg mindent megtesz, de nem hiszem, hogy valami nagy segítséget jelent. Maga sosem fog Wilkesből napszámost csinálni. De nem is lesz belőle soha hasznos ember. Nevelése olyan, hogy ez lehetetlen. Most nyugtassa meg felborzolt idegeit, és gondolja végig kifogásaimat, amelyeket a tiszteletre méltó és büszke Ashley ellen emeltem. Majd meglátja, hogy az illúziói hogy eloszlanak, még magánál is, aki pedig olyan keményfejű. Mennyi pénzt akar, és mit vesz rajta?
Scarlett hallgatott. A férfi megismételte.
−  Mennyi pénzt akar és mit vesz rajta? De igazat mondjon! Mire kell a pénz? De ne higgye, hogy egy hazugsággal megússza. A valóságban jobb, ha nem hazudik, mert higgye el, hogy hamar rájövök, és képzelje el, milyen kellemetlen lenne. Mindig gondoljon erre, Scarlett; gondoljon arra, hogy semmiképpen nem tűröm el a hazugságot. El tudom viselni, hogy ellenszenves vagyok magának, el tudom viselni a kirobbanásait, egyéb szeszélyeit is, de a hazugságait nem. Mondja hát, mire kell a pénz.
Még mindig forrt Scarlettben a harag Rhett durva támadása miatt Ashley ellen, és akármit adott volna érte, ha büszkén leköpheti, és pénzét gúnyos arcába vághatja. Egy pillanatig úgy érezte, hogy meg is teszi, de a józan ész felülkerekedett, és visszatartotta magát, nagy nehezen lenyelte a mérgét, és megpróbált nagyon tekintélyes, nagyon nyugodt és fensőbbséges lenni. A férfi hátradőlt a székébe, és mintha semmi sem érdekelné, a kályha felé nyújtotta a lábát.
−  A világon semmi sem mulattat annyira − jegyezte meg Rhett −, mint mikor azt látom, hogyan küzd magában a felháborodás az anyagias meggondolással. Előre tudom, hogy a gyakorlatias gondolkozás fog győzni. De azért résen leszek, mert hátha egy szép napon lelkének jobbik fele kerekedik felül. Ha ez egyszer mégis megtörténik, összepakolok, és örökre itthagyom Atlantát. Sajnos már úgyis túl sok olyan nő van a városban, akikben lelkük jobbik fele diadalmaskodott. Nos, térjünk a tárgyra. Mennyit adjak és mire?
−  Nem tudom pontosan, mennyi kellene − mondta durcásan Scarlett −, de egy fűrészmalmot szeretnék venni, és azt hiszem, most olcsón megkaphatnám. Aztán két szekér is kell, meg két öszvér. De jó öszvér. És egy ló meg egy kis kocsi a magam használatára.
−  Fűrészmalmot?
−  Igen. Ha kölcsönadja a pénzt, felesben a magáé lehet, míg vissza nem fizetem.
−  Mit csináljak én egy fűrészmalommal?
−  Pénzt szerezhet vele! Ha akarja, kamatot fizethetek a pénzéért. Várjunk csak. Mennyi kamatot szokás kérni?
−  Ötven százalék már nagyon szép kamat, azt mondják.
−  Ötven százalék? Megbolondult? Ne nevessen, én komolyan akarok tárgyalni magával.
−  Éppen ezért nevetek. Hogy maga ehhez is ért! Vajon ismeri-e magát még valaki a világon, és sejti-e, mi minden van e mögött az édes, ártatlan arcocskája mögött?
−  Mit bánom én, sejti-e vagy nem! Ide hallgasson, Rhett, meglátja, ez nagyon jó üzlet. Frank mondta nekem, hogy ismer valakit, akinek fűrészmalma van odakint az erdőben, a Barackfa utca mentén, de sürgősen pénzre van szüksége, és ezért eladná. Most még nincs nagyon sok fűrészmalom a környéken, a város pedig gyorsan épül, sok faanyag kell. Gondolja csak el, milyen áron adhatjuk el a deszkát! Ez az ember ott is maradna a malomban, és vezetné tovább hetibérért. Frank maga vette volna meg a malmot, ha lett volna pénze, azon szerette volna megvenni, amit nekem adott az adóra.
−  Szegény Frank! Mit szól majd hozzá, ha megmondja neki, hogy megvette a fűrészmalmot az orra elől? Es hogyan magyarázná meg neki, hogy én adtam kölcsön a pénzt?
Scarlett ezen még nem is gondolkozott. Csak a pénz járt az eszében.
−  Hát nem mondom meg.
−  Tudni fogja, hogy nem egy bokor alatt találta.
−  Hát akkor azt mondom … igen, eladom magának a gyémánt fülbevalómat. Itt van. Ez lesz a biztosíték, vagy mi a csodának hívják.
−  Nekem nem kell a fülbevalója.
−  De nekem sem kell. Nem tetszik nekem. Tulajdonképpen nem is az enyém.
−  Hát akkor kié?
Gondolatban most hirtelen visszakalandozott arra a forró délutánra Tarán, a vidék csendjében, amikor a kék egyenruhás halott ott feküdt az előcsarnokban.
−  Valaki nekem adta, aki azonban már halott. Jog szerint az enyém. Vegye el, nem kell nekem többet. Inkább pénzt akarok érte.
−  Hallja Scarlett! − kiáltotta türelmetlenül Rhett. − Sohasem gondol maga másra, csak a pénzre?
−  Nem ·− felelte Scarlett nyíltan, és ránézett szúrós zöld szemével. − És ha tudná, min mentem keresztül, nem is csodálkozna rajta. Rájöttem, hogy a pénz a legfontosabb dolog a világon, és Isten a tanúm, nem akarok többet nyomorúságban élni!
A forró napra gondolt kint a Tizenkét Tölgy ültetvény kormos omladékai között, a lágy vörös földre a feje alatt, amint ott feküdt betegen, a négerszagra a kunyhók körül, a fogadalmára:
„Nem akarok éhezni többet! Nem akarok éhezni többet!”
Halkan, határozottan mondta:
−  Igen, Rhett. Pénzt akarok szerezni, hogy mindig vehessek ennivalót, és ne kelljen a holnaptól félnem. És akkor soha többé nem lesz kukoricakása és szárított körte az asztalomon. És új ruhát veszek magamnak, és minden selyemből lesz rajtam …
−  Épp minden?
−  Minden. Pénzt fogok szerezni, hogy a jenkik és a többi gazember el ne vehessék Tarát. Új fedelet akarok csináltatni a házra, és új kerítést az egész ültetvény körül, és jó, erős öszvéreket akarok venni a szántáshoz, és több gyapotot akarok termelni, mint amennyit maga valaha is látott. És a fiam soha ne érezze többé, mi az, ha valami nincs. Soha! Legyen meg mindene a világon. És senki, senki, aki hozzám tartozik, ne legyen éhes többé. így akarom. Maga ezt nem érti. Maga nem próbálta, mi az, mikor a kofferesek ki akarják dobni az otthonából. Maga sohasem fázott, és sohasem volt rongyos, sohasem éhezett, és sohasem érezte úgy, hogy eltörik a gerince a munkától.
−  Nyolc hónapig voltam a Konföderáció seregében − mondta csöndesen a férfi. − Ott kitűnően végigélvezhettem mindezt.
−  A seregben? Ojjé! Mi az? Maga nem szedett gyapotot, nem vetett és nem szántott… maga … ne nevessen ki, hallja?”
Rhett újból megfogta az asszony kezét, mikor annak hangja megint érdessé vált.
−  Nem  magán nevetek, Scarlett. Azon nevetek, milyen más maga, mint amilyennek látszik. És arra a kerti ünnepre gondolok Wilkeséknél, mikor először láttam magát. Zöld ruhácskája volt, és könnyű zöld cipője, gázolt a férfiszíveken, és azt hitte, maga a világ közepe. Fogadni merek, azt sem tudta akkor, hány cent van egy dollárban. Egyetlen gondolata az volt, hogyan tudná behálózni Ashleyt.
Scarlett haragosan lökte el a férfi kezét.
−  Rhett, ha jó barátságban akar velem lenni, ne emlegesse Ashleyt. Mindig rajta veszünk össze, mert maga nem tudja megérteni.
−  Maga persze érti, mintha nyitott könyv lenne az élete − mondta gonoszul Rhett. − Nem, Scarlett, ha én kölcsönt adok magának, azt kívánom kamat fejében, hogy annyiszor emlegethessem Ashley Wilkest, ahányszor tetszik. Majd egyszer, ha nagyon gazdag lesz, arról beszélhet másokkal, amiről akar. De amíg nem gazdag … Úgy látom, még mindig szereti…
−  Nem.
−  A tagadásából még jobban látom. Maga…
−  Nem tűröm, hogy a barátaimról rosszat mondjon, és csúfolódjon rajtuk.
−  Hagyjuk ezt. Csak azt mondja meg, szereti-e még magát, vagy Rock Island más embert faragott belőle? Esetleg megtanulta, milyen megbecsülhetetlenül jó felesége van?
Melanie emlegetésére Scarlett nehezen lélegzett, és alig bírta elfojtani magában a vágyat, hogy elmondja: igenis, Ashley őt szereti, és csak a becsület tartja Melanie mellett. Már ki is nyitotta a száját, de becsukta megint.
−  Hm. Szóval még mindig nincs elég esze hozzá, hogy meglássa, milyen asszony a felesége. És a börtön rideg levegőjében sem aludt ki a magáért lobogó láng a szívében.
−  Semmi értelmét nem látom, hogy ezekről beszéljünk.
−  De én látom − mondta Rhett. Valami különös zengése volt a hangjának, amit Scarlett nem értett, de szinte megijedt tőle. − És, esküszöm, beszélni fogunk róla, és maga felel nekem. Szóval szereti magát?
−  Na és ha szeret? − kiáltotta Scarlett nyugtalanul. − De erről nem akarok magával vitázni, mert maga nem értheti meg az olyan embert, sem a szerelmét. Az egyetlen szerelem, amilyet maga ismer, az olyan − hát olyan, amilyent maga azokkal a Watling-szerű nőkkel folytat.
−  Úgy, szóval én csak a hús örömeit ismerem? − jegyezte meg Rhett halkan.
−  Jól tudja, hogy igazam van.
−  Megértem, hogy tétovázik, és nem akarja velem megvitatni ezt a kérdést. Tisztátlan kezem és ajkam bemocskolja égien tiszta szerelmét. Így gondolja?
− Igen, valami ilyet.
−  Engem érdekel ez a tiszta szerelem …
− Ne kellemetlenkedjék, Rhett Butler! Ha elég gonosz, és azt képzeli, hogy Ashley és köztem volt valaha is valami…
−  Dehogy, ilyesmi soha eszembe se jutott. Éppen ezért érdekel az ügy. Tulajdonképpen miért nem történt semmi rossz maguk között?
−  Azt képzeli, hogy Ashley képes volna …?
−  Úgy, szóval Ashley az és nem maga, aki harcol a tisztaságért! Ejnye, Scarlett, igazán nem kellene ilyen könnyelműen elárulnia magát.
Scarlett zavartan és felháborodással nézett a férfi sötét, most elviselhetetlennek látszó  arcába.
−  Nem beszélünk többet erről, és nem kell a pénze. Megértette? És most menjen.
−  Dehogynem kell a pénzem! És miért hagyjuk abba? Hiszen semmi illetlen nincs abban, ha olyasmiről beszélünk, amiben nem volt soha semmi rossz … Ashley tehát a lelkét szereti, a gondolatait, az egyéniségét…
Scarlett szavakat keresett. Mit mondjon? Igen, Ashley ezt szereti benne, olyan értékeket, amelyeket csak ő lát a lelkében. De így, hogy Rhett szájából hallotta, minden másnak tűnt. Pedig ez az egy tette elviselhetővé számára az életet: hogy Ashley másnak látja, mint a többiek, szereti, s csak azért nem lehet az övé, mert a becsület visszatartja. Ó, hogy tud Rhett erről olyan gúnyos hangon beszélni?
−  Igazán boldog vagyok, hogy visszatértek gyermekkorom illúziói − mondta Rhett. − Még manapság is van ilyen szerelem! Semmi testi vágy nincs tehát ebben az érzésben? Akkor is ugyanilyen lenne, ha maga csúnya, mint az éjszaka, s a bőre nem ilyen őrjítőén fehér? És ha nem ilyen ragyogó zöld a szeme, hogy láttára a férfinak arra kell gondolnia, vajon hogyan csillogna, ha megölelné? És nem tudná úgy ringatni a csípőjét, hogy minden kilencven éven aluli férfiban megmozdul a vér? És az ajka… jaj! Igazán szörnyűség. Szóval Ashley mindezt nem látja, Ashley minderre nem gondol? Vagy ha látja és gondol is rá, hideg marad tőle, mint a jegelt hal?
Scarlett arra a délutánra gondolt, mikor Ashley a karjába szorította, mikor lecsapott rá a szája, mintha soha nem akarná elengedni. Bíborszínű lett az arca, amit Rhett persze azonnal észrevett.
−  Úgy − mondta Rhett, és hangja egy kissé megremegett, mintha haragudna −, értem. Csak szellemi képességeiért szereti magát.
„Hogy merészel piszkos ujjaival beleturkálni ebbe! − gondolta Scarlett haraggal. − És ezzel egy ilyen gyönyörű, szent dolgot ilyen gonosszá varázsolni?” Ez az ember hideg számítással, eltökéltséggel töri össze benne az utolsó erőtartalékokat is, és egyre elviselhetetlenebbé vált arról beszélnie, amit meg akart tudni.
−  Igenis, azért szeret! − kiáltotta, és elhárította gondolataiból az Ashley ajkára való visszaemlékezést.
−  Kedvesem, azt se tudja, hogy magának van-e egyáltalán esze. Ha az esze lenne az, ami őt elbűvölte, akkor nem kellene védekeznie maga ellen, mint ahogyan védekezett, hogy ezt a szerelmet, mondjuk, ilyen „szentnek” tarthassa. Nyugodtan élhetne, mert hát végeredményben is egy férfi megcsodálhatja egy nő eszességet, lelkét, attól még megmaradhat tiszteletre méltó úrnak, és hű maradhat a feleségéhez, de nagyon nehéz lehet számára megőrizni a Wilkesek becsületét, mikor valaki annyira vágyik a maga testére, mint Ashley.
−  Maga mindenkit a saját alacsony gondolkodása szerint ítél meg.
−  Ó, én soha nem is tagadtam, hogy vágyódom maga után. De, szerencsére, engem nem zavarnak olyanféle gátlások, hogy mit szól hozzá a becsületem. Ami nekem kell, azt megszerzem, ha lehet. Micsoda pokollá tehette maga szegény Ashley életét! Majdnem hogy sajnálom.
−  Én? Pokollá tettem az életét?
−  De mennyire! Ott volt a szeme előtt, állandó kísértés gyanánt, de mert ő többre tartja a becsületét mindennél, küszködött és ellenállt. Most aztán a végén szegény ördögnek sem szerelmi boldogsága, sem becsülete nem maradt, ami mellett melegedjék.
−  Miért? Igenis van … szerelme is, becsülete is!
−  Van? Akkor hát feleljen még egy kérdésemre, és abbahagyjuk az egészet. A pénzt odaadom, tőlem akár az ablakon is kidobhatja.
Rhett felállt. Valami félelmetes, vad könnyedség volt minden mozdulatában, valami féktelenség, ami Scarlettet az ostrom éjszakáján is megijesztette.
− Ha szereti magát, hogy a pokolba tudta eltűrni és megengedni, hogy maga Atlantába jöjjön pénzért? Hogy feláldozza magát? Ha én szeretek egy asszonyt, mielőtt ezt elviselném, inkább …
−  Nem tudhatta!  Nem tudhatta, hogy én …
−  Nem tudhatta? Maga elhiszi, hogy nem tudhatta? Vad harag lángolt a hangjában.
−  Ha szereti, tudnia kellett! Tudnia és éreznie kellett, hogy miért megy el! Tudnia kellett volna, mire képes maga, ha kétségbe van esve. És inkább meg kellett volna ölnie, mint hogy hagyja, hogy idejöjjön … éppen hozzám! Az isten szerelmére, én …
−  De mondom, Rhett, hogy nem tudta!
−  Hát ha ezt nem tudta, nem is fogja tudni soha, mi él magában, és milyen érték a lelke.
Milyen igazságtalan! Mintha Ashley gondolatolvasó lenne. És mintha Ashley megakadályozhatta volna, ha tudja is a szándékát. De Scarlett ebben a pillanatban tisztán érezte, hogy Ashley visszatarthatta volna. Csak egy szó, csak egy tekintet, egy kis biztatás, hogy valaha még jóra fordulnak a dolgok … és Rhett eszébe sem jutott volna. Valami kis gyöngédség, vagy mikor már a vonathoz indult, egy búcsúzó pillantás … és más tervet próbált volna szőni. De Ashley csak a becsületéről beszélt… önmagáról. Igaza lenne Rhettnek? … Valóban ismerhette Ashley a gondolatait?
Azonnal elűzte magától ezt a méltatlan gondolatot. Ashley soha nem is tehette volna fel róla, hogy ilyen dolgot forgat a fejében. Ashley túlságosan finom érzésű ahhoz, hogy ilyesmi eszébe jutna. Rhett csak el akarja homályosítani ennek a szerelemnek a ragyogását. De majd egyszer, ha sok lesz a pénze, ha jól megy a bolt, és ha a fűrészmalommal vagyont keres, visszafizeti a pénzét, és visszafizeti ezt a sok megaláztatást is!
A férfi ott állt előtte, figyelte az arcát, és mintha mulatott volna magában. Most már egészen nyugodt volt megint, teljesen lehiggadt.
−  Tulajdonképpen mit törődik maga ezekkel a dolgokkal? − kérdezte Scarlett. − Az én dolgom meg Ashleyé, nem a magáé.
Rhett vállat vont. − Scarlett, nekem tetszik a maga állhatatossága és keménysége. Kíváncsi vagyok, meddig bírja, és nem szeretném, ha túlságosan sok malomkő őrölné egyszerre. Ott van Tara. Ez magában véve is férfigond. Aztán ott van a beteg apja. Ez is éppen elég. És a lányok. Meg az ottmaradt négerek. Most még a nyakába vett egy beteges vén férjet is, ráadásul pedig valószínűleg Pittypat kisasszony is haláláig a maga házában fog élni. Ashley Wilkes és családja nélkül is éppen elég teher van a nyakán.
−  Ő nem teher a nyakamon. Ő dolgozik. Ő segít…
−  Ugyan, az ég áldja meg, ne beszéljen már ilyen ostobaságokat. Dehogy segít. A maga nyakán marad, vagy valaki más nyakán, amíg meg nem hal. No, nekem elegem van ebből a témából. Mennyi pénz kell ahhoz a malomhoz?
Scarlett azt sem tudta, mit mondjon. Ezek után, hogy a sárba taposta mindazt, ami neki a legszentebb, még azt hiszi, hogy pénzt fogad el tőle? Milyen jó lenne kidobni, felülkerekedni… de aki szegény, az hallgasson. Aki nincs másra szorulva, az mérgelődhet. Majd ha sok lesz a pénze… De ha egyszer gazdag lesz − ó, milyen csodaszép, felemelő gondolat ez −, ha egyszer gazdag lesz, akkor nem törődik semmivel, nem tesz semmit, ami nem tetszik neki, nem mond le semmiről, sőt udvarias is csak azokkal lesz, akik tetszenek neki.
„Akkor aztán megmondhatom nekik, hogy menjenek a pokolba − gondolta −, és Rhett Butler lesz az első, akinek ezt megmondom.”
Erre a gondolatra felcsillant a szeme, és szinte mosolyra húzódott az ajka. Rhett is mosolygott.
−  Hogy maga milyen csinos, Scarlett! Különösen mikor rosszban töri a fejét. Ezért a kedves mosolyáért, ezért a gödröcskéért az arcán annyi öszvért vásárolok magának, amennyit akar.
Az ajtó kinyílt. Az inas jött be. Scarlett felállt, magára vette a kendőjét, megkötötte a kalapját, jó szorosan az álla alatt. Felkészült a gyors intézkedésre.
−  Nagyon sok a dolga? Nem jöhetne most mindjárt velem? − kérdezte Butlertől.
−  Hová?
−  Ki a malomhoz. Megígértem Franknak, hogy nem megyek oda egyedül.
−  Ki a malomhoz ebben az esőben?
−  Igen. Meg akarom venni. Most, rögtön. Mert hátha maga meggondolja magát?
Rhett nevetett, olyan hangosan, hogy a fiú a pult mögött megijedt, és rátátotta a száját.
−  Elfelejtette, hogy férjes asszony? Mi lesz, ha\ a városban suttogni fogják, hogy Mrs. Kennedy azzal a gazember Butlerrel ment kocsin, akit nem is fogadnak becsületes társaságban? Megfeledkezett a jó hírnevéről?
−  Hallgasson már! Fütyülök rá, mit beszélnek rólam! Nekem a fűrészmalom kell, mielőtt maga visszavonná az ígéretét, vagy Frank megtudná, hogy meg akarom venni. Ne legyen olyan kényes, Rhett! Mi az a kis eső? Nem olvadunk el. Siessünk!

Ó, az a fűrészmalom!
Frank nagyot nyögött, valahányszor gondolt rá, és átkozta önmagát, hogy egyáltalán szóba hozta Scarlett előtt. Éppen elég borzasztó volt az is, hogy eladta a gyémántos fülbevalóját Butler kapitánynak (éppen neki!), és megvette a fűrészmalmot, anélkül, hogy megkérdezte volna a férjét, mit szól hozzá. S még csak rá sem bízza, hanem maga fogott a vezetéséhez! Rettenetes! Mintha nem bízna üzleti képességeiben.
Frank, mint minden férfi, természetesnek találta, hogy a felesége hozzá alkalmazkodjék, az ő véleményét tartsa mindenben csalhatatlannak, és azt kövesse, ne a saját ötleteit. Egyébként asszonyi szeszélyek dolgában igazán türelmes volt és elnéző. Különben is gyengéd és szelíd léleknek született. Megbocsátóan mosolygott volna holmi bohóságokon, és legfeljebb szeretetteljes atyai szavakkal dorgálta volna meg az asszonyt, ha nagyon is nagy csacsiságot művel. De amit Scarlett tett, az túlment minden határon!
Majd a guta ütötte „meg, mikor a felesége édes mosollyal kijelentette, hogy maga akarja vezetni a malmot. „Beledolgozom magam a deszkaszakmába”, mondta. Beledolgozza magát a szakmába! Hihetetlen! Frank sohasem felejtheti el a rémületet, amit abban a pillanatban érzett. Nő létére maga vezesse az üzletet! Ez elképzelhetetlen volt. Atlantában senki nem látott ilyen nőt. Frank nem is hallotta soha életében, hogy asszony üzlettel foglalkozzék. Ha az asszonyok rá is szorultak a mostani nehéz időben, hogy egy kis pénzt keressenek, nőies, elfogadható úton-módon tették. Mrs. Merriwether sütött-főzött, Mrs. Elsing porcelánt festett, és lakókat tartott, Mrs. Meade tanított, a Bonnell kisasszonyok zeneórákat adtak. Ezek a hölgyek is pénzt kerestek, de még foglalkozásuk mellett is otthon tartózkodtak, otthonukban maradtak, ahogyan ezt egy nőnek kell. De hogy egy asszony otthagyja otthona védő falait, és kimenjen a durva férfiak világába, üzleteket kötni… kiteszi magát bántalmaknak és annak, hogy pletykázzanak róla … különösen mikor nem is kényszeríti rá senki, hiszen a férje szépen el tudja tartani!
Frank eleinte remélte, hogy csak tréfál, vagy be akarja csapni, de hamarosan rájött, hogy komolyan gondolta. Kiment, és utánanézett a munkának, maga vezette a fűrészmalmot. Felkelt kora hajnalban, mikor ő még aludt, és gyakran megesett, hogy csak este ért haza, azután, hogy ő becsukta a boltot. A kocsi bakján Péter bácsi ült − az sem szívesen ment vele −, így tette meg a hosszú, félelmetes utat az elhagyatott vidéken, ahol felszabadított négerek és mindenféle csavargók ólálkodtak. Frank nem mehetett vele, a bolt lefoglalta minden idejét, de ha kifogásokat emelt, Scarlett letorkolta:
− Ha nem tartom ott a fél szememet azon a gazemberen, ellopja a deszkámat. Eladja, és zsebre teszi a pénzt. Amint kapok valami tisztességes embert a helyére, nem megyek ki olyan sokszor, ne félj. Akkor aztán már csak a városban fogok dolgozni, magam adom el a portékámat.
Még csak ez kellene! Hogy deszkát adjon el a városban! Most is megtette néha, hogy nem ment ki a fűrészmalomhoz, hanem házalt a deszkájával. Ilyenkor Frank szeretett volna bebújni a pult alá, hogy ne lásson, ne halljon semmit. A felesége deszkát árul!
És miket beszéltek róla az emberek! Lehet, hogy nemcsak az asszonyról. Lehet, hogy róla is, amiért megengedi, hogy a felesége ilyen nőietlenül viselkedjék.
Meghökkentette, ha a vevői azzal jöttek hozzá:
− Láttam Mrs. Kennedyt az imént odaát a …
Mindenki igyekszik tudatni vele, hol látta a feleségét. Mindenki arról beszélt… Mindenki arról beszélt, mi történt az új szálló építésénél. Scarlett odahajtatott a kocsiján, éppen mikor Tommy Wellburn egy másik deszkakereskedővel tárgyalt. Megállította a kocsit, leszállt a durva kőművesek közé, odament Tommyhoz, és nyíltan megmondta neki, hogy vigyázzon, mert becsapják. Félóra hasszat magyarázta, hogy ő jobb deszkát ad, olcsóbban, számokat mondott neki, és azt is megmondta, hogy körülbelül mennyi deszka kellene ehhez az épülethez. És mikor Tommy beadta a derekát, és megrendelte nála a deszkát, akkor sem tett úgy, mint más asszony tett volna, hogy boldogan, pirulva és szelíden hazasiet, hanem még ott ácsorgott, és szóba állt Johnnie Gallegherrel, az ír munkások vezetőjével, egy görbe lábú, fekete, goromba fickóval, akitől mindenki félt, mint a tűztől. Hetekig beszéltek erről a városban.
Ami pedig mindennek a teteje volt: Scarlett csakugyan ügyesen vezette az üzletet, és pénzt keresett a deszkájával. Melyik férfinak kellemes, ha a felesége ilyen nőietlen tevékenységgel is sikert ér el? Ráadásul nem adta oda a férjének a pénzt, és nem fektette az üzletbe. Nem. A legtöbbet hazaküldte Tarára, és hosszú leveleket írt Willnek, mit hogyan intézzen. És egy napon azt mondta Franknak, hogy ha Tarán már nem lesz szükség több pénzre, és a javításokat mind befejezték, akkor kamatra fog adni kölcsönt.
−  Ejnye, ejnye! − sopánkodott Frank.− Tisztességes asszonynak azt sem illik tudni, mi az a kamat!
Scarlett tele volt merész új tervekkel. Még az is az eszébe jutott, hogy nem lenne-e jó vendéglőt építtetni azon a telken, amelyet Charlestól örökölt, s ahol a raktárház állt, míg Sherman katonái le nem égették. Frank nem volt éppen antialkoholista, de rémülten tiltakozott. Egy kocsmaépületet tartani csúf üzlet, szerencsétlen üzlet, majdnem olyan visszataszító, mint prostitúcióra bérbe adni egy házat. De hogy tulajdonképpen miért lenne ilyen visszataszító, azt nem tudta megmagyarázni, és zavaros érveire Scarlett csak annyit felelt:
−  A macska törődik vele. A kocsmatulajdonosok mindig jó bérlők. Henry bácsi is ezt mondta. Valami tisztességes kocsmárost szerzek, aki pontosan fizeti a bérét. Figyelj csak ide, Frank. Az egész vendéglőt olcsón felépítem másodrendű deszkából, amit úgysem tudok eladni, és jó bért kapok érte. És ha innen is lesz pénzem, meg a kölcsönadott összeg után is, akkor még több fűrészmalmot fogok venni vagy építeni.
−  Drága szerelmem, minek neked még több fűrészmalom? −− rémült el Frank. − Inkább azt is eladnád, ami már megvan. Csak fárasztod vele magad, édesem, és mennyi a gondod ezekkel a szabad négerekkel, akik nem akarnak dolgozni…
−  Azt tudom, hogy a szabad néger kutyát sem ér − biccentett Scarlett. − Dolgoznak egy-két napig, aztán lustálkodnak, míg el nem költik a pénzüket. Minél jobban látom a dolgokat, annál inkább értem, milyen ostobaság volt őket felszabadítani. Nem értek ők még meg arra, hogy rendelkezzenek maguk felett. A legtöbb egyáltalán nem dolgozik, s aki nagy nehezen vállalkozik is valamire, olyan lusta és tehetetlen, hogy semmit sem ér. Ha pedig az ember csak egyszer is rájuk förmed, vagy üt egyet a hátuk közepére, jön a Felszabadítottak Irodája, és olyan lármát csap, hogy …
−  Kedvesem, csak nem engedted meg, hogy Johnson verje azokat az embereket!
− Természetesen nem! − − felelte Scarlett ingerülten. − Nem mondtam, hogy a jenkik bezárnának, ha ezt megengedtem volna?
−  Fogadok, hogy az édesapád soha életében meg nem ütött egyetlen négert sem − mondta Frank.
−  Egyet mégis. Egy istállófiút, aki nem kefélte le a lovát egy egész napi vadászat után. De Frank, hát az más volt akkor. A felszabadított négerek másmilyenek, és egy jó verés a legtöbbnek csak használna.
Frank nemcsak azon ütközött meg, amit a felesége cselekedett, de azon talán még inkább, milyen csodálatos változás esett rajta azóta, hogy olyan szelíden és gyámoltalanul ült mellette zöld bársonyruhájában. A rövid idő alatt, amíg udvarolt neki, azt gondolta róla, hogy soha még nem látott nőiesebb nőt, elragadóbbat azokban a megnyilatkozásaiban, amelyekkel az élet jelenségeit fogadta, tudatlan, szerény és szinte tehetetlenül gyámoltalan volt. Most minden megnyilatkozása férfias.
Elvesztette a nőiességét. Hiába volt rózsaszín az arca most is, hiába lett gödrös az álla, ha nevetett, a beszéde, a viselkedése férfiasabb volt, mint az övé. Határozottan, kurtán megmondta a véleményét, és 'mindig pontosan tudta, mit akar. Nem olyan kerülő utakon érvényesítette az akaratát, mint ahogy azt nők általában szokták.
Nem mintha Frank soha nem látott volna parancsokat osztogató asszonyokat. Atlantában is, mint minden déli városban, rengeteg olyan idős asszony volt, akiknek senki sem mert ellentmondani. Senki nem volt uralkodóbb és hangoskodóbb természetű, mint Mrs. Merriwether, senki hatalmaskodóbb, mint Mrs. Elsing, sem ügyesebb abban, hogy a maga igazát biztosítsa, mint az ezüst hajú, fuvolahangú Mrs. Whiting. De bármilyen eszközökhöz is folyamodtak ezek a hölgyek, hogy a maguk akaratát érvényesítsék, eszközeik mindig nőiesek voltak. Céljuk is volt, hogy más legyen a felfogásuk, mint a férfiaké. Udvariasan igyekeztek úgy feltüntetni a dolgot, mintha az vezérelné őket, amit a férfiak mondanak, és tulajdonképpen ez a külsőség számított. Scarlettet azonban semmi más nem vezérelte, csak a saját akarata, és ügyeit férfi módra intézte, ami miatt az egész város megszólta.
„És talán engem is megszólnak − gondolta Frank elkeseredetten −, mert hagyom, hogy ilyen nőietlenül viselkedjen.”
Aztán ez a Butler! Mit keres itt ez olyan gyakran Pittypat kisasszony házában? Frank ezt érezte talán a legnagyobb megaláztatásnak. Sohasem szerette őt. Főképpen pedig azért utálta, mert mindenki azzal vádolta, hogy ellopta a Konföderáció vagyonát. De hiába volt minden, Rhett jött és újra jött.
Frank mindig utálta, már a háború előtt is, amikor üzleteket kötött vele. Sokszor átkozta azt a napot, amikor Rhettet elvitte a Tizenkét Tölgy ültetvényre, és bemutatta barátainak. Megvetette őt azért, hogy milyen hidegvérrel  spekulált a háború alatt, és azért is, mert nem állt be a hadseregbe. Azt, hogy Rhett nyolc hónapig szolgált a Konföderáció seregében, csak Scarlett tudta, mert Rhett megkérte, ne mondja el senkinek. Tréfásan azt mondta, hogy nem akarja, hogy tudjanak ,,szégyenéről”.
Hivatalosan Pittypat néni volt az, akit látogatott, a néninek pedig nem volt annyi esze, hogy átlátott volna a szitán; elhitte, hogy neki szólnak a látogatások, és nagyra volt velük. Frankban azonban felülkerekedett az a kényelmetlen érzés, hogy nem Pittypat néni az a vonzó jelenség, aki miatt Rhett odajár.
A kis Wade nagyon szerette őt. Amilyen félénk volt másokkal szemben, olyan örömmel futott eléje. Azt sem tudta elfelejteni, hogy Rhettről mindenki tudta, hogy Scarlettnek udvarolt a háború idején. Már akkor is pletykáztak róla és Scarlettről. Mit pletykázhatnak akkor most? Erről senki nem ejtett előtte egy szót sem. De észre kellett vennie, hogy egyre ritkábban hívják meg őket a régi ismerősökhöz, és egyre kevesebb látogató jön hozzájuk. Scarlett nem törődött ezzel, mert annyira el volt foglalva a fűrészmalmával, hogy örült, ha nem volt vendég. Frank azonban aszerint intézte az életét, hogy: „mit mondanak az emberek?”, és most tehetetlenül kellett tűrnie a felesége képtelen viselkedését.
Frank egész életében alávetette magát annak a gondolatnak: „Ugyan mit szólnak ehhez majd a szomszédok?” Most védtelen volt azokkal a kellemetlenségekkel szemben, amelyeket az okozott, hogy felesége egyáltalán nem törődött ezzel. Tudta, hogy mindenki helyteleníti Scarlett pénzügyi dolgait, és róla is rossz véleménnyel vannak, mert megengedi, hogy női mivoltát ennyire semmibe vegye. Scarlett rengeteg olyasmit tett, amit egy férjnek, legalábbis Frank nézetei szerint, nem kellett volna megengednie, de ha megkísérelte, hogy letiltsa, ha vitatkozott vele, vagy bírálta valamelyik intézkedését, nyomban kitört a vihar, és teljes erejével Frank fejére zúdult.
„Jaj, jaj − gondolta ilyenkor tehetetlenül −, gyorsabban kezd tombolni, és hosszabban őrjöng, mint akármelyik nő, akit eddig láttam!”
Még akkor is, amikor a dolgok a legjobban mentek, megdöbbentő volt, hogy az a kedvesen kötekedő, hízelgő asszony, aki jókedvűen, magában dúdolva járt körül a házban, milyen hirtelen és minden átmenet nélkül változott éppen az ellenkezőjévé. Elég volt annyit mondani neki: „Kedves, ha a helyedben lennék, én másképp …” − és Scarlett máris tombolt.
Az asszony fekete szemöldöke összehúzódott, kígyózva dudorodott orra felé, és Frank ilyenkor nyomban fedezéket keresett. Vad tatár természete volt Scarlett-nek, olyan félelmetes volt, mint egy vadmacska, és ilyenkor nem törődött vele, hogy mit mond, sem azzal, hogy amit mond, mennyire fáj. Ilyenkor sötét felhők tornyosultak a ház fölé. Frank korán elsietett az üzletbe, és/későig elmaradt. Pittypat néni bezárkózott a hálószobájába, mint egy rejteket kereső kis nyúl. Wade és Péter bácsi visszavonultak a kocsiszínbe, a szakácsnő pedig semmi pénzért el nem hagyta volna a konyhát, de ilyenkor nem zengett a házban istenes éneke. Csak Mammy viselte el Scarlett kitöréseit egykedvűen, mert sokévi gyakorlata volt Gerald O'Hara kitöréseinek elviselésében.
Scarlettnek tulajdonképpen nem volt szándékában, hogy ilyen hirtelen természetű legyen, mert igazán szeretett volna jó felesége lenni Franknak. Ragaszkodott hozzá, és hálás volt neki azért, hogy segített Tarát megmenteni. De annyiszor próbára tette türelmét, és olyan sokféleképpen!
Scarlett soha nem tudott tisztelni egy olyan férfit, aki hagyta, hogy a fejére nőjenek, és rettenetesen ingerelte Franknak az a szerény, tétovázó magatartása, amit Frank tanúsított minden kényelmetlen helyzetben Soarlett-tel és másokkal szemben is. De mindezeken még túl tudta volna tenni magát, és akár boldog is lehetett volna most, amikor már nagyjából megoldódtak egyes pénzügyi kérdései, de mindannyiszor elöntötte a harag, valahányszor olyasmi került szóba, ami arra vallott, hogy Frank nem jó üzletember, sőt azt akarja, hogy Scarlett se legyen az.
Mint várható volt, Frank megtagadta, hogy behajtsa a kifizetetlen számlákat, mindaddig, amíg Scarlett rá nem kényszerítette, és akkor is mentegetőzve, kelletlenül tette. Ez a tapasztalat győzte meg végleg Scarlettet, hogy a Kennedy családnak mindaddig nem lesz semmi többje a puszta megélhetésnél, amíg ő maga nem keresi meg azt a pénzt, amelyre elhatározta magát. Most már tudta, hogy Frank megelégedne azzal, hogy naphosszat ott ácsorogjon kis piszkos boltjában, akár élete végéig is. Úgy látszik, nem jött rá arra, hogy milyen vékony jég áll alattuk a jövő biztonságuk tekintetében, és (mennyire fontos lenne minél több pénzt szerezni azokra a zavaros időkre, amikor a pénz lesz az egyetlen védelem az újabb bajokkal szemben.
Lehet, hogy az üzlet Frank kezében is elég jól ment volna a régi békés időkben. De ma nem. Scarlett sokszor alig bírta nyelni a mérgét. Hogy milyen lassú, és milyen makacsul ragaszkodik a régi szokásokhoz! Nincs benne semmi erély! Scarlettben volt. Nekilátott, és szerzett is pénzt, akár tetszett Franknak, akár nem. És a pénzre szükség volt, de keményen meg kellett dolgozni érte. Elvárta volna hát Franktól, hogy legalább ne zavarja és ne hátráltassa!
Eddigi üzleti ismeretei mellett Scarlettnek nem volt könnyű az új fűrészmalmot is vezetni, amellett a versengés egyre erősebb volt, úgyhogy rendszerint fáradt, gondterhelt és kedvetlen volt, amikor késő este végre hazaért. Amikor aztán Frank mentegetőző krákogások közepette megszólalt, hogy: ,,Kedvesem, én ezt nem így tenném”, vagy „Ha a helyedben lennék .. .”, az egyetlen, amit Scarlett tehetett, hogy fékezte magát, nehogy kirobbanjon, viszont legtöbbször nem is fékezte magát. Ha Frankban nem volt elég üzleti szellem, hogy sarkára álljon és pénzt szerezzen, miért talált mindig hibát abban, amit ő tett? És olyan bolondos apróságok miatt kötött bele! Mit számít az ilyen időkben, hogy nem viselkedik nőiesen? Különösen akkor, mikor nem nőiesen vezetett fűrészmalma pénzt hozott, amire pedig olyan nagy szüksége volt neki is, családjának is, Tarának is, de még Franknak is.
Frank teljes szívvel csendet és békét kívánt. A háború tönkretette az egészségét, elvette a vagyonát, öreg emberré tette. Szeretett volna nyugodalmasan, biztonságos otthonban élni, kedves arcokkal maga körül, jó barátok társaságában. Hamarosan megértette, hogy a házi békének nagy ára van, az, hogy hagyja Scarlettet, tegyen, amit akar. így aztán megvásárolta a házi békét. Néha úgy gondolta, meg is éri. Ha Scarlett, hideg alkonyi időn hazasietve, betoppant a szobába, odament hozzá a tűz mellé, és megcsókolta. Megcsókolta a fülén vagy az orrán, vagy valami más alkalmatlan helyen, de jó érzés volt ez is és az is, amikor az asszony feje álmosan hajolt a vállára a meleg takaró alatt. Az otthoni élet nagyon kellemes tudott lenni, ha Scarlett útjait nem zavarták. De ezt a békét, látszólagos nyugalmat annak az árán vásárolta meg, hogy mindenről lemondott, amit helyesnek ítélt a házaséletben.
„Egy asszony törődjön többet a háztartással és a családjával, és ne mászkáljon összevissza, mint egy férfi − gondolta Frank. − Ha legalább egy gyermekünk lenne …”
A férfi mosolygott, ha erre gondolt, és nagyon gyakran gondolt arra, hogy lesz-e gyermekük. Scarlett a leghatározottabban ellene volt, hogy gyerekük legyen, de hát a kisbabák ritkán várnak arra, hogy hívják őket.
Frank tudta, hogy sok asszony mondta, hogy nem akar gyereket, de ez csak bohóság volt, na meg félelem. Ha Scarlettnek kisgyereke lenne, szeretné, örömmel maradna otthon és ápolná, mint a többi asszony. Akkor kénytelen lenne eladni a fűrészmalmot, és a férfi problémái is megoldódnának. Ahhoz, hogy egy asszony igazán boldog legyen, kell hogy gyermeke legyen, és Frank tudta, hogy Scarlett nem boldog. Bármilyen keveset tudott is az asszonyokról, nem volt olyan vak, hogy ne -lássa, .a felesége olykor boldogtalan.
Néha Frank arra riadt fel éjszaka, hogy párnába fojtott sírás hangját hallja. Amikor először ébredt fel árira, hogy az ágy rázkódik Scarlett zokogásától, riadtan megkérdezte :
−  Kedves, mi az?
De Scarlett indulatosan kiáltott rá:
−  Ugyan, hagyjál békében!
Igen, ha gyermeke lenne, boldog lenne, és elterelné a gondolatait azokról a dolgokról, amelyekkel nem is kellene törődnie. Néha Frank sóhajtva gondolt arra, hogy díszes, lángoló, tarka, csodálatos madarat fogott, holott neki egy veréb is jó lett volna. Tulajdonképpen még jobb is lett volna.

37
Egy lucskos áprilisi éjszakán Tony Fontaine jött el hozzájuk habzó lovon Jonesboróból. A ló szinte feldőlt a kimerültségtől, és Tony is, míg a kopogtatóval dörömbölt a kapun. Felverte őt és Frankot álmukból, és úgy megriadtak, hogy a torkukban érezték a szívüket. Négy hónapon belül másodszor érezte Scarlett, úgyszólván a bőrén, hogy az újjáépítés minden vonatkozásban mit is jelent, jobban megértette, hogy mire gondolt Will akkor, amikor azt mondta: „A nehézségeink még csak most kezdődnek.” Jobban felfogta azt is, mit jelentettek Ashley súlyos szavai, amikor Tarán a szélsöpörte udvaron azt mondta: „Az, amivel most szemben állunk, rosszabb a háborúnál, rosszabb a fogságnál, rosszabb a halálnál.”
Az újjáépítés lényegével akkor került először szemtől szembe, amikor meg kellett tudnia, hogy Jonas Wilkerson a jenkik segítségével kidobhatja őt Taráról. De Tony megjelenése most itt, a békés otthonban még el-riasztóbb formában idézte mindezt eléje. Tony a sötétben, zuhogó esőben érkezett, és néhány perc múlva Örökre beleveszett, vissza az éjszakába, de ebben a rövid időközben felrántotta a függönyt új borzalmak jeleneteiről, és Scarlett úgy érezte, hogy ez a függöny soha többé nem hull le.
Azon a viharos éjszakán, amikor a kopogtató olyan türelmetlen sietséggel zörgetett a kapun, Scarlett a földszinten állt, szorosan maga köré csavarta pongyoláját, és egy pillanatra, mielőtt még Tony odahajolt volna és elfújta volna Frank kezében a gyertyát, megpillantotta a fiú sötét, napégette, szélfújta képét. A sötétben hozzásietett, megszorította nedves, hideg kezét, és hallotta, amint suttogja:
−  Jönnek utánam… Texasba megyek… a lovam majdnem kidőlt… egész nap nem ettem … ne gyújtsátok meg a gyertyát! Ne ébresszetek fel senkit! Nem akarom, hogy benneteket is bajba keverjelek … Ashley mondta, ti majd segíttek.
Scarlett gondosan becsukta a konyha fatábláit, és lehúzta a redőnyöket. így már megengedte Tony, hogy világosságot gyújtsanak. Halkan, gyors szavakkal beszélt Frankkal, míg Scarlett kisietett, hogy valami ennivalót szedjen össze neki.
Nem volt rajta felső kabát, és bőrig ázott. Kalap sem volt rajta, és fekete haja odatapadt kis, kemény koponyájához. De a Fontaine fiúk vad, töretlen, hetyke vidámsága most is ott volt sötét szeme fényében, amint nagyot nyelt a whiskyből. Scarlett odaállította eléje az asztalra az ennivalót meg az italt, s magában örült, hogy Pittypat néni olyan békén hortyog fenn a szobájában. Biztosan nagy lármát csapna rémületében.
−  Egy átkozott sehonnai miatt van az egész − mondta Tony, és odatartotta poharát, hogy újra megtöltsék. − Tegnap-éjszaka óta egyhuzamban jövök. A bőrömről van szó, bizony! Megpróbálok kijutni Texasba, és ott szép csendesen megülök egy ideig. Ashley volt velem Jonesboróban, és ő mondta, hogy jöjjek ide hozzátok. Egy másik ló kellene, Frank, ezt halálra űztem az egész napi hajszában, és valamennyi pénz is kellene. Ügy jöttem el hazulról, mint egy bolond, kabát nélkül, kalap nélkül, egy fillérnyi pénz nélkül. Nem mintha sok pénz lenne odahaza.
Nevetett, és éhesen harapott egyet a kukoricalepényből, aztán a hideg főzelékhez látott, melyen fehér foltokban állt a fagyott zsír.
−  Elviheted az én lovamat − mondta Frank csendesen. − Most csak tíz dollár van nálam, de ha holnapig várhatsz …
−  Már hogyan várhatnék? − kiáltotta Tony kedélyesen. − Mondom, hogy a sarkamban vannak! Ha Ashley nem vonszol ki a kocsmából, és nem ültet fel a lóra, azóta már hosszabb lenne a nyakam néhány ujjnyival. Jó fiú Ashley.
Ashley is bele van keverve ebbe a szörnyűségbe … Talán a jenkik kezén van? Scarlett a szívéhez kapta hideg kezét. Miért nem kérdi már Frank, hogy mi történt? Miért veszi az egészet ilyen nyugodtan? Beszélni próbált…
−  De … Tony … kicsoda …
−  Kicsoda? Az apád régi felügyelője, Jonas Wilkerson.
−  … Meghalt? Tony bólintott.
−  Ejnye az istenit, Scarlett O'Hara, ha én már rászánom magam, hogy valakit feldaraboljak, csak nem gondolod, hogy megelégszem azzal, hogy a késem fokával egy kicsit megkarmolom? Nem, istenemre mondom, belemártottam a késemet a bordái közé.
− Helyes − jegyezte  meg   Frank   közönyösen −, amúgy sem szerettem soha azt a fickót.
Scarlett rátekintett. Ez nem az a puhány Frank volt, akit ismert, az a szakállát   idegesen   simogató   Frank, akit eddig ismert, megrémült volna az esettől. Valami hideg és határozott légkör fogta körül Frankot, és a fejleményeket felesleges szavak nélkül fogadta. Férfi volt ő is és Tony is, márpedig az erőszaknak ez az esete férfiak dolga, és a nőknek nem kell belekeveredniük.
−  De Ashley … ő is? …
−  Nem. Ő akarta leszúrni, de azt mondtam, hogy nekem van jogom hozzá, mert hiszen Sally az én sógornőm, és végül belátta, hogy igazam van. Velem jött Jonesboróba arra az esetre, ha Wilkerson elbánna velem… De azt hiszem, a jó öreg Ashleynek nem lesz emiatt semmi baja. Legalábbis remélem. Nincs valami lekvárotok erre a kukoricamáléra? És tudnátok valamit becsomagolni az útra?
−  Tony, én kiabálok, ha nem mondasz el azonnal mindent!
−  Majd aztán kiabálhatsz, ha elmentem. Jó, elmondok mindent, ha Frank addig átnyergeli a lovat. Ez a Wilkerson okozott minden bajt. Rég tudjuk, hogy igyekszik nagyon jóban lenni a négerekkel, elbolondítja őket mindenféleképpen. Nem hittem volna, hogy valaha megérem, hogy meggyűlölöm a négereket! Ördög vigye fekete lelküket, mindent elhisznek, amit ezek a csirkefogók mondanak nekik, és mindent elfelejtenek, amit mi tettünk értük. Most a jenkik arról beszélnek, hogy a négerek szavazhatnak. Bennünket pedig nem engednek szavazni. Most, hogy mindenkit kizártak a szavazásból, aki a konföderációs hadseregben harcolt, alig van maroknyi demokrata az egész járásban, akinek szavazati joga van. Ha pedig megadják még a négereknek a szavazati jogot, ez lesz a végünk. De az ördögbe is, hát ez a mi államunk! Nem a jenkiké! Az istenit neki, Scarlett, ennek nem szabad megtörténnie, és nem is fog megtörténni! Még ha új háborúra kerülne is a sor. Hiszen nemsokára majd néger bíráink, néger törvényhozóink lesznek, köztük talán olyanok is, akik most kerültek ide az őserdőből.
−  Kérlek, Tony, siess, és mondd már el. Mit tettél?
−  A végén aztán azt is mondta nekik, hogy … izé .. . hogy joguk van a fehér asszonyokhoz …   Adjál   csak még egy szeletet abból a kukoricakenyérből, mielőtt elcsomagolnád. Szóval hát híre járta, hogy Wilkerson kissé túlzásba vitte ezt a négerek egyenjogúsági ügyét. Egyszóval… de miért vagy olyan sápadt?
−  Ó, Tony, ez nem lehet…
−  Nem lehet? így van. Nem csodálom, ha belebetegszik valaki ebbe a gondolatba. De hiszen rég tudhattad ezt, Scarlett! Itt, Atlantában is mondják ezt a négereknek.
−  Én … én nem tudtam.
−  Frank bizonyosan nem akart előtted beszélni ilyesmiről. Egyszóval már amúgy is elhatároztuk, hogy egyszer látogatást teszünk csendes esti órában Wilkerson úrnál, és kérdőre vonjuk, hogyan képzeli ezt a dolgot. De mielőtt erre sor kerülhetett volna … Scarlett, emlékszel Eustisra, arra a nagy, fekete ördögre, aki az ültetvényünkön előmunkás volt?
−  Igen.
−  Annak idején ő is megszökött. Most egyszerre előkerült, és tegnap este, mikor Sally a konyhában főzte a vacsorát, bement hozzá. Hogy mit mondott, vagy mit tett, nem tudom, és bizonyosan nem is fogom már tudni. Elég az hozzá, hogy mikor Sally sikoltására kirohantam, ott találtam tökrészegen a feketét… bocsánat, Scarlett, kicsúszott a számon …
−  Mondd csak tovább.
−  És … és Sally félájult volt. A niggert azonnal lelőttem. Amint az anyám bejött, és fellocsolta Sallyt, lóra ültem, és indultam Jonesboróba, Wilkersonhoz. Tudtam, hogy ő van a dolog mögött. Ő biztatja fel ezeket mind. Mikor Tara mellett lovagoltam el, Ashleyvel találkoztam, és persze azonnal ajánlkozott, hogy velem jön. Kérte, engedjem át Wilkersont neki, mert olyan gyalázatosan viselkedett veletek szemben, de én azt mondtam, ez mind semmi ahhoz, ahogy a sógornőmmel szemben viselkedtek, s így, bár egészen Jonesboróig veszekedtünk, mégis enyém maradt az elsőség. Utóvégre Sally a halott bátyám özvegye, és nem engedhetem megtorlatlanul az ilyen sértést. Mikor aztán beértünk a házak közé, akkor vettem észre, hogy még csak a pisztolyomat sem hoztam magammal. Olyan dühben voltam, hogy nyergelés közben otthon felejtettem az istállóban.
Nagyot harapott a lepényből. Scarlett megborzongott, A Fontaine fiúk gyilkos dühéről több történet járt szájról szájra már a háború előtt is.
−  Elővettem hát a késemet, A kocsmában volt. Egy sarokba hívtam, míg Ashley visszatartotta a többieket. Megmondtam neki, miről van szó, aztán beledöftem. Azonnal vége volt. Arra ocsúdtam fel, hogy Ashley a lovamra ültet, és azt súgja a fülembe, hogy meg ne álljak a házatokig. Jó, ha Ashley közel van, mikor az ember bajba kerül. Sohasem veszti el a fejét.
Frank jött be, nagy galléros köpönyegével a karján. Szótlanul nyújtotta oda Tonynak. Ez az egy kabátja volt, de Scarlett egy szóval sem ellenkezett.
−  De Tony … talán nem is kellene elmenned hazulról … ha megmagyaráznád …
−  Frank, a feleséged bolond − mondta vigyorogva Tony, míg belevergődött a nagy kabátba. − Azt hiszi, a jenkik még majd meg is jutalmazzák az embert, ha ilyen gyalázatos támadásoktól megvédi a családja nő-tagjait. Meg ám! Kötéllel. Adj egy csókot, Scarlett, Frank nem fog haragudni érte, és lehet, hogy nem látjuk egymást többé. Texas messze van. Nem merek írni, majd tudassátok valahogyan az otthoniakkal, hogy idáig szerencsésen elérkeztem.
Scarlett engedte, hogy megcsókolja, és a két férfi kiment a zuhogó esőbe. Egy pillanatig még ott álltak, beszélgetve az udvaron. Aztán hirtelen távolodó patkó-dobogás hangzott. Tony elment. Scarlett kinyitotta az ajtót résnyire, és látta, hogy Frank egy ziháló, botladozó lovat vezet be az istállóba. Becsukta az ajtót, és leült, mert remegett a térde.
Most tudta, mit jelent az újjáépítés. Ugyanúgy tudta, mintha a házat csupa meztelen vad venné körül. Zúgott a feje attól, ahogy emlékezetébe özönlöttek mindazok az esetek, amelyekre nem sok gondot fordított, beszélgetések, amelyeket hallott, de nem figyelt, férfibeszélgetések, amelyeket  hirtelen félbeszakítottak,  ha belépett a szobába, kis incidensek, amelyeknek akkor nem tulajdonított semmi jelentőséget.
Most értette, miért aggódik mindig Frank, ha a vén Péterrel elindul a fűrészmalomhoz, az erdőn keresztül.
A négerek szabadok.
A négerek szabadok, s a jenkik szuronyos puskával állnak mögöttük. Megölhetik, erőszakot követhetnek el rajta, és nagyon valószínű, hogy emiatt semmi sem történne. Sőt. Ha bárki megkísérelné, hogy megtorolja, amit ellene tettek, azt a jenkik bíráskodás nélkül, rövid úton felakasztanák. A jenki tisztek nem ismerték a törvényt, és egyáltalán nem törődtek azzal, hogy senki sem jogosult a bíráskodásra, csak a bíróság. Ezért könnyen a nyakába vetették egy délinek a kötelet.
− Mi lesz itt? − tördelte tehetetlenül a kezét.
Nem, ezt nem lehet kibírni. Tony is azt mondta … és igaza van. Ezt nem lehet kibírni. De mit tehetnének, mikor olyan tehetetlenek? Érezte, hogy egész testében reszket. S talán először történt, hogy nemcsak önmagára és a családjára gondolt. Látta, hogy ezer és ezer asszony remeg így, mint ő, tehetetlenül. És ezer meg ezer férfi, aki leengedte fegyveres karját Appomattox-nál, most újra felemeli a pisztolyt vagy kést, és készen áll, hogy 'az életét tegye kockára asszonyaiért.
Volt valami Tony arcában, ami visszatükröződött Frank arcán is; egy kifejezés, amelyet Scarlett az utóbbi időben látott más atlantai férfi arcán is, de csak észrevette, nem vizsgálta az okát. Egészen más volt, mint annak a fáradt tehetetlenségnek a kifejezése, amelyet akkor látott a férfiak arcán, mikor a fegyverletétel után hazajöttek a háborúból. Azok az emberek akkor nem törődtek semmi mással, csak azzal, hogy hazakerüljenek. Most megint mással is törődtek, a megbénult idegek ismét életre keltek, és a régi szellem újra lángolni kezdett. Hideg, nyughatatlan elkeseredettséggel törődtek megint a dolgokkal. És mint Tony, ők is arra, gondoltak:  „Ennek nem szabad megtörténnie.”
Scarlett látott délieket, lágy hangúakat és veszedelmeseket is a háború előtti napokban, látta őket, hogyan változtak keményekké és erélyesekké a harc utolsó kétségbeesett napjaiban. De a két férfi arcán, akik az imént a gyertyafénynél egymásra meredtek, valami egészen mást látott. Valamit, ami lelkesítette is, de meg is riasztotta; és szavakban ki nem fejezhető vad harag, egy elhatározás, amely nem riad vissza semmitől.
Scarlett most egynek érezte magát a többiekkel. Egy volt velük félelmében, keserűségében, elhatározásában. Nem, ezt nem szabad tűrni. Nem szabad engedni, hogy így tönkretehessék ezt az országot és ezt a népet, nem szabad engedni, hogy beletapossák őket a jenki csizmák a sárba, nem szabad engedni, hogy ezt a szép országot a whiskytől és szabadságtól megittasult, tanulatlan négerek kénye-kedvére bízzák.
Egynek érezte magát Tony Fontaine-nel, aki éjszaka volt kénytelen menekülni hazulról. Eszébe jutott, hogy az ő apja is így jött el Írországból, gyilkosság vádjával, amit sem ő, sem családja nem tartottak gyilkosságnak. Gerald vére mozdult meg benne. Emlékezett rá, hogyan lőtte le a rabló jenki katonát. Ott lüktet mindnyájukban az erőszakos vér az udvarias, halk hang, a finom beszédmodor alatt. Ahány férfit csak ismert, még a bágyadt, álmodozó Ashley is, a tétovázó, kényes, beteges vén Frank is ilyen … ha rákerül a sor, felemeli a fegyverét! Rhett sem marad el a sorból. Ö maga mondta el, hogy megölt egy négert, mert „tolakodó volt egy hölggyel szemben”.
Mikor Frank csöpögő kabáttal meg kalappal, köhögve bejött, Scarlett felugrott.
−  Ó, Frank, meddig fog ez így tartani?
−  Míg a jenkik gyűlölnek bennünket, kis szerelmem.
−  És senki nem tehet ez ellen semmit?
Frank fáradtan simított végig nedves szakállán.
−  Teszünk egyet-mást.
−  Mit?
−  Minek beszéljünk erről, amíg semmit nem végeztünk? Még évek telhetnek bele. De lehet… megtörténhet, hogy a Dél örökre így marad.
−  Csak nem!
−  Gyere lefeküdni, kedves. Nagyon átfázhattál. Egész testedben reszketsz.
−  Mikor lesz mindennek vége?
−  Majd ha újra szavazhatunk, kedves. Majd ha mindenki, aki a Délért harcolt, leadhatja szavazatát egy délire és demokratára.
−  Szavazat? − kiáltotta az asszony kétségbeesetten. − Mit ér a szavazat, ha a négerek megbolondultak, mert a jenkik megmérgezték a lelküket, és ellenünk uszítják őket?!
Frank szokott nyugodt modorában elmagyarázta Scarlettnek a szavazás kérdését, és azt is, hogy a szavazattal hogyan lehet a helyzeten segíteni, de ez túl bonyolult volt Scarlettnek ahhoz, hogy követni tudja. Csak arra gondolt hálával, hogy Jonas Wilkerson sohasem lesz többé terhére Tarának. És még Tonyra gondolt.
−  Szegény Fontaine-ék! Most már csak Alex van otthon a fiúk közül, és mennyi a dolog Mimosán! Miért nem volt Tonynak annyi esze, hogy éjszaka szúrta volna le azt az embert, hogy ne tudja senki? Ki fog segíteni Alexnek a tavaszi szántásban?
Frank átölelte. Máskor ez a mozdulata tétovázó volt, mintha attól félne, hogy Scarlett türelmetlenül lerázza magáról a kezét, de ma éjjel valahogy messzire, elrévülten nézett, és karjának a szorítása erős és határozott volt.
−  Vannak most fontosabb dolgok is, mint a szántás, kis szerelmem. Amíg olyan fiúk vannak itt, mint Tony, nem kell félteni az országot. Ha összeállunk és nem engedünk egy tapodtat sem, egyszer majd csak mi kerekedünk felül. Ne törd a fejecskédet ezen, kis szerelmem. Hagyd a férfiakra. Lehet, hogy mi már nem érjük meg, de egyszer csak belátják a jenkik, hogy kár bennünket tönkretenni. Akkor aztán nyugodtan nevelhetjük a gyermekeinket.
Scarlett Wade-re gondolt, és a titokra, amelyet már napok óta hordott magában szó nélkül. Nem, nem akarta ilyen gyűlöletes világban felnevelni a gyermekeit, bizonytalanság, nyomorúság, félelem közepette … Az  ő  gyermekei   ne   tudják,   mi   a  szenvedés.   Biztonságos, jól rendezett világot kívánt, ahol a gyermekek csak jóságot és gyöngédséget érezzenek, és mindig legyen elegendő ételük és meleg ruhájuk.
Frank azt hiszi, ezt szavazással lehet elérni? Mit gondolnak ezek? Szavazással! Nevetséges. Rendes déli embereknek többé soha nem lesz szavazati joguk. Csak egyetlen dolog van a világon, amely biztos védelmet nyújt mindazon baj és zavar ellen, amit a sors még hozhat, és ez a pénz. Lázasan gondolkozott, és egyre csak azt hajtogatta magában, hogy pénzt kell teremtenie, sok-sok pénzt, hogy megvédje őket a bajok ellen.
Egyszerre feltekintett a férjére, és megmondta neki, hogy gyermeke lesz.
Tony szökése után hetekig jártak a jenki katonák hozzájuk, hogy átkutassák a házat. A legkülönbözőbb időkben, minden figyelmeztetés nélkül érkeztek. Végigmentek minden szobán, kinyitották a szekrényeket, becéztek az ágyak alá. Valahonnan megtudták, hogy Tony ide készült. És azt hitték, még most is náluk rejtőzködik, vagy valahol a szomszédságban.
Ennek folytán Pittypat néni állandóan ájuldozó állapotban volt. Méghozzá sohasem tudhatta, nem nyit-e be a hálószobájába is egy jenki. Sem Frank, sem Scarlett nem beszélt neki az éjszakai látogatásról, így aztán szegény még akkor sem árulhatott volna el semmit, ha akar. Becsületesen megesküdött minden alkalommal, hogy színét sem látta a szökevénynek. Tony Fontaine-nel különben is csak egyszer volt szerencséje találkozni, 1862 karácsonyán járt nála.
− Akkor is − szipogott −, akkor is be volt csípve.
Scarlett, aki áldott állapota elején nagyon rosszul érezte magát, és sokat betegeskedett, hol vad gyűlöletet érzett a jenkik iránt, akik ide-oda jártak, és ha valami apróság megtetszett nekik, szó nélkül elvitték, hol remegett a félelemtől, hogy Tony miatt mégis bajba kerülnek. Tudta, hogy a börtönök tele vannak foglyokkal, s ha a gyanúnak csak árnyéka is rájuk bizonyul, nemcsak Frankot és őt, de az ártatlan Pittypat nénit is fogságba vetik.
Egy időben annak is híre járt, hogy Washingtonban azt követelik, fizettessék meg a déliekkel a háború költségeit, úgy, hogy mindenkinek a vagyonát elkobozzák. Scarlett nagyon megijedt. Scarlett remegett, hogy a házat, boltot meg a fűrészmalmot is elvehetik tőlük amellett, hogy börtönbe kerülnek. Most mindezt még kiegészítette az, hogy Atlanta tele volt vad hírekkel arról, hogy mindazoknak elkobozzák a vagyonát, akik vétenek a katonai kormányzat törvényei ellen, és Scarlett izgult, nehogy Frank és ő elveszítsék nemcsak szabadságukat, hanem a házat, üzletet és fűrészmalmot is. De még ha a katonaság nem is kobozná el vagyonukat, éppen annyi lenne, mintha elveszítenék, ha ő és Frank börtönbe kerülnek, mert hiszen távollétükben ki törődne az üzlettel.
Most gyűlölte Tonyt, amiért ilyen bajt hozott rájuk. És Ashley! Hogyan lehetett olyan meggondolatlan, hogy hozzájuk küldje azt a fiút? Nem is fog menedéket adni többé senkinek. Persze Ashley kivételével… Tony szökése után hetekig alig tudott aludni, egyre felriadt a gondolatra, hogy talán Ashley zörget a kapun, Texasba kell menekülnie, amiért megszöktette Tonyt. Nem tudhatta, hogyan állnak a dolgok, mert nem mertek Tarára írni egy szót sem Tonyról. De hogy múltak a hetek, és Ashley nek nem történt baja, kezdtek megnyugodni, hogy elkerülte a gyanút. Lassan a jenkik zaklató látogatásai is elmaradtak.
De ez sem szabadította meg Scarlettet a félelemtől, amit Tony éjszakai útja keltett benne/ Rosszabb volt ez a szorongás az ostrom bombáitól való rettegésnél, talán még a Sherman pusztító seregeitől való irtózásnál is. Mintha azon a szeles, esős éjszakán Tony dörömbölése egyszer s mindenkorra lerántotta volna a fátyolt a valóságról, s ráébresztette volna őket életük teljes bizonytalanságára.
1866 hideg, esős tavaszán világosan meglátta Scarlett, mi vár rá és az egész Délre. Tervezhet és számolhat, dolgozhat keményebben minden rabszolgánál, felülkerekedhet a nyomorúságon, erős akarattal és kitartással olyan dolgokat vihet véghez csodával határos módon, melyekre előző élete semmiben sem készítette elő, de akármit tesz is, önfeláldozása, minden erőfeszítése hiábavaló lehet, elvehetnek tőle mindent, bármelyik pillanatban. És ha ez megtörténik, nincs kinek panaszkodnia, nincs törvényes védelem vagy menedék a számára. Hová menjen? Tony említette keserű hangon a katonai vészbíróságokat, ahol mindent jenki szempont szerint néznek, és soha nem lehet a délieknek igazuk. Csak a négeréknek, mindig csak nekik van joguk. A jenkik leigázták a délieket, és ezt az állapotot fenn is akarták tartani. Egy gonosz óriás keze leterítette Délt, és azok, akik valaha kormányozták, most tehetetlenebbek, mint rabszolgáik voltak valaha.
Georgia tele volt északi ősapátokkal, és Atlantában nyüzsögtek a katonák. A parancsnokoknak korlátlan hatalmuk volt a városok felett, élet és halál felett rendelkeztek, és éltek is ezzel a hatalmukkal. Bebörtönöztethettek akárkit, elkobozhatták a vagyonát, felakaszthatták. Beleszólhattak a polgárok magánügyeibe, ellenőrizhették, hogyan vezetik üzleti ügyeiket, mit fizetnek szolgáiknak, mit beszélnek a nyilvánosság előtt, és mit beszélnek, ha azt hiszik, hogy senki sem hallja őket. Még azt is megmondták, mit írjanak az újságok. Előírták, hova ültessenek és mit, és meghatározták, hogy mit szabad a hadiözvegyeknek és árváknak énekelni és mit nem. A Dixie vagy a Kék zászló éneklése bűnténynek számított, majdnem hazaárulásnak a jenkik szemében. Néhol még azt is megtették, hogy nem adták ki sem a postán érkezett levelüket, de még házassági engedélyt sem adtak olyanoknak, akik nem tették le a gyűlölt esküt az új kormány előtt.
A lapok olyan szigorú ellenőrzés alatt állottak, hogy egyetlen jajkiáltás nem juthatott a sorok közé, s ha valaki barátai körében panaszkodni próbált, másnap lecsukták. Ott tartották okét hosszú ideig minden vizsgálat és tárgyalás nélkül. A törvényt és az esküdtbíróság rendszerét felfüggesztették. A polgári bíróságok még működtek ugyan, de úgy, ahogy a katonaság megkövetelte, és senki más nem befolyásolhatta az esküdtbíróság döntését, úgyhogy ha valakit szerencsétlenségére bebörtönöztek, az tisztára a katonai hatóságok kénye-kedvétől függött. Pedig de sokakat bebörtönöztek! És hányan kerültek ártatlanul a börtönbe! Elég volt a gyanú, hogy valaki a Ku-Klux-Klanba tartozik, vagy egy néger panasza egy fehér ellen, már bilincset tettek a kezére. Tanú, bizonyíték… minek az? Elég volt, ha valaki ellen vádat emeltek. És hála a Felszabadítottak Irodájának, illetve ennek a rendszernek, mindig találtak olyan négert, aki kész volt vádat emelni.
A négerek még nem kapták meg a szavazati jogot, de északon már elhatározták, sőt megvitatták azt is, hogy kedvezően kell őket hangolni a jenki kormányzattal szemben. így aztán valósággal dédelgették őket. Mindenben pártjukat fogták, és a jenki katonák mindenben fedezték cselekedeteiket.
A hajdani rabszolgák voltak most a világ urai, és a jenkik segítségével éppen a legalsóbb és legtudatlanabb réteg került felülre. A felsőbb rétegből valók visszautasították az ilyen szabadságot, és éppen úgy megszenvedték a változás következményeit, mint fehér uraik. Ezer és ezer néger nem fogadta el a felszabadítást, hanem önként ott maradt régi helyén, és végezte a lealázó munkát az ínséges időkben, melyet rabszolgakorában soha nem kellett végeznie. A városokban hemzsegő és ide-oda csavargó „szabad négerek” nem is ezek sorából kerültek ki. Legtöbbje közönséges földmunkás volt, akiket semmi másra nem lehetett használni.
A rabszolgaság idején ezeket az alsóbb rendű négereket kisebb értékűeknek tartották, és a belső szolgálaton, valamint a ház körül foglalkoztatott négerek egyaránt lenézték őket. Szerte Délen mindenütt úgy tettek a háziasszonyok, mint Ellen. A kis néger gyerekeket különféle gyakorlatókon próbálták ki, és alkalmasságuk szerint a legjobbakat válogatták ki azokra a tisztségekre, amelyek nagyobb felelősséggel jártak. Akik azután felnőve a mezei munkákra kerültek, azok vagy nem akartak, vagy nem tudtak tanulni, nem tudták összeszedni magukat, nem voltak megbízhatóak, és hiányzott belőlük a becsületérzés, ezek voltak a legvadabb és legkegyetlenebb emberek, hiszen a legtudatlanabbak is ők voltak. Most pedig a néger társadalomnak ez a legalsóbb rétege került felül, és tette nyomorúságossá az életet Délen. Az egykori mezei munkások a Felszabadítottak Irodáját irányító kalandorok segítségével és attól a szinte vallásos fanatizmusú gyűlölettől hajtva, amellyel az északiak érvényesítették elhatározásaikat, most egyszerre hatalmi pozíciókba kerültek. Minthogy pedig gyenge szellemi képességű emberek voltak és tudatlanok, ennek megfelelően viselkedtek. Mint a majmok vagy kisgyerekek dúlták fel az értékeket, amelyeknek igazi értékét fel sem tudták fogni, egészen vadak voltak, vagy azért, mert élvezték a rombolás puszta gyönyörét, vagy azért, mert nem is tudták, hogy mi az, amit elpusztítanák.
A négerek becsületére legyen mondva, beleértve a legtudatlanabbakat is, nagyon keveset vezérelt közülük a rossz szándék, és az ilyenek azok közül kerültek ki, akiket már a rabszolgaság idején is gazembereknek ismertek. Összességükben azonban gyerekes gondolkozásúak voltak, könnyű volt vezetni őket, hiszen hosszú idő óta megszokták, hogy parancsoljanak nekik. Azelőtt fehér uraiktól kapták a parancsokat. Most új uraik voltak, az Iroda és a kofferesek, ezek pedig így rendelkeztek:
„Ti éppen olyanok vagytok, mint a fehérek, tehát így is viselkedjetek. Mihelyt leadhatjátok szavazatotokat a republikánusokra, megkapjátok a fehér emberek vagyonát. Már most is olyan, mintha a tietek lenne. Ha tehetitek, vegyétek el.”
Ε mesék hatása alatt a szabadságot valami örökké tartó, meg nem szakadó ünnepélynek, a hét minden napjára eső népünnepélynek, a tétlenség, lopás és garázdálkodás farsangjának tekintették. A mezei munkáknál használt négerek beözönlöttek a városokba, és a földműves járásokat munkaerő nélkül hagyták. Atlanta hemzsegett tőlük, és még mindig százak és százak jöttek be, olyanok, akik a nekik tanított új doktrínák hatása alatt lustákká és veszedelmesekké váltak. Kis, összetákolt kunyhókba zsúfolódtak, tífusz, himlő és tüdővész pusztított köztük. A szolgaság idején, ha betegek voltak, megszokták, hogy úrnőjük ápolta és gondozta őket, és ezért nem is tudták, hogyan ápolják magukat vagy betegeiket. A régi időkben megszokták azt is, hogy az uraik gondoskodtak az aggastyánokról és csecsemőkről, és így most nem volt bennük semmiféle felelősségérzet a tehetetlenjeik iránt. Az Irodát pedig sokkal inkább érdekelték a politikai ügyek, semhogy pótolták volna azt a gondoskodást, amelyben ezek az emberek rabszolgatartóik jóvoltából részesültek.
Elhagyott néger gyerekek futkároztak, mint megriadt kis állatok a városban, míg jószívű fehérek be nem vitték konyhájukba, hogy ott felneveljék őket. öreg falusi négerek, akiket gyermekeik magukra hagytak, megriadva a zajos várostól, utcasarkokon ültek, és az arra haladó nők után kiáltoztak:
− Kérem, asszonyom, írjon az uramnak oda Fayette járásba, hogy én itt vagyok. Ö majd eljön, és elviszi haza ezt a szegény öreg négert. Az istenre kérem, tegye meg, nékem semmi hasznom nincs ebből a szabadságból!
A Felszabadítottak Irodája, amelyet elárasztottak ezek a beözönlők, csak későn ismerte fel, hogy sok mindenben tévedett, és igyekezett a négereket visszaküldeni korábbi tulajdonosaikhoz. Azt mondta a négereknek, hogy ha visszamennek, ott szabad munkásokként dolgozhatnak, külön szerződések védik őket, és szabályozzák a bérüket is. Az idősebb négerek örömmel mentek vissza az ültetvényekre, de a szegénység sújtotta ültetvényes csak a terhét látta ennek, de nem volt szíve hozzá, hogy kidobja őket. A fiatalok továbbra is Atlantában maradtak. Nem akartak többé semmiféle munkások lenni, és sehol. Minek dolgoznának, ha jóllakhattak anélkül is?
Életükben először a négerek hozzájuthattak annyi whiskyhez, amennyit csak akartak. A rabszolgaság napjaiban ez olyasmi volt, amit soha meg sem kóstolhattak, kivéve talán karácsonyt, amikor az ajándéka mellé mindegyikük kapott egy kortyot. Most azonban nemcsak az Iroda agitátorai és a kofferesek bujtogatták őket, hanem a whisky-mámor is, és a kilengések elkerülhetetlenek voltak. Sem az élet, sem a vagyon nem volt biztonságban tőlük, és a törvényektől nem védett fehéreket terrorizálhatták. A férfiakat az utcán részeg négerek zaklatták, a házakat és istállókat éjszaka felgyújtották, lovat, tehenet, baromfit lopták fényes nappal, a bűntettek minden fajtáját elkövették, de a gonosztevők közül csak nagyon kevesen kerültek börtönbe.
De mindezek a veszélyek és alkalmatlanságok jelentéktelenek voltak ahhoz a veszélyhez képest, ami a fehér nőket fenyegette; közülük nagyon sokan a háború folytán férfivédelem nélkül maradtak, magányosan éltek külvárosokban, és elhagyatott utcákon jártak. A sok zaklatott nő érdekében és feleségük s leányuk örökös féltése miatt szánták el magukat a déliek arra, hogy egyik napról a másikra megteremtsék a Ku-Klux-Klant, és itt rideg elhatározással kiélhessék dühüket. Ez a titkos éjszakai szervezet volt az, amely ellen az északi újságok
legnagyobb lármát csapták, anélkül hogy valaha is felismerték volna, milyen tragikus események váltották d ezt a szervezkedést. Észak azt akarta, hogy a Ku-Kux-Klan minden egyes tagját elfogják és felakasszák, mert merészeltek önhatalmúlag ítélkezni és büntetni olyan időkben, amikor a rendes törvénykezés és a törvényes rend felborult, s éppen a hódítók borították fel.
Az az elképesztő helyzet alakult ki, hogy egy nemzet egyik fele szuronyt szegezve akarta a nemzet másik felére rákényszeríteni a néger törvényt és kormányzatot, habár a négerek között nagyon sok maga került ki az afrikai őserdőkből, vagy legfeljebb az apja. Nekik meg kellett adni a szavazati jogot, ugyanakkor korábbi tulajdonosaiktól meg kellett tagadni. Dél elnyomás alatt kell hogy álljon, és a fennhatóság a fehérek felett elősegítette ezt az elnyomást. A legtöbben azok közül, akik harcoltak a Konföderációért, tisztségeket viseltek, segélyezték a harcokat, elvesztették a szavazati jogukat, és nem volt beleszólásuk abba, hogy ki lesz, aki a tisztségeket betölti hivatalaikban, és így teljesen ellenséges emberek kormányzata alatt álltak. Sokan józanul fogták fel Lee tábornok szavait és példáját, le akarták tenni a hűségesküt,  hogy  ismét  teljes  jogú polgárokká váljanak,  és elfeledhessék a múltat. De nem engedték őket esküre. Mások viszont, akiket esküre engedtek volna, határozottan visszautasították ezt, és felháborodtak még a gondolatára is annak, hogy hűségesküt tegyenek egy olyan kormányzatnak, amely kegyetlenkedett velük, és megalázta őket.
Scarlett számtalanszor hallotta, hogy már sikoltani tudott volna, ha ismételték:
− Ha rendesen viselkedtek volna, mindjárt a fegyverletétel után letettem volna azt az átkozott esküt. Én lehetek hűséges polgára az Egyesült Államoknak, de istenemre mondom, nem engedem meg, hogy „visszacsatoljanak”.
Ezekben az izgalmas napokban éjjel-nappal félelem gyötörte Scarlettet. A törvényen felül álló négerektől és jenki katonáktól való félelem, a rettegés, hogy elkobozzák a vagyonát, ölökké gyötörte, még álmában is, és a legborzalmasabb álmok kínozták. Nem volt abban semmi különös, hogy elgyötörve a saját maga, barátainak és az egész Délnek a tehetetlenségétől, ezekben a napokban számtalanszor visszaemlékezett Tony Fontaine nagy hévvel kiáltott szavaira:
„Istenemre, Scarlett, ennek nem szabad megtörténnie!”

Hiába söpört el fölötte a háború, a tűzvész, a rekonstrukció, Atlanta újra forgalmas, eleven város lett. Sok tekintetben hasonlított a Konföderáció első éveinek eleven, szorgos városához. Csak az volt a különbség, hogy az utcákon sétáló katonák más egyenruhát hordtak, a pénz nem azoknál volt, akiknél azelőtt, és a négerek vígan éltek, míg régi uraik nehezen küszködtek mindennapi kenyerükért, és sokat éheztek.
A felszín alatt éhség, elkeseredés, keserűség lappangott, de külsőleg ragyogó, friss képet nyújtott a város, amint csodálatos gyorsasággal épült fel újra romjaiból. Atlanta, úgy látszik, mindig siet, mondták, akármi történik is a világon. Savannah, Charleston, Augusta, Richmond, New Orleans sohasem sietnek. Rossz nevelésre és jenki hatásra vall, ha valaki siet. De ebben az időben Atlanta rosszabb nevelésű és északibb volt, mint valaha is volt vagy lesz. Új arcok tűntek fel mindenfelé, az utcákon lármás tömeg hullámzott reggeltől estig. A jenki katonatisztek feleségei ragyogó hintókon jártak, és az újgazdagok, a kofferesek sarat fröcsköltek a régi családok rozoga, kopott bricskájára. Gazdag idegének építettek palotákat az előkelő, elszegényedett családok ütött-kopott, úgy-ahogy helyrehozott otthonai köré.
A háború véglegesen igazolta, hogy mekkora jelentősége van Atlantának a Dél ügyeiben, és az eddig kétes hírű várost szerte az egész országban ismerték. A vasútvonalak, amelyekért Sherman egész nyáron át harcolt, és ezer és ezer embert megölt, ismét szabályozták annak a városnak az egész életét, amelyet tulajdonképpen a vasutak hoztak létre. Atlanta ismét egy széles körzet tevékenységének központjává vált, mint „amilyen volt a rombolás előtt is, és a városba nagy tömegben özönlöttek az új polgárok, olyanok is, akiket szívesen láttak, és olyanok is, akikről szívesebben lemondtak volna.
Az ideözönlő kofferesek Atlantát tették meg főhadiszállásukká, és az utcákon fenekedtek a legrégibb déli családok tagjai ellen, akik hasonlóképpen újonnan jött lakói voltak a városnak. Olyan vidéki családok jöttek fel a városba, akiknek a gazdasága leégett Sherman seregeinek vonulása idején, és négerek nélkül, most, hogy nem kaptak munkást a gyapotszedésre, nem tudták tovább művelni ültetvényüket. Tennessee-ből és Carolinából, ahol még nehezebbek voltak az állapotok, szintén napról napra érkeztek új települők. Az Unió hadseregének megannyi volt ír és német zsoldosa leszerelés után Atlantában telepedett le. A jenki katonák családja kíváncsian jött el megnézni, milyen az a hely, ahol négy évig háború folyt. Mindenféle kalandor özönlött be a világ négy tájáról, és négerek is még egyre érkeztek, százával jöttek a földekről.
És a város elnyelte mind. Tárva állt előttük, mint egy határváros, és még csak kísérletet sem tett arra, hogy takargassa    erőszakosságait    és    bűneit.    Éjszakánként zsivajos zene szólt a kocsmákban, kettő, néhol három is akadt egymás mellett. Az utcán tántorogtak a részegek, fehérek és feketék egyaránt. Betörők, tolvajok, zsebmetszők osontak végig a sötét sikátorokon, és leskelődtek ki a fénybe. Kártyabarlangok virágoztak, és alig volt éjszaka, hogy valakit le ne lőttek vagy meg ne késeltek volna mulató társai. A tisztességes polgárok szégyenkezve és megdöbbenéssel tapasztalták, hogy Atlanta vöröslámpás negyede még elevenebb és nagyobb szabású lett, mint volt a háború idején. Hajnalig szólt a zene a csukott ablakok mögött, ittas nevetés, hangos beszéd, sikoltozás hallatszott ki, néha egy-egy pisztolylövés is.
Ezeknek a házaknak a lakói elszántabbak voltak, mint a háborús napok prostituáltjai, félmeztelenül lógtak ki az ablakokon, és leszólították a járókelőket. Vasárnap délutánonként azután az elegáns zárt kocsikban a házak gazdasszonyainak vezetésével kikocsikáztak, és kocsikorzót rendeztek a főutakon; a lányok zsúfolásig megtöltötték a kocsikat, legszebb ruháikban voltak, és a leengedett selyem redőnyök mögül szívták a friss levegőt.
Belle Watling volt a legismertebb és leghírhedtebb tulajdonosnő. Saját új éjjeli mulatóját nyitotta meg egy nagy kétemeletes épületben, amely mellett a körzet szomszédos házai kopott, nyúlketrecéknek látszottak. A földszinten hosszú ivóterem volt, körülaggatva olajfestményekkel, és egy néger zenekar játszott minden éjszaka. Az emeleteken, így hírlett, a szalonok a legfinomabb bársonypárnás karosszékekkel, súlyos függönyökkel voltak bebútorozva, és a falakon aranyozott rámákban külföldről hozott tükrök ragyogtak. A tucatnyi fiatal leány, a ház lakói egyszerűen, diszkréten viselkedtek, és bár erősen ki voltak festve, sokkal nyugodtabban, csendesebben szórakoztatták a vendégeket, mint a többi hasonló házban. Legalábbis a rendőrséget ritkán hívták Belle Watling házába.
Ez a ház olyasmi volt, amiről az atlantai matrónák megbotránkozással suttogtak, a papok pedig szószékről beszéltek ellene, beszédeikben a nyugtalanság, fertő és botrányok központjának nevezték. Mindenki tudta, hogy egy olyan nő, mint Belle a maga keresetéből nem gyűjthetett össze annyi pénzt, hogy egy ilyen fényűzéssel berendezett háza legyen. Valaki kellett hogy álljon a háta mögött, méghozzá nagyon gazdag ember. Rhett Butlerben sohasem volt annyi tisztesség, hogy titkolja Belle-lel való kapcsolatát, így hát nyilvánvaló volt, hogy csak ő lehetett az asszony pénzembere. Ha Belle alkalomadtán megjelent nyilvánosan, nagyon egyszerű és tartózkodó jelenség volt, legtöbbször zárt kocsijában hajtatott végig az utcákon, a bakon egy mulattal. Ha kocsija végiggördült az elé fogott -.két gyönyörű lóval az utcákon, a kisgyerekek, akik ki tudták szakítani magukat anyjuk kézéből, a kocsi után szaladtak, hogy belessenek, és izgatottan suttogták egymásnak:
− Ő az, Belle néni, láttam a vörös baját!
A kormos, megpörkölt falak, a deszkával kitoldott roskadozó tetők mellett egyre több új ház emelkedett, egyre több kofferes jöttment és hadigazdag építtetett magának gyönyörű palotát”, tornyocskákkal, manzárdszobákkal, íves ablakokkal, kis parkkal körös-körül. Az új házakban késő éjszakáig látszott a gázvilágítás, és tánczene szűrődött ki az utcára. Merev, színes selyembe öltözött nők sétáltak az erkélyen, frakkos urak oldalán. Pezsgődugók pukkantak, a csipkés szélű abroszokkal leterített asztalokon hétfogásos ebédeket tálaltak fel. Borban főtt sonka, sült kacsa, parfék, torták, különleges gyümölcsök halmozódtak gazdagon az asztalokon.
A régi házak rozoga kapui mögött nyomor és éhség tanyázott. Annál keserűbb, mert hajdan más élethez voltak szokva ezek az arisztokrata családok. Annál nehezebben elviselhető, mert olyan kétségbeesetten igyekeztek még mindig fenntartani a látszatot. Meade doktor sokat tudott beszélni a régi családokról, akik saját házukból bérelt lakásba, onnan albérleti szobákba, végül külvárosi tömeglakásokba kerültek. Sok hölgybetege volt, aki „szívgyöngeség”-ről és „szédüléséről panaszkodott. Tudta − és ők is tudták, hogy tudja −, semmi más ez, mint lassú éhhalál. Tüdővész támadott meg egész családokat, és a pellagra, ami valaha csak a koldusoknál fordult elő, most Atlanta hajdani legbüszkébb, legelőkelőbb családjait kereste fel. A  csecsemők vízfejűek, idomtalanok, angolkórosok voltak, és az anyák sorra panaszkodtak, hogy nincs tejük, nem bírják táplálni őket. Valaha az öreg doktor hálát adott az Úristennek minden gyermekért, akit ő segített a világra. Most már kezdett kételkedni benne, érdemes-e az élet arra, hogy örüljön neki az ember. Nehéz idők jártak a gyermekekre is, és olyan sok meghalt élete első hónapjaiban!
Ragyogó új lámpák és bor, hegedűszó és tánc, brokát és finom szövetek a tükrös új házakban, a sarkon túl, a másik utcában pedig éhhalál és didergés. Gőg és zsarnokság a győző lelkében, keserű dac és gyűlölet a legyőzöttében. Ez volt Atlanta.

38
Scarlett mindent látott. Ebben élt nappal, ezzel feküdt le este, és rettegve várta, mi fog még következni. Tudta, hogy ő ils, Frank is benne vannak a jenkik fekete könyvében Tony miatt. Tudta, bármikor bekövetkezhetik valami szerencsétlenség. De most nem hagyhatta abba a munkáját, mikor tudta, hogy gyermeke lesz, mikor a fűrészmalom csakugyan pénzt kezd hozni, mikor Tarának szüksége van a keresetére, legalább az új termésig. Jaj lenne, ha elvennének tőle mindent! Ha újra semmi nélkül állna … Ha újra neki kellene mennie a könyörtelen, félfordult világnak, hogy kiverekedje övéinek az életet, és nincs más fegyvere, mint piros szája, fényeszöld szeme és ravasz, eleven agya a jenkik ellen és mindazzal szemben, amit a jenkik képviselnek. Mit tehetne akkor? Ügy érezte, inkább 'megöli magát, mint hogy még egyszer újrakezdjen mindent.
Az 1866-os esztendő tavaszának romjai és zűrzavara közepette minden erejét, minden gondolatát a fűrészmalomra összpontosította. Atlantában folyt a pénz. Megvolt az alkalom hozzá, hogy szerezzen belőle, és tudta, szerezni is fog, ha megmenekül attól, hogy bebörtönözzék. Éppen ezért  nagyon vigyázott,  hogy óvatosan beszéljen, szelíden viselkedjen, elnyeljen   minden  sértést,  és soha meg ne haragítson senkit,  sem fehéret, I sem feketét, aki árthatott volna neki. Ó, hogy gyűlölte most az arcátlan feketéket! Hogy összeszorult az ökle, valahány szór  magán  érezte  tolakodó  tekintetükét,   és hallotta nevetésüket,   amint utána fordultak   az utcán. De soha még csak megvetően sem nézett rájuk. Hogy utálta a sehonnai és kofferes jöttmenteket! De egyetlen szóval sem mondta ki a véleményét. Senki Atlantában nem vethette meg nála jobban a jenkiket. Ha egy kék egyenruhát meglátott, szinte rázta a tehetetlen düh. De még otthon, mikor egyedül volt a családjával, még ;  ott sem említette őket soha.
„Én   nem   járatom   a   szám − gondolta. − Engem nem kapnak rajta semmin.   Csak   hadd   keseregjenek mások a régi idők miatt, és sirassák a halottakat, akik nem jönnek vissza. Hadonásszanak a jenki uralom ellen és a szavazati joguk elvesztése miatt, aminek csak az az eredménye,   hogy valamennyiüket   lecsukják. Hadd beszéljenek   a Ku-Klux-Klanról,   vagy lépjenek  be, s akasszák fel őket. (Ettől a titokzatos szótól is majdnem úgy rettegett Scarlett, mint a négerektől.) Hadd büszkélkedjenek más asszonyok azzal, hogy a férjük is oda tartozik. Hála   istennek, Frank békés,   csendes ember, sohasem avatkozik ilyesmibe. Hadd forrjanak és füstölögjenek a haragtól mások, tervezgessenek és háborogjanak   olyan   dolgok   miatt,   amelyeken   nem   tudnak segíteni. Ugyan mi jelentősége van a múltnak a veszedelmes jelennel és kétes jövővel szemben? Mi jelentősége van a szavazati jognak, mikor az igazi kérdés az  a mindennapi kenyér, a fedél a fejük felett és az, hogy hogyan maradjanak börtönön kívül. Ó, csak júniusig ne  történjen semmi baj!”
Csak júniusig dolgozhasson még! Scarlett tudta, hogy Ρ ebben az időben kénytelen lesz abbahagyni mindent, be kell zárkóznia Pittypat néni házába, és ott kell maradnia, míg a gyermek meg nem születik. Az emberek máris rossz szemmel néztek rá, amiért idegenek előtt mutatkozik ilyen  állapotban.  Soha  úrhölgy  nem tartotta ezt illőnek. Pittypat néni és Frank napról napra könyörögtek, hogy ne tegye ki magát és őket a meg-szólásnak. Végre megígérte, hogy júniustól kezdve otthon marad.
Csak júniusig még! Júniusra annyira ki kell fejlőd nie a fűrészmalom-üzletnek, hogy magától is menjen. Júniusra annyi pénzének kell lennie, hogy támaszkodhasson valamire, ha szerencsétlenség történik … Annyi még a tennivaló, és oly kevés az idő! Amint lázasan dolgozott és hajszolta a pénzt, az órákat és perceket számolta.
Folytonos nógatása annyi eredményt hozott, hogy a bolt rendesebb és tisztább lett, és jobb kezdett lenni a forgalom is. Néhány régi számla értéke is befolyt. De azért elsősorban a fűrészmalomban reménykedett. Még mindig nagyobb volt a kereslet építőanyagban, mint a kínálat. A deszka, gerenda, tégla, építőkő ára magasra emelkedett, és Scarlett kora hajnaltól lámpagyújtásig üzemben tartotta a vállalatát.
Mindennap kiment a fatelepre, szemügyre vett mindent, ellenőrzött mindent, vigyázott, hogy meg ne lophassák, de bizonyos volt benne, hogy megteszik. Legtöbb idejét mégis azzal töltötte, hogy ide-oda kocsizott a városban, építkezéstől építkezésig. Tárgyalt az ácsokkal, vállalkozókkal, építőmesterekkel, sőt idegenekhez is beállított, akikről hallotta, hogy építkezni fognak, s  felajánlotta nekik áruját, rávette őket, ígérjék meg, hogy tőle és csakis tőle vásárolnak.
Hamarosan ismerni kezdte mindenki Atlanta utcáin, amint új, vígan zörgő bricskáján robog a méltóságteljes, kelletlen arcú, öreg néger mögött ülve, takarójával körülbugyolálva, kis kesztyűs kezét összekulcsolva az ölében. Pittypat néni csinos, divatos galléros köpenyeget varrt neki zöld szövetből, amely eltakarta az alakját. Ehhez zöld, divatosan lapos zöld kalapkát hordott, ] ami nagyon jól illett a szeméhez. Üzleti útra is mindig ilyen csinosan felöltözött. Arcán egy kevés pirosító, ruháján egy kevés illatszer; bájos jelenség volt mindaddig, míg le nem szállt a kocsijáról, s nem látszott az alakja. De erre ritkán volt szükség, mert ha mosolygott és intett, a férfiak sietve gyűltek oda a kocsijához, és gyakran zuhogó esőben is levett kalappal tárgyalták meg vele az üzletet.
Nem ő volt az egyedüli, aki jó üzletnek ismerte fel a deszkaeladást, de nem félt a versenytársaitól. Tudta, büszkén érezte, hogy akármelyikkel felér. Gerald leánya volt, és Gerald éles, ravasz eszét örökölte. Kereskedői képességét  nagyszerűen kifejlesztette a szükség.
A többi vállalkozó eleinte csak nevetett rajta, jóakaratú lenézéssel. Asszony a szakmában! De most már nem nevettek. Káromkodtak magukban, amint meglátták a kocsiját. Asszony voltát gyakran előnyére kamatoztatta, mert olyan ártatlan és szelíd arccal nézett az üzletfeleire, hogy a szívük azonnal meglágyult. Minden nehézség nélkül tudta azt a hatást kelteni, hogy csak a szükség és erős akarata szorítják rá erre a nőietlen foglalkozásra. Szegény kis fiatal asszonyka, akinek sokat kellett szenvednie, és talán éhen is halna, ha nem venné meg az ember a deszkáját. Ha azonban ilyen eszközökkel nem ért célt, akkor egyszerre üzletszerű lett, és sokszor áron alul is eladta a fát, hogy kiüsse a többi vállalkozót a nyeregből, és új vevőt szerezzen magának. Még azt sem tartotta bűnnek, hogy másodrendű fát adjon elsőrendű deszka árán, ha úgy gondolta, hogy nem veszik észre, és lelkiismeret-furdalás nélkül csepülte le a többi deszkakereskedőt. Sóhajtozva tudta elmondani a reménybeli vevőnek, milyen megbízhatatlan a többi vállalkozó, akik korhadt, görcsös, értéktelen anyagot adnak el méregdrágán.
Mikor először mondta el ezt a hazugságot, zavarodottnak és vétkesnek érezte magát. Zavarodottnak, hogy ilyen könnyen tudta kimondani. És vétkesnek, mert az villant az eszébe: mit szólna ehhez a mama, szegény?
Nem kétséges, hogy Ellen mit mondana leányáról, aki hazudik, és nőietlen gyakorlatiasságában meg nem engedett eszközökhöz folyamodik. Nem hinne a szemének, és gyengéd, fájdalmas, minden szelídsége mellett is égető szavakat mondana a becsületről, tisztességről, igazságról, embertársai iránti kötelességekről. Scarlett szívébe belenyilallt   a bűntudat,   amint elképzelte   az anyja arcát. De aztán elhalványult a kép, eltörölte a kemény, mérlegelés nélkül való mohó vágy a pénz után, ami a tarai nehéz napok alatt született meg benne, s amit az élet mostani bizonytalansága napról napra erősebbé tett. így ment el e mellett a mérföldkő mellett is, mint már sok mellett elhaladt egy kis sóhajtással, hogy nem olyan, amilyennek az anyja szerette volna. Vállat vont, és az örök varázsigét mondta maga elé: „majd máskor gondolok erre, nem most, nem most…”
De nem gondolt rá máskor sem. Megszokta, hogy ilyen üzleti fogásokat használjon. Biztonságban tudta magát. Védte a déli lovagiasság. Akármilyen hazugságot mondott volna is egy hölgy valamelyik férfiról, az nem viszonozhatta és még kevésbé mondhatta meg valakinek, hogy a hölgy hazudott. A többi deszkakereskedő csak füstölöghetett a haragtól, és titkon, zárt családi körben emlegethette Mrs. Kennedy istenit, azzal a kívánsággal kiegészítve, hogy bárcsak öt percre lenne férfi, majd megkapná a magáét.
Egy szegény fehér deszkás, akinek a Decatur utcában volt fűrészmalma, megpróbált ugyanilyen fegyverrel harcolni Scarlett ellen, és nyíltan megmondta, hogy Scarlett hazug csaló. De ezzel többet ártott magának, mint segített. Mert mindenki felháborodott azon, hogy éppen egy szegény fehér beszél így egy régi, előkelő családból való asszonyról, egy nőről, még ha az a nő nem is viselkedik nőiesen. Scarlett méltósággal viselte el megjegyzéseit, és amint megtudta a dolgot, olyan igyekezettel adott el a szerencsétlen ember vevőinek elsőrendű deszkát olcsón, titkon persze nagy keserűséggel, hogy a végén tönkrement a versenytárs, és fatelepét Scarlett vette meg, Frank elszörnyedésére, s olyan olcsó áron, amennyiért akarta.
Most aztán, hogy Scarlett megvette a második fűrészmalmot, nyakán volt a nagy probléma, mert megbízható emberre lett volna szüksége, aki vezesse. Semmi kedve nem volt olyan emberekkel kínlódni, mint Johnson, a másik fűrészmalom vezetője. Tudta, hogy minden ébersége ellenére Johnson meglopja, de azt hitte, könnyen talál  más megfelelőbb   embert. Hiszen annyi tisztességes fiú van nehéz sorban, aki jó családból való, ismerős, megbízható. Kaphatott volna akárhány szegény embert. Még mindig sokszor kopogtak be az ajtón szegény katonák, akiknek Frank néhány centet adott, Pittypat néni pedig ennivalót csomagolt be.
De Scarlett arra gondolt, hogy aki egy év alatt nem tudott valami munkát szerezni magának, annál valami baj lehet. Csakugyan, mindenkinek olyan megvert kutya kinézése volt. Neki nem ilyen alázatos, koldustermészetű ember kellett. Erélyes, élelmes, leleményes embert szeretett volna, mint Tommy Wellburn vagy René Picard. Ezek nem úgy néznek a világba, mint a katonák a fegyverletétel után: mit bánom én, nem törődöm semmivel. Ők nagyon is törődtek vele, hogy boldoguljanak.
Nagy meglepetésére azonban hiába fordult néhány ismerőshöz, akikről tudta, hogy jólesne nekik a pénz. A Simmons fiúk téglaégetőt rendeztek be, Rells Whiting pedig valami szert gyártott anyja konyhájában, amitől kiegyenesedik a göndör haj, és garantálta, hogy hatszori használat után a legmakacsabb néger haj is odasimul a fejbőrhöz. így hát mindenütt udvarias visszautasításra talált. Hiába emelte föl a felajánlott bért. Mrs. Merriwether egyik unokaöccse hetykén felelte, hogy bár nem nagyon rajong a fuvarozásért, legalább a saját szekerét hajtja és nem a Scarlettét.
Egy délután Scarlett René Picard süteményes szekere mellett állította meg a kocsiját. René Picard oldalán ott ült Tommy Wellburn is, akit a munkahelyéről vitt haza szívességből a barátja.
−  Hallja-e, René, miért nem jön hozzám dolgozni? Már csak úribb dolog, ha valaki egy fűrészmalmot igazgat, mint ha péklegény? Azt hiszem, maga szégyelli is ezt a munkát.
−  Én? De még mennyire szégyellem! − vigyorgott René. − De hát ki akar úri dolgot végezni? Nem voltam elég ideig úr? Míg csak a háború fel nem szabadított, akárcsak a négereket. Soha többé nem kell úriaskodnom és unatkoznom. Szabad vagyok, mint a madár Î Én szeretem a péklegény munkáját. Szeretem ezt a szekeret. Szeretem az öszvért. Szeretem a drága jenkiket, akik olyan szépen megveszik anyósom őnagysága pástétomait. Nem, Scarlett, én pástétomkirály akarok lenni. Ez a végzetem! Mint Napóleon, követni kívánom a csillagomat!
Vígan hadonászott közben ostorával.
−  De magát nem arra nevelték, hogy péklegény legyen, mint ahogyan Tommyt sem arra nevelték, hogy kőművesekkel bajlódjon. Az a munka, amit én kínálok, sokkal…
−  Persze, Scarlett, magát arra nevelték, hogy fűrészmalmot vezessen!? − mondta Tommy, és a szája széle megmozdult. − Szinte látom, amint kicsi korában a mamája ölében ül, és felmondja a leckét: soha ne adjunk el jó deszkát, ha a rosszért is elég pénzt kapunk.
René majd leesett a szekérről, akkorát nevetett, és hátba verte Tommyt. Kis majomszeme csak úgy csillogott.
−  Ne legyen ilyen arcátlan − mondta Scarlett hidegen, mert nem látott semmi nevetségeset a dologban. − Természetes, hogy nem arra neveltek. Melyikünk él úgy, ahogyan nevelték?
−  Egyikünk sem, Scarlett. Nem akartam bántani. Maga fűrészmalmot vezet, éspedig nagyon ügyesen, mi is mind mást dolgozunk, mint amire készültünk, de így van ez jól. Szánalmas ember és szánalmas nemzet az, amelyik csak leül, és siratja önmagát, mert az élet nem ütött be úgy, ahogyan várta. Hanem miért nem próbálkozik valami vállalkozó szellemű kofferessel, Scarlett? Tele van velük az erdő.
−  Nem kell kofferes − emelte fel Scarlett a fejét. − Azok mindent ellopnak, ami nem olyan forró, hogy hozzá sem lehet nyúlni, vagy nincs leszögezve. Ha tisztességes emberek lennének, ott maradtak volna, ahol voltak, s nem jönnének ide a zavarosba halászni. Nekem tisztességes ember kell, jó családból való, akiben megbízhatom, emellett ügyes, értelmes, életrevaló, erélyes …
−  Hm. Nem is kíván sokat. Hanem előre megmondom, nem is kapja meg sehol ezért a bérért. Az ilyen emberek, még ha el is nyomorodtak a háborúban, mind találtak már valami munkát maguknak. Lehet, hogy zabot hegyeznek, de mégis inkább ragaszkodnak ehhez, mint hogy egy asszony keze alatt dolgozzanak.
−  Ügy látom, a férfiaknak nincs valami sok eszük − vetette oda Scarlett.
−  De büszkeségük van elég − vágott vissza Tommy.
−  Büszkeségük? A büszkeség nagyon jóízű lehet, különösen ha jól megkelt kenyér héjáival eszik, és ráakasztanak egy sózott halat is − mondta Scarlett csípősen.
A két férfi nevetett, kissé kelletlenül. Scarlett látta, hogy férfias összetartással összefognak ellene. Tommy-nak azonban igaza van, azt el kellett ismernie.
Gondolatban végigfutott azoknak à nevén, akikhez eddig fordult, vagy ezután akart fordulni. Mindannyian nagyon elfoglaltak voltak, keményen dolgoztak, sokkal keményebben, mint a háború előtt egyáltalán lehetőnek tartották volna. Senki sem azt csinálta, amire eredetileg készült, és amit szeretett volna, sem azt, amit legkönnyebb lett volna, s amire alkalmasak voltak, hanem mindenki valami mást csinált. Túlságosan nehéz idők voltak ezek ahhoz, hogy az emberek válogassanak. És ha sajnálták is elvesztett reménységeiket, vágytak is az elvesztett életmód után, erről soha senkinek sem beszéltek. Egy újabb háborút vívtak, sokkal keservesebbet, mint az igazi háború volt. De legalább ismét törődtek az élettel. Ugyanazzal az élni akarással és hévvel törődtek vele, mint amilyen lelkesek voltak, mielőtt a háború kettévágta volna életüket.
Kis csend lett. Aztán Tommy egyszerre lehorgasztotta a fejét.
−  Elhiheti, Scarlett, nagyon nehéz most szívességet kérnem magától, mikor az előbb csakugyan arcátlan voltam, de azért megteszem. Talán mégis ajánlhatok valakit. A sógorom, Hugh Elsing, semmire sem jut az aprófával való házalással. A jenkiken kívül mindenki maga szedi össze az erdőben az alágyújtani való fát. És higgye el, segítene vele Elsingéken. Rosszul megy a soruk. Én… én megteszem, amit lehet, de ketten vagyünk Fannyval, és a saját anyámat meg két nővéremet is segítenem kell. Hugh kedves, tisztességes fiú, jó családból, amint maga kívánta, és megbízhat benne.
− Ez mind igaz, de nem életrevaló. Különben sikerült volna, amibe belefogott.
Tommy megvonta a vállát.
−− Nagyon nehéz tökéletes embert találni, Scarlett. De azért csak gondolja meg a dolgot. A becsületessége ér annyit, mintha több életrevalóság lenne benne.
Scarlett nem felelt. Nem akart goromba lenni. Ő az életrevalóságot értékelte mindenkiben leginkább.
Miután azonban mindhiába járt-kelt még egy darabig a városban, és visszautasított egy csapatnyi tolakodó, ajánlkozó idegent, mégis elhatározta, hogy megpróbálkozik Hugh Elsinggel. Csinos, jókedvű, mulatós katonatiszt volt a háború alatt, de két nehéz sebesülés meg négyévi tábori élet kiszívott belőle minden életerőt. A béke új feladatai előtt úgy állt meg, mint egy rémült gyermek. Valami olyan kifejezése volt a szemének, mint a kivert kutyának, amint házról házra járt az aprófával. Nem, egyáltalán nem olyan ember volt, amilyent Scarlett keresett.
„Hugh ostoba − gondolta Scarlett. − Semmit sem ért az üzlethez, és lefogadom, azt se tudja, hogy kétszer kettő négy. Nem is hiszem, hogy valaha is megtanulja. De hát legalább becsületes, és nem fog becsapni.”
Scarlett az utóbbi időben nem sokat törődött azzal, hogy ő maga becsületes legyen, de minél kevesebbre tartotta ezt a tulajdonságot saját magában, annál inkább kezdte becsülni másokban.
„Kár, hogy Johnnie Gallegher le van kötve Tommy Wellburn építkezéseinél − gondolta az asszony.
 − Ő az az ember, akire nekem szükségem van. Kemény, mint az acél, és simulékony, mint egy kígyó. Sőt még becsületes is tud lenni, ha kifizetődik neki. Én megértem őt, s ő megért engem, és ketten együtt nagyon jó üzleteket tudnánk csinálni. Talán ha ez a szálloda felépül, megkaparinthatom, addig pedig meg kell elégednem, hogy az egyik malmot Hugh, a másikat Johnson vezesse. Ha a régiben meghagyom Johnsont és emide Hugh-t állítom be, akkor én bennmaradhatok a városban, és utánajárhatok, hogy eladjam azt, amit a fűrésztelepeken feldolgoznak. Mindaddig, amíg Johnnie-t nem sikerül elszipkáznom, vállalnom kell a kockázatot, hogy Johnson fosztogat egész idő alatt, amíg a városban leszek. Csak ne lenne olyan nagy gazember. Azt hiszem, hogy azon a telken, amely Charlestól maradt rám, fatelepet létesítek. Az egyik felén. Csak Frank ne veszekedne velem olyan nagyon azért, mert egy kocsmát építek a másik felén. De hát mindegy, hogyan fogadja, én mégis felépítem a kocsmát a fele telken, amint lesz elég pénzem hozzá. Csak ne lenne Frank olyan érzékeny.
Ö, istenem, csak ne most jönne a gyerek, éppen most! Nemsokára 'már olyan terebélyes leszek, hogy ki se mehetek az utcára. Jaj, csak ez a gyerek ne jönne! És, istenem, csak ezek az átkozott jenkik békében hagynának. Ha…”
Ha! Ha! Ha! Annyi „ha” volt mostanában az életében, soha semmiben sem lehetett bizonyos, soha semmiben sem érezte biztonságban magát, állandóan reszketett, hogy mindent elveszít, hogy megint fázni és éhezni fog. Persze Frank is most egy kicsit többet keresett, de mindig náthás volt, és nagyon gyakran napokig az ágyat kellett nyomnia otthon. ' Mi lesz, ha annyira megrokkan, hogy nem dolgozhat tovább? Nem, nem engedheti meg magának azt, hogy nagyon számítson Frankra. Senki másra nem támaszkodhat, csak saját magára. Pedig amit maga megkeresett, az olyan nyomorúságosan kevésnek látszott. Ö, mit is csinálna, ha a jenkik jönnének, és mindent elvennének tőle. Megint ha …! ha …!
Scarlett minden hónapban Tarára küldte a fele jövedelmét Willnek. A másik feléből fizetett valamit Rhett-nek törlesztésül, s a többit eltette. Soha nem számolta még fösvény olyan mohón az aranyait, és egyetlen zsugori sem félt még úgy, hogy elveszti a pénzét. Nem merte betenni a bankba a pénzt, nehogy elvesszen, vagy elértéktelenedjen, vagy esetleg a jenkik elkobozzák. Tárcában a fűzőjébe dugva hordta, ami pedig nem fért be, eltette a bibliája lapjai közé, a kályha egy kijáró cserepe alá, a szekrényébe. És amint a hetek múltak, egyre ingerlékenyebb és türelmetlenebb lett, mert minél többet takarított meg, annál többet kellett féltenie.
Frank, Pittypat meg a cselédek kimondhatatlan, őrjítő jósággal viselték ezeket a kitöréseket, és terhességi állapotának tulajdonítottak minden bajt, a valóságot sohasem sejtették. Frank tudta, hogy a terhes asszonyokkal gyengéden kell bánni, lenyelte hát az érzékenységét, és egy szóval sem emlegette már azt sem, hogy ne járjon ki a fűrészmalmokhoz, és ne mutassa magát a városban emberek előtt. Állandóan nyomta a lelkét Scarlett magaviselete, de azért csak tűrt és tűrt. Azzal vigasztalta magát, hogy majd elmúlik minden, ha a kisbaba megérkezik. Néha azonban kénytelen volt megállapítani magában, hogy Scarlett úgy viselkedik, mint valami megszállott.
Senki sem sejtette, mi szállta meg, mi űzi előre, mint valami őrültet. Hajszolta a vágy, hogy mindent elintézzen, rendbe hozzon, mielőtt bezárják mögötte az ajtót, és otthon kell maradnia. Azt akarta, hogy minél több pénze legyen arra az esetre, ha újra özönvíz jön rájuk, elegendő dollárból állíthasson gátat, ha a jenkik gyűlölete újra kiárad. A pénz volt a rögeszméje ezekben a napokban. Ha gondolt is a gyermekre, csak fojtott haragot érzett, amiért ilyen rosszul választotta ki az időt.
,,Halál, adó, gyermekszülés! Soha egyik sem érkezik jókor.”

Atlanta éppen eléggé megbotránkozott, mikor Scarlett, egy nő, megvette és vezetni kezdte a fűrészmalmot, de most már csak legyintettek az emberek, ha róla volt szó, és az volt az általános vélemény, hogy minden kitelik tőle. Felháborító volt az az üzleti érzék, amit elárult, ő, akinek anyja az arisztokrata Robillard családból született. És kimondhatatlanul kínosnak érezték, hogy bár mindenki tud a terhességéről, még mindig kinn jár az utcán. Soha fehér nő, de még néger is ritkán járt ki a házból attól a pillanattól kezdve, amikor észrevették, hogy   másállapotban   van.   Mrs.   Merriwether   egyszer azt mondta, hogyha ez így megy, a gyermek is az utcán fog megszületni.
De az, ami most járt szájról szájra, felháborítóbb volt mindennél. Scarlett nemcsak hogy üzletet köt a jenkikkel, de úgy látszik, barátkozik is velük!
Mrs. Merriwether és még néhányan szintén kénytelenek voltak üzleti vonatkozásba kerülni a jenkikkel, de mindenki tudta, hogy ez csak keserű kényszer, és ők maguk minden alkalommal kifejezték ebbeli álláspontjukat. Scarlett azonban nem érezte annak, vagy legalábbis nem mondta soha, ami éppen olyan rossz. Híre járt, hogy még teát is ivott egy-egy jenki katonatiszt feleségénél! Még csak az hiányzott, hogy viszonzásul meghívja őket. Ezt is bizonyosan csak Pittypat néni és Frank miatt nem meri megpróbálni!
Scarlett tudott erről a pletykáról is, de nem bánta. Nem volt ideje rá, hogy törődjön vele. Éppen olyan gyűlölettel nézte a jenkiket, mint azon a napon, mikor fel akarták égetni Tarát, de le tudta nyelni és el tudta titkolni az érzéseit. Tudta : ha pénzt akar, elsősorban a jenkiktől szerezheti. És rájött, hogy legjobban kedves szóval és barátságos mosolygással ér el eredményt náluk.
Majd egyszer, ha nagyon gazdag lesz, és biztonságban elrejtve tarthatja a pénzét, ahol a jenkik nem találják meg soha, akkor, akkor majd a szemükbe mondja, amit tart róluk. Megmondhatja, hogy gyűlölte, utálta, megvetette őket mindig. Milyen öröm lesz ez! De addig a józan ész parancsolja, hogy bánjon velük kesztyűs kézzel. Atlanta beszéljen, amit akar, pöffeszkedjék, ahogy akar.
Csodálkozva jött rá, hogy a jenki tiszteket milyen könnyű meghódítani. Magányos száműzetésben éltek az ellenséges ország közepén, és sokan közülük ráéheztek, hogy úrinővel beszélhessenek. A tisztességes asszonyok elhúzódtak tőlük, még a ruhájukat is összefogták, ha elmentek mellettük, és úgy néztek rájuk, mintha legszívesebben arcul köpnék őket. Csak utcanőknek és néger nőknek volt barátságos szavuk hozzájuk. De Scarlettről  tudták,   hogy   úrhölgy,   sőt  előkelő  család tagja, ha dolgozik is, és szívük feldobogott, ha látták ragyogó mosolyát és veszedelmes zöld szemét.
Gyakran megtörtént, hogy ha Scarlett a bricskájában ült, és a jenkikkel beszélgetett, megjátszotta kisded üzleti játékait, irtózata, amit irántuk érzett, annyira felülkerekedett benne, hogy alig tudta megállni, hogy ne vágjon káromkodásokat az arcukba. De visszatartotta magát, és rájött, hogy a jenkiket az ujja köré csavarni semmivel sem nehezebb, mint volt annak idején a déli férfiakat. Csak ez most nem szórakozásból, hanem fontos üzleti érdekből történt. Azt a szerepet játszotta, hogy kifinomult, édes déli hölgy, aki bajba jutott. Méltóságteljes tartózkodással megfelelően távol tudta magától tartani áldozatait, és mégis volt valami báj a modorában, amitől átmelegedett a jenki tisztek szíve, ha Mrs. Kennedyre gondoltak.
Sok katonatiszt idehozatta a családját, mert nem tudhatta, meddig kell Atlantában maradnia. És mert a szállók és bérlakások zsúfolva voltak, szívesen építettek egy-egy kis családi házat, melyhez a faanyagot természetesen a kedves Mrs. Kennedy adta, aki barátságosabb volt hozzájuk, mint bárki más az egész városban. A kofferesek és egyéb újgazdagok is kellemesebbnek találták a vele való tárgyalást. A hajdani konföderációs katonák udvariasak voltak ugyan, de az udvariasság néha sértőbb volt a nyílt gorombaságnál.
Így azután, mivel csinos és elbűvölő volt, s ha kellett, meglehetősen tehetetlennek és elveszettnek is tudott mutatkozni, szívesen pártfogolták. Nemcsak az ő vállalkozását lendítette fel a sok új ismeretség, Frank boltjába is egyre többen tértek be. Ügy érezték, segíteni kell ezt a bátor kis asszonyt, akinek olyan ügyetlen férje van, hogy nem tudta egyedül eltartani. És Scarlett érezte, hogy mindebből nemcsak pénzt takarít meg, hanem a jenkik jóakaratát is biztosítja, ha valami baj találna bekövetkezni.
A férfiakkal tehát egészen jól ment minden. De jöttek az asszonyok is. Scarlett szívesen elkerülte volna őket, csakhogy a jenki nők szinte égtek a vágytól, hogy összeismerkedjenek vele. Kíváncsiak voltak, milyenek a déli nők, és Scarletten kívül nemigen volt alkalmuk más úriasszonnyal beszélni. Más atlantai asszony hallani sem akart róluk, még a templomban sem viszonozta a bólintásukat, és így, ha Scarlett megérkezett, mintha megrendelésre jött volna. Ha Scarlett, kocsija megállt valahol, s egy-egy katonatiszt odament, hogy üzletről tárgyaljon vele, kiszaladt az asszony is a házból, és vagy részt vett a beszélgetésben, vagy erőltette, jöjjön be egy csésze teára. Scarlett ritkán utasította vissza a meghívást, akármilyen nagyot nyelt is hozzá, mert remélte, hogy valami tapintatos módon eszébe juttathatja az asszonyoknak, hogy Frank boltjában vásároljanak. Bizonyos azonban, hogy nagyon próbára tette türelmét a sok ostoba és elfogult kérdés, amivel megostromolták, és az a fölényeskedő magatartás, amit Dél minden dolgával szemben tanúsítottak.
A jenki asszonyok Tamás bátya kunyhóját olyan hitelesnek és szó szerintinek vették, mint a bibliát, és a vérebekről akartak hallani, mert szerintük minden déli tartott ilyeneket, hogy velük tépesse szét a megszökött rabszolgákat. És soha nem hittek neki, ha azt mondta Scarlett, hogy életében csak egyetlenegy vérebet látott, az is egy kis játékos kölyökkutya volt, és nem valami óriás vadállat. Ezek a jenki asszonyok kérdezősködtek arról a borzalmas égetővasról, amellyel az ültetvényesek megbélyegezték rabszolgáik arcát, és a bikacsökről, amellyel halálra verték őket. És azt is megállapították, hogy Scarlett nagyon ostoba és tájékozatlan, sőt neveletlen is, mert nem beszél nekik a rabszolgák vadházasságairól. Scarlett azonban többször rámutatott arra, hogy a mulatt csecsemők száma főként azóta szaporodott el Atlantában, amióta jenki katonák szállták meg a várost.
Bármely más atlantai asszony vad tombolásban tört volna ki, ha ilyen konok ostobaságot kellett volna hallgatnia, de Scarlett tudott uralkodni magán. Ezt az is elősegítette, hogy sokkal inkább kiváltották irántuk való megvetését, mint haragját. Végeredményben is jenkik voltak, és ki várhat valami jobbat a jenkiktől. így a meggondolatlan sértések, amelyek államáról, népéről, ennek   erkölcseiről hangzottak   el, leperegtek   róla, és sohasem hatoltak olyan mélyre, hogy' mást, mint jól álcázott megvetést váltottak volna ki mindaddig, amíg egy olyan eset nem történt, hogy őt is elöntötte a harag, és megmutatta neki, ha ugyan egyáltalán kellett még erre bizonyíték, hogy milyen nagy a szakadék Észak és Dél között, és mennyire nem lehetett áthidalni.
Egy délután Scarlett hazafelé kocsizott, Péter bácsival a bakon, mikor egy házhoz ért, ahol három katonatiszt vevője lakott a családjával. A három asszony kint állt a kapu előtt, s intettek neki, hogy álljon meg. Aztán odaszaladtak hozzá, és beszélni kezdtek kellemetlen orrhangjukon, ami mindig idegessé tette Scarlettet.
−  Jaj de jó, hogy látom, édes, kedves Mrs. Kennedy! − örvendezett egy hosszú, sovány nő. − Szeretnék valamit kérdezni, ebben az elátkozott városban azt sem tudom, kihez forduljak.
Scarlett nyelt egyet, és mosolygott, ahogy tellett tőle.
−  Miben segíthetnék?
−  A dajkánk, Bridget, hazautazott. Azt mondja, egy napig sem marad tovább itt a négerek országában. És már azt sem tudom, hol 'áll a fejem, annyira idegesítenek a gyermekek! Kérem, mondja meg, hogy tehetnék szert egy tisztességes, megbízható lányra?
−  Ez nem nehéz − mondta nevetve Scarlett. − Ha talál egy néger lányt, aki most jött csak be faluról, és még nem zavarta meg a fejét a Felszabadítottak Irodája, fogadja fel. A világ legmegbízhatóbb cselédje lesz. Álljon itt a kapuban vagy egy félórát, szólítson meg minden néger lányt és asszonyt, aki erre jár és biztos …
A három asszony egyszerre kiáltott fel elszörnyedésében.
−  Gondolja, hogy egy ilyen fekete majomra bízom rá a gyermekeimet? Nekem tisztességes európai lány kell! Ha lehet, ír!
−  Attól félek, ír · cselédet nem kap Atlantában − mondta hűvösen Scarlett. − Őszintén szólva én soha életemben nem is láttam fehér szolgálólányt, és nem szívesen venném a házamba. Meg azután − tette hozzá egy kis gúnnyal − a négerek nem kannibálok, amint önök is tudják, és nagyon megbízható emberek.
−  Nekem ugyan ne jöjjön a házamhoz! Irtózom tőlük! És hozzá ne nyúljon egy ilyen fekete állat a gyermekeimhez, mert…
−  Egy pillanatig sem bíznék bennük, ha nincsenek a szemem előtt, nemhogy a gyerekeimet bízzam rájuk …
Scarlett Mammy jóságos, lágy fekete kezére gondolt, ami Ellen dajkálásában, az ő dajkálásában és Wade dajkálásában öregedett meg. Mit tudnak ezek az idegenek a feketékről? Mit tudják, milyen édesen tudnak gyermeket altatni, dédelgetni, betegeket ápolni? Kurtán felnevetett.
−  Különös, hogy így gondolkoznak, mikor önök szabadították fel a négereket.
−  Én ugyan nem, drágám! − nevetett a jenki asszony. − Soha életemben nem is láttam négert, míg a múlt hónapban ide nem jöttem, és nem sírnék, ha nem is látnék soha többé. Libabőrös leszek, ha közelembe jönnek. Nem bízom meg bennük egy csöppet sem.
Scarlett csak most vette észre, hogy az öreg Péter nagyon egyenesen ül a helyén, és keményen, nehezen lélegzik. A lovak fülét nézi meredten. Az egyik asszony szeme követte Scarlett tekintetét, és meglátva Pétert, hirtelen nevetni kezdett, és odamutatott rá.
−  Nézzétek csak ezt a vén niggert, még a végén megharagszik, hogy ilyeneket mondunk! Hogy felfújja magát! Fogadni mernék, hogy valami régi, elkényeztetett rabszolga lehet… Hiába, önök déliek nem tudtak soha a négerekkel bánni. Egészen elrontják őket.
Péter ajkába harapott, és ráncos homlokán mélyebbek lettek a barázdák, de a szeme nem rebbent. Soha életében fehér ember nem beszélt még így hozzá. Más négerek mondták niggernek, de fehérek nem. Sértésekkel halmozzák el ezek a jenkik őt, aki egész életében hűségesen szolgálta a családot, aki ott verekedett a mexikói háborúban az ura oldalán, aki kihozta őt a golyózáporból. Akire rábízta az ura a gyermekeit és Pittypat kisasszonyt, aki felnevelte Mellyt és Chariest, gondozta a kisasszonyát, elvitte Maconba az ostrom alatt, és visszahozta. Még hogy nincsenek megbízható négerek …
Scarlett látta, hogy az öreg néger álla megremeg. Egyszerre elöntötte a keserű düh. Eltűrt mindent mostanáig. Lenyelt mindent, tűrte, hogy becsméreljék a Konföderáció hadseregét, pocskondiázzák Jeff Davist, a déliek elnökét, és azzal vádolják a délieket, hogy halálra kínozták a rabszolgáikat. Ha hasznát látná, eltűrné azt is, hogy őt személyében sértegessék, becsületébe gázoljanak. De hogy ezt a hűséges öregembert bántsák … egy pillanatig a nagy pisztolyra nézett Péter bácsi övében. Megérdemelnék ezek a buta, gőgös asszonyok, hogy lelője őket. De összeharapta az ajkát, mert még nincs itt az ideje, hogy megmondja a jenkiknek, mi a véleménye róluk. Majd egyszer, talán … Most csak annyit mondott megcsukló hangon:
−  Péter bácsi a családunkhoz tartozik. Jó estét! Hajts, Péter.
Péter olyan hirtelen ütött a lóra, hogy az ijedt állat felágaskodott, s a bricska nekilódult. Scarlett hallotta még az egyik jenki asszony éles hangját:
−  A családhoz tartozik? Csak nem lehet rokon? Hiszen olyan fekete. Különben nézd az asszony haját, az is milyen fekete.
„Az ördög vinné el őket! − gondolta Scarlett. − Tőlem letörölhetnék őket a föld színéről. Ó, csak lenne már elég pénzem!”
Rátekintett Péterre, s látta, hogy könny gördül le az orrán. Egyszerre meleg gyöngédség, szeretet és sajnálkozás fogta el. Mintha valaki egy gyermeket bántott volna meg.
Ezek az asszonyok megsértették Péter bácsit, Pétert, aki végigcsinálta a mexikói háborút az öreg Hamilton ezredes mellett, Pétert, aki karjaiba fogta haldokló gazdáját, aki felnevelte Mellyt és Chariest, gondoskodott az ostobácska, bolondos Pittypatról, elvitte, mikor menekülnie kellett, és szerzett lovat, hogy visszahozza őt Maconból a fegyverletétel után, a háborútól megviselt országon keresztül. És ezek az asszonyok azt mondják, hogy nem tudnának megbízni egy négerben!
−  Péter − mondta halkan, és megszorította az öregember vékony karját. − Szégyellem, hogy sírsz. Mit törődsz vele, mit mondtak ezek az átkozott jenkik?
−  Úgy beszéltek előttem − panaszkodott Péter −, mintha öszvér lennék, és nem érteném, mit mondanak, mintha valami afrikai vad lennék, aki fel sem foghatja szavaik értelmét.
Nagyot szipogott keserűségében.
−  Niggernek mondtak, én sohasem hallottam még ezt fehér embertől, és azt mondták, hogy el vagyok kényeztetve! Meg hogy a niggerben nem lehet megbízni! Bennem nem lehet megbízni? Mikor az ezredes úr haldoklott, ő maga mondta nekem: Péter, te fogsz a gyermekeimmel törődni. És te vigyázol Pittypat kisasszonyra, mert a húgomnak annyi esze sincs, mint egy szöcskének. És én vigyáztam rá annyi sok éven keresztül …
−  Senki Gábriel arkangyalon kívül nem tehetett volna többet − vigasztalta Scarlett az öreget. − Nem is élhetnénk nélküled, Péter.
−  Igen, asszonyság, köszönöm szépen, hiszem és tudom, hogy az asszonyság tudja, de ők nem akarják tudni. Hogyan jönnek azok hozzá, hogy a mi dolgainkba avatkozzanak? Azok nem értenek meg minket, konföderalistákat.
Scarlett nem szólt. Még mindig égett benne az indulat. Némán kocsiztak hazafelé. Péter lassan abbahagyta a szipogást, de az alsó ajka egyre jobban előrebiggyedt.
Scarlett elgondolta: micsoda átkozott furcsa emberek ezek a jenkik! Ezek az asszonyok azt hitték, hogy mivel Péter bácsi fekete, nincs füle, hogy halljon, és nem érez éppen olyan érzékenyen, mint ők, tehát nem sérthetik meg. Nem tudták, hogy a négerekkel nagyon gyengéden kell bánni, mintha csak gyerekek lennének, irányítani, dicsérni, bátorítani vagy dorgálni kell őket. Nem értették meg a négereket, sem azt, hogy milyen volt a viszony a négerek és korábbi uraik között. És mégis ők voltak azok, akik harcoltak, háborút viseltek, hogy felszabadítsák őket. Mikor pedig felszabadították őket, tudni sem akartak róluk többet, kivéve, hogy felhasználták a négereket arra, hogy terrorizálják a délieket. Nem szeretik őket, nem bíznak bennük, meg sem értik őket, mégis egyre azt ordítozzák, hogy a déliek nem tudnak bánni a négerekkel.
Nem bíznak egy négerben! Scarlett sokkal inkább bízott bennük, mint a legtöbb fehér .emberben, s biztosan sokkal inkább, mint bármelyik jenkiben. Voltak a hűségnek, a fáradhatatlanságnak és szeretetnek olyan kiváló értékei a négerekben, hogy ezt sem pénzért nem lehetett megvásárolni, sem semmivel ki nem lehetett irtani belőlük. Visszaemlékezett arra a néhány hűségesre, akik a jenki beözönlés idején is ott maradtak Tarán, habár elszökhettek volna, vagy csatlakozhattak volna a könnyű életet keresők tízezreihez. De maradtak. Scarlett Dilceyre gondolt, amint fáradhatatlanul ott dolgozott mellette a gyapotföldeken, Porkra, aki az életét kockáztatta, hogy baromfit lopjon, mert nem volt mit ennie a családnak, Mammyra, aki vele jött Atlantába, hogy óvja és megóvja őt könnyelmű lépésektől. Ismerősei szolgáira gondolt, akik hűségesen ott álltak fehér tulajdonosaik oldalán. Védték uraik asszonyát, míg a férfiak a harctéren jártak, végigvándoroltak velük a háború viszontagságai közepette, ápolták a sebesülteket, eltemették a halottakat, vigasztalták a gyámoltalanokat, dolgoztak, koldultak, loptak, hogy étel kerüljön az asztalra. És még most is, amikor a Felszabadítottak Irodája csodákat ígér nekik, továbbra is ott maradnak fehér uraik mellett, és sokkal keményebben dolgoznak, mint dolgoztak valaha is a rabszolga időkben. De a jenkik nem érthetik meg, és nem is fogják sohasem megérteni.
− Péter − próbálta megnyugtatni  őt Scarlett −, azért mégis a jenkik szabadítottak fel benneteket…
− Engem ugyan nem! − mondta Péter. − Én nem akarom, hogy engem ilyen rongy népség szabadítson fel. Én még mindig Pittypat kisasszonyé vagyok, és ha meg fogok halni, a Hamilton család temetőjébe temettetnek el, mint ahogyan illik. És a kisasszonyom el fog ájulni, ha megtudja, hogy az asszonyság engedte, hogy engem a jenkik bántsanak.
−  Én engedtem? Eszem ágában sem volt! − kiáltotta Scarlett.
−  De igen, Scarlett asszonyság. Mert ha az asszonyság nem állna velük szóba, nem tudtak volna engem bántani. Nem beszélhettek volna rólam úgy, mintha valami öszvér lennék. És az asszonyság nem is mondott ellent.
−  Dehogynem! Nem hallottad, mikor azt mondtam, hogy a családhoz tartozol?
−  Az semmi. Az csak a puszta igazság. Én csak azt mondom, asszonyság, ne szűrje össze a levet ezekkel a jenkikkel. Más úrhölgy nem tesz ilyesmit, Pittypat kisasszony még a csöpp kis cipőjét sem törli hozzájuk. Nem fog tetszeni neki, amit én ma elmondok, tudom, hogy nem fog neki tetszeni.
Péter szavai jobban fájtak Scarlettnek, mint Pittypat néni és Frank minden intése és könyörgése. Annyira bosszantotta a dolog, hogy szerette volna a fogatlan öreg négert alaposan megrázni. Igazat mondott, de megalázó volt számára, hogy ezt éppen egy négertől hallja, méghozzá egy házi négertől.
−  El vagyok kényeztetve! − kesergett Péter. − Én azt hiszem, hogy ezután a kisasszonyom nem is fogja engedni, hogy én hajtsam az asszonyság kocsiját.
−  Ne beszélj ostobaságokat! − förmedt rá Scarlett.
−· Nekem nagyon fáj a hátam − mondta Péter sötéten. − Már többször akartam mondani, és éppen most is úgy fáj a hátam, hogy alig tudok ülni. Az én kisasszonyom nem kerget dolgozni, mikor a hátam olyan nagyon fáj… És jobban tenné az asszonyság, ha nem állna szóba a jenkikkel, a városban amúgy sem sok jót mondanak magáról.
Ez éppen olyan helytálló összegezése volt a helyzetnek, hogy semmit sem lehetett ellene vetni, és Scarlett megszégyenülten hallgatott el. Igen, a győzők felkarolták őt és családját, de ismerőseik nem. Tudta, hogy mi mindent beszélnek a városban róla, és most még Péter is annyira ellene fordult, hogy nem akar többé nyilvánosan mutatkozni sem vele. Ez volt az utolsó csepp a pohárban.
Mindeddig nem törődött a közvéleménnyel, közömbös volt iránta, félvállról vette. De Péter szavai égették a lelkét, védelmi állásba kényszerítették, és egyszerre úgy érezte, éppúgy nem szereti környezetét, ismerőseit, mint amennyire utálja a jenkiket is.
„Mi közük hozzá, hogy mit teszek? − gondolta Scarlett. − Azt hiszik, örülök, hogy érintkezhetem a jenkikkel, és úgy dolgozhatom, mint egy napszámos? Ezzel még csak még nehezebbé teszik a dolgomat. De nem bánom, akármit gondolnak. Nem akarok ezzel törődni. Nem engedhetem meg magamnak, hogy még ezzel is törődjem. De majd eljön a nap …”
Egyszer, ha megint biztonságban lehet majd élni, leül a pamlagon, összeteszi a kezét, és igazi nagyúri hölgy lesz, mint az édesanyja volt. Gyámoltalan, védelemre szoruló, fehér kezű, gyenge, mint ahogyan illik, s akkor mindenki szereti majd. Ó, milyen jó is lesz, ha egyszer mégis lesz sok pénze! Akkor majd megengedheti magának, hogy olyan kedves, szívélyes legyen, mint Ellen volt. Jóságos lesz, gyöngéd, türelmes, nem fogja gyötörni semmi félelem, semmi nyugtalanság. Lesz ideje rá, hogy játsszon a gyermekeivel, és kikérdezze a leckéjüket. Délutánonként hölgyek jönnek majd látogatóba hozzá suhogó selyemruhában, teát, finom süteményt hordanak fel a cselédek, és tétlenül, gondtalanul beszélgetnek órák hosszat a pálmalevél-legyezők lengetése mellett. És akkor olyan jó lesz azokhoz, akik szerencsétlenek, kosarakba ennivalót fog csomagolni a számukra, levest meg gyümölcsöt küld a betegeknek, és a kocsijára is felvesz néha egy-egy fáradt embert. Igazi nagyúri hölgy lesz, olyan, ahogyan azt a déliek értelmezik. És mindenki úgy emlegeti majd, mint ahogyan Ellent emlegették.
Eszébe sem jutott, hogy ő nem akar igazában jó és önfeláldozó, adakozó és türelmes lenni, csak a látszatot kívánja. De ahhoz nem volt elég érzékeny az agya, hogy az ilyen árnyalatnyi különbségeket észrevegye. Neki elég volt a gondolat, hogy majd egyszer, ha gazdag lesz, újra szeretni fogják, és jót mondanak róla.
Majd egyszer … de most még nincs itt az ideje, hogy előkelő úrhölgy lehessen.
Péter jól megjósolta, mi fog történni. Pittypat néni ájuldozott, Péter hátfájása pedig annyira erősödött az éjjel, hogy másnap és soha többé nem tudott a bricskára ülni. Ezután Scarlett egyedül hajtott, és tenyere, amely már gyógyulni kezdett, hamarosan újra feltört.

Így múlt a tavasz. A hideg április esői után május frisszöld reggelei, édes napsütéses délutánjai következtek. Egyre több lett a munka és a gond, egyre nehezebben tudott mozogni előrehaladott állapota miatt. A régi ismerősök egyre hidegebben köszöntötték, és otthon mindenki egyre óvatosabban szólt hozzá, és még kevésbé értették meg. Ezekben a nehéz, vergődő, lázas napokban egyetlen ember volt, aki nem járt körülötte teljesen vakon: Rhett Butler. Különös, hogy éppen ő volt az, aki megnyugtatóan hatott Scarlettre, hiszen ő maga olyan nyughatatlan volt, mint a higany, és olyan megveszekedett, mint egy pokolból” most kiugrott ördög. De bizonyos, hogy olyan megértéssel és barátsággal beszélt mostanában, amire Scarlett soha nem tartotta volna képesnek.
Gyakran megtörtént, hogy titokzatos utakon járt New Orleansban. Sohasem beszélt arról, mit keres ott, de Scarlett valami furcsa féltékenységgel érezte, hogy asszony vagy asszonyok lehetnek a dologban. Mióta azonban Péter bácsi nem ült többé a bricska bakjára, Rhett Butler egyre ritkábban  utazott  el  Atlantából.
Ha a városban volt, legtöbb idejét azzal töltötte, hogy valamelyik bárban kártyázott, vagy a gazdag jenkikkel és kofferesekkel bonyolított le nagy pénzügyi ügyleteket Belle Watling bárjában, és a városbeliek még jobban gyűlölték, mint azelőtt. Mostanában nem járt már a házhoz, talán mert nem akarta, hogy Pittypat néni elájuljon, amiért férfilátogató jön hozzájuk, mikor Scarlett gyermeket vár. De véletlenül majdnem mindennap találkozott vele Scarlett. Ha ott kocsizott, egyedül a Barackfa utca elhagyott részében vagy az erdő másik oldalán, a Decatur utca felé, hol innen, hol onnan bukkant elő nagy fekete lován. Egy ideig a kocsi mellett lovagolva beszélgetett ilyenkor, vagy odakötötte a lovát a kocsi mögé, és beült Scarletthez. Scarlett sokkal könnyebben kifáradt már ebben az időben, mint azelőtt, és hálásan adta oda a gyeplőt, bár soha be nem vallotta volna. Mielőtt a város első falai feltűntek volna, Rhett elbúcsúzott, de azért mindenki tudott ezekről a találkozásokról, és Scarlett bűnlajstromára egy vonással többet jegyeztek fel.
Maga Scarlett is eltöprengett néha, vajon lehet-e, hogy csak véletlenül találkoznak mindig? Amint a hetek múltak, és a városban mind több néger erőszakoskodásról esett szó, úgyszólván mindennap ott várta őt Rhett az erdőben. De miért akar vele éppen most együtt lenni, mikor olyan csúnya? Most csak nem tetszhet neki, és kérdés, tetszett-e valaha is igazán. Scarlett kételkedett már benne. Hónapok teltek el azóta, hogy a börtönben olyan dolgokat mondott.. .Most sohasem említette Ashleyt, és nem tett semmi tolakodó megjegyzést arról, hogy szereti vagy kívánja őt. Scarlett úgy gondolta, jobb, ha nem firtatja a találkozások okát. Végtére is azzal magyarázta önmaga előtt, hogy mert a városban mindenki gyűlöli, örül, ha akad valaki, akivel szóba állhat.
Nem is töprengett sokat rajta, miért keresi Rhett a találkozást. Örült neki. Rhettnek elpanaszkodhatott mindent. Egy-egy vevője elvesztését, a munkavezető tolvajlásait, Hugh tehetetlenségét. Ha pedig valami sikerült, Rhett őszintén vele örült a diadalnak, holott Frank csak mosolygott, és Pittypat néni majdnem botránkozva sápítozott:
− No de ilyet!
Scarlett azt is gyanította, hogy üzletet szerez neki, ami nem eshetett nehezére, mert minden gazdag embert ismert a városban. De persze körömszakadtáig tagadta azt is. Most sem bízott benne, és mindig résen állt, de felderült a kedve, ha egyszerre előbukkant valamelyik erdei úton. És ha felkapaszkodott a bricskára, kivette kezéből   a   gyeplőt,   és  valami hetyke,   arcátlan   megjegyzést vetett oda neki, egyszerre fiatalnak és csinosnak érezte magát megint, és elfelejtette a gondjait és nehézkességét. Előtte nem kellett titkolni semmit, szépíteni sem kellett semmit, tekintettel sem kellett lenni az érzékenységére, mint Franknak.. vagy akár Ashleynek is − vallotta be önmagának Scarlett néha. Kellemes volt érezni a barátságát most, hogy valami okból tisztességesen igyekezett viselkedni. És olyan kevés barátja volt ezekben a napokban …
−  Rhett − kérdezte hevesen, nem sokkal azután, hogy Péter elmaradt a bricska bakjáról :−, miért bánnak velem így az emberek? Miért mondanak annyi rosszat rólam? Igazán nem tudom, én vagyok-e a szemükben nagyobb szörnyeteg vagy a kofferesek? Én mindig csak a magam dolgával törődtem, és nem tettem nekik semmi rosszat, és …
−  Ha nem tett semmi rosszat, az csak azért történt, mert nem volt alkalma rá. Lehet, hogy ezt ők nagyon jól tudják.
−  Ugyan, beszéljen már egyszer komolyan. Ügy bántanak. Mi az én vétkem? Hogy egy kis pénzt akarok szerezni?
−  Hogy mi a vétke? Másképpen cselekedett, mint más asszonyok, és ami még nagyobb bűn, sikerült is, amibe belekezdett. Mint ahogyan már mondtam egyszer, az, ha valaki különbözik a többitől, megbocsáthatatlan vétek. Aki kirí a többi közül, azt kiátkozzák. Nem érti, Scarlett? Az, hogy ügyesen végzi a munkáját, és pénzt szerez a fűrészmalmaival, sért minden férfit, aki nem boldogul. Ne felejtse el, hogy a tisztességes asszony helye otthon van, a családi körben, s nem tud semmit a külső világ durvaságairól.
−  De hiszen ha otthon maradtam volna, már nem lenne otthonom.
−  Viszont akkor büszkén, előkelő és illő módon halt volna éhen.
−  Ő, macskafülit! Itt van Mrs. Merriwether. Neki szabad pástétomot sütni és eladni a jenkiknek? Nem rosszabb az, mint hogy én fűrészmalmot vezetek? Mrs. Elsing varr, és lakókat tart, Fanny borzalmas porcelán figurákat fest, és senki sem bántja őket, inkább még segíti…
−  De édes lelkem, nem látja a lényegét az egésznek? Ők nem boldogulnak úgy, mint maga, ők éppen csak megélnek valahogy. így tehát nem is bánthatják meg a lovagias férfiszíveket. Inkább sajnálják őket. Szegénykék, szegény kis bohók, hogyan igyekeznek! … Ezt mondják. És még egy. A fent említett hölgyek nem élvezik a munkát, nem hivatásból dolgoznak, hanem mert muszáj. Mindig azzal a feltétellel végzik, hogy ha akad férfi, aki eltartja őket, boldogan abbahagyják. De maga szereti a munkáját. Maga nem adná át senkinek. Természetes, hogy a kutya sem sajnálja. Ezt pedig nem fogják magának soha megbocsátani. Olyan jó érzés, ha valakit sajnálni lehet.
−  Szeretném, ha egyszer már komolyan beszélne.
−  Hallotta már azt a török közmondást, hogy: a kutya ugat, a karaván halad? Hagyja őket ugatni, Scarlett. Attól félek, a maga karavánját úgysem állítja meg senki és semmi.
−  De miért bántja őket az, ha egy kis pénzt szerzek?
−  Mindent nem lehet kívánni, Scarlett. Vagy pénzt szerez és mindenki görbén néz magára, vagy szegény és előkelő, mint a régi ismerősei. Választott, most már nem lehet segíteni a dolgon.
−  Nem akarok szegény lenni −− mondta gyorsan. Aztán tétovázva nézett fel. − De ugye, jól választottam?
−  Ha a pénz az, amit leginkább akar .. .
−  Igen. Azt akarok.
−  Akkor nem is választhatott volna másképp. Viszont mindenért meg kell fizetni. Ezért is. Magányossággal.
Ez lecsendesítette Scarlettet egy pillanatra. Való igaz. Magányos lélek lett. Asszonybarátnője egyetlenegy sem volt. Azelőtt, ha nagyon egyedül érezte magát, hazamehetett Ellenhez. Ellen halála után pedig ott volt Melanie, bár maga sem értette, mi kötötte őket össze a tarai közös munkán kívül. Most… senki, hiszen Pittypat néninek fogalma sem volt az életről, az egészből csak a maga kis pletykakörét ismerte.
−  Azt hiszem … azt hiszem, tulajdonképpen mindig magamban voltam, ami a barátnőket illeti. Nemcsak a mostani munkámért nem szeretnek engem az atlantai asszonyok. Sohasem szerettek. Anyámon kívül nem is szeretett semmiféle asszonynép. Még a húgaim sem. Nem tudom, miért, de már a háború előtt is, mielőtt Charles felesége lettem volna, akármit tettem, nem tetszett nekik … semmi sem tetszett…
−  Elfeledkezik Mrs. Wilkesről − mondta Rhett, és szeme gunyorosan csillogott −, mindig helyeselt mindent, amit maga tett, a végtelenségig. Merem állítani, hogy mindent helyeselt, amit maga cselekedett, kivéve ha gyilkolt volna.
Scarlett elborultan gondolta:
„Még azt is helyeselte, amikor gyilkoltam” − és elégedetten mosolygott.
−  Ő, Melly! − mondta, és ajkbiggyesztve hozzáfűzte − bizonyára nem válik dicséretemre, hogy Melly az egyetlen asszony, aki helyesli cselekedeteimet, mert egyáltalán nincs érzéke a dolgok iránt. Ha lenne némi érzéke…
Zavarodottan elhallgatott.
−  Ha lenne némi érzéke, alighanem észrevenne egypár olyan dolgot is, amit mégsem helyeselne − fejezte be a mondatot Scarlett helyett Rhett. − Persze maga erről többet tud, mint én.
− Hogy az ördög vinné el a maga jó emlékezőtehetségét és rossz modorát!
−  Szótlanul elsiklom e felett a jogtalan gorombasága felett, és visszatérek az előbbi tárgyhoz. Gondolja csak végig. Aki más, mint a többi, elkülönül nemcsak a saját kortársaitól, de szüleinek és gyermekeinek nemzedékétől is. Erre el lehet készülve. Soha nem fogják megérteni, és talán szégyellni is fogják a tetteit. De a nagyszülei valószínűleg büszkék lennének magára, és azt mondanák: ez a kislány ránk ütött! Az unokái pedig irigyen sóhajtanak majd fel, hogy: micsoda asszony volt a nagymama! És megpróbálják követni a példáját.
Scarlett nevetett.
−  Milyen igaza van! Robillard nagymamáról sokat hallottam. Mammy vele fenyegetett, ha rossz voltam kiskoromban. Azt mondják, olyan hideg volt, mint a jégcsap, és nagyon szigorúan vette az illemszabályokat, de háromszor ment férjhez, és egész csomó párbajt vívtak miatta, pirosította az arcát, és nagyon kivágott ruhákat viselt.
−  Maga pedig rajongott érte, bár igyekezett olyanná lenni, mint az édesanyja volt. Látja, nekem pedig kalóz volt az egyik nagyapám.
−  De csak nem egy vízbe ugrató kalóz? − döbbent meg Scarlett. Arra gondolt, hogy a kalózok az elfogott hajók vagyonosabb utasaiból úgy zsaroltak ki hitelleveleket, hogy végighajtották őket a fedélzeten, és ha nem adták be a derekukat, a vízbe kellett ugraniuk, ahol aztán elvesztek.
−  Bizony, azt hiszem, nyugodtan végigfuttatta őket a fedélzeten, ha pénzt remélt ebből. Mindenesetre sok pénzt szerzett, és nagy vagyont hagyott az apámra. De a család mindig úgy emlegette óvatosan, hogy tengerészkapitány volt. Egy kocsmai verekedésben ölték megy még mielőtt én megszülettem volna. Mondanom sem kell, hogy halála nagy megkönnyebbülést szerzett gyermekeinek, mert az öregúr legtöbbnyire részeg volt, és ilyenkor olyan emlékeket hozott elő, hogy leszármazottainak a haja is égnek állt tőle. És én mégis rajongtam érte, és sokkal inkább kívántam hozzá hasonlítani, mint az apámra, aki rendkívül rokonszenves úriember, csupa kenetes jóakarat és gerinces elv. Látja, a maga gyermekei sem fogják érteni magát, Scarlett. Valószínűleg lágy,, elkényeztetett teremtések lesznek, mint a kemény egyéniségek gyermekei szoktak lenni. Amellett, ami még rosszabb, maga is azt akarja, mint a legtöbb anya, hogy soha ne érezzék az élet kemény öklét, mindent odahordana eléjük. Pedig ez nem helyes. A szenvedés és küzdelem vagy megtöri, vagy megteremti az embert. Hát. csak várjon szépen az unokáira, azok majd elismerik.
−  Kíváncsi vagyok, milyenek lesznek az unokáink.
−  Azt akarja ezzel mondani, hogy magának és nekem közös unokáink lesznek? De Mrs. Kennedy!
Scarlett hirtelen tudatára ébredt nyelvbotlásának, és elpirult. Nemcsak csúfolódó szavai szégyenítették meg, hanem hirtelen tudatára ébredt annak, hogy állapota folytán mennyire terebélyesedik a teste. Eddig egyikük sem tett semmilyen formában célzást állapotára, és köpenyét mindig úgy fogta össze a hónalja alatt, valahányszor Rhett-tel találkozott, hogy megnyugtathatta magát a szokásos női altatással, hogy semmit sem árul el abból, amit eltakar. Ezért most egyszerre elöntötte a harag saját állapota miatt, és szégyenkezett, mert hátha a férfi tudja.
−  Szálljon ki azonnal a kocsiból, maga szennyes gondolkozású csirkefogó! − kiáltotta Scarlett, és hangja remegett a haragtól.
−  Eszem ágában sincs − felelte a férfi nyugodtan. − Sötét este lesz, mire hazaér, és a következő erdőrésznél egy új négertelepülés van kunyhókból és sátrakból, úgy hallottam, gonosz alakok, és nem látom semmi okát, hogy maga alkalmat adjon a Ku-Klux-Klannak egy megtorló rohamra, alkalmat nyújtson nekik, hogy felvegyék a hálóingüket a ruhájukra, és körülnyargalásszanak még ma este.
− Szálljon ki! −kiáltotta az asszony, és megrántotta a gyeplőt, de hirtelen hányás fogta el. Butler gyorsan megállította a lovat, két tiszta zsebkendőt nyújtott át Scarlettnek, és ügyesen tartotta az asszony fejét, amint kihajolt a kocsiból. A délutáni napfény már majdnem vízszintesen sugárzott át a friss hajtású levelek között, és néhány pillanatra arany fénybe és zöldbe borult Scarlett előtt a világ. Amikor a rosszullét elmúlt, az asszony kezébe hajtotta a fejét, és a szégyentől és tehetetlenségtől sírva fakadt. Nemcsak hogy hányt egy férfi előtt, ami már magában is a legszörnyűbb, ami érhet egy asszonyt, de ezzel egyben a legvilágosabban elárulta állapotosságának megalázó tényét. Ügy érezte, hogy soha többet nem nézhet a férfi szemébe. Hogy a világ minden embere közül éppen Rhett előtt történjen ez vele, aki amúgy sem tiszteli a nőket! Sírt, és arra számított, hogy néhány olyan durva és csípős megjegyzést hall majd a férfitól, hogy azt soha életében nem felejti el.
−  Ne legyen bolond − mondta Butler higgadtan −, és bolond, ha azért sír, mert szégyelli magát. Nézze, Scarlett, ne legyen gyerek. Bizonyára tudnia kellett, hogy miután nem vagyok vak, tudhattam, hogy állapotos.
Scarlett csak annyit tudott kinyögni: „Ő”, nyöszörgő hang volt, és ujjait még kétségbeesettebben szorította az arcához. Maga a szó is megbotránkoztatta. Frank, ha az állapotáról volt szó, mindig tartózkodóan beszélt, az apja pedig óvatosan úgy kerülte meg ennek az említését, ha valakinél szóba került: „családi helyzet”. A nők gyengéden úgy emlegették az áldott állapotot: „benne van a bajban”.
−  Maga igazán gyerek, ha azt hiszi,, hogy nem tudtam. Akárhogy takargatta is az ölét a ruhájával, természetesen  tudtam. Mit gondol különben, miért lennék itt.. .
Hirtelen elhallgatott, és szótlanul ültek. A férfi kezébe, vette a gyeplőt, és csettintett a lónak. Azután nyugodtan, csendesen beszélni kezdett, és ahogy hangja kellemesen hatolt be az asszony fülébe, lehajtott arcáról fokozatosan eltűnt a szégyen pírja.
−  Nem hittem volna, hogy ennyire megbotránkozik, Scarlett. Azt hittem, maga értelmes ember, és nagyon csalódtam. Lehetséges, hogy a túlzott szemérmesség még mindig benne van magában? Lehet, hogy nem vagyok úriember, mert szóvá tettem ezt. Sőt biztos, hogy nem vagyok úriember, ha abból ítéljük meg, hogy az állapotos asszonyok nem döbbentenek meg annyira, mint illenék. Ügy találtam, hogy éppolyan normális lényeknek lehet tekinteni őket, mint másokat, és nem kell a földre szegezni a tekintetet, vagy az eget nézni, vagy valami mást csinálni, de még véletlenül sem a derekukra pillantani. Én a legilletlenebbnek azokat a tekinteteket találom, amelyeket ilyenkor vetnek az asszonyokra. Mire jó ez? Ez egy teljesen rendes állapot. Az európaiak e tekintetben sokkal értelmesebbek, mint mi vagyunk. Szerencsét kívánnak a várandós asszonyoknak. Én ugyan talán még nem mennék ilyen messzire,
Ide mindenesetre ennek több értelme van, mint ahogyan mi igyekszünk teljesen figyelmen kívül hagyni. Ez normális állapot, és az asszonyoknak büszkéknek kellene lenniük erre, ahelyett, hogy zárt ajtók mögé rejtőznének, mintha valami bűnt követtek volna el. − Büszkék! − kiáltotta elképedt hangon Scarlett. − Mire lennének büszkék?
−  Hát maga nem büszke arra, hogy gyermeke lesz?
−  Ö, istenem, nem! Én gyűlölöm a gyermeket!
−  Ügy gondolja, hogy gyűlöli Frank gyermekét?
−  Nem, minden gyermeket.
Egy pillanatra megint rosszullét környékezte, mert azt hitte, hogy megint nyelvbotlást követett el, és ezért értette félre Rhett, de a férfi úgy beszélt tovább, könnyedén és nyugodtan, mintha semmit sem mondott volna.
−  Ez a különbség közöttünk. Én szeretem a gyermekeket.
−  Maga szereti őket? − kiáltott fel az asszony, és olyan elképedten tekintett a férfira, hogy elfelejtette előbbi zavarát is. − Hogy hazudhat ekkorát!
−  Én szeretem a csecsemőket és a kisgyerekeket mindaddig, amíg el nem kezdenek nőni, és nem vesznek fel felnőtt tulajdonságokat a gondolkodásmódjukban, nem tanulnak meg hazudni, pletykálni és bemocskolni magukat. Különben ez nem lehet újság magának, maga tudja, hogy mennyire szeretem Wade-et, noha nem olyan, mint kellene lennie.
„Ez igaz − gondolta Scarlett, és elcsodálkozott.· − Úgy látszik, csakugyan szeret Wade-del játszani, és gyakran hoz neki ajándékokat.”
−  Most pedig, hogy ezt a borzalmas témát napvilágra hoztuk, és maga beismerte, hogy nem is olyan messze jövőben gyermeke születik, mondok valamit, amire már régóta készülök. Kettőt is. Az első az, hogy túlságosan veszedelmes egyedül kocsikázni. Maga is tudja ezt, elég gyakran mondták magának. Ha személy szerint nem is törődik vele, hogy megerőszakolják-e vagy sem, gondoljon a következményekre. Megtörténhet, hogy a maga nyakassága miatt abba a helyzetbe kerül, hogy gáláns férfi ismerősei kénytelenek lesznek bosszút állni a magán elkövetett sérelmek miatt, és felakasztani néhány négert. Emiatt aztán a jenkik őket rohamozzák meg, és közülük akasztanak fel néhányat. Soha nem jutott még eszébe, hogy az egyik oka talán annak, amiért az ismerős asszonyoknak nem tetszik a maga viselkedése, az, hogy magatartása könnyen férjük vagy fiuk fejébe kerülhet? Ezenkívül ha a Ku-Klux-Klan még sok négert felakaszt, a jenkik el vannak szánva, hogy olyan bosszút állnak Atlantán, amihez képest Sherman magatartása angyali volt. Tudom, amit tudok, hiszen szorosan együttműködök a jenkikkel. Szégyenletes állapot, úgy kezelnek, mintha hozzájuk tartoznék, és egészen nyíltan beszélnek előttem. El vannak szánva, hogy kiirtják a Ku-Klux-Klant, vagyis felgyújtják az egész várost, és felakasztanak minden tíz évnél idősebb férfit. Ez a bőrére mehet, Scarlett. Könnyen elveszítheti a pénzét. És azt aztán senki sem tudja megmondani, hogy a repülő kő hol áll meg, ha egyszer elhajították. Elkobozzák a vagyonokat, magasabbra emelik az adókat, a gyanúsított asszonyokra bírságot rónak ki − mindezt hallottam, hogy tervbe vették. A Ku-Klux-Klan …
−  Ismer egyetlen tagot is? Tommy Wellburn vagy Hugh, vagy…
A férfi türelmetlenül vonta fel a vállát.
−  Honnan tudhatnám? Én renegát vagyok, köpönyegforgató, sehonnai. Hogyan is tudhatnám meg? Azt azonban tudom, hogy a jenkik kiket gyanúsítanak, csak egy áruló lépés, és nyomban felakasztják őket. Tudom ugyan magáról, hogy egyáltalán nem sajnálná, ha az ismerősei az akasztófára kerülnek, de annál inkább sajnálná, ha elveszítené a fűrésztelepet. Konok pillantásán látom, hogy nem hisz nekem, és szavaim falra hányt borsóként hatnak. Éppen ezért csak annyit mondhatok, hogy tartsa kéznél a revolverét, és ha én itt vagyok a városban, mindig megkísérlem, hogy magával tartsak.
−  Rhett, maga igazán … Maga azért védelmez engem …
−  Igenis, kedvesem, ez az én sokat hirdetett lovagiasságom, ez késztet arra, hogy védjem magát…
 A csúfolódó fény megint felvillant a férfi fekete szemében, és arcáról eltűnt a komolyság minden nyoma. − Hogy miért? Mert annyira szeretem, Mrs. Kennedy. Igen, és némán éheztem és szomjaztam magáért, messziről bálványoztam magát;' de minthogy én is olyan tisztességes férfi vagyok, mint Mr. Ashley Wilkes, ezt titkoltam maga előtt. Végeredményben is maga Frank felesége, és a becsület tiltotta, hogy ezt megmondjam magának. De ahogyan Mr. Wilkes becsülete is néha zökken egyet, az enyém is zökkent most, és elárulom titkos szenvedélyemet, és …
−  Az istenért, fogja már be a száját! − szakította félbe Scarlett, és éppolyan kényelmetlenül érezte magát, mint mindig, amikor Rhett beképzelt majomnak tüntette fel; és különben sem akarta, hogy Ashley és a becsülete a további beszélgetés tárgya legyen. − Mi volt a másik, amit mondani akart?
−  Mi az! Témát változtat, amikor én maga elé ontom szerelmes, de titkon érző szívem vérét? Hát jó. A másik, amit mondani akartam, a következő.
Szemében kialudt ismét a tréfás fény, arca újból sötét és nyugodt volt.
−  Valamit tennem kell ezzel a lóval kapcsolatban. Csökönyös, és olyan kemény a szája, mint a vas. Magát nem fárasztja ki, ha hajtja? Ha ez az állat egyszer megvadul, kizárt dolog, hogy maga meg tudja fékezni. Márpedig ha maga most az árokba fordulna, belehalna maga is és a gyermeke is. Magának egy egész könnyű harapású, könnyen kezelhető lóra van szüksége, és engedje meg, hogy szerezzek magának egy ilyet.
Az asszony feltekintett a férfi színtelen, borús arcába, és zavara éppúgy megszűnt, mint ahogyan előbbi döbbent érzése eltűnt az állapotosságáról folytatott beszélgetés után. Rhett kedves volt hozzá, különösen pár perccel ezelőtt volt hozzá kedves, amikor legszívesebben meghalt volna a szégyentől, de a férfi megnyugtatta. Most még kedvesebb volt ezzel a gondoskodással. Valami hálaérzet töltötte el iránta, és azon gondolkozott, hogy miért nem lehet Butler mindig ilyen.
−  Csakugyan nehéz ezt a lovat hajtani − ismerte be csöndesen. − Néha egész éjszaka fáj a karom a hajtástól. Tegyen ebben az ügyben, amit legjobbnak lát, Rhett.
A férfi szeme gonoszul szikrázott.
−  Ez nagyon édesen és nőiesen hangzik, Mrs. Kennedy. Egyáltalán nem a maga szokásos hangja. Ügy látszik, csak kellően kell kezelni, hogy haragos hang helyett ilyen nyöszörgés jöjjön magából.
Scarlett újra haragra lobbant, és szinte lángolt.
−  Vagy kiugrik rögtön a kocsiból, vagy végigvágok magán az ostorral. Egyáltalán nem tudom, miért tűröm magát, miért igyekszem kedves lenni magához? Maga egészen modortalan. Maga erkölcstelen. Maga semmi más, mint egy … Ugorjon ki! Komolyan mondom.
De amikor a férfi lemászott, és eloldotta lovát a kocsitól, s ott állott az alkonyfényben az úton, kínzóan mosolyogva rá, maga Scarlett sem tudta megállni, és mosolyogva hajtott tovább.
Igen, goromba volt, kellemetlen volt, az ember nem is tudja, hogyan bánjon vele, és nem tudhatja, hogy mikor ad fegyvert a kezébe, hogy egy védtelen pillanatban ellene fordítsa. De mindenek ellenére éppen olyan megnyugtató volt, mint egy jó pohár pálinka.
Ezekben a hónapokban szokott Scarlett hozzá a brandyhez. Mikor késő alkonyatkor hazaért, lucskosan az esőtől, sajgó háttal és karral a hosszú órákon át tartó kocsiban való ülés után, semmi más nem tartotta fenn, csak az a gondolat, hogy otthon az asztala titkos fiókjából előveheti majd az üveget, amit gondosan elzárt Mammy szeme elől. Meade doktor nem gondolt rá, hogy figyelmeztesse, hogy terhes állapotban nem szabad inni. Soha nem is jutott volna az eszébe, hogy úrhölgy mást igyon, mint egy kis pecsenyebort. Kivéve persze egy-egy pohár pezsgőt lakodalmak alkalmával, vagy forralt bort, ha kihűlt. Hiszen akadnak szerencsétlen nők, akik iszákosak, és szégyenére válnak családjuknak, de éppen így vannak olyan asszonyok is, akik elválnak vagy őrültek, vagy, mint Susan Β. Anthony, azt hangoztatják, hogy a nőknek is kell szavazati jog. Akármennyi mindent feltételezett is Scarlettről az orvos, azt nem is álmodta volna, hogy iszik.
Scarlett rájött, hogy ha vacsora előtt kortyol egyet-kettőt az üvegből, sokkal jobban érzi magát. Utána kávébabot rágott, vagy kiöblítette a száját kölnivízzel. Néha, mikor Frank hortyogott mellette, és nem jött a szemére álom, amikor hánykolódott, és elfogta a nyomorúságtól és jövőtől való félelem, a Tara utáni honvágy és az Ashley utáni sóvárgás, talán megőrült volna, ha nincs kéznél a brandys üveg. Amint a jól ismert meleg szétterjedt a testében, egyszerre halványodni kezdett minden fájdalom, minden gond. Három korty után már ezt tudta mondani magának:
„Erre csak holnap fogok gondolni, mikor már könnyebben elviselem.”
De voltak éjszakák, mikor a brandy sem segített. Mikor a fájdalom a szívében erősebb volt, mint a vagyona elvesztése miatti aggodalom. A honvágy gyötörte ilyenkor, Tara után vágyott. Néha úgy érezte, megfojtja a város, a szűk, zajos, forgalmas utcák, az idegen arcok. Szerette Atlantát, de ó … a falusi csönd, Tara vörös földjei és a sötét fenyők körös-körül… Ő, ha visszamehetne Tarára, akármilyen keserű lenne is az élet, akármennyit kellene is dolgoznia! Ó, ha Ashley közelében lehetne, csak éppen hogy láthassa, hallhassa a hangját, érezhesse, hogy szereti! Melanie minden levele, Will minden beszámolója a szántásról, a vetésről, a gyapot növekedéséről újra feltépte a szívét.
„Hazamegyek júniusban − gondolta. − Úgysem tudok itt mit csinálni azután. Hazamegyek néhány hónapra …”
Ezzel vigasztalgatta magát.
Haza is ment, de nem úgy, mint gondolta.
Június legelején rövid értesítést kapott Willtől, hogy az apja meghalt.