Lexikon

ERŐ ÉS HARC

WOTAN a háborúság istene, az őrjöngés nagymestere és a vadak űzőinek vezetője. Ott van minden csatában, mindenhol, ahol egymás ellen fordulnak, egymás életére törnek a lelkek. Nagy-Britanniában Grim, máshol Woden és Wodan néven is ismerik.
	Minden bizonnyal a hatalmas Odin isten egyik manifesztációja ő, bár sok tekintetben nem hasonlítható hozzá. Míg Odin bölcs és mindentudó, és egyebek között a háborúsdi is érdekli, Wotan kizárólag csatározásokban és vérfürdős időtöltésekben leli örömét.
	Wotan nem törődik azzal, igazságos-e a harc vagy sem. Macho személyiség, aki bálványozza a fizikai erőt, a fürge kezet és az éles szemet. Ha elér hozzá egy háború híre, ő az, aki először veszi a kardját, harci mének nyergébe ülteti követőit, s elindul velük a csatába. Bármely ellenség és bármely háború megfelel neki.
	Seregei élén vérszomjasan veti magát a harcba, s megvan az az előnye a többiekkel szemben, hogy ő halhatatlan, ás a legborzalmasabb sérüléseket is hamar kiheveri. Ha visszatér a béke, nyugtalan; alig várja már a vadászidény kezdetét
	Élenjár a gyilkolásban, s a csata után lándzsáját lengetve eget verő bömböléssel jelzi, hogy ismét bizonyította férfiasságát.
	Egy másik manifesztációjában termékenységistenség, aki ellenállhatatlan vágyat ültet el a férfiakban, hogy azok minél többfelé hordják szét saját harcias magvukat, s így még több isteni és emberi lényt áldozhassanak fel a háború oltárán.
	THOR, a mennydörgés ura félelmetes harcos. Kék szeme villámokat szór, borzas szakálla vörös, mint a vér. Szereti óriásokkal és szörnyekkel összemérni az erejét, s amikor harcra készül, olyan eszeveszett dühöngésben tör ki, hogy üvöltésébe beleremegnek az egek.
	Egyébként lovagias, nyílt, őszinte, jószívű és egyenes férfiú, aki sohasem téveszti szem elől családja javát, és óvja a közösség erkölcsét.
	Fegyvere egy nagy kőkalapács, a Mjolnir, azaz „a Romboló”. Akkora erő rejlik benne, hogy Thor egy pár törpéktől kapott vaskesztyűt húz, ha kézbe akarja venni, s olyan súlyos, hogy mielőtt felemeli, mindig felcsatolja az Erő övét, mely megsokszorozza tagjai erejét.
	Előbb vagy utóbb a legkiválóbb harcost is utoléri a végzet (most persze csak a földi halandókról beszélünk). Nem árt, ha tudjuk, mi vár ránk, ha a végső viadal során üt az utolsó óránk.
	WALHALLA a neve annak a hatalmas teremnek, ahol Odin isten fogadja a csatában megölt harcosokat. Ebbe a terembe csak a legkiválóbbak léphetnek be; az ő halálukat nemegyszer maga Odin rendezi meg, hogy azután élvezhesse a társaságukat.
	Az 540 ajtó mindegyike olyan széles, hogy egymás mellett 800 férfiú is beléphet rajta. A falakat lándzsákból készült vázra erősített pajzsok borítják. A terem közepén hatalmas tűz ég, körülötte asztalok és padok sorakoznak. A tűz fénye megcsillan a kardpengéken. A nyársakon malacok sülnek, és Heidrunn kecske tőgyéből soha ki nem fogy a sör, bor és más, férfiembernek való ital.
	Éjnek idején a valkűrök disznót, marhát és mézsört szolgálnak fel. Odin ott ül fölöttük, és néha ő is együtt zengi a lerészegedett, fémkupáikat szanaszét hajigáló harcosokkal az ocsmány dalokat.
	Amikor a hajnal első fénye vérvörösen beragyog az ablakokon, a harcosok veszik a fegyvereiket, és kiürül a terem: a vendégek kiözönlenek a csatatérre. Elfoglalják a helyüket, aztán vad csatakiáltásokkal egymásra rontanak: kardok, lándzsák, fejszék villognak a reggeli napfényben. Egész nap mészárolják egymást, míg végül roppant folyamokban hömpölyög a vér a szürke csatamezőn, a férfiak pedig iszonyatos sebekkel hanyatlanak a hullahegyek tetejére.
	De ha lenyugszik a nap, a holtak újra felkelnek, és parancsszóra rendezett oszlopokban visszamennek a terembe. Mohón szívják magukba a sülő hús illatát, elfoglalják helyüket az asztalnál, és sörért kiáltanak. Újabb duhaj és buja éjszaka következik, és egyre több halálos viadalról szólnak a mesék.
	Mindennap új harcosok érkeznek Walhallába, és olyan új fegyverekről meg hadviselési módokról beszélnek, melyek ismeretlenek az évszázadok óta ott élők számára. Walhallában mindig lesz helye a halál szolgáinak.