Látogatás

Howard Phillips Lovecraft providence-i házában

	Vad vihar tépázta egész Új-Angliát azon a napon. Szinte éjszakai sötétség borult Providence viktoriánus házaira. A villanyvezetékeket is leszaggathatta, mert itt-ott gyertyák pislákoltak az ablakokban. Talán az elemek tombolása okozta ijedelmemnek tudható be, hogy képtelen lettem volna megmondani, hogyan kerültem a kikötőbe. Azt viszont pontosan tudtam, merre vezet majd utam a baljós tornyok között: úti célom a Lovecraft-emlékház.
	Fényképről, rajzról jól ismerem, hiszen magam is olvastam L. Sprague de Camp remek Lovecraft-életrajzát. Hát itt volnánk. Csak mintha a valóságban sötétebb és nagyobb lenne… Ijesztő…
	A kapu zárva, pedig fiatal még az idő. Csengőnek nyoma sincs. Akkor pedig nem marad más, mint az ódon kopogtató…
	Elkínzott arcú öregasszony nyit ajtót. Belépek. Hallom, hogy mögöttem lópaták klappognak a kövezeten, és tovanyikorog egy kocsi. Furcsa… tudtommal ezerkilencszázkilencvenet írunk.
	Ez az, amit rögtön el is felejtettem abban a pillanatban, amikor bezárult mögöttem a kapu. Két másik, idősebb nő ült az ódon homályában is elegáns szalonban. Pillanatnyi kétségem sem volt afelől, hogy a Mester édesanyjával és két nénikéjével találkoztam. Akkor őt odafent, az emeleten találhatom meg…
	Nyikorgó korhadt lépcsők, pókhálós folyosó, csukott ajtó. – Szabad?
	– Kerüljön beljebb, csak ne kérje, hogy megforduljak. Tudja, elszoktam már a látogatóktól. – Hangjából ítélve megfáradt öregember. Háttal ül nekem egy magas támlájú széken.
	Hatalmas gombóc van a torkomban. Már-már belekezdenék a mondókámba, de ő magabiztosan folytatja. – Tudom, tudom, maga az, aki odaátról jött. A Charles Dexter Ward talán nem a legjobb művem, de azért örülök, hogy közlik. Először 1943-ban jelent meg Az Álom fala mögött című gyűjteményes kötetben, August Derleth barátom jóvoltából. Ha ő nincs, sohasem jön létre az Arkham House kiadó, és sohasem jelennek meg a legjobb írásaim. De úgy tudom, nem sok könyvemet olvashatják magyarul, a verseimről nem is szólva.
	Mintha megemelte volna a hangját. Kínosan érzem magam, és a rettegéstől egyébként is patakzik a hátamon a jeges veríték. Hideg ez a szoba…
	Megpróbálom más vágányra terelni a beszélgetést. – Mikor is jelent meg az első írása, kedves Mester?
	– 1922-ben, a Home Brewban látott napvilágot a Herbert West–Reanimator. Viszont felháborító az a film, amit csináltak belőle. Elvitték a durva, fröcsögős horror irányába. Még megbánják, hogy a reklám kedvéért felhasználták a nevem! – Aztán megenyhült a hangja, kellemes emlékek jutottak az eszébe. – Jó kis társaság volt annál a lapnál. Többek között Clark Ashton Smith-szel is ott kerültem kapcsolatba. Később aztán egy verset is írtam hozzá. Ismeri?
	Persze, hogy ismerem, éppen ezért igyekszem gyorsan a szavába vágni, nehogy elkezdje szavalni. Nincs lefordítva.
	– Kit tart példaképének?
	– Sokat tanultam Lord Dunsanytől; első írói korszakomban talán még imitáltam is egy kicsit a stílusát. És hogy csak a nagy neveket említsem: Edgar Allan Poe-t mindmáig a legjobb amerikai íróként tartom számon. Sokan elfelejtik, hogy Az őrület hegyeinél (At the Mountains of Madness) az ő Arthur Gordon Pymjének a folytatása.
	– Később azután egyre inkább kialakult önálló írói arculata. Középső korszakában hagyományos horrortörténeteket írt, élete vége felé pedig… – itt elbicsaklott a hangom – szóval… később megteremtette a Cthulhu-mítoszt…
	– Igen, valóban így volt, sőt büszke vagyok arra, hogy az általam teremtett mitikus hátteret többek között olyan kiváló írók is felhasználták, mint Robert E Howard, Lin Carter és Fritz Leiber.
	És folytatta: beszélt műveiről, kortársairól, épp csak magáról nem volt hajlandó elárulni semmi közelebbit. Pedig az érdekelt volna a legjobban. Tudtam, hogy beteg ember, élete nagy részét abban a bizonyos házban, annak a három nőnek a társaságában élte le. Látogatókat ritkán fogadott, ismerőseivel főleg levelezés útján tartotta a kapcsolatot.
	Közben beesteledett, az ablakon benéztek a Rhode Island-i csillagok. Ahogy hallgattam megkeseredett szavait, eszembe jutott az Azatoth, a Mester egyik rövidke, befejezetlen munkája, melynek hőse estéről estére odaül az ablakhoz, és reggelig vágyakozva nézi a csillagos eget, míg egyszer csak magába nem szippantja őt a kozmosz, kirepül a négy fal közül, otthagyja a kőrengeteget, a kozmikus szelek pedig finoman, puhán leteszik őt egy virágos túlvilági réten…
	– Látom, nem figyel rám – mondta az öreg csendesen. – Nem baj, nem tesz semmit. Csak egyvalamit kérek magától. Tegyen meg mindent azért, hogy az írásaim végre magyarul is napvilágot láthassanak!
	Válaszoltam volna, elmondtam volna, hogy én egyedül nagyon keveset tehetek, inkább a kiadók jó szándéka, az olvasók szeretete segíthet, de persze megígérem… szóval mindezt elmondtam volna, de valami különös, ólmos fáradtság vett erőt rajtam, és képtelen voltam megszólalni. Utolsó éber pillanataimban nagyon-nagyon messziről H. P. Lovecraft elhaló hangját hallottam. Az elkeseredés démonairól szóló versét skandálta:

O’er the midnight moorlands cryin’, 
Through the cypress forest sighin’,
In the night-wind madly flyin’
Hellish forms with streamin’ hair;

In the barren branches creakin’,
By the stagnant swamp-pools speakin’,
Past the shore-cliffs ever shriekin’
Damn’d demons of despair…

	Arra ébredtem, hogy kintről beragyog a Hold. Ezüstös fénye lidérces fénnyel világította be a szobát. Már azon voltam, hogy felállok, és magára hagyom a fáradt öregembert, amikor egyszer csak kísérteties nyikorgással megmozdult a szék. Lassan körbefordult, én pedig szembenéztem azzal a valamivel, azzal a férgek borította, kivájt szemű, földöntúli förmedvénnyel, melynek látványa azóta is kísért legrémesebb álmaimban, melynek borzalmát szavakkal nem lehet leírni.
	Nem tudom, mit tehettem akkor, azt sem, hogyan kerültem haza. Azt hihetnem, álmodtam csak Rhode Islandet, Providence-et, a három anyókát és H. P. Lovecraft múmiáját, de nem hiszem, hogy léteznek ilyen valóságízű álmok.
	Mindenesetre az ígéretet jó lesz betartani.

Hajdu Gábor

Lábjegyzet

A CTHULHU-MÍTOSZ

	A Cthulhu-mítosz világát, sőt világait H. P. Lovecraft alkotta meg a húszas években. Az akkoriban született írások alapján roppant népszerű szerepjáték rendszer született, melynek sok ezer híve-játékosa egyedül vagy klubokban, úgynevezett konvenciókban hódol a leírhatatlan és minden határon túli rettegés és téboly kultuszának.
	Lovecraft nem egyfajta fantasy-világot alkotott meg, hanem egyszerűen a földet helyettesítette Cthulhu mítoszával a fantasy kozmoszában. Történetei közül nem egy leginkább egy egyszerű horror regényre hasonlít, ám különlegességük abban rejlik, hogy a szereplők fokról fokra döbbennek rá a lényegre: nincs vége a rettegésnek, a szokásos ijedezés helyett a szokatlanul gyilkos természetű idegen lények egész galaktikájával kell megmérkőzni.
	A ködös ősidőkben a Földet nem az emberek, hanem furcsa, időközben letűnt idegen civilizációk népesítették be. Felettük a Mérhetetlen Vének uralkodtak, gonosz démonistenek, akik messzi csillagokról érkeztek a Földre. Ezeket az ősi isteneket a náluknál még ősibb Legvénebb Vének sötét mélységekbe, a tenger fenekére vagy ismeretlen dimenziókba száműzték, ahol azóta is várják, hogy újból hatalmat szerezzenek a Föld felett. Ebben a harcban az emberiség csak jelentéktelen közjáték. Időről időre egy-egy halandó ráébred a gonosz, vén istenek létére, ősi legendákból, titkos kultuszokból vagy tiltott könyvekből. A földiek között még mindig vannak híveik, akik titokban azon munkálkodnak, hogy visszatérhessenek.
	A történetek hősei számára ez a felismerés, vagyis, hogy az emberek valójában egy ellenséges, átkozott világban élnek, többnyire halállal végződik. A történetek csúcspontja a szembesülés Cthulhuval, Yog Sothottal vagy Nyarlathoteppel. Ám ha valaki bizonyítékot nyer arról, hogy ők léteznek, nem következhet más, csak a halál vagy a téboly.
	Az álmoknak jelentős szerep jut a történetekben. Cthulhu, aki halálos mélyen alszik házában R’lyehben, álmokat küld az embereknek. Rémálmokat persze.
	Különösen fontos még a nem létező könyv, a „Necronomicon”, amely a Mérhetetlen Vének mítoszát tárgyalja. Szerzője a bomlott arab próféta Abdul Alazred, akinek Lovecraft az évek folyamán a tiltott könyvek egész könyvtárát tulajdonította.
	A kutatás központja – mert Lovecraft rémgalaktikáját tudósok (a Tudákosok) próbálják felderíteni – a Miscatonic Egyetem Arkham soha nem volt városában. Arkham és környéke a lepusztult tanyákkal, ködfekete erőkkel és degenerált halászfalvakkal az a fantasy táj, ahol a Cthulhu-történetek legnagyobb része játszódik.
	A sötétség erőivel vívott mindig-vesztes harc kultuszának nem egy „bibliája” jelent meg. A Dragon magazin összefoglalója alapján szeretnénk bemutatni néhányat ezek közül a játékkönyvek közül.
	Az alapkönyv az 1981-ben megjelent Call of Cthulhu (Cthulhu szava hív). A szerepjáték-könyv, amely azzal tűnt ki, hogy a szereplők mindig veszítettek, meghaltak, megőrültek vagy egyszerűen eltűntek, a kritika bizalmatlan hozzáállása ellenére hátborzongató siker lett. Azóta újabb és újabb kiegészítő könyvek jelennek meg, amelyek gondoskodnak arról, hogy az olvasó-játékos ne maradjon szorongás és libabőr nélkül. Mindenekelőtt az előbb említett könyv immáron negyedik, kiegészített, javított kiadását kell említeni. Huszonöt oldal szabály (ebben a műfajban nagyon kevés és világos!) és a többi 170 oldal merő izgalom és rémség. A következő kiegészítő könyv a Masks of Nyarlathotep (Nyarlathotep álarcai). Ebben a könyvben egyesül minden, ami a Cthulhu-mítoszban előfordulhat: kihívás, nyomozás, akció, döbbenetes rémület, halál és holdkór. A Cthulhu Classics (Cthulhu – Klasszikus történetek) illusztrációival tűnik ki. Rövidebb történetek, kevesebb lendület, inkább kezdőknek való. Yog Shothothtal foglalkozik főleg, akit amúgy gyakran elhanyagolnak. A The Great Old Ones (A Mérhetetlen Vének) hat újabb történettel szórakoztatja a fekete örömök élvezőit. A Gaslight (Gázlámpa) című kötettel együtt szintén nem hiányozhat a Cthulhu-mítosz híveinek könyvespolcáról.

B. T.