Látogatás

A JÓ BOSZORKÁNY IGAZ MESÉI

Látogatóban Szepes Máriánál

	Oroszlános kopogtatót ígértünk, repkény alatt rejtőző ódon házat vártunk, de kívülről csak a 13-as házszám kölcsönzött némi misztikát a tizenöt lakásos épületnek. Csengetésünkre sokáig nem érkezett válasz. Szorongásunk már a végletekig fokozódott, s lassan kiélveztük a suspense minden gyötrelmét. Végre léptek hallatszottak odabentről. Kulcs fordult a zárban, és már a kapu feltárulását megelőző pillanatban tudtuk, az áll mögötte, akit keresünk.
	Az írónő mosolyogva, kedvesen üdvözölt minket, pedig – ahogy mondta – alaposan „kiszívja életerejét” a látogatók reggeltől estig folyamatosan érkező siserahada. De ő szeretettel, megértéssel fogad mindenkit, azt is, aki csak kíváncsiskodni jön, és azt is, aki egy jó szóért, jó tanácsért keresi fel. Tőle nemcsak művein keresztül, de személyesen is csak azt kapja az ember, amire szüksége van.
	Mi elsősorban nem életrajzi adatokra voltunk kíváncsiak, hiszen e csodálatosan gazdag élet emlékeit a legilletékesebb, ő maga foglalta össze Emberek és jelmezek című művében (Kozmosz Könyvek, 1988.) Készültünk bizonytalan, tétova kérdésekkel, de úgy látszott, ő jobban tudta nálunk, mit is szerettünk volna tudni valójában, mert sorban válaszolta meg ki nem mondott kérdéseinket. Ő is mondta, s mi is tapasztaltuk: nála a gondolatok is beszélnek.
	A kaputól a lakás ajtajáig vezető rövid úton máris közös nevezőre jutottunk: Az ATLANTISZ szerkesztői csak látszatra fiatalok, valójában több millió éves léttapasztalat áll mindannyiunk mögött, s öreg szellemek, régi zarándokok, átutazók vagyunk csupán e világban.
	A lakásba érve a magát – igen találóan – Jó Boszorkánynak nevező írónő kávéra emlékeztető bájitalt szolgált fel, melynek hatására tágra nyílt szemmel és elmével hallgattuk a bölcsesség szavait.
	Először az ATLANTISZ-ról és a fanfasy műfajról kértük ki Szepes Mária véleményét. Ahogyan az tőle elvárható, messziről indult, de végül pontosan ért el a célhoz a körültekintő, precíz válasz, mely tartalmazta a műveiben megrajzolt világkép körvonalait és a további kérdéseinkre adott feleleteket is:
	– Világunk uránikus korban, a Vízöntő és a Halak korszak határán vajúdik. Egy-egy korszak több mint 2000 évig tart, s a maihoz hasonló helyzet csak 25 ezer évenként egyszer fordul elő. Törvényszerű folyamat ez, és együtt jár a változás megannyi viharával és látszólagos ellentmondásaival. Az átmenet kezdete 1908-ra tehető. Ekkor zuhant le Oroszországban, Tunguz közelében egy üstökös; olyan erővel csapódott a földbe, hogy anyaga egészen mélyre hatolt bolygónk belsejében, s azóta felfelé törekvő sötét erői onnan árasztják széjjel a háború erjedő magvát. Még ugyanebben az évben a Monarchia hozzálátott hogy bekebelezze Bosznia-Hercegovinát, s mint tudjuk, nem sokkal később ott pattant ki az I. világháború szikrája. Aztán jött az orosz forradalom és a következő háború csíráját magában rejtő igazságtalan békeszerződés, s onnan már ment minden a maga útján.
	Érthető, hogy az emberiség túlnyomó részét alkotó, csekély léttapasztalattal, kevés transzcendens emlékkel rendelkező, könnyen befolyásolható tömeglények nehezen igazodnak el ebben a világszellem neurotikus előérzetétől vibráló létformában. Ők azok, akik egyenként Jézus szabadon bocsátását kérték Pilátustól, de együtt Barabás nevét kiáltották. A legtöbben lefelé menekülnek a káoszból, és az érzékek tombolásában keresik a kivezető utat. Isznak, narkóznak, de nem kapnak választ az örök kérdésre: mivégre élünk, s mi a feladatunk ebben a világban? Az öncélú szex nem kötőanyag az emberek között. Apokaliptikus világunkat biblikus betegségek sanyargatják; ki tagadhatná, hogy az AIDS is ezek közé tartozik?
	A mai időkben rendkívüli módon megnőtt az érdeklődés a fantázia műfaj iránt, mert az emberek igénylik a transzcendens élményt nyújtó műveket. A technokrata űrkrimik ideje lejárt, s a fantáziára ma olyan szükség van, mint a kenyérre és a vízre. A Fantasy irodalom feladata, hogy megmutassa az individualizáció, az átlényegülés útját s rávezessen arra, hogy az értékeket saját magunkban, saját kis kozmoszunkban keressük, hiszen az a legapróbb részleteiben is analóg a Világegyetemmel. Az analógia ékes példája a termeszboly és az emberi szervezet működése közötti párhuzam. Tudnunk kell emlékezni a Kozmosz és az Ember kapcsolatára. Csak a megvilágosodott, individualizált egyén válhat közösségi lénnyé. A másikban meg kell látnunk önmagunkat. Ne legyenek fenntartásaink e kiátkozott fantasy műfajjal szemben: amelyik ember nem hisz a csodákban, az nem realista.
	A válságjelek ellenére az írónő hisz a kibontakozásban. Elmondta, hogy a cél a korábbi szellemi civilizációk újrateremtése. Példaként Egyiptom fénykorát említette, ahol a tökéletes, a telepátiát, a biomágiát és a pszichoanalízist ismerő és használó embernek nem volt szüksége napjaink tökéletlen technikai vívmányaira: a kígyó a homlokon a birodalom távoli városai között is lehetővé tette a gondolatátvitelt, s a tűzgyújtás sem lehetett sokkal nehezebb a megfelelő varázsigék segítségével. Ezek a szellemi kultúrák azonban bűnbe estek, s lakóik kiűzettek a paradicsomból: belekóstoltak a technikai civilizáció gyümölcsébe. Stonehenge, a babiloni csillagkultúra maradványai, Dél-Amerika fantasztikus városai mellett még sok más emlék sejteti, hogy több ilyen civilizáció is létezhetett. Az sem kizárt, hogy lakóik nem enyésztek el a semmibe, talán csak más dimenziókba távoztak, s most górcső alatt figyelnek minket. Földünkön a kutatók már olyan jeleket is találtak, melyek egy korábban bekövetkezett atomkatasztrófára utalnak.

	Nekünk az utánunk következő generációkkal együtt az a feladatunk, hogy visszataláljunk a szellemi civilizáció elveszített édenkertjébe, az ősi értékeket jelképező, a feledés tengerébe süllyedt Atlantisz kincsei közé:
	Szó esett még sok másról is: az írónő nemrégiben Lanzarote szigetén tartott előadásairól, a tanulmányozásra ajánlott mesterekről Platóntól Hermész Triszmegisztoszon, C. G. Jungon, Werfelen és Schopenhaueren keresztül egészen Hamvas Béláig. És persze beszéltünk a mágikus, alkimista izzásban született, elpusztíthatatlan Vörös Oroszlán című ezoterikus regényről, mely máig a legnagyobb sikert, a legtöbb értékes barátot szerezte Szepes Máriának. A fordulatos, cselekménydús történet minden újabb olvasata egyre mélyebb rétegeit fejti fel az örök emberi tudattalannak.
	A Vörös Oroszlánnak és az egész életműnek sarkalatos pontja a reinkarnáció-elmélet. Nem tévesztendő össze azzal az olcsó lélekvándorlás-turmixszal, melyet megalapozatlan, szenzációhajhász könyvek szerzői kotyvasztanak a gyors anyagi siker érdekében. Nem igaz, hogy a lélek kiszolgáltatottan hányódik az állat- és a növényvilág között. A valódi reinkarnációt nemcsak a keleti szent könyvek, de a X. századig a keresztény evangéliumok is tanították. A hagyomány e tanítását napjainkban a tudomány, a molekurális biológia is igazolni látszik. Az írónő szerint ez a lét egyetlen logikája, s meghatározó tényező a tetteinkből táplálkozó karma. Ebben a rendszerben a haláltudat csak fikció, a tudás emlékezés, az anyag- és energiamegmaradós törvénye a szellemi világra is kiterjed, a Föld pedig csupán tapasztalatszerzésre szolgáló átmeneti hely. Az elméletet részletesen ismerteti a szerző életműve, mely sok száz bölcseleti munka esszenciája. Sorra jelennek meg a regények és az esszékötetek. Hamarosan napvilágot látnak a pszichografológia, a tarot, a csillagjóga, az okkult elmekórtan és az analógiatan területeit feltérképező forrásmunkák százaiból táplálkozó művek.
	Látogatásunk végén Szepes Mária megígérte, hogy lapunk rendelkezésére bocsátja néhány kiadott és kiadatlan novelláját, majd jelképesen átadta a mágikus erejű, delejezett varázstollat, hogy segítségével színesen, izgalmasan, mindenki számára érthetően a tőlünk telhető legtöbbet és legjobbat nyújthassuk az ATLANTISZ olvasóinak.
	Úgy legyen.

MEGJEGYZÉS
Úgy látszik, megharagudtak ránk az oly sokat szidott, átkos technikai civilizáció démonai s magnetofonfelvételünkre olyan förtelmes gépzajt varázsoltak, hogy az írónő szabatos, nyomdakész mondatait csak töredékesen őrzi a szalag. Ezért a beszélgetés visszaidézésekor kénytelenek voltunk tökéletlen memóriánkra és feljegyzéseinkre hagyatkozni. A Szepes Mária szájába adott mondatok kőzött kevés a pontos idézet, de igyekeztünk hogy megtartsuk jellegzetes kifejezéseit, szófordulatait, s lehetőleg csorbítás nélkül áladuk mondanivalója szellemiségét.

Hajdu Gábor