JOHN BRUNNER
A Yan játékmesterei

TUDOMÁNYOS FANTASZTIKUS REGÉNY
KOZMOSZ KÖNYVEK BUDAPEST, 1978
A FORDÍTÁS AZ ALÁBBI KIADÁS ALAPJÁN KÉSZÜLT
JOHN BRUNNER: THE DRAMATURGES OF YAN
1972 BRUNNER FACT AND FICTION LTD, ACE BOOKS, NEW YORK

FORDÍTOTTA NEMES LÁSZLÓ

A FEDÉL JENKOVSZKY IVÁN MUNKÁJA
Nemes László, 1978 Hungarian translation

ISSN 0324-5225 ISBN 963 211 283 0

Felelős kiadó: Szilvásy György
Felelős szerkesztő: Futaki József
A szöveghuseget ellenőrizte: Nagy Ágnes
Szakmailag ellenőrizte: Funk Miklós
Műszaki vezető: Gonda Pál
Képszerkesztő: Diósi Katalin
Műszaki szerkesztő: Végh Judit
39 800 példány, 9,9 (A/5) ív, MSZ 5601 59
77.1393/1 Készült a Zrínyi Nyomdában, rotációs ofszet eljárással
Felelős vezető: Bolgár Imre vezérigazgató
IF 3175-e-7880

I.

Mint kifeszített ezüstíj, úgy ívelte át az éjszakai égboltot a Yan gyűrűje, meteorok ragyogó, apró, tüzes nyilait záporozva a felső légrétegekbe. Dr. Yigael Lem alaposan elfáradt, a kimerítő gondolkodástól azonban olyan feszültség volt benne, hogy semmiképpen sem tudott volna elaludni, mégsem akarta bevenni az altatóját, míg csak nem érzi majd feltétlenül szükségesnek. Levetette rendes földi ruháját, kényelmesebb, laza szövésű yanbeli köpenyt öltött, lábát háncssaruba bújtatta, úgy ment ki a verandára, azt remélve, hogy ott, mint mindig, most is lecsillapítja majd zaklatott gondolatait az elébe táruló látvány. Kedvence, Madame de Pompadour, a dédelgetett mókucica, mely már a hetedik naprendszerre jött el vele, azt hitte, hogy gazdája lefekvéshez készülődik, s ennek megfelelően maga is a hálóhelyiségben telepedett le, ott várt Lem doktorra. Amikor azonban rájött, hogy az máshová ment, röviden, panaszosán felrikoltott, de végül is összeszedte minden energiáját, s utána indult. Mereven mozgott. Maga is megöregedett, akárcsak a gazdája.
A közelgő tavasz lehelete meglágyította a levegőt, Lem doktor kertjében már nyílni kezdtek híres „i" virágjainak legelső példányai. Néhány esztendő előtt határozta el, hogy megpróbál belekontárkodni az eredeti fajta hibás génjeibe, azokba, amelyek ezt a növényt néha közönséges gazzá silányították, olyannyira, hogy virágok helyett csak jellegtelen, zöld, bolyhos golyócskákat termett. Munkáját figyelemreméltó siker koronázta, ám ha valaki dicsérni akarta, mindig csak azt mondogatta, hogy a szerencséje volt nagyobb, mint a tudása, hiszen ha tanult is fiatalkorában orvosi fizikát, sőt a gének feljavításából kitüntetéssel diplomázott, gyakorlatilag mégsem foglalkozott ilyesmivel évtizedek óta.
Kertjét most mégis, senki máséhoz nem hasonlítható pompás élő sövény vette körül, oly gyönyörű, hogy egy dugványt még Kaydad, a Szószóló is hajlandó volt elfogadni belőle. A Gyűrű sápadtan sugárzó fényében a hosszú száraikon bólogató bimbók olybá tűntek, mint megannyi csillogóra fényezett koponya, készen arra, hogy szétnyíló állkapcsaik mélyéből mesebeli illatok leírhatatlan titkait bocsássák ki a világba.
Pompy meggyőződött arról, hogy gazdája innen egyelőre sehová sem megy, nyugodtan leheveredett hát, és elégedetten dorombolt magában; úgy feküdt a veranda sima kőpadlózatán, mint egy szőrme-kérdőjel. A szomszédos házakból csak elvétve szűrődtek ki egyes hangok: valahol néha egy kisgyerek sírt fel nem nagy meggyőződéssel, éppen csak hogy felkeltse magára a figyelmet, aztán valami nevetés hallatszott, meg panaszosán sípoló furulyaszó, amint valaki egy yanbeli fuvolával próbálkozott. De már későre járt, s Lem doktor a még ébren lévők szórványos, szinte csak jelzésszerű híradásán túl tisztán hallhatta a hatalmas Smor-folyam zúgását.
Háza a környék legnagyobb magaslatának tetején állt. Félkör alakú tornácának egyik végéről lelátott a földi emberek kolóniájára, melynek legszembetűnőbb jellegzetessége a telenavigációs állomás és az informat, vagyis az informátorberendezés kupolája volt. A veranda másik oldaláról viszont a bennszülöttek városa, Prell tárult a szeme elé: a helység gerincét maga a fekete folyam alkotta, kétoldalt pedig kikövezett utcák bordazata látszott. Az Isum rakparton kikötött bárkák orrán fénygömbök himbálództak, mint üvegesen csillogó gyümölcsök fürtjei, amikor a szél megrázza az ágakat. Az egyiken minden kétséget kizáróan egy kortch, vagyis egy koporsó alakú láda körvonalait ismerte fel; ebben szállítanak majd el az anyjától egy ma vagy tegnap született yanbeli csecsemőt: fel a folyón, Liganigba vagy a tengerpart mentén Frinthbe. Annak, hogy a yanlakók nem hajóztak a mély tengereken, legalábbis napjainkban, nyomós oka volt. De a folyami és tengerpart menti kereskedelmi hajózásnak igen nagy jelentőséget tulajdonítottak.
Illene tudnom, kinek a gyereke. A születés nagy esemény a yanlakóknál.
De ahogy az agyában szavakká formálódott a kérdés, máris helyt kellett adnia újabb, különösképpen komor gondolatoknak.
Kíváncsi vagyok, ki lesz most a soros?
Egyszerre dühös lett önmagára. Nem, ez nem tisztességes dolog, így nem lenne szabad a shrimasheyre gondolnia. Hiszen neki mint pszichológusnak igazán elfogulatlannak kellene lennie, tudnia kellene, hogy az idegen szokásokkal kapcsolatban nem szabad emberi értékítéleteket alkotni. Mindenesetre az, akire sor kerül, semmiképpen sem lesz személyes ismerőse; az egyenleget valahol másutt egyenlítik ki, Liganigban vagy Frinthben, vagy akár valamelyik, Prelltől még távolabb fekvő helyen.
Mert ha mégoly ironikusnak látszik is, valahányszor születést ünnepelnek, ugyanakkor, időben eltolódva, halotti tort is ülnek, virrasztanak egy halott fölött, aki pedig még nem is halt meg, s akit személyesen sohasem ismertek.
Eltökélten igyekezett kiűzni tudata előteréből az ilyesfajta képzeteket. De hiába. Újra és újra visszatértek, mintazárnyék, úgy vetődtek a gondolataira. És valóban: az az érzés, hogy valami árnyék borul rá, egyszerre csak olyan erős lett, hogy önkéntelenül összerezzent és hátrafordult, mintha onnan fenyegetné valami váratlan, néma veszedelem. S tekintete ekkor ráakadt és szinte rabul ejtve tapadt a hatalmas kristályoszlopokra, melyeknek sziluettje kirajzolódott a Gyűrű legalsó szintje előtt. A Kitörés Mandalájának oszloptörzsei voltak ezek.
A yanlakók sohasem bánják, ha őket magukat legalább egy-két hegy választja el az ilyen titokzatos dolgoktól; ezért is adták szíves-örömest nekünk ezt a területsávot, hogy itt építsük fel a házainkat: az én magaslatom gerincétől egészen a völgy túlsó végéig. Valamikor úgy gondoltam: milyen nagyszerű, hogy minden áldott reggel láthatjuk a letűnt dicsőség és nagyság e tüneményes emlékművét, amint megcsillan rajta a hajnal fénye, majd amikor a nap delelőre ér, a híres-nevezetes Láng fellobbanása szinte tűzbe borítja! Most azonban... 
 – Pompy! – mondta bosszúsan. A mókucica félálomban a hátára fordult, és hosszú, kékes nyelvével megnyalta gazdája csupasz lábujjait. A férfi azonban meg is könnyebbült, hiszen ez elvonta attól, hogy csak bámulja a Mandalát, a Yan felszínén konfettiként szeszélyesen szerteszórt, fantasztikus emlékművek e legközelebbi és feltehetően minden másnál lenyűgözőbb példányát. Ezek emberi szemmel nézve logikátlanul, de építőik elképzelése szerint talán nem is olyan szeszélyesen szétszórva helyezkedtek el!
Belevetette magát az egyik karosszékbe, ahonnan nem láthatta sem a folyót a várossal, sem a földi emberek otthonainak színes, áttetsző háztetőit – melyek egymás után, de teljesen ötletszerű sorrendben sötétedtek el aszerint, ahogyan lakóik úgy döntöttek, most már valóban eljött a lefekvés ideje – , közvetlen kilátása nyílt viszont az Északi Hegyláncra. Ott, a Fley-hegy oldalán egy jé^folt felületén csillant meg a Gyűrű foszforeszkáló fénye, mint valami királynő magasra tornyozott, fekete hajába tűzött, fehéren szikrázó drágakő. Ez volt az a hely, az örök hó világa, ahonnan a Smor-folyam eredt: a gleccser könnye, ahogyan a yanlakók mondták.
Mert ők maguk is könnyezve sírtak. És még nem is ez volt a legkülönösebb mindazon tulajdonságaik közül, melyek a földi emberekhez oly hasonlóvá tették őket.
Lem otthonától balra és jobbra terültek el a lakható vidékek: a termékeny Rhee síkság, melyre változatlan minták sávjait rajzolták évezredek óta a szántóföldek és a gyümölcsösök, aztán Hóm szelíden lankás dombvidéke, amit diófaligetek tarkítottak, és ahol őzhöz hasonló, vastag és hosszú ezüstszürke farkú, félénk teremtések csordái kóboroltak, meg Biaw lejtős fennsíkja, melynek ősidők óta málladozó szikláin gombákhoz hasonlatos növények nedvdús tömbjei tenyésztek. A yanlakók ezeket összegyűjtötték, spóráikat megszárították, és kávészerű italt készítettek belőle, amit reggelifőzetnek neveztek.
Háta mögött és onnan dél irányában terült el Kralgak, vagy ahogy joggal nevezhették, a „Veszedelem Földje" – az az övezet, amelyet éjszakánként fehéren izzó lándzsahegyek jelöltek meg; ez volt az a hely, amelyre a Gyűrű szünet nélkül ontotta az elemi részeinek soha meg nem szűnő ütközései során pályájukról letérített szilánkjainak záporát. Félelmetes vidék volt ez, himlőhelyektől visszataszítóvá torzult arcbőrhöz hasonlatos. Sem a földi emberek, sem a yanlakók nem merészkedtek oda, mert okkal tarthattak attól, hogy halálra zúzzák őket az égből lecsapódó kalapácsok. E területtől délre, a szubtropikus övezetnek megfelelő táj volt a vadak hazája. Ezek a vadak az északi yanlakók elkorcsosult rokonai voltak; nyelvezetük néhány alig tagolt szótaggá silányult, egyedüli szerszámuk a bot,-amivel a gyökereket túrták ki a földből.
Lába alatt, vagyis a bolygónak Prellel ellentétes oldalán volt a vizes félteke: a Scand óceán. A Gyűrű egyenlítői íve alatt ott is veszedelmesen zúdultak alá az égbolt tüzes szilánkjai; még az óceán hullámai is felforrtak tőlük.
Az volt a legokosabb, ha az ember igyekezett éjszakánként még csak nem is gondolni Kralgakra vagy a vadakra; éppen ezért azokat a házakat, amelyek a földlakók kolóniáján olyan magasan épültek fenn a hegyen, hogy lakói abba a nem kívánatos irányba is kitekinthettek volna, kivétel nélkül mind úgy tervezték, mint Lem doktor otthonát: azaz a fő kilátással észak felé.
Dr. Lem most arra sem szeretett volna gondolni, mekkora árat fizetett ez a bolygó azért, hogy lakói az égboltját átszelő ragyogó ív látványában gyönyörködhessenek, és csak felfelé nézett, ahol a sztratoszféra fátyolán keresztül néhány csillag reszketett, mint valami szőrmén megkapaszkodott vízcseppek. Mindegyiket apró, szivárványos fényudvar keretezte, mintegy miniatűr másolatai annak a sokszínű ködpárának, mely nappal a kaleidoszkópnál is kiszámíthatatlanabb alakzatokban vette körül a napot.
Miért is határoztam úgy, hogy ide jövök? A tudatalattijából bukkant elő ez az önmaga számára is oly váratlan és meglepő kérdés. Ezt egyébként gyakran feltették neki, telenavigációval ugyanis csaknem minden esztendőben nagy számban érkeztek ide, a Yanre idegenek, főként igen fiatalok, akik a jó ég tudja, mit kerestek itt... és ezek a vándormadarak a hosszú ideje itt lakó emberek közül egyre gyakrabban éppen ővele, dr. Lemmel akartak beszélni. Különös érzés volt, hogy ilyen... hogyan- is mondja csak. . . ismert személyiség? Ez nem pontos meghatározás. Hírhedt? Ez sem a megfelelő kifejezés. De akárhogy is, tagadhatatlan, hogy olyan ember, akiről a Galaktika más tájain is hallani lehet.
Pompyval is mindig foglalkoztak a látogatók, és mindig gyalázatosán túletették.
Hm! Hol is tartottam? Ja, igen. . . Volt elég, látszólag meggyőző oka annak az elhatározásának, hogy itt, a Yanen telepszik le. Többé-kevésbé őszintén elmondhatta: elérkezett már a határára annak a kornak, amikor még utazgatni lehet, testileg is, lelkileg is kifárasztja már a telenavigáció, aztán meg túl későn is kezdte el magát az utazgatást ahhoz, hogy olyan hajlékony alkalmazkodóképességre tegyen szert, mint amilyennek sokan örvendhetnek. Ő már akkor középkorú volt. De mindenekfölött: szellemileg sem volt már olyan rugalmas, hogy örömét lelte volna abban, hogy megbirkózzon az emberi uralom alá került bolygókon kialakult különböző életstílusok olykor őrültnek ható eltolódásaival, amelyek arra kényszerítették az őslakosokat, hogy úgyszólván egyik napról a másikra évszázadokat lépjenek 't.
Éppen ezért valami állandót keresett, valamit, ami azonban mégis többet nyújthat neki, mint a puszta lehetőségét annak, hogy elmélkedjen, és az életét eltengesse. Valójában a Yan békés, csaknem pásztorian idillikus élete mindenképpen igen vonzó lett volna számára, ha mindezeken felül még nem lett volna tele rejtélyekkel, melyeket az elmúlt évszázad során őnála különb elmék is meg-megpiszkálgattak. Az ember legalább reménykedhet, mondogatta némi öngúnnyal sok ifjú látogatójának, hogy ha ezek a rejtelmek itt vannak állandóan a szeme előtt, akkor talán csak közelebb férkőzhet végső megfejtésükhöz. És fiatal vendégei ilyenkor bólogattak, hiszen nekik is volt valami halvány fogalmuk a bolygón szerteszórt, watnak és mandalának nevezett építmények és a menhirrek rejtelmeiről. Ezek az őskori emlékek ugyanis messze felülmúlták a mai yanlakók technikai lehetőségeit, de nem egy közülük – mint például a Mullom Wat – még az emberiség képességeit is meghaladta.
Így élt hát itt harminc-egynéhány esztendeje, küszködve a shrimashey rejtélyével... s reménytelenül kutatva, hogy milyen kifejezés is felel meg értelmében és lényegében azoknak a yanbeli fogalmaknak, amelyek olyanféle szerepet töltenek be, mint „tudomány", „technika", „természeti törvények", de amelyeket kétségbevonhatatlan pontossággal mégsem lehet ezekkel a szavakkal lefordítani... na és persze mindenekfölött maguknak a yanlakóknak kérdésén törve a fejét. Ez pedig így szólt: miként lehetséges, hogy egy, a földi emberiséghez oly meghökkentően hasonlatos fajta – ugyanolyan intelligens, hasonlóképpen többféle vérmérsékletü egyedekből álló, olyanokból, akik kétségtelenül alkalmasak olyan roppant tettek végrehajtására, amilyeneket a jelek szerint évezredekkel előbb megvalósítottak – egyszerre csak kimondta: létezik egy tökéletes életforma, s emellett aztán évezredek en át kitartott minden észrevehető változtatás nélkül.
Olykor-olykor úgy érezte, már csak karnyújtásnyira van mind e talányok kulcsától, olyan volt, mintha éveken át valamiféle türelemjáték darabkáit rázogatta volna szünet nélkül előre-hátra a dobozban, hogy összeálljanak, most pedig, amikor rápillant, egyszerre csak azt látja. .. Nos, még nem a teljes alakzatot adja ki, de már eleget ahhoz, hogy ebből rájöjjön, miként kell hozzáilleszteni a kimaradt darabokat.
És ezután, így vagy úgy, de minden esetben rá kellett jönnie, hogy mégsem stimmel a dolog. Valójában soha nem remélte igazán, hogy a Yan bolygón eltöltött idejét valaha is ilyen siker koronázza. Tudta, hogy ez az igazság.
Hát nem, ha a végsőkig elemezzük, akkor azért jöttem ide, mert.. . Mert Yan egyszerre volt csodaszép és iszonyatos világ, ahol minden a puszta lényegre egyszerűsödött le. Ellentéteinek skálája Kralgak borzalmaitól Hóm idilli paradicsomáig olyan széles volt, mint bármely más lakható bolygón, mégis volt benne valami lenyűgöző egyszerűség. A teljes változatosság minden összetevő eleme egyedüli volt a maga nemében: egyetlen nagy óceán, egyetlen félelmetes sivatag, egyetlen bűbájos kertté varázsolt rónaság. . .
Fáradtnak, kimerültnek érzem magam. Ez a megállapítás arra késztette, hogy felemelje a kezét, és ujját végighúzza az arcán, s ebből pontosan azt érzékelte, amit a tükör is megmutatott volna. Bozontos, őszes haja alatt mély barázdák a homlokán, arca kétoldalt beesett, nyakán az inak viszont úgy kimeredtek, mint a kifeszített húr. Köpenye alatt a tavaszi éjszaka langy simogatása a múló évek jegesen borzongató érintésévé változott.
Megöregedtem, vallotta be önmagának dr. Lem. Most már azon kellene gondolkoznom, hogy hol akarok meghalni. Itt? De hát merőben más dolog arra kiszemelni egy bolygót, hogy ott éljen az ember; és más az is, hogy ott haljon meg.
Amikor ilyen gyászos mederbe terelődtek gondolatai, rádöbbent: legfőbb ideje, hogy lefeküdjön és aludjon. Félig hátrafordult a karosszékben, kinyújtotta kezét, hogy Pompyt megsimogassa, de a mozdulat kellős közepén megdermedt. A Kitörés Mandalájának távoli sziluettje mögött most hágott fel az égre a hold fehér korongja.
De hiszen a Yannek nincs holdja! Nincs már legalább tízezer esztendeje!

II.

Amikor felkelt az a képtelen hold, Marc Simon éppen borongós hangulatban ballagott hazafelé Goydel otthonából, egy estélynek is nevezhető összejövetelről; néhány lépéssel lemaradt szeretője, a yanlakó Shyalee mögött, aki most éppen komolyan neheztelt rá.
Marc Simon ugyanis ma este döntő lépésre szánta el magát – a legfontosabbra négy esztendő óta – , amikor úgy határozott, hogy otthagyja a földlakók kolóniáját, és Prellnek a folyó felső szakasza mentén elterülő negyedében, a művészek, regösök és kézmívesek között fog letelepedni. Az a tény, hogy Shyalee a barátnője lett, szinte semmiség volt ahhoz az egyszerű tetthez képest, hogy átköltözött ebbe a háromszobás kis házba, melyhez tavirózsákkal teli medence is tartozott. Cselekedetét olybá tekintették, mint egy megkezdett folyamat természetes továbbfejlődését.
Túlságosan régen tart ez a viszony? Utóvégre a yanlakóknál az asszonyok ugyanazzal a férfival soha sem éltek egy évnél hosszabb ideig. .. Egy pillanatig önkéntelenül arra gondolt, hátha éppen valami változatosság enyhíthetne a gondjain. De amikor aztán ránézett a lejtős utcán előtte haladó Shyalee-re, amint a házkapuk fölötti fénygömbök meg-megvilágították fiúsán karcsú, szívszorítóan gyönyörű alakját, rájött, hogy csak pillanatnyi csalódottsága és rosszkedve juttathatott eszébe olyasmit, hogy elküldje az asszonyt. Persze lennének sokan, akik szívesen lépnének a helyébe. De semmi valószínűsége, hogy találhatna bárkit is, akivel kellemesebben élhetne, mint ővele.
Habár... Hirtelen azon vette észre magát,
hogy olyasmin töpreng, milyen is lenne újra olyan lánnyal szeretkezni, akinek melle van, meg teljesen egyszínű bőre, s aki kénytelen néha megszakítani a csókolózást, mert a száján keresztül kell lélegzetet vennie. De hát mindennek semmi köze az ő problémájához. Egyáltalán semmi köze. Teljesen lényegtelen.
Ilyesfajta változatosságra egyébként alkalma is nyílt volna olykor-olykor, ám ő egyszerűen tudomást sem vett a kínálkozó lehetőségekről. Nem, ami engem izgat, az... Hát, ha legalább megértette volna Shyalee, mit jelentett az ő számára az az elhatározás, hogy ma este, Goydelék összejövetelén a saját, yan nyelven írt alkotásait akarta bemutatni a fordítás helyett, amibe pedig már oly régen és olyan eredményesen bedolgozta magát, és melynek alapanyagáról azt is eleve tudta, hogy jó, hiszen nála sokkal nagyobb tehetségek készítették.
És akkor azt kellett látnia, hogy ott közben shrimashey folyik, vagyis az egész társaság abba a körtáncra emlékeztető, önfeledt, kígyózó mozgásba feledkezett, mely feltartóztathatatlanul lejjebb sodorja őket, ki tudja hány fokkal, a fejlődés lépcsőjén!
De talán végül is éppen ez mentette meg őt magát valami keserves, feszengő helyzettől. Hiszen elképzelhető, hogy az, amit ő e baráti körben elő akart adni, valójában mégiscsak dilettáns fércmű. Ezt pedig biztos, hogy nem mondhatták volna meg neki. A yanlakók mindig udvariasak, de különösképpen udvariasak a költőkhöz. Amikor pedig földi költőről van szó, megkétszereződik az udvariasságuk. Az idősebb yanlakók ugyan nem vettek részt abban a feltétel nélküli alázatos tömjénezésberi, amit a fiatalság jelentős része művelt, s ami miatt a földi emberek megvetően „majmoknak" nevezték őket – mert mindenben a földiek öltözködését, viselkedését, szokásait majmolták, és a beszédüket is emberi szavakkal tűzdelték tele. De a Földnek és mindennek, ami a Földről származott, az ő szemükben is leírhatatlan nimbusza volt. Éppen ezért még a leghitványabb fércmű is lelkes fogadtatásra számíthatott volna.
De még annak sem lett volna értelme, ha előre kikéri Shyalee véleményét. Shyalee fantasztikusan szép volt, vékony csontú, a szeme nagy és koromsötét, keze, lába karcsú, hajlékony, mint a vessző, és persze, az a szerve, a caverna veneris, az olyan csodálatos, hogy hozzá képest az emberi nemhez tartozó lányok megfelelő testrésze csak olyan hevenyészve összetákolt, mechanikus utánzatnak nevezhető. Néha úgy érezte, mintha ez a szerv teljesen különálló élőlény lenne, s ez csaknem igaz is volt, mert egy, a gerincoszlop alsó részén levő és kizárólag erre szolgáló idegközpont irányította.
Viszont amikor Goydelékhez indultak, hosszan kellett vitatkozni vele arról, hogy azt a ruháját vegye fel, amit Marc a legjobban szeretett: a sejtelmesen halványkék, fátyolszövetnél is finomabb, lazán szőtt palástját, mert Shyalee inkább földi ruhát öltött volna magára. Természetesen megfelelő átalakítással: a hóna alatt felhasítva, hogy a levegő szabadon áramolhasson a légzőnyílásaihoz. Valószínűleg arra sem került volna sor, hogy a férfi szeretője legyen, ha nem istenítette volna annyira a Földet és a földi embereket. A Kitörés Eposzának nagyszerűségéhez azonban egyszerűen nem volt füle, mélységesen lenézte, még a tartalmát is porosnak, elavultnak tartotta, olyasminek, ami már legfeljebb csak a reakciós öregeket érdekelheti. Abba már kénytelen-kelletlen régen belenyugodott, hogy Marcot ennyire izgatja a yanbeli költészet. Úgy vélte, ez az az ár, amit feltétlenül meg kell fizetnie és érdemes is megfizetnie azért, hogy ő maga a saját nemzedékéhez tartozó yanlakók irigységének tárgya lehet.
Különös ellentmondás, gondolta Marc. Ha nem lenne meg benne az a hiba, amit egyébként a legjobban utálok, sohasem lett volna részem abban a gyönyörben, amit Shyalee nyújt nekem.
Olyan dühös és elkeseredett lett, amikor meglátta Goydeléknél a shrimasheyt, hogy maga is felkapott egy sheyashrim kábítószerrel teli kelyhet, és ki akarta inni. Pedig tudta, hogy az emberekre nem ugyanúgy hat, mint a yanlakókra, nem állítja át az idegközpontot a test alacsonyabb fokozatú irányítására, csak az agykérget kapcsolja ki egy időre, amitől a záróizmok meglazulnak, és a végtagok rángatózni kezdenek. Akár jelképes cselekedetnek is felfoghatták volna. De hát Shyalee kiütötte a poharat Marc kezéből, és részletesen elmagyarázta neki, hogy milyen őrültséget akart elkövetni.
Bizony! Szégyenkezve tántoroghattam volna haza, csak úgy büzlött volna belőlem az ital.
Csak hát... És itt következett az a kérdés, amit Marc már hosszú idő óta mindig csak megkerülni igyekezett, ma este azonban egyszerűen nem lehetett nem szembenézni vele. Vajon Shyalee magát Marcot mentette-e meg a hülyesége szégyenteljes következményeitől, vagy csupán azért tette, mert földi ember, a világ két lábon járó csodája?
Elképzelte, mi lenne, ha ki tudna röppenni saját testéből, ha felülhetne az útját szegélyező házak ereszére, és onnan nézhetné, amint elmegy alatta ő maga: ez a vékonypénzű, nyurga fiatalember, kinek fekete haja és barnás bőre arról árulkodik, hogy észak-afrikaiak keveredtek a franciák közé, akiktől nemcsak a nevét örökölte, hanem a szavak rendje iránti érzékét is, méghozzá olyan feszes és fegyelmezett rendjét, ami pontosan kihallatszik minden egyes jelentős gondolatokat tömörítő szótagjából. Viselhetett volna földi szabású inget és nadrágot, de nem tette; miután saját akaratából a yanlakók világa lett az otthona, alkalmazkodott az öltözködésükhöz is, tógaszerű heyket és welwa körgallért hordott.
De ezek a külsőségek jelentették – legnagyobb sajnálatára – asszimilációjának határait is. Olykor-olykor mégis kénytelen volt visszamenni a kolóniára, bár igyekezett e látogatásait a lehető legrit-kábbra korlátozni. Mert belélegezhetett ugyan yanbeli levegőt, ihatott yanbeli vizet, tarthatott yanbeli szeretőt, kinek szépsége és kedvessége a lélegzetét is elállította, valahányszor csak rápillantott – ez a bolygó mégsem a földiek világa volt, nem felelt meg a maga fajtája szükségleteinek, éppen ezért néha ki kellett lépnie belőle, hogy megvásárolja a legalapvetőbb élelmiszereket vagy orvosságokat, és'ilyen alkalmakkor kénytelen volt elviselni a hűvös lekezelést, a megvető pillantásokat és a háta mögötti összesúgásokat is.. .
Egyébként azt is pontosan tudta, hogy a kolónia tagjainak felháborodása nem csupán a Shyalee-vel való élettársi viszonyának szól, mert ez nem egyedülálló eset. Hiszen Alice Minggel eléggé udvariasan viselkedtek, pedig a helyzet náluk is hasonló volt, azzal a különbséggel, hogy a nő volt földi. Alice azonban mindig a legelsők egyikeként hívta fel rögtön a könyvtárat, ha új földi szalagszállítmány érkezett, és olyankor egész csoport „majmot" csődített össze magánál, azok társaságában nézte végig szeretőjével együtt a szalagokat. Élettársát Rayvornak hívták, de jobban szerette, ha Harrynak nevezik.
Alice tehát kihangsúlyozza az emberi nemhez tartozását, foglalta össze Marc keserűen. Ezzel szemben én „bennszülötté váltam". Tehát áruló vagyok.
De hát mi értelme volna az intelligens lényekkel benépesített bolygón való tartózkodásnak, ha nem igyekezne az ember közvetlen közelségbe kerülni velük, s nem követne el mindent, hogy megértse őket? És ez többet jelent annál, mint olykor-olykor egy bennszülött ágyassal hálni. .. márpedig ezt – és ebben egészen biztos volt a kolóniának úgyszólván minden felnőtt tagja kipróbálta már, talán csak az öreg dr. Lem a kivétel. Még a kolónia felügyelője, az a pökhendi, nyavalyás Chevsky is! Pedig ő még azzal is henceg, hogy egyetlen árva szót sem beszél yan nyelven!
Az ő szemükben mit sem számít az, hogy a Kitörés Mandalája a maga óriási és káprázatos mivoltában már itt állt jóval azelőtt, hogy nálunk a barbárok egymásra hordták a Stonehenge durva köveit vagy akár a piramisokat?
Úgy látszik, nekik ez sem számít! Pedig éppen ez volt az, ami őt ebben az önként választott hazájában mindenek fölött lenyűgözte: itt végrehajtottak valami nagyszerűt, olyat, amit valamiféle befejezettség jellemez, s azt a maradandó, megmásíthatatlan érzést hagyta az utókorra, hogy a yanlakók elvégezték feladatukat, és önmagukat is tökéletesen megvalósították. Menynyit küszködött, hogy megértesse Shyalee-vel és annak barátaival a maga nézeteit a földi emberek és a yanlakók értékének relativitásáról. Igyekezett megmagyarázni nekik, hogy az a vaktában végzett, összevissza keresgélés, ami az emberiséget kihajszolta a csillagok közé, önmagában nem jelenthet felsőbbrendűséget, hiszen soha sem érhet el a kielégítő befejezéshez. Hogyan is képzelhetné el bárki az emberiség vándorútjának végét? A futónövények értelmetlen burjánzásához hasonlatosan jutnak el az emberek egyik naprendszerből a másikba anélkül, hogy bármi reményük lenne a végső teljesítményre, amely az egész folyamatot megkoronázná úgy, ahogyan azt ő teljes bizonyossággal érzékeli itt, a Yanen. Ellentmondást nem tűrő meggyőződéssel hitt abban, hogy itt valami roppant nagy feladatot terveztek el, logikus következtetése szerint pontosan azt, amit a Kitörés Eposzának tizenegy könyvében leírtak – és azt nemcsak elkezdték, hanem véghez is vitték. Most pedig, a hatalmas erőkifejtésekkel a hátuk mögött, békésen, nyugalomban élnek.
Shyalee már meghallgatni sem akarta Marc ilyesfajta magyarázatait. De erre a barátai sem voltak hajlandók. Róluk egyébként aligha lehetne olyasmit állítani, hogy lázadók; hátat fordítottak ugyan saját életformájuknak, de az idősebb nemzedék tagjai néhány elvétve elejtett gúnyos megjegyzésen kívül semmiféle tényleges akadályt nem gördítettek eléjük. Ezek a fiatalok úgy vélték, hogy ami földi származású, az mind csodálatos, jobban szerették a földi műanyagokat, mint a maguk finoman szőtt kelméit, s többre tartották a földi hangosképszalagokat, mint a saját, végtelenül kifinomult, hagyományos kultúrájuk megnyilatkozásait. Marc tudta azt is, hogy Shyalee, a Goydel összejövetelein való részvétel helyett – amit pedig Marc óriási megtiszteltetésnek tartott, hiszen Goydel napjainkban a művészeti élet és közízlés elismert vezéralakja
Prellben – sokkal szívesebben menne Alice M ingékhez, ahol megjátszott elragadtatással szürcsölhetné az undorító földi italokat, és az egész estét sekélyes fecsegessél tölthetné, méghozzá legalább felerészben földi nyelven.
Hát igen, Shyalee jobb híján velem is megelégszik. Ezt jelenti a viszonyunk, és csakis ennyit.
Hirtelen nagyon nekikeseredett. Aztán egyszerre csak észrevette, hogy Shyalee – mintha csak megbánta volna, hogy olyan indulatosan viselkedett, amikor eljöttek Goydeléktől – megállt a házuk kapujában, és bevárta őt. Marc pedig sietve tette meg az utolsó métereket, megragadta a lány kezét, s miközben kaput nyitott neki, mosolyt erőltetett magára. A kapu nem volt kulcsra zárva. A Yanen nem szoktak sem lopni, sem rabolni, maga a fogalom is elképzelhetetlen, és szavuk sem volt rá.
Együtt léptek be az átriumba, ahol egy ovális medence túlsó felén, a tavirózsa levelei közt szökőkút vízsugara csörgedezett szünet nélkül. Volt valami, kissé a római, kissé a japán házakra emlékeztető ebben az átlagos yanbeli otthonban, ahol Marc Simon lakott. A belső falakat térelválasztók helyettesítették, meleg napokon ezeket egészen széjjellehetett tolni, így aztán a kőlapokkal borított belső udvar szinte szerves folytatása lett a szellősen bútorozott és tökéletes aranyér zékkel díszített három kis szobának. A szökőkút Marc elképzelései alapján készült, Shyalee barátai azóta is széltében-hosszában utánozták. Ahogy ő maga később rájött, a hamisítatlan yanbeli életfelfogás szemszögéből ez a szökőkút túlságosan élénk, hiszen ugyanazt a mozzanatot ismételi újra és újra változatlanul, fölöslegesen pazarolva erejét, holott a folyamat végeredménye teljes egészében előrelátható. De amikor felismerte, hogy mennyire nincs összhangban ezzel a világgal, Shyalee Marc kedvéért már annyira ragaszkodott hozzá, hogy ő is lemondott az eltávolításáról.
Shyalee a yan és a földi nyelv szavait váltva, megkérdezte:
 – Nem kérsz lefekvés előtt egy pohár italt?
Marcot egy pillanatra megint elborította a düh: hányszor mondjam neked, hogy utálom ezt a majomszokást, amikor a yan nyelvet emberi szavakkal keverik! De erőt vett magán; arra ugyan pillanatnyilag még nem volt képes, hogy megszólaljon, sikerült azonban legalább bólintania. Shyalee eltűnt a ház belsejében, ő pedig odament kedvenc ülőhelyéhez, egy kőtömbhöz, ahonnan a medencére láthatott. Vállára akasztott tarsolyából már útközben előszedte a Kitörés Eposzának Kilencedik Könyvét, melynek fordítását mostanában javítgatta, és ma este csak azért vitte magával Goydelékhez, hogy ha talán a saját költeménye...
Hát nem! Mi értelme annak, hogy áltassam magam? Nem azért, hogy „ha talán a saját költeményemet olyan kitörő lelkesedéssel fogadják, hogy még valami mást is akarnak hallani". Hanem azért, hogy ha az utolsó pillanatban mégis inamba száll a bátorság. . .
Miközben a tavirózsákat nézegette, és elámult, mily gyönyörűen kinyíltak a bimbók a tavasz melegétől, félhangon egy verstöredéket mormolt maga elé, azt a részt, amelyikkel leginkább küszködött.

Vizeknek partján, sziklaszilárdan, döntve
mi légyen,
Hullámok torlódó erejét uraló borongó
lényed
Faragja lágy anyagával...

Itt abbahagyta. Nem jó. Egyszerűen nem jó. Sántít, mint a pókos ló, melyre túl nagy terhet raktak. „Faragja lágy anyagával" – ebben nincs benne az eredeti kifejezés paradox értelme, hiszen a faragás szó a kés vagy a véső fogalmára utal, mindenképpen valami kemény, éles szerszámra, holott a yan szó azt a képzetet kelti, hogy a szerszám lágyabb, mint a megmunkálandó anyag – mint amikor a víz kivájja a sziklát. Ez a kép viszont hosszú, türelmes geológiai folyamatra utal, holott a yan vers világosan leszögezi, hogy az, ami itt történt, egyetlen pillanat műve volt!
 – Az ördög vigye el! – mondta hangosan. Érdemes ezt egyáltalán folytatni? Lehet bármi értelme is annak, hogy az ember megkísérelje e meghökkentő eposzból kifejteni a történelmi hitelesség kemény magvát? Nem vitás, hogy a múlt kézzelfogható emlékei, a menhirek, a mandalák, a watok, valamint az elsüllyedt kontinensekről, szilánkjaira hullott holdakról szóló fantasztikus leírások mögött valamiféle objektív valóságnak kell lennie. De hát milyen messzeségben, és egyáltalán, milyen irányban keresendő?
A hagyományosan elfogadott nézet ésszerűnek látszott; eszerint mintegy tízezer év előtt kozmikus katasztrófa játszódott le – meglehet, hogy a Yan holdját a bolygórendszerbe csapódott másik, hasonló méretű test lendítette ki pályájáról, vagy összeütközés történhetett. A hold éppen csak valamicskével a Roché-féle határon kívül keringett. Ez az esemény pedig vagy darabokra szakította a holdat, vagy annyira közel rántotta a bolygóhoz, hogy ennek következtében hullott szilánkjaira. Akár így, akár úgy történt, mindenképpen ekkor vált belőle gyűrű a Yan körül.
Ez a fantasztikus elemi csapás az ésszerű magyarázatok szerint nemcsak a holdat zúzta szét, hanem a yanlakók önbizalmát is. Jelentős tudományos ismeretekkel rendelkező, becsvágyó, nagyra törő lényekből legyőzőttek lettek, kik számára világuk fele megközelíthetetlenné vált a Gyűrűből záporozó meteoriteső miatt, s akik technikai vívmányaik nagy részét is hagyták veszendőbe menni, és beérték annyival, hogy ők maguk életben maradhatnak.
De önmaguk vigasztalására, amiért ehhez a félig-meddig primitív élethez tértek vissza, és hogy mentegessék saját hanyatlásukat, egy mítoszt találtak ki az eltűnt aranykorról, melyet hiába is próbálnának utánozni, hiszen elpusztultak fajtájuk legnagyszerűbb és legerőteljesebb egyedei, azok a lángelmék – félig költők, félig tudósok – , akiket a földi emberek „játékmesterek"-ként emlegettek.
A mítosz szerint azonban ezek a játékmesterek idézték elő azt, hogy a hold darabjaira hasadt. Valamiféle értelemben tartalmazhat is ez a legenda némi igazságot. Elképzelhetők veszélyes kísérletek – persze nem valószínű, hogy nukleáris energia felszabadítása, hiszen a yanbeli „tudomány" más utakon járt, de próbálhattak esetleg valami más módon beavatkozni a molekuláris kötőerőkbe – , mindenesetre végezhettek olyan kísérletet, ami végül is szilánkokra vethette szét a Yan holdját.
Azt azonban senki sem tudta megállapítani, hogy e feltevésnek van-e valami alapja. A földi embereknél ugyanis a tudnivalóknak bizonyos összessége, amit „tudománynak" neveztek, az acéllal és a gőzgéppel kezdődött, űrhajókkal meg telenavigációval folytatódott, és minden szakaszában megvolt a gondolkodásmód jellegéből következő folyamatossága. Ám ha az emberek a maguk e logikus rendszere alapján jutnának végül valamilyen eredményre, erről a yanlakók feltételezhető véleménye az volna, hogy csakis a posztulátumok, azaz az előfeltételek ellenére, nem pedig azok következményeként fogható fel: vagyis valamiféle csodaként. A földi ember azzal bizonyítja adott esetben álláspontja helyességét, hogy gépei például, ha bekapcsolják, pontosan működnek. Ezzel szemben egy yanlakó – nem mintha hajlandó lenne egyáltalán ilyesfajta vitába bocsátkozni – , a Kitörés Eposzának Hetedik Könyvét idézné, és a Gyűrűre mutatna, mint nyilvánvaló bizonyítékára annak, hogy az is „a valóság".
Márpedig a régi közmondás szerint a puding próbája az evés...
Lépteket hallott a háta mögött – Shyalee közeledett. Reflexszerűen hátrafordult, hogy átvegye tőle a poharat, de Shyalee teljesen megzavarodva csak az eget bámulta, Marc követte tekintetét, és meglátta az égen a hold korongját.

III.

Amikor feltűnt az égen a hold, Prell alvó lakosai közül a legelsők közt ébredt fel Kaydad, a Szószóló és jelenlegi matrónája – így nevezték azokat a yanbeli asszonyokat, akik olyan családapával éltek együtt, akinek gyermeke más anyától származott. (A yanbeli családi viszonylatok elemzése különben is rendkívül bonyolult.)
Kaydadék gyermekei – pontosabban az asszony fia és a férfi lánya – Alice Mingnél és Rayvornál töltötték az estét tizenöt másik fiatal társaságában. Az ő kiáltozásuk verte fel már az utcáról a házat.
De a tizenhét hangosan kiabáló fiatal, több négyzetkilométeres terület utcáin szétszéledve, elegendő volt ahhoz, hogy láncreakció-szerűén az egész lakosságot felébressze. Akik már megpillantották a holdat, sorra riasztották a többieket, alig félórával az esti lámpaoltás után sorra megint felragyogtak a lampionszerű fénygömbök, és olyan lett az egész város, mint egy hirtelen kivirágzóit rét, melyen fantasztikus, kék-piros, sárga, zöld és fehér virágok pompáznak.
A kolónián belül a kis földi közösség feldúltan tanakodott, és a csak ritkán használt vészberendezések összes áramkörét működésbe hozták, amikor magyarázatokat kértek az informattól. Mindenki a házak elé tódult, földi emberek és yanlakók egyaránt, felöltözötten vagy meztelenül, ki hogyan volt, félbeszakították a szalagok nézését, zene hallgatását vagy akár szeretkezést, hogy elképedten bámulják ezt a csodát. Rövid idő múltán már ölben vitték ki a szülők a csecsemőket is, nem merték őket bennhagyni a házban, nehogy valami baj történjék velük.
 – íme, itt van fáradhatatlan erőfeszítésed eredménye és jutalma – fordult Kaydadhoz, a Szószólóhoz a matrónája, méghozzá azzal a végtelen megbecsüléssel hangjában, ahogyan csak kiemelkedően értékes egyéniségekkel szoktak beszélni. Kaydad azonban a leghatározottabban tiltakozott:
 – Nem. Nézd csak, és próbáld elemezni, mi az, amit látsz. Ez bizony nem hold!
Alig tudta leplezni haragját és csalódottságát.
Valóban, néhány másodperccel annak a valaminek a felbukkanása után máris nyilvánvaló lett – legalábbis azok számára, akik az ilyesfajta dolgokról már valamit megtanultak – , hogy ez semmiképpen nem lehet egy jelentős távolságra levő, nagy tömegű égitest. Túlságosan gyorsan mozgott, következésképpen közel, jóval a Gyűrűn belül kellett keringenie. És szédületesen hatalmas volt, ehhez hasonló méretű mesterséges tárgyat még sohasem láttak a Yan közelében, hacsak nem a tízezer esztendő előtti időkben, amikor...
Ezen a ponton aztán megtorpantak Kaydad gondolatai, de ugyanígy járt ezzel csaknem mindenki, aki ezt a különös jelenséget figyelte.
Amikor dr. Lem végre visszanyerte lélekjelen-létét, elengedte a veranda barázdált fakorlátját, melybe addig erősen megkapaszkodott. Valami hozzáért a bal lábához. Azt hitte, hogy Pompy, s hangosan rászólt:
 – Nyugi, öreglány, nincs semmi baj! – Majd lehajolt, hogy megsimogassa.
Ujjai azonban sima, hideg fémfelülethez értek. Bosszúsan vette észre, hogy a ház beépített egészségügyi reflexei juttatták el hozzá a védőszerkezeteket. Pompy még mindig aludt, elegáns bajsza minden lélegzetvételnél meg-megremegett.
Félrelökte a szerkentyűket, méghozzá olyan határozottsággal, hogy azok megértsék a parancsot, majd mély lélegzetet vett, és a régi módszerrel igyekezett megállapítani a titokzatos tárgy szögátmérőjét. Karját teljesen kinyújtotta, hüvelykujját felfelé tartotta, és azt látta, hogy körme vízszintes irányban a korongnak megközelítőleg csak a felét takarja. Más szavakkal: az ismeretlen tárgynak mintegy negyedfokos szögátmérője volt. De miután a Gyűrű alatt keringett, és annál sokkal fényesebben ragyogott, valóságos méreténél jóval nagyobbnak tűnt; éppen ezért a csalfa emlékezet játékaként később talán már mindenki meg fog esküdni arra, hogy az égboltnak egynyolcadát vagy még annál is nagyobb részét fedte el.
És mint a Gyűrűből záporozó meteoritok, ez a tárgy is ontotta magából jelenlétének bizonyítékait.
A távoli északról indult ki, onnan, ahol – mint minden hasonló jellegű világban – a helyi nap erősen aktivizálja a felső légrétegek molekuláit. A Gyűrűből állandóan lefelé szitáló részecskék hatására a Yanen, tekintet nélkül az évszakokra, mindig élénk sarki fény volt látható. Most, mintha valami égi ujj az egyenlítő felé irányítva, hosz-szan lejtő pályára térítette volna a sarki sztratoszféra helyzeti gradienseit, s elkezdődött a sarkvidéki éjszaka fénylő kisüléseinek villódzása. És mintha fényből szőtt, roppant méretű függönyök redői bomlottak volna ki véges-végig a Smor folyam fölött, kékes és sárgás, olykor meg teljesen váratlanul mélyvörösbe váltó színekben. A magasból szertehintett felszabadult atomcsoportok új reakciókat váltottak ki, s ettől mintha széjjelhúzták és kétoldalt összegöngyölve felemelték volna e gigantikus színházi függönyöket úgy, hogy ellentétes színösszeállítású, kifordított, roppant szivárványkötegeknek látszottak. Az égi színpadon, amit most az északi fény valamiféle proszcéniumívvel határolt, káprázatos tűzijáték kezdődött. Megfoghatatlan drágakövek sziporkáztak, tüzes kerekek bomlottak részeikre, s az éjszaka ezüsttel kivert koromfekete hátterét villámcsapások hasították keresztül-kasul, olyan fehér izzással, amit az emberi szem már nem is tudott elviselni.
Ezt a jelenetet egy másik, méghozzá teljesen absztrakt részlet követte: színek és fények elegánsan sikló görbéi. Mintha egy nagyszerű orgonaművész, aki inkább látható, mint hallható zenével akarja kifejezni magát, most azon igyekezne, hogy a gazdag pártfogó által megadott, közhelyszerű téma egyes hangjai közt harmonikus összefüggéseket találjon, majd formá'sabb szerkezetet építsen fel belőlük. Ezt a szakaszt, mely tíz vagy tizenkét percig tartott, egy újabb sorozat: csodálatos jelek és tünemények csoporto-zata követte. Egy óriási, tűzokádó szörnyeteg lángot lövellt ki, és végül saját farkát nyelte el. Ezután az égbolt kellős közepén két, karddal felfegyverzett pajzsos alak csapott össze, majd kék levelű, hófehér szirmú virágba tűntek át. Végül pedig az egész eget betöltötte egy ragyogó sárga kerék, mely láthatatlan tengelyén forgott, s közben fokozatosan elhomályosult, mintha pörgése közben magába szívta volna a körülötte levő sötétséget.

Alice Ming halálra rémülten kapaszkodott élettársa karjába, félelmében teljesen kerekre nyílt mandulavágású szeme, egyébként is sápadt arca kísértetiesen fehérré halványult, azzal sem törődött, hogy derékig meztelenül áll hálókamrája erkélyén, pedig ha valaki odanézne az utcára kitódult földi emberek közül, az talán nem is tartaná a petyhüdt mellét olyan egzotikus csodának, mint Rayvor-Harry.
 – Mi... mi az? – kérdezte nyöszörögve.
Rayvor-Harryn még mindig az a földi szabású ruha volt, amit este viselt, amikor a tizenhét ifjú „majom" volt náluk vendégségben. Nagyokat nyelt, s valami olyasféle válaszon törte a fejét, amivel nem okoz az asszonynak nagy csalódást. De semmi sem jutott az eszébe.
 – Nem tudom – nyögte ki végül. De ezt is yan szavakkal mondta, mert megdöbbenésében emberi nyelvtudása egyszerűen cserbenhagyta
 – De hát a legendáitok! Az ősi mondáitok a népi hagyományaitok! – kezdte Alice izgatottan. Alig tudott azonban összefüggően beszélni állkapcsának izmai rángatóztak, a foga vacogott. – Hát nem éppen arról az időről szólnak amikor még hold keringett a bolygótok körül?
 – Ezek csak legendák. Kitalált képtelenségek! – vágta rá bátran Rayvor-Harry. – Hiszen te magad mondtad ezt. Nem is egyszer.
Önuralmát azonban csak eddig a pontig tudta megőrizni. Még képes volt erre a szkeptikus kijelentésre, de aztán akaratlanul áttért egy hagyományos yanbeli könyörgés mormolására; nem valamiféle istenhez imádkozott – mert ha imádtak is valaha természetfölötti lényeket a yanla-kók, réges-régen elfeledték őket – , hanem a felfoghatatlan, a tudományon, a hihetőn túli hatalmakhoz fordult segítségért.
A jelenséget Vetcho is figyelte. Neki ugyan semmiféle hivatala vagy rangja nem volt a prellbeli yanlakók közt – a yanbeliek felfogása szerint a hivatali hatalom fogalma egyébként is elképzelhetetlen – , Vetcho azonban úgy viselkedett, legalábbis a földlakókkal tartott kapcsolatokban, hogy az gyakorlatilag mégis valamiféle hivatalos tekintéllyel ruházta fel.-
Első reagálása kettős volt, méghozzá egyazon időben; ez a képessége főként testi felépítéséből következett. Egyik énjével azt gondolta, amit a Szószóló, Kaydad matrónája, vagyis hogy a sok kudarc után végre itt a nagy siker. Énje másik felével viszont azon rágódott sértődötten, hogyan készíthették elő ezt a sorsdöntő eseményt az ő részvétele nélkül.
Akkor aztán kezdett felderengeni az igazság.
És ezt követően jutott el a szitkozódásig – már amennyire az egy yanlakótól egyáltalán kitellett.
Többé-kevésbé, de inkább kevésbé, mint többé, ilyesfélét gondolt: „Azok az ördögök, azok a sátáni alakok! Hát már semmit sem hagynak meg nekünk? Büszkeségünk halvány visszfényének maradványaitól is meg kell hogy fosszanak minket?"
De eltökélt szándéka volt, hogy ennek nem szabad bekövetkeznie. Még akkor sem, ha most ezzel a csúfságos tréfával tetézték eddigi sértéseik hosszú, keserves sorát: azt, hogy lakhelyüket pontosan oda helyezték, ahonnan a legjobb kilátás nyílik a Kitörés Lángjára, hogy telenavigációs állomásuk köré automatikus berendezést emeltek, amivel megakadályozzák, hogy yanlakók is elutazhassanak más naprendszerekbe, hogy kíváncsian beleütötték orrukat az eposzok titkába, hogy... 
Itt tartott, amikor matrónája odalépett hozzá, ő pedig yanlakótól igazán szokatlan módon, gorombán viselkedett az asszonnyal. És egyetlen szóval sem mondta neki, hogy ez a hold nem hold. Jöjjön csak rá saját magától.
Chevsky felügyelő horkolva aludt. Részegen. Felesége, Sidonie ébren feküdt mellette; többször is megpróbálta férjét a másik oldalára fordítani. A legutóbbi kísérletnél azonban Chevsky álmában úgy odacsapott, hogy az asszony azóta is ápolgatta az ütés helyét, és azon töprengett, mennyire fog még reggel is meglátszani.
Nem ez volt az első kudarc, amit ezen az éjszakán elszenvedett. Amikor lefeküdtek, arra próbálta rávenni a férjét, hogy szeretkezzen vele, de az gorombán visszautasította. Most tehát ott ült az ágyban, hátát a párnákkal megtámasztva, és mélabúsan utálta a férjét.
Hát már erre sem jó ez a nyavalyás alak? Vagy szeretőt tart? Yanbeli szeretőt? Van-e a kifinomult, kecses teremtések közt olyan, aki egyáltalán hajlandó lenne akár csak ránézni is erre a pasasra?
Megpróbálta elképzelni egy-két pillanatig, milyen is lehet a férje otromba, elhízott teste, amint egy yanlakó lánnyal ölelkezik, és olyan nevetségesnek tűnt ez az egész. Jókedve azonban egykettőre elszállt. Mert nagyon is jól tudta a feleletet, az-pedig igen volt. Hiszen a bennszülöttek szokásai annyira mások!
Talán nekem is ugyanazt kellene tennem.. .
Ez, vagy visszavonhatatlanul a szűzi élet? Nincs már más lehetőségem? Itt a kolónián egyetlen földi férfinak sem jutna eszébe, hogy viszonyt kezdjen vele, ebben biztos lehetett. Nem csak azért, mert hatvanöt éves, és az alakja is kezdett már elromlani; sokkal inkább azért, mert a felügyelő felesége.
De valamelyik ifjú yanlakó, a „majmok" egyike, még engem is főnyereménynek tartana. Valami egzotikusát, csodásat látna bennem. És Alice azt állítja, hogy a yanlakók testi felépítése. . .
Egy villanás, sugárzó ragyogás, káprázatosán felizzó fénykoszorú a mennyezeti ablakon! Sidonie felsikoltott, felkapta fejét, és hitedenkedve hunyorgott. Férje változatlanul tovább horkolt.
Az asszony megérintette a mennyezet kapcsolóját, mire széthúzódtak a fenti ablakok, és közvetlenül'az égre lehetett tekinteni.
Nahát, ez nem lehet más, csakis.. . ! Emlékszem, annak idején a Tamaron.. .
De mégsem. Talán csak valamelyik epigonja. Akárhogy is, ez mindenképpen nagy esemény. Teljes izgalmában kiugrott az ágyból, kiáltani akart, hogy felébressze a férjét még akkor is, ha esetleg újra megütné. De aztán mégis visszatartotta a feltörő kiáltást.
Hát nem. Csak aludjon ez a disznó, ha már elitta az eszét. Legyen csak ő a legutolsó, aki megtudja, mi történt. Hátha emiatt végül még az állásából is leváltják. Én bizony nem sírnék miatta.
Amennyire csak tudott, olyan csendesen osont ki a szobából, köntöst kapott magára, lábát papucsba dugta, és kiment az erkélyre, hogy élvezze a színek csodálatos játékát.
 – Hallgass, Pompy! – mondta dr. Lem olyan hangsúllyal, amit csak ilyesféle alkalmakra tartogatott, s éppen ezért komolyan kellett venni. A mókucica ugyanis panaszos hangokat hallatott, mert megérezte, hogy a dolgok szokásos rendje felborult. Ebben az időpontban az emberek általában nem szoktak odaülni a távösszekötő-készülékek elé, s most ez zavarta. Sértődötten s rezignáltán mozgatta csüggedten lógó bajszát, és kis kupaccá gömbölyödött össze, amiről gazdájának azok a régi idők jutottak eszébe, amikor a még kölyök Pompyt arra tanítgatta, hogyan viselkedjen az emberek otthonában. Akkor tanította meg valamiféle struccpolitikára is: ha én nem látlak, te sem láthatsz engem.
 – Hajaj! – sóhajtott Lem doktor, s arra gondolt, bárcsak ilyen egyszerű lenne ez az egész. Szerette volna, ha eltűnne az égről az a micsoda. Nagyon szerette volna.
Egyszerre valami váratlan és akaratlan felelősségérzet kerítette hatalmába. Semmiféle hivatalos funkciója nem volt a telepen – ami azt illeti, egyetlen hivatalos állás volt csak: Chevskyé – , de az idők múltán ő lett a kolónia legidősebb tagja, s az emberek egyre több tisztelettel tekintettek rá. De hivatása is megkülönböztetett helyzetet biztosított neki. Még az efféle kis közösségben is, mint amilyen az ő kolóniájuk volt, felmerülhetnek olyan problémák, amelyek miatt egyesek olykor pszichiátriai segítségre szorulnak, s ilyen esetekben ő mindig igyekezett megtenni, ami tőle telt.
De arra is gondolt, hogy vannak itt még jó néhányan, akik úgyis azonnal rájönnek a jelenség okára. Mindenekelőtt kolléganője, Harriet Pokorod, a közösség orvosa; aztán itt van a Shigaraku házaspár: Jack és Toshi, a kis iskola vezető tanárai. Sok gyerek ugyan nem volt itt, részben talán azért sem, mert az emberek érthetően vonakodtak attól, hogy egy idegen bolygón alapítsanak családot, de kétségtelenül hatott rájuk a yanlakók felfogása meg a szokásaik is – a két tanárnak mindezek ellenére kétségtelen tekintélyt biztosított a kis társadalomban elfoglalt helyük. Aztán Pedro Phillips, a kereskedő, meg Hector Ducci, aki a kolónia minden technikai berendezéséért, de mindenekelőtt a telenavigációs állomás karbantartásáért volt felelős.
Ezek pedig nyilván mind beszéltek már egymással a távösszekötő-készülékükön. Erre utalt legalábbis, hogy ha bármelyiküket hívta, csak foglalt jelzést hallott.
 Hívjam fel Chevsky felügyelőt? Ugyan! Persze hogy nem érdemes. Nyilván ő értesült legelőször erről az egész históriáról, és minden bizonnyal rettenetesen el van foglalva.
Kedvetlenül dőlt hátra a székben. Feltétlenül tenni akart valamit – tennie kellett valamit – , még ha csak annyit is, hogy beszéljen valamelyik barátjával. Vagy az informattal – tette hozzá magában, mert végül bosszúsan rá kellett jönnie, hogy mindeddig csupán találgatásokba bocsátkozott, és csak hallomásból ismert adatokra támaszkodott. Reszkető ujjal nyomta le az informat kódbillentyűit, s egy pillanat múlva nemcsak azt tudta meg, hogy következtetései helyesek voltak, hanem azt is, hogy előtte már nem kevesebben, mint harmincnyolcan jutottak ugyanerre az eredményre.
 – Mi ez? – kérdezte Shyalee suttogva, amikor végre meg tudott szólalni, de addig már olyan sokáig és olyan görcsösen kapaszkodott Marc karjába, hogy csaknem elszorította a vérkeringését.
 – Hát... valami. . . valamiféle hirdetés – felelte Marc mogorván. A szóhoz legközelebb álló yanbeli kifejezést használta erre. Tulajdonképpen sokkal többet jelentett, mint emberi nyelvű megfelelője, de ebben a sajátságos esetben ez egyáltalán nem volt túlzás.
Shyalee felkiáltott:
 – Hirdetés? De hiszen ez képtelenség! Mi a csudát hirdethetne ez?!
 – Hát... azt, hogy megérkezett. .. tudod. .. – Marc habozott egy ideig, körgallérja szegélyével törölgette verítékes homlokát. – Nos – mondta végül – , talán te is hallottad már valamelyik földitől Gregory Chart nevét?
Shyalee tágra nyitott szemmel, tátott szájjal rázta fejét. Ezt a szokást a helybeliek még abban az időben vették át a földi emberektől, amikor azok legelőször létesítettek a Yannel kapcsolatot. De azóta is megmaradt, mint a bennszülött lakosság bevett és megszokott taglejtéseinek egyike.
 – Most majd fogsz róla hallani – sóhajtott Marc. – Nem vitás, hogy fogsz.

IV.

Prellben és környékén azon az éjszakán jóformán csak a csecsemők aludtak. Amikor azok a káprázatos fények felragyogtak az égen, elragadtatottan gügyögtek, majd megnyugodtan elszenderedtek megint anyjuk karjában. És voltak nagyon öregek is, akik elszunyókáltak, miközben baljós fenyegetéseket mormoltak az égi jelekkel kapcsolatban.
Ilyesféle jelenségeket a yanlakók személy szerint még soha nem tapasztalhattak, mégsem voltak ismeretlenek előttük, hiszen ébren tartották emléküket az állandó viták, egyrészről a Kitörés Eposzának és más megfejthetetlen forrásműveknek misztikus részleteit idéző konzervatív szárny, másrészről a velük szemben álló, főként fiatalokat csoportosító irányzat között. Ezek az ifjak most is azt állították: íme, a felsőbbrendű emberi kultúra újabb csodálatra méltó megnyilvánulása, hiszen még a mennyboltot is hirdetőtáblának tudják felhasználni. Nem sok időbe telt, talán mindössze egyetlen órába, amíg az a feltevés, amit Maré közölt Shyalee-vel, szájról szájrajárva, messze túljutott közvetlen barátaik körén.
Amikor azonban egyre újabb részletek követték a puszta ténymegállapításra szorítkozó első híreket, egyszerre csak más irányt vettek a viták is.
Három X lefelé, mondta magában Erik Svitra a telenavigációs átkelés közben. Elfáradt, és úgy érezte, hogy soha nem ér véget az irányítás folyamatvezérlő számsora, amit hipnózis alatt előre be kellett magolnia. Egyszer X átlósan, aztán Pi úgy viszonylik az E-hez...
A telenavigátor valamiféle F-dúrban zümmögött. Ettől egyszerre olyan érzése támadt, mintha egy vödör jeges vizet zúdítottak volna a fejére, s ugyanakkor a lába alá sima acélpadló csúszott. Végre túl volt ezen is!
Legfőbb ideje, gondolta Erik. Ha sejtette volna, milyen hosszú és keserves ez a procedúra, kétszer is meggondolja, hogy közvetlenül, megszakítások nélkül utazzék a Yanre. De hát ez a költséges hipnotikus irányítás végül mégiscsak eljuttatta a céljához. Megkönnyebbülten rakta le úti csomagját, s a telenavigátor rámpájáról a ragyogó Gyűrű felé nézett, amit már eddig is oly sok képen látott.
De egyszerre csak valami égitestet vett észre a Gyűrű alatt. Egy holdat.
Hát ez meg?...
Előhalászta zsebéből az informál tájékoztatószalagját, és a jó ég tudja, hányadszor, ellenőrizte. Nem. Itt nincs hold.
Az ördögbe is, ezek egy másik bolygóra küldtek engem! Hát... én... én beperelem a nyavalyásokat!
De majd csak holnap. Nagyon kimerült volt. Most legelőször is találnia kell valami helyet, ahol megszállhat. Rosszkedvűen vállára akasztotta csomagját, és fáradtan vanszorgott lefelé a domboldalon.
A hír természetesen perceken belül eljutott az összes földi emberhez; közülük igen sokan rögtön az informál gombjait kezdték nyomogatni, és magyarázatul kérlek s persze kaplak is. Sokuknak azonban erre sem voll szükségük: Ducci mama például éppen az Hiúmon larlózkodoll, amikor oll lépell fel Chart, Sidonie Chevsky a Tamar bolygón látla, valaki más a Cinulán, ismét másvalaki a Vailon. .. De mindenki ébren töltölle az éjszakái, hogy beszélhessen róla, amíg csak a hajnal beköszöntével véget nem ért ez a fantasztikus légi produkció.
Egyetlen kivétel volt csak: Chevsky felügyelő, aki végighorkolta az éjszakát.
Napkeltekor aztán a hold úgyis eltűnt az égről. Ahogy lefelé szállt, egyre kisebbedve, még mindig ontotta a távlatokat meghamisító effektusait, melyek úgy mutatták, mintha a sztratoszférán túl lenne oly roppant méretű. És valóban, amikor lenyugodott, még mindig óriási fehér gömbnek látszott, mely szinte rátelepedett a Blaw fennsíkra, s az úgy remegett a súlya alatt, mintha elcsigázott Atlasz lenne, aki már alig bírja tovább tartani vállán az égboltot.
Voltak emberek, akik azt állították, hogy ők valami befejezettséget vagy beteljesülést éreznek itt, a Yanen. Amit Lem doktor érzett, az inkább kimerültség volt. Ezt sugallta maga a táj is; mintha kinyúltak volna a hegyek a saját súlyuk alatt, amióta darabjaira hullott és Gyűrűvé alakult a hold; s ennek következménye lett az is, hogy a szárazföld egyetlen féltekére korlátozódott. A bolygó másik felén hullámzó sekély óceánt az állandóan bombázó meteoritok is csak annyira mozgatták meg, mint a nap által előidézett lanyha árapályok.
A sarkkörön kívül egyetlen olyan terület maradt csak, mely eléggé magas és tagolt volt ahhoz, hogy állandó hósipkával és gleccserekkel dicsekedhessen, mintegy utolsó tanúbizonyságaként egy hajdani erőteljes, hegyeket építő ifjú kornak. Blaw és Hóm egész területén nem akadt dombnál magasabb csúcs, minden magaslat málladozó és könnyen megmászható volt. Maga Prell sem volt mindig a Smor torkolatánál. A tenger és Prell között eredetileg több más város is volt, ezek azonban sorra a mind nagyobb területet elfoglaló víz áldozatai lettek. Mivel a yanlakók bonyolult légzókészülékek nélkül nem tudtak úszni, a jelek szerint nem is óhajtottak megküzdeni a tengerrel. Ha az ember most Prelltől tizenöt kilométerrel délre kihajolt a csónakból, és lenézett a mélybe, tiszta, napos időben megláthatta egy hajdani kikötő romjait. Amikor pedig a téli viharos szelek beleszántottak a vízbe, és félresöpörték a hullámokat, úgy meredtek elő a legmagasabb tornyok, mint egy beteg, öreg kutya megsárgult tépőfogai.
És ezen a hajnalon Lem doktor is ugyanazt a mérhetetlen s a csontja velejéig hatoló fáradtságot érezte, amint ott ült a távösszekötőjé előtt, s mind több és több lehangolt konkrétumot tudott meg a helyzetről, melybe oly meglepetésszerűen csöppent bele a kolónia. Agya teljesen éber maradt, hiszen alvás elleni gyógyszert vett be, de olyan szert még nem találtak fel, amely orvosolni tudna egy egész bolygót hatalmába kerítő kimerültséget.
Marc Simon érdeklődve figyelte az égi látványosságot, de közben mintha valami jövés-menést hallott volna. Házának lapos tetején tartózkodott, meleg éjszakákon yanbeli szokás szerint Shyalee-vel együtt gyakran aludt odafenn. A tető most nagyszerű megfigyelőhelynek bizonyult.
Az utcai bejárat felől kiáltások hallatszottak, előbb csak halkan, aztán hangosabban, mert rájöttek, hogy úgyis mindenki ébren van az egész környéken. Shyalee elébük ment, és válaszolgatott a kérdéseikre; nyilván azt adta tovább, gondolta Marc, amit az előbb őtőle hallott, méghozzá valószínűleg elferdítve. De nem akarta, hogy most ilyesfajta töprengések vonják el a figyelmét a lényegről. Mégiscsak nagy nehezen és alig-alig tudott logikusan gondolkozni, mert két, homlokegyenest ellentétes érzés kerítette hatalmába.
Egyrészt itt van az, amit Gregory Chartról mesélnek: hogy minden idők legnagyobb alkotóművésze. .. és ebben az állításban feltétlenül van is valami igazság, már amennyiben valóban soha, senki a történelem folyamán még nem dolgozott fel ilyen témákat és ilyen hatalmas méretekben. Marénak eddig még nem nyílt alkalma arra, hogy személyesen láthassa valamelyik előadását; de évekkel az egyik produkciója után látta annak bizonyos következményeit, melyek a Hyraxon akkor még mindig tapasztalhatók voltak.
Persze mindenki boldog lenne, ha jelen lehetne egy Chart-féle előadáson. De ha a Hyraxon bemutatott mű jellemző példája Chart munkásságának, akkor bizony a Yanre jövetelének hatása...
Lépteket hallott a háta mögött. S egy gyengéd érintés a vállán. Úgy rázta le, egy rándítással, mint valami bosszantó rovart.
 – Marc – szólt hozzá Shyalee – , Goydel keres.
Micsoda? Felugrott a párnáról, amin yanbeli szokás szerint guggolva ült. Egy teljes hónapjába telt, amíg begyakorolta, hogy ülés közben el ne zsibbadjon a lába.
A tetőre vezető lépcsőfeljáró ovális nyílásában egy jól ismert személy alakját pillantotta meg, azét, akit a legmegközelítőbb emberi kifejezéssel mecénásnak nevezhetnénk, csak hát itt fel sem merült bármiféle anyagi segítség szükségessége, mindössze eszmei támogatás és lehetőségek biztosítása, hogy a művész alkotásait kifinomult ízlésű, értő közönség előtt adhassa elő.
Nos, azt legalább már tudom, hogy nem ő az, aki a shrimashey alatt életét vesztette, gondolta Marc... és egyszerre rájött: ez volt valószínűleg az a kimondatlan szorongás, amely néhány órával előbb annyira hatalmába kerítette, s amiért arra kényszerült, hogy azt az ostoba mozdulatot tegye a sheyashrim szert tartalmazó serleggel. Goydelen azonban semmi különös nem látszott, hacsak nem az a kis balzsampötty a homlokán, ott, ahonnan feltehetően kitéptek egy hajfürtöt.
Képtelenség még csak elképzelni is ezt a megfontolt, tekintélyes személyiséget a vonagló, erőlködő testek halmazában... De hát, ha ugyan egyáltalán sor került valakire, vajon ki lehetett az, aki életét vesztette? Talán mégis valamelyik barátom?
De ezt megkérdezni sem volt szabad. Ilyesmit az ember csak közvetett, kerülő utakon tudhatott meg. És nemegyszer előfordult az is, hogy a résztvevők mind életben maradtak.
Marc látogatója elé sietett, s mentegetőzni kezdett, amiért az öregnek ezeken a meredek lépcsőkön kellett felfáradnia. Goydel azonban rögtön megnyugtatta, méghozzá nem yan, hanem földi nyelven, amit kiváló kiejtéssel és igen választékosán beszélt.
 – Szót se róla, fiatal barátom, higgye el, valóban sokkal szívesebben vagyok idefenn. Ezeket a figyelemreméltó mutatványokat itt, fölöttünk igazán nem szabad elmulasztani! Mondja csak, igaz, amit hallottam, hogy ez az önök egyik legnagyobb művészének az érkezését jelenti?
Marc a lehető legkevésbé yanlakó módján viselkedve sürgött-forgott, előkerített egy párnát, hogy az öreg ráülhessen, Shyalee-nek suttogva utasításokat adott, hogy hozzon egy kancsó reggelifőzetet és valami süteményt, egészben véve olyan izgatottan nyüzsgött, mint valami otthonára nagyon kényes háziasszony, akihez éppen váratlan vendég állított be. Végül nagy nehezen sikerült erőt vennie magán, a lélegzete is visszanyerte rendes ütemét, s miután meggyőződött, hogy Goydel kényelmesen ül, ő maga is, karjának, lábának szándékoltan könnyed tartásával lekuporodott vele szemben. A sarki fény addigra már csaknem véget ért, de a kelet felől beköszöntő hajnalhasadással együtt még mindig elég világosságot árasztott, hogy jól láthassák egymást. Illő ideig hallgattak, s ez a csend csak akkor ért véget, amikor Shyalee eléjük tette a frissítőket. Marc bátortalanul jegyezte meg yan nyelven:
 – Ami a fölöttünk látható fényeket kibocsátó személyt illeti, hát igen, nyugodtan mondhatjuk rá, hogy művész.
Goydel házigazdája iránti udvariasságból viszont ismét földi nyelven kérdezte:
 – És miféle művész ez az ember. .. ez a Chart?
 – Hát... ő... – Marc habozott egy ideig, végül úgy döntött,.Jiogy a Goydel választotta nyelven folytatja. Nem mintha ez könnyebbé tette volna számára a magyarázatot.
Hogy is lehetne Chart lényegét összefoglalni? Egy fél tucat mondatban? Nem, ez képtelenség! Ezt egyetlen nyelven sem lehet!
De hát mégis meg kell kísérelnie, méghozzá a tőle telhető legpontosabban. Hosszú töprengés után szólalt meg:
 – Nos, mindenekelőtt be kell vallanom, hogy én magam még sohasem láttam munkában, csak beszéltem olyanokkai, akik látták. Úgy tudom, hogy Chart... hát, bizonyos drámai alkotások rendezője és előadója. . . méghozzá szédületes méretű produkciókban. Olyan szituációt igyekszik létrehozni, amelyben az adott bolygón lakó emberek maguk is részt vehetnek, feltéve, ha ezt meg tudják fizetni neki. Ez a szituáció lehet egy álom, valamiféle becsvágy, esetleg a történelem valamely régmúlt időszaka. De lehetséges a jövő tucatnyi változata közül is választani. Úgy hiszem, roppant nagy a repertoárja.
 – Azóta, hogy az ön fajtájabeliek legelőször látogattak ide, a mi világunkba, ez az első eset, hogy űrhajót látunk. Chart mindig így utazik, nem telenavigációs úton?
 – Igen. Azt hiszem, így. – Marc nyelve hegyével megnedvesítette ajkát. Mindig kínosan érezte magát, ha yanlakókkal kellett csillagközi utazásról beszélnie; hiszen olyan sokan irigyelték a földi embereket, amiért szabadon közlekedhetnek a kozmoszban. Azt viszont megmásíthatatlan törvény tiltotta, hogy nem emberi lények akár csak beléphessenek is a telenavigációs állomás területére.
 – És Chart az érkezéséi mindig ugyanilyen módon jelenti be?
 – Úgy hallottam, hogy így tette a Hyraxon is. Először egy póthold jelent meg az égen... a Hyrax holdja egyébként vörös, az az új hold viszont ezüstös volt, olyan, amilyennek ön is látta ezt most. Azt követték a poláris fényszerű mutatványok, bár nem olyan gondosan kidolgozottak és bonyolultak, mint itt. Megmutatták nekem az arról készült szalagokat.
Persze, az évek során nyilvánvalóan ő is továbbfejleszti a technikáját...
 – És az ön által ismert esetben mi volt az előadás tartalma?
 – Ó... hát a Hyraxon egy álomról volt szó. – Marc furcsa fintort vágott. – Arról szólt, hogy milyen boldogok a Quain család uralma alatt. Részleteket nem tudok, de úgy gondolom, Chartot azért szerződtette az ott hatalmon levő család, hogy cirkuszt adjon a népnek, mely így helyzetével megbékélve eltűri a korábbinál is nagyobb kizsákmányolást, s ebből a jövedelemből fizetik majd ki Chart tiszteletdíját is. Mert Chart árai bizony nem alacsonyak. Az álom azonban úgy ért véget, hogy a nép ráébredt a valóságra, s legutóbbi értesüléseim szerint a Hyrax népe még mindig törleszti Chart tiszteletdíját.
Goydel bólintott, Marc pedig egyszerre rájött, hogy a yanlakók feltehetően könnyen megértenék Chart művészetének lényegét. Mert ha van egyáltalán valami történelmi valóság a yanbeli hagyományos tanok homályának mélyén, akkor az pontosan olyan esemény lehetett, amiért még most, évezredek múltán is fizetniük kell.
 – És ez a Chart milyen eszközökkel hozza létre az effektusokat? – kérdezte Goydel.
Marc szándékosan félreértette a kérdést.
 – Azt hiszem, hogy a számos bolygón alkalmazott időjárás-szabályozó technikák különböző változatait használja fel, megváltoztatja az atmoszféra természetes rétegeinek helyzeti gradienseit, aztán aktivizált molekulák látványos alakzatait záporozza szét...
Látva Goydel higgadt, szenvtelen tekintetét, bennerekedt a szó, majd azzal próbálta leplezni hirtelen támadt zavarát, hogy szürcsölni kezdte a neki odakészített kávét; pedig az a bizonyos reggelifőzet aszkorbinsavat elvonó anyagot tartalmazott, így a földi emberek skorbutot kaphattak tőle.
 – Ami a módszereit illeti – folytatta végül Marc, félretéve kávéscsészéjét – , azt, hogy miként vonja be az előadásaiba a bolygó egész lakosságát, sajnos csak halvány körvonalakban sejtem. Annyit tudok, hogy első lépésként az indulatok megfelelő szintű és hőfokú beállításához hatalmas technikai apparátust használ fel... erre megint csak az időjárás az egyik példa. Ezt követően bizonyos óriási méretű szerkezeteket vesz igénybe, melyek egyrészt alakjukkal és színükkel, másrészt a tudatküszöb alatt ható kisugárzásukkal kondicionálják a lakosok reagálását; ezután kezdi el magát a színjátékot, méghozzá beprogramozott önkéntesek vagy ember formájú automaták, azaz androidok szerepeltetésével. Ha van az előadás helyén valamiféle tömegtájékoztatási eszköz, akkor azt is igénybe veszi. Én azt hiszem, hogy talán még kábítószert is alkalmaz, méghozzá az ivóvízben vagy a levegőben. De el sem tudom képzelni, hogy lenne rajta kívül bárki is, aki pontosan ismerné a módszereit.
 – Ezek szerint a maga sajátos művészeti ágának ő az egyedüli képviselője?
 – Úgy hiszem, vannak utánzói. De ezek közül senki sem mérhető őhozzá.
Újabb szünet következett. Végül megint Goy-del törte meg a csendet, yan nyelvre fordítva a szót:
 – Mindezek alapján talán nem is lenne egészen téves az a feltevésem, hogy önt személy szerint nem is lelkesíti olyan nagyon az a tény, hogy Chart eljött ide, a Yanre?
 – Így van – bólintott Marc, miután felfogta az udvariasan feltételes módban fogalmazott negatívumokat. Emberi nyelven nehezen lehet mindezt ily kevés szóba belesűríteni.
Várta, hogy Goydel most majd megkérdezi, miért nem lelkesedik? Az öreg azonban nem kérdezett semmi ilyesmit. Csak kiitta a csésze tartalmát, aztán felállt.
 – Már el kell mennie? – kérdezte Marc, és ő is felkelt. Egyébként ő még szívesen folytatta volna ezt a beszélgetést, hogy hangot adjon rossz előérzetének, megmagyarázza, miért is keltett benne ilyen ellentmondásos érzelmeket Chart megjelenése. De Goydel tökéletes udvariasságával, gyakorlott társasági modorával kitért ezelől:
 – Hálásan köszönöm nagylelkű vendégszeretetét – mondta. – De ebben a társasági összejövetelre szokatlan órában nem illene, ugyebár, túlmenni azon a határon, amit ez az előre nem látott esemény mégis indokolttá tett.
Ami yanbeli fogalmak szerint azt jelentette: de még mennyire nem lenne ildomos!

V.

Folytak a viták, röpködtek az érvek és az ellenérvek, miközben a fehér gömb úgy állt a töredezett sziklák felett, mintha csak arra várna, hogy jöjjön egy óriás, aki ezt a hatalmas kugligolyót a tekepályán levő bábuk, azaz Prell házai közé vágja.
Erik Svitra még mielőtt beért volna a városkába, melynek tarkabarka fényeit tisztán láthatta a dombról, kimerültén letette csomagját. A talajt valamiféle puha növényzet borította, de sem a Gyűrű világa, sőt még az a különös sarki fény sem volt elegendő ahhoz, hogy a részleteket kivehesse. Végül megpillantott egy bokrot, mely kitűnő menedéket kínáló, kehely alakú horpadás fölé hajolt. Először arra gondolt, hogy csak kipiheni magát egy kicsit ezen a helyen, de aztán elnyomta az álom.
Valami viszketésre ébredt.
Hunyorogva nézett fel a bokorra, mely alatt oltalmat keresett, s az ágak rései közt, néhány fokkal a horizont fölött meglátta a napot. Pontosan olyan fényudvar vette körül, mint amilyenről az informál szólt. Ez az észrevétel azonban csak a második helyre szorult figyelmében, mert mindenekelőtt az izgatta most, hogy mindkét halványbarna, izmos lábszára megdagadt, méghozzá tele óriásira felduzzadt hólyagokkal; álmában nyilván vakarózott is, mert egy helyen már véresre kaparta a bőrét.
Az ördögbe is, gondolta bosszúsan, s valami ellenszert keresett a csomagjában. Ez az én formám. Csak épp hogy megérkeztem, és máris elkapott ez az allergia!
Egy kis palackból vékony réteget permetezett a sebre, s éppen vissza akarta tenni a csomagba, amikor lépteket hallott. Óvatosan kikémlelt az ágak közül, s megpillantott egy közeledő alakot, aki nyilván valami bőrfertőzést kaphatott a lábán, mert sötét foltok tarkították mindkét...
Hirtelen észbe kapott Amikor a kompról leszállt, olyan fáradt volt, hogy önmagát is meggyőzte, nem arra a bolygóra került, ahová akart. Ha viszont mégis jó helyre érkezett – mert a Gyűrű, a fényudvar a nap körül, most pedig ez a. .. ez az alak itt, akinek nyilván szabályszerű, a yanlakókra jellemző több színű bőre van, mind arra utalnak, hogy ez mégis kétségtelenül a Yan – , akkor viszont itt most valami nagyon furcsa dolog történik.
Egy-két lépéssel a yanbeli. . . lány? Igen, lány, állapította meg, miután újra belepillantott az in-format válaszszalagjába. Szóval: egy-két lépéssel a lány mögött egy férfi közeledett, szabályos emberi szakálla volt, bár igen bizarr ruhát hordott.
Erik felállt, hogy észrevétesse magát.
 – Hahó, barátom!
A férfi és társnője éppen csak egy pillantást vetett rá.
 – Hahó, most érkeztem a telenavigátorral! Merre találok egy szállodát... és kinél kell jelentkeznem?
 – Jelentkezni? – ismételte kérdését a férfi. A barátnője meg különös, fürkésző tekintettel bámult a jövevényre. Hát persze, gondolta Erik, hiszen ez az a bolygó, ahol az embernek lehet... De hát ez most még ráér.. . Mégis, már előre valami bizsergető jó érzéssel gondolt arra, miként fog majd meggyőződni, hogy az efféle szóbeszédből mi az igazság.
 – Igen, jelentkezni – mondta. Kimászott a mélyedésből, ahol aludt, közben a bokor ágai hozzácsapódtak, akkor vette csak észre, milyen különös, szürkés virágai vannak, majd megállt a pár előtt. – Mert tudják, én önálló, mondhatnám, amolyan szabadúszó kábítószer-vizsgáló vagyok, és arra gondoltam, eljövök ide, és megvizsgálom ezt az anyagot, amit itt használnak, ezt a shay. . . vagy hogy is hívják. Hát ezért gondolom, hogy valakinél csak kellene jelentkeznem. Meg valami helyet is kellene találnom, ahol megszánhatnék.
 – Itt nincsenek szállodák – válaszolt kurtán a férfi. – És azt sem tudom, hogy egyáltalán kell-e jelentkeznie valakinél? De ha feltétlenül ragaszkodik hozzá, akkor talán keresse meg Chevsky felügyelőt. Ott lenn, a kolónián. – Bizonytalanul visszafelé mutatott, arra, amerről jött. – Kérdezze csak meg bárkitől, hogy merre lakik. .. oda fogják vezetni. Na gyere, Shyalee, menjünk!
Megragadta a lány kezét, és sietős léptekkel ment tovább.
Erik dermedten nézett utánuk, valami olyasmit akart nekik odakiáltani, hogyan lehet ilyen kurtán-furcsán bánni egy újonnan érkezett emberrel, amikor megpillantotta az űrhajó égnek meredő irtózatos tömegét.
A galaxisba is! Hát ez meg miféle...?
Körülnézett, idegesen megnedvesítette ajkát. Észrevette, hogy az ösvényen, a város felől, többen is errefelé jönnek. Tőlük majd megkérdezheti. Csomagját megint a vállára akasztotta, úgy várta, hogy amazok odaérjenek hozzá.

Mi ez, mi készül itt? Dr. Lem pattintott az ujjával, így próbálta Pompyt sietségre bírni, de a mókucica csak azt érezte igen határozottan, hogy több alvás járna neki, ezért hát nyűgös hangulatban volt, és folyton lemaradozott. Lem doktor az ösvény mellett húzódó, méter magas töltésről igyekezett szemügyre venni a szokatlan jelenséget. Lehetetlen – villant át rajta – , hogy ez csődület legyen, ezen a bolygón ilyesmi egyszerűen nem létezett; több személy összeverődése egyszerre, ugyanazon a helyen, ellenkezett a yanbeli szokásokkal, földi ember pedig mindössze háromszázhúsz és egynéhány élt itt, ezek közül is többen gyerekek.
Márpedig amit látott, az igazi csődület volt. És egyre több és több ember igyekezett arra, hogy csatlakozzék a tömeghez.
Amióta a házából kilépett, hátra sem nézett. Most pillantott csak maga mögé, s meglátta, hogy rendezetlen, kusza sorokban tódul nyomában Jack és Toshi Shigaraku vezetésével a kolónia kicsiny iskolájának, úgy rémlett, összes növendéke. Sokan közülük ismerték Pompyt, s amint most észrevették, elragadtatott kiáltásokkal odafutottak hozzá.
 – Mi készül itt? – kérdezte dr. Lem, amikor Jack Shigaraku már olyan közel ért hozzá, hogy meghallhatta a hangját. A tanai a vállát vono-gatta.
 – Úgyse lett volna értelme ma a rendes oktatásnak. Ezért inkább tanulmányoztam az in-format lexikonközpontjának „Gregory Chart" címszó alatt található adatait, és most éppen elindultunk, hogy kinn, a helyszínen tartsunk rendhagyó órát.
Körülötte a gyerekek vidáman nevetgéltek.
 – Történt valami? – kérdezte Toshi. – Mármint amióta leszállt az űrhajó. Mert azt hallottuk, hogy már leszállt.
Lem doktor már mellettük ment, s a fejét rázta.
 – Nem tudom. Én is kerestem Hector Duccit, mert ha valakinek, hát őneki feltétlenül tudnia kell az ilyesfajta dolgokról. Én magam azonban nem hiszem, hogy bármiféle űrhajó landolt volna itt azóta, hogy először vettük fel a kapcsolatot a Yannel. Természetesen Chevskyvel is próbáltam beszélni. De senki sem felel a készülékén.
 – Biztosan már idekinn vannak ők is – mondta Toshi. – Úgy látszik, hogy mindenki idejött.
Miután kissé továbbhaladtak, egy csomó yan-lakó figyelmét magára vonta a gyerekek zsivaj-gása és nevetése. Ugyanarra tartottak, amerre ők, s közben kíváncsian nézték az iskolásokat. A yanlakók a gyerekeiket nem oktatták csoportosan; ehelyett – már rögtön a születésük utáni naptól kezdve – végigvitték őket a rokonság hihetetlenül szövevényes hálózatán, melynek segítségével gyakran tucatnyi városba és faluba jutottak el, s így szívták magukba fokozatosan fajtájuk jellegzetes „életstílusát". Ez a folyamat általában negyvenéves korukban ért véget – a yanlakók hosszú életűek voltak, és úgy tűnt, hogy ennek megfelelően egész életritmusuk is lelassúbbodott. Kaydad, a Szószóló például, földi években számlálva, köztudottan csaknem kétszáz esztendős volt. Neveltetésük néha korábban is befejeződött, Marc szeretője, Shyalee állítólag csak harmincnégy éves volt. Nagy ritkán viszont tovább is eltarthatott; Kaydadnak a vele lakó lányán és ez évi matrónáján kívül egy fia is volt, s ez a fiatalember csak negyvenhét éves korában alapított önálló családot.
Hát nem, gondolta dr. Lem. A csoport őnáluk semmi összefüggésben sincs az oktatással. Ez valami egészen mást jelent.
Meleg volt a reggel, mégis úgy érezte, hogy megborzongott.

Busa szemöldök és fenyegetőn kipödört bajusz tagolta Hector Duccí kövér, barnás ábrázatát. Ősei olasz nyelvén szitkozódott magában. Nagydarab, tagbaszakadt férfi volt, tekintélyes súlya ellenére igen aktív; ő volt az, aki elsőként érkezett annak a helynek a közelébe, ahová az űrhajó leszállt. Úgy vélte, hogy ez kötelessége is; elvégre ő volt a telenavigációs állomás és általában minden technikai berendezés felügyeletével megbízott személy a kolónián, az űrhajók pedig ,ez idő tájt olyan ritkaságszámba mentek, hogy fogadásukra nem is volt semmiféle kidolgozott munkarend. De ha egy ilyen hajó most mégis leszállt itt, akkor az feltehetően a csillagközi bázis felelősének reszortjába tartozik. Ezért jött Ducci s nyomában a többiek is ide, a Blaw fennsíkot alkotó, sárgás, réteges sziklatömbök utolsó nyúlványára. És hát természetesen gyalog. Általában gyalogszerrel közlekedtek a Yanen; maguk a yanlakók fel sem vették, ha akár két álló hétig is napkeltétől napnyugtáig gyalogoltak.
Már jóval több mint egy óra is eltelt azóta, hogy Ducci a hajó közelébe ért, az meg csak ott tornyosult kifürkészhetetlenül, mozdulatlanul, és Ducci hordozható távösszekötő-mellékállomásának hívójeleire sem reagált. Távcsövével is vizsgálgatta, de attól sem lett okosabb.
Hol a csudába van az a Chevsky felügyelő? Utóvégre mire való a felügyelő, ha nem arra, hogy az ilyen... ilyen. .. helyzetekben intézkedjen?
Az ilyen válságos helyzetben, gondolta, s valami komor elégtételt érzett. Ez bizony feltétlenül az.
Újra szeme elé emelte távcsövét, végigpásztázta vele az egész látóhatárt, és nagy meglepetéssel vette észre, hogy a hajó vetette árnyék határvonalán most már sokkal több yanlakó gyűlt össze, mint földi ember. Márpedig azt mondják, hogy éppen az emberiség amolyan kielégíthetetlenül kíváncsi, bámészkodó fajta! A yanlakók viszont, állítólag, még akkor sem mutattak semmiféle meglepetést, sőt érdeklődést is alig tanúsítottak, amikor a déli féltekén élő, elkorcsosult rokonaikról, a vadakról számoltak be nekik. Csupán annyit mondtak rá, hogy „igen, valami ilyesmi várható volt".
Feltehető tehát, hogy ezeknek a most összeverődött yanlakóknak a többsége a „majmok" közül került ki. Személyesen azonban nem ismert annyit közülük, hogy ezt a tényt a látcsövén keresztül biztonsággal megállapíthassa.
Ösztönösen hátrafordult, hogy letekintsen Prellre, de amint megpillantotta a telenavigációs állomást, egyszerre megdöbbent: a telenavigátor működésben volt. Élénk kék pára vette körül, s hallható volt jellegzetes, fogcsikorgatásra emlékeztető zúgása is.
 – Zepp! – kiáltotta, mire legidősebb fia, a tizennyolc éves Giuseppe, még karcsú, de sötét haja és erős csontozata máris elárulta, hogy idővel apja szakasztott hasonmása lesz, előbukkant a Duccitól ötvenméternyire összeverődött emberek csoportjából.
 – Mi történt? – kérdezte.
 – Eredj, nézd meg, ki az, aki a bázison leszállt!
 – Muszáj? Ilyen fontos ez?
Ducci a telenavigátorra szögezte látcsövét, várt egy ideig, hogy pontosan válaszolhasson. A pára kezdett szétoszlani. És ott állt...
 – Az ördögbe, de még mennyire! Nagyon fontos! – kiáltotta. – Már csak ez hiányzott! Gyorsan el kell tüntetni innen.
 – Mi az ? – Giuseppe odasietett, és el vette apjától a látcsövet. – Ó, hiszen ez csak egy tudósítógép! – mondta rövid szünet után. – Miért izgat ez?
 – Majd megtudod – felelte Ducci komoran. Furcsa előérzete támadt: mi minden lehet még ebből, de hogy nem valami kellemes dolog, az aztán biztos! – Menj oda. és hatástalanítsd!
De hiszen azt tiltja a törvény! A tudósítógépek bárhová elmehetnek, hacsak nem sértik valakinek a személyi jogait – figyelmeztette apját Giuseppe.
 – Nem azt mondtam, hogy tedd tönkre – vágott vissza Ducci. – Csak tartóztasd fel egy ideig. – Újra felemelte látcsövét, azon keresztül tanulmányozta a szerkentyű szögletes, csillogó alakját, kapaszkodókampókban végződő hosszú lábait, a saját áramforrású motorblokkja körül elhelyezett szívótölcséreket és a kinyújtható érzékelő csápok nyalábjait. – Szerencsére ez egy régi típusú gép, Epszilon, nem pedig a legújabb Kappák vagy Lambdák közül való. Egy kis időbe telik, amíg betájolja magát. Siess, táplálj belé valami álhírt vagy akármit, csak irányítsd hamis nyomra. Nagyon fontos!
Giuseppe morcos ábrázattal, a lelkesedés legcsekélyebb jele nélkül kelt útra.
Amikor Ducci újra megfordult, a hajón még mindig nem tapasztalt semmiféle életjelt. De a város felől, az ösvényen egyre több és több ember özönlött felfelé, köztük teljes létszámban az iskolás gyerekek, Shigarakuék vezetésével, aztán... Kétszer is ellenőriznie kellett látcsövén keresztül, mielőtt ő maga is elhitte. Atyaisten! Hiszen ez maga a Szószóló, Kaydad, és itt jön Vetcho is, aki amolyan helyettese vagy segítőtársa. Mert arra számíthatott az ember, hogy az összes „majmot" meglátja itt, de arra aztán végképp nem, hogy még ezeket a konzervatív, hajthatatlan öregeket is! Amikor ő maga tíz vagy tizenegy évvel ezelőtt a Yanre érkezett, igyekezett barátságos kapcsolatot létesíteni velük, azt hitte, érdekelni fogják őket a földlakók fortélyos szerkezetei, már csak azért is, hogy lássák, mi mindent lehet csinálni velük. De Kaydadék olyan hűvösek, olyan tartózkodóak voltak, hogy abbahagyta a közeledést.
Általában nem volt túlságosan élénk a fantáziája. De most volt valami ebben a helyzetben, ami megbizsergette az agyát.
Őrült hely! Őrült lények! Erik Svitra nem először gondolt nyugtalanul arra, hogy vajon valóban kiheverte-e annak az anyagnak a hatását, amit a Groseille-en fedezett fel. Ez a gifmak nevű kábítószer az agyban összevissza kapcsolja egymáshoz az érzékelő idegpályákat. Ez volt Erik pályafutásának legnagyobb sikere, ennek köszönheti, hogy most önálló kutatóként élhet és dolgozhat. De hiszen biztos, hogy kigyógyították a gifmakból. Neki legalábbis azt mondták, hogy kigyógyították. Most azonban, ahogy ezt a megkergült világot látja maga körül, már nem is olyan biztosa gyógyulásában. Lám, itt vannak ezek az alakok, földi emberek és bennszülöttek egyaránt, és mind kitódulnak a városból csak azért, hogy megbámulják azt az űrhajót.. . Óriási hajó, nem vitás, de hát azért...
 – A fenébe is! – dörmögte Erik hangosan. – Mi van egy űrhajón néznivaló? Ezek talán még egy gőzmozdonyt is megbámulnának! Bár, ami azt illeti, az sokkal érdekesebb lehetett, hiszen az tele volt mindenféle füttyögő szerkezettel.
Mégis úgy vélte, hogy most már tudja, merre kell mennie. Eddig hatszor vagy nyolcszor is kellett érdeklődnie; útjának egyik szakasza a város yanlakónegyedén vezetett keresztül, ő legalábbis annak vélte: tojásdad kis épületek álltak ott, lapos, részben korláttal körülvett tetőkkel, az ajtók mindenütt tárva-nyitva, szemmel láthatóan senki sem tartózkodott odahaza; aztán következett ez a kaptató, ahol csomagját kibírhatatlanul súlyosnak érezte, de az informat tájékoztatója előre figyelmeztette, hogy itt nincsenek sem mozgójárdák, sem antigravi bértrolik. Most pedig végre lefelé ment a viszonylag ismerős, megnyugtató környezet, az úgynevezett „kolónia" felé. Azokhoz a házakhoz képest, melyekhez másutt hozzászokott, ezek úgyszólván csak kunyhók voltak, kétszintesnél egyik sem nagyobb, de félreismerhetetlenül magukon viselték az emberi tervezés jegyeit.
És itt van Chevsky felügyelő címe, amit megadtak neki. Az átlagosnál nagyobb ház, tágas erkéllyel, az ajtón a szokásos földi típusú kaputelefon. Megérintette a kapcsolólapocskát, és bemondta Chevsky nevét.
Rögtön utána ordítást hallott bentről:
 – Sid! A fene vigyen el, menj már, nézd meg, ki az!
Miután semmiféle „Sid” nem jött ajtót nyitni, Erik újra megérintette a lapocskát. Újabb üvöltés. Majd megjelent az ajtó fölött, az erkélyen egy testes, borzas férfi, valami öVet tekert éppen a háziköntöse köré, vöröslő szemmel hunyorgott a napfényben, nyilvánvalóan komisz másnapos állapotban volt. Erik szakértő szemmel rögtön megállapította, hogy ez alkoholtól származik, nem pedig valami finom, egzotikus szertől.
Alig leplezett megvetéssel kérdezte: Maga Chevsky felügyelő?
 A fenébe is... persze! – A szemét dörzsölte. – Hová a pokolba tűnt a feleségem? És hová. . . hová lett innen mindenki? – fűzte hozzá; látszott, csak most fogta fel, hogy az utca teljesen kiürült.
 – Ugyan, ezek mind megbolondultak – mondta Erik, és vállat vont. – Mind kimentek a városon kívülre, hogy megnézzék azt a nyavalyás űrhajót vagy micsodát. Ide figyeljen! Én Erik Svitra vagyok, és azért jöttem, hogy. . .
 – Miféle űrhajót? – vágott a szavába Chevsky.
 – Mit tudom én! – mondta Erik, és bosszúsan pattintott ujjával. Kezdett az idegeire menni ez a bolygó. Majd engedékenyebben hozzáfűzte:
 – Ó, azt hiszem, tudom... – Rájött, mégsem lenne okos dolog rögtön az itt-tartózkodása kezdetén összerúgni a patkót ezzel az alakkal, akit a helybeliek felügyelőnek neveznek. Vannak helyek, ahol amúgy se nagyon kedvelik a magafajta foglalkozásúakat.
 – Ja igen – folytatta – , valaki mondott valamit... valaki, akitől útközben érdeklődtem, hogy merre jöjjek. Azt mondta, hogy valamiféle színjáték volt odafenn az égen, aztán hajnalfelé leereszkedett ez a micsoda... A gazdája állítólag. .. Cart? Nem, Chart. . . vagy valami hasonló nevű...
Chevsky egy pillanatra olyan dühödten nézett rá, hogy Erik hátrahőkölt, attól tartott, hogy a pasas az erkély korlátján keresztül ráveti magát. De aztán eltűnt odabenn, és becsapta az ablakokat.
 – Hé! – kiáltotta Erik. Majd megismételte: – Hé! Semmi válasz.
 – Le vagy ejtve! – mondta végül, fogta a holmiját, s találomra elindult. – Jobb lesz, ha minél hamarább itthagyom ezt az eszeveszett világot!
De hogyan? Mert ha nem sikerül neki itt valami jó fogás, talán azzal a sheyashrim nevű szerrel, amit állítólag a bennszülöttek használnak, akkor mi a csudából tudná megfizetni, hogy egy újabb telenavigációs utazás hipnotikusan rögzített útvonalát programozzák belé, olyat, ami egy másik, több reménnyel kecsegtető bolygóra vinné el?
 – Bárcsak sose jöttem volna ide! – sóhajtotta a meleg tavaszi légbe.
Azonkívül éhes volt, és a lába is fájt.

VI.

Mi lenne a legjobb megoldás? Talán a Földhöz kellene fordulnunk, hogy akár erőszakkal is, de távolítsák el innét Chart űrhajóját? Ez a kérdés zakatolt Lem doktor agyában, miközben nagy erőlködéssel tette meg az utolsó néhány méteres kapaszkodót a fennsík széléig, ahonnan tisztán lehetett látni Chart hajóját.
Neki azonban nem volt joga, hogy ilyesmit kérjen. De ki tehetné meg ezt egyáltalán? – töprengett. Talán csak Chevsky. Mert Chart rendkívül befolyásos. Híres ember. Ismert személyiség az egész Galaktikában! Nem az a fajta ember, akit a földi kormányzat gyenge lábon álló tekintélyével csak úgy leparancsolhat egy távoli bolygóról, s miután jól az ülepére vert, egyszerűen máshová irányíthatja!
De még ha megvalósítható lenne is ez az ötlet, vagyis egy nagyobb szabású rendőri akció – márpedig egy ekkora hajót csakis nagyszabású rendőri akcióval lehetne eltávolítani – , annak végignézése kétségtelenül új távlatokat nyitna a yanla-kóknak az emberiségről eddig kialakult elképzelésében. Mert bármennyire is megalapozatlan az a fölöttébb hűvös tisztelet, amivel a bennszülöttek adóztak e valójában kevéssé civilizált lényeknek, az embereknek, kézzelfogható technikai vívmányaik miatt – az ilyen viszony még mindig jobb volt, mint bármi más elképzelhető változat.
Másrészt viszont bármire készül is Chart, az legalább ennyire káros, de még lényegesen kevésbé előrelátható következményekkel járna...
De hát valószínűleg úgyis elkerülhetetlen, hogy a dolgot dűlőre vigyék. Itt, a kolónián egészen másként éltek, mint a legtöbb, emberek által benépesített bolygón, hiszen a Yanen félig-meddig idilli élet folyt.
De még ez az emberekkel kialakult felszínes kapcsolat is komoly bomlást idézett elő a yanbeli társadalomban. 
De azért ebben is benne volt a probléma igazi magva. A földi embereknek, amikor felfedezték a Yant, már megvoltak legalább a korábbi, nem emberi intelligens lényekkel való találkozásaikból eredő tapasztalataik, volt hát mire támaszkodniuk. Bár a földi emberiségen kívül egyetlen más, csillagról csillagra utazó fajtára sem akadtak, legalább hét olyat ismertek meg, melynek egyedetivel eléggé jól tudtak kommunikálni. Még arra vonatkozóan is volt meggyőző elméletük, hogy miért mind kétlábúak, kétneműek és kétszeműek ezek a lények.
Találtak olyan nem emberszerű teremtményeket is, melyekről csupán gyaníthatták, hogy valamiféle sajátos módon intelligensek... azt azonban csak az idő és hosszú, türelmes tanulmányozás döntheti el, vajon ezek a feltevések helytállók-e vagy sem.
Annyi bizonyos, hogy a yanlakók viszonylag szerencsések voltak. Hihetetlen hasonlatosságuk az emberekhez megmentette őket attól, hogy kiállítási tárgyakká vagy laboratóriumi kutatási anyaggá váljanak. Mert azokat az adatokat, melyeket egyes más fajtákról tudtak meg a földi emberek, olyan kutatók gyűjtötték össze, mint amilyeneket például a Quainek küldtek ki a Hyraxról. 
Nos, épp ez volt egyike azoknak a valószínűtlen dolgoknak, melyek csodákra képesek! Ezenkívül a yanlakók rendkívül békések is voltak. És mégis, érthetetlen módon, alávetették magukat az életeket elprédáló shrimasheynek, a népszaporulat-szabályozás e brutális, vaktában történő, erőszakos eszközének. És ha az ember szerette volna megtudni ennek az okát, olyasféle dolgokba ütközött, melyeket emberi fogalmakkal csak úgy lehetne kifejezni, hogy „szent", „megszentelt", „tabu". Legkevésbé sem olyan kategóriák, amilyeneket az ember egy józan, értelmes fajtától elvárna.
Márpedig nem vitás, hogy józanul eszesek voltak – intelligensek és öntudatosak. Valamikor a múltban, amint ezt a watok, a mandalák és a menhirek bizonyítják, bizonyos területeken technikailag is fejlettebbek voltak, mint az emberiség akár napjainkban is. De úgy látszik, az ilyesfajta dolgok iránti érdeklődésüket teljesen elveszítették. Társadalmuk évezredek óta változatlan maradt. Bevett szokásaik irányították őket, nem pedig kormányok, nem voltak sem tisztségviselőik, sem hivatalnokaik – bizonyos személyeknek meghatározhatatlan, nem hivatalos csoportját ismerték el csupán, ők voltak, a hrathok, vagyis „legjobbak": más szavakkal azok, akik különösképpen alkalmasak arra, hogy a következő nemzedékre is átruházzák a „helyénvalóság" és az „illendőség" érzékét.
Mindazonáltal, amikor a távoli csillagokról idegenek érkeztek hozzájuk, s ez merőben új probléma elé állította a yanlakókat, arra azonnal és az adott helyzetnek tökéletesen megfelelő módon reagáltak. Kiszemeltek maguk közül egy személyt, s azt Elgadrinnak nevezték: „az-aki-szót-szól".
És akkor...
Dr. Leni elképedten hunyorgott. A tanárok és a nyomukban zsivajgó gyerekek már távolabb kerültek tőle; körülnézett hát, kit találhatna, akivel balsejtelmeit megoszthatná – talán Ducci-val vagy Pedro Phillipsszel, a kereskedővel? De pillantása ekkor Kaydad, a Szószóló félreismerhetetlen alakjára és az őt kísérő Vetchora esett. Udvarias meghajlással őfelé indultak mint a ketten.
Legszívesebben megfordult és elfutott volna, de nem lehetett. Pompy, aki földöntúli boldogságban úszott a sok becézéstől, amivel a gyerekek elhalmozták, most elégedetten dorombolt gazdája lába mellett. Lem doktor arra gondolt, bárcsak ő maga is így élvezhetné az élet egyszerű gyönyöreit.
A Szószóló kissé magasabb volt a yanbeliek átlagánál, és magasságát még jobban kiemelte fürtös, kékesfekete haja, mely feje búbján legyezőszerűen terült szét, egyik csúcsos fülétől a másikig, s hátul a tarkójáról egészen a hónalja vonaláig omlott le. Lassú járásától és beszédétől eltekintve kopaszodó homloka volt az egyedüli jel, amiből előrehaladott korára lehetett következtetni. Bőrén természetesen többfelé is látszottak forradások, két ujja eltört, és görbén nőtt össze, mindezek azonban csak a shrimashey elkerülhetetlen nyomai voltak, amelyeket-hatvanéves kora óta bármikor összeszedhetett.
Mint minden yanlakó, ő is közömbös tekintettel nézett maga elé, mintha csak álarcot viselne. Homloka, fejbőre és szemgödre halvány Volt, mint a világos nyers fa színe. Az arca azonban vöröses árnyalatú volt, mint a kiszáradt mahagóni, s ugyanilyen színhatású tenyérnyi foltok tarkították a bőrét egyéb helyen is, behálózva szabálytalan, világosabb vonalakkal. Volt egy olyan elmélet, mely szerint az emberi faj alacsony bozótban és tengerparton fejlődött ki, a yanlakók viszont az erdei tisztások népe voltak, ennek azonban semmi bizonyítékát nem találták; a yanlakókat ugyanis egészen szembeszökő módon nem érdekelték az őseik. Ez tehát csak amolyan emberi feltételezés volt, mely bizonyos földi teremtmények – például a zsiráf és a zebra – elszíneződéséhez való hasonlóságon alapult.
A bőr színeződésén kívül szemmel láthatóan abban is különbözött Kaydad az emberi hímtől, hogy térdén és könyökén szőrcsomók nőttek, mezítelen testén pedig látni lehetett volna or-mányszerü nemi szervét, amely bizonyos értelemben a két fajta közti érintkezés nehézségeinek egész sorát jelképezte.
Persze minél mélyebbre hatolt a vizsgálat, annál feltűnőbbek voltak a különbségek. Mája és veséje a hasüreg elején helyezkedett el, szíve a medencében; a szív két oldalán, a csípőízületek előtt voltak a másodlagos kettős nemi szervek hímcsökevényei, amelyek a mellnek feleltek meg a nőknél, akik az újszülött csecsemőt a belek mellett található, különleges mirigyből kiválasztott kristálytiszta szérummal táplálták. Kétoldalt helyezkedett el a tüdő egy-egy lebenye, mely a levegőt a bordák közti légzőnyílásokon át, közvetlenül pumpálta szünet nélkül ki-be, mint a duda. Egy dobhártyaszerű membrán képezte a beszédhez a hangot, amit a garatnál levő rezonáló kamrák erősítettek fel, jóllehet kissé monoton, de fölöttébb kellemes hangszínt eredményezve; Kaydad esetében például egy mindig azonos hangmagasságon megszólaló gordonka zengésére emlékeztetett.
Lem doktor még mindig nem szűnt meg azon ámuldozni, hogy e lényegtelen részletektől eltekintve, mennyire hasonlított egymásra ez a két fajta. Végtagok, hátgerinc, koponya, szem, száj – a hasonlatosságok felsorolása sokkal, de sokkal hosszabb volt, mint a különbségeké.
Mit bánom én, szokta mondogatni magában dr. Lem, ha akár egy óra hosszat is tudnak beszélni anélkül, hogy lélegzetvételhez szünetet kelljen tartaniok! A lényeg az, hogy agyuk olyan gondolatokat formál, melyeket mi is képesek vagyunk felfogni!
Aztán a közeledő Szószóló mögé pillantva, meglátta az Alice Minget és szeretőjét követő „majmok" elmaradhatatlan bandáját. Eltökélten utánozták a földi öltözködést, kínos igyekezettel próbálták elrejteni a felsőruhájukba vágott, lélegzőnyílásokat, de ugyanakkor csak úgy áradt belőlük valami állandó sértődöttség is, ami, Lem doktor jól tudta, abból eredt, hogy ők nem utazhattak más bolygókra.
És dr. Lem most arra gondolt: lehet, hogy ez nem is olyan szerencsés dolog?
De abból, hogy ezeket a „majmokat" meglátta, egyszerre csak megértette, miért is keresi őt Kaydad, miért akar beszélni vele.
Kaydad közismerten konzervatív, nem olyan soviniszta, mint Vetcho, nem olyan zárkózott, mint az a – hogyan is hívják ? – Goydel, de őszinte híve a status quo fenntartásának. Ha az történt, hogy valaki elmondott egyet s mást a yanlakóknak Gregory Chartról, akkor ezek a fiatalok nyilván teljesen odavannak azért, hogy Chart maradjon itt, és rendezzen nekik színjátékot; márpedig, és erre a fejemet tenném, széles e világon nincs semmi, amit Kaydad nemzedéke kevésbé óhajtana, mint hogy valami pökhendi földlakó beleüsse az orrát az ő mélységesen tisztelt ősi tanaikba.
Mert ez lehet az egyes-egyedüli ok, ami Chartot ide csábíthatta. Lem doktor biztosra vette, hogy ezek a következtetései teljesen helytállók.
És mindez még kielégítő megoldásra is vezethet. Mosolyogva nyújtotta kezét Kaydadnak, úgy üdvözölte.
 – Történt valami azóta, papa? – kérdezte Giuseppe Ducci, amint a kapaszkodón lihegve sietett felfelé az apjához.
 – Ott szemben épp az imént csípte el Lem doktort Kaydad, a Szószóló – dörmögte Ducci, s a látcső még mindig ott volt a szeme előtt, mintha csak hozzátapadt volna. – És...
 – Úgy értem, az űrhajóval történt-e valami! – vágott a szavába Giuseppe.
 – Nem. Semmi. – Akkor jutott egyszerre az eszébe, mivel is bízta meg a fiát, s úgy mordult rá, hogy először még a látcsövet is elfelejtette leereszteni, aztán meg olyan hirtelen rántotta el a szeme elől, hogy csak úgy cuppant, és két nagy, kerek árok maradt a helyén a szeme alatt. – Elintézted a tudósítógépet? – kérdezte.
 – De még mennyire! – felelte Giuseppe nevetve. – Ahogy mondtad, tényleg nagyon ócska. Rozoga szemétláda már! Talán attól, hogy túl sokat utazgatott a csillagközi útvonalakon. A szokott rutinkérdéssel kezdte: „Milyen esemény történt itt, amely az egész Galaktikát érdekelheti?" Meg a többi hasonló marhaság. Erre én a legnagyobb lakott településhez utasító áramkörét aktivizáltam, amivel leküldtem Prellbe. Ott majd órák hosszat el lesz foglalva azzal, hogy megpróbálja kideríteni, mi lehetett az a szerencsétlenség, amitől a város elnéptelenedett.
 – Derék gyerek vagy! – mondta Ducci, és vállon veregette.
 – Jó reggelt, Hector, jó reggelt, Zepp! – hallatszott a hátuk mögül gondterhelt hangon, s amint megfordultak, látták, hogy Pedro Phillips, a kolónia kereskedője közeledik. – Mondják csak, megerősítették azt a hírt, hogy valóban Chart van azon a hajón?
Beidegződött mozdulatával dörzsölte kezét. Mintapéldánya volt az igazi kereskedőtípusnak, jó húsban levő férfi, bár nem olyan nagydarab, mint Ducci, mindig mosolyra kész és gyors felfogású.
 – Pontosan ezt próbálom ővele magával hitelesíttetni – felelte Ducci, hordozható távösszekötő-készülékére mutatva. – Eddig azonban egy árva szót sem sikerült kihúznom belőle.
 – Értem – bólintott Phillips elgondolkozva. – Mert tudja, én meg azon kezdtem töprengeni, vajon tényleg Chart van-e ott? Egyszerűen képtelen vagyok belátni, mi hozta volna éppen ide? Hiszen nem vitás, azt ő sem hiheti, hogy mi háromszázan itt, a kolónián, meg tudnánk fizetni az ő fellépd díját. Ami pedig a yanlakókat illeti, vagyis hogy ők szerződtetnék... hát ők meg hogyan tudnák megfizetni?
Ducci bólintott. Létezett ugyan yanbeli fizetőeszköz, de az a személyes kötelezettségvállalások olyan bonyolult és finom szövevényéből állt, amit földi ember semmiképpen sem nevezhetett pénzügyi műveletnek.
 – Talán csak azért jött ide, hogy körülnézzen a bolygón – vetette fel Giuseppe. – Mint egyszerű turista.
 – Az nem létezik – jelentette ki Phillips, Ducci pedig helyeslőn bólintott, miközben bajszát rán-cigálta, és fenyegetően összevonta szemöldökét. Nem, ez nem lehet egyszerű látogatás. A csillagközi utazás nem olcsó szórakozás még az olyanoknak sem, mint Chart, ha ugyan bárkit is ösz-szehasonlíthatnánk vele, aki világrészekkel köt szerződéseket, és egész bolygók kormányzataival szokott egyenrangú félként tárgyalni.
 – Látta már valamelyik előadását? – kérdezte Phillipstől. A kereskedő a fejét rázta.
 – Nem. De azt sem állíthatom, hogy szeretném látni.
 – Én nagyon szeretném ! – kiáltott Giuseppe.
A mama látta az Iliúmon, amikor Chart éppen ott volt. . . hallott erről, ugye? – vetette közbe Phillipshez fordulva. – És azt mondja a mama, hogy csodálatos volt!
 – Hiszen úgysem tőlünk függ az egész – mondta az apja kis szünet után. – Látod, ugye, hogy Lem doki odaát a Szószólóval beszél? Fogadni mernék, tudom, miről tárgyalnak. Arról, hogy a „majmok" talán szeretnék, ha Chart előadást tartana itt, a Yanen, de istenemre mondom, az öregek nem akarják !
 – Remélem, igaza van – dünnyögte Phillips.
Miután Erik Svitra hasa üresebb volt még a házaknál is, végül elhatározta, lesz, ami lesz, ő bizony megpróbál valami ennivalót szerezni. Talált is egy kellemes ízű, helybeli sütésű kenyeret s egy szelet sajtszerű valamit, amely csípős volt ugyan, de azért ehető. Éppen egy jókora falat csúszott lefelé a torkán, amikor meghallotta, hogy motoznak az ajtón. Felugrott az asztaltól, a falat cígányútra ment, ettől köhögni kezdett, a félig megrágott kenyér- és sajtdarabkákkal telefröcskölte az asztal lapját, s a szemét elöntő könnyeken át az egész világ örvénylő folttá mosódott össze.
 – Na, rendben van? – nyögte ki, amint lélegzethez jutott. – Mit csináljak, éhes voltam. . . szivesen megfizetem...
De addigra már kitisztult a látása, s felismerte a belépő valamit: az öreg, Epszilon típusú tudósítógép volt, olyasfajta, amilyennel gyakran találkozott csillagközi utazásai során.
 – Nahát – mondta fanyarul – , úgy látszik, én vagyok ma az egyetlen szenzáció ebben a városban, mi?!
A gép érzékelőit valami bonyolult rendszer szerint s látható izgalomban előre-hátra mozgatva, megszólalt:
 – Uram, miután úgy rémlik, hogy ön az egyedüli túlélője annak a katasztrófának, mely a város egész lakosságát eltüntette, miként az egykoron, meg nem erősített jelentesek szerint a Marie-Celeste nevű óceánjáró hajóval is történt, kérem, ha módjában áll, szíveskedjék informálni engem az előbb említett esemény mibenlétéről.
 – Katasztrófa? – hunyorgott Erik szaporán. – Miféle katasztrófa? Egyszerűen kirohant mindenki a városból, hogy megbámulja azt a most érkezett űrhajót. Azt, amelyiknek – újra gondolkodott a néven, aztán eszébe jutott – Gregory Chart a tulajdonosa, legalábbis így mondták, hajói emlékszem. . . Mondja csak.. .
A gép azonban erre a lehető legkülönösebb módon reagált. Behúzta érzékelő csápjait, egy pillanatig remegve, egy helyben állt, majd meg-pördült a saját tengelye körül, és hanyatt-hom-lok futásnak eredt.
 – Micsoda világ ez! – sóhajtott Erik. – Még a gépeket is megőrjíti!
S újra nekilátott a kenyérnek és a sajtnak.

VII.

Az űrhajó oly régen állt tétlenül, meg sem moccanva a helyén, hogy szinte már nem is nagyon figyeltek rá. Ezért volt olyan meghökkentő, amikor minden előjel nélkül egyszerre csak felharsant belőle egy, a környéken mindent betöltő, hatalmasan felerősített, de mégis kellemesen zengő hang.
 – Jó reggelt kívánok! Itt Gregory Chart beszél. Elnézést kérek, amiért oly hosszú ideig nem erősíthettem meg azt, amit önök kétségtelenül amúgy is sejtettek, de hát egy ilyen hosszú csillagközi utazás után á hajón előbb bizonyos lényegbevágó rutinfeladatokat kell végrehajtani
Addigra a fényudvárral körülvett nap már teljes egészében a látóhatár fölé emelkedett. Különös módon sem az emberek, sem a yanlakók nem mentek közelebb a hajóhoz, mint ahol árnyékának kissé elmosódott peremvonala húzódott. És nem is vették minden irányból körül; főként a Prellhez közelebb eső oldala előtt helyezkedtek el, nagyjából patkó alakzatban. És, most a szemlélők, kivétel nélkül mind, a szavak forrása felé fordultak.
 – Azt hiszem, hogy. .. igen, igen, valóban itt van! Már látom is, hogy itt van egy barátom barátja, aki mellesleg az önök közösségének is köztiszteletben álló tagja. Minthogy mi, sajnos, még nem vagyunk abban a helyzetben, hogy kimehessünk önök közé, őt szeretnénk megkérni, haladéktalanul jöjjön fel a hajóra. Ha majd befejezte megbeszélését, dr. Yigael Lem. ..
A hajótest egy része széjjelnyílt, de az is meglehet, hogy egyszerűen semmivé foszlott – mindenesetre olyan hirtelen ment végbe, hogy puszta szemmel nem is lehetett megállapítani, mi történt valójában. A nyílásból, mintha egy állatka öltötte volna ki a nyelvét, úgy csusszant ki, egészen a göröngyös, köves talajig lenyúlva, egy halványszürke feljáróhíd. A leeresztett hídon virágeső záporozott, sűrűn hullottak, a rózsák, s legalább húsz felerősített hangerejű kürt harsant fel. Néhány yanbeli „majom" ujjongva tapsolt, ez is egyike volt azoknak a szokásoknak, melyekkel a földi emberek viselkedését utánozták.
Ezt követően kétméteres szálfatermetű katonákból összeállított díszőrség jelent meg testhez álló, fekete egyenruhában, magas, vörös csákóval a fejükön, s csizmájukkal közömbösen taposták a virágokat. Öt sorban álltak fel a híd mindkét oldalán, s egy ugatásszerű vezényszóra tisztelgésre emelték fegyverüket. Mennydörögve peregtek a dobok, de ez csak előjáték volt a leopárdbőrbe öltözött zenészek felbukkanásához; a zenekar elérve a híd alsó végét, elkanyarodott, majd két, egymással szemközt elhelyezkedő csoportra szakadt, és helyben járva játszotta tovább a kemény ütemű, vérpezsdítő indulót.
 – Ki gondolta volna ezt? – ámuldozott Giuseppe Ducci. Egyébként is nagy hatással volt rá mindaz, amit anyja mesélt neki Chart iliumbeli szerepléséről. – Ki hitte volna, hogy ez az öreg Lem doktor. .. egy ilyen híres ember az ismerőse!
 – Csak az ismerősének az ismerőse – helyesbítette az apja szórakozottan, s látcsövén keresztül nézelődött tovább úgy, hogy észre sem vette fia sértődött pillantását.
Egy örökkévalóságig tartott, amíg Chevsky olyan állapotba került, hogy megjelenhessen a nyilvánosság előtt: amíg lezuhanyozott, rendesen magára öltötte előírásos egyenruháját, eligazgatta rajta a kitüntetéseket, úgy-ahogy rendbe hozta másnaposságát, meg amíg elvacakolt a szőrtelenítő folyadékkal, mely folyton a feje búbjára csörgött, hogy mély barázdákat szántson a hajába ahelyett, hogy csak ott hatott volna, ahol kellett: az arcán és az állán. Mire elkészült az egész, művelettel, ugyanolyan izzadt és rosszkedvű volt, mint amikor elkezdte.
Miközben botladozva igyekezett felfelé a göröngyös ösvényen, hogy odaérjen, ahol a hajó leszállt, már hallotta a kürt harsogását, és szitkozódva a poklok fenekére küldözgette a feleségét, s ahány bolygó pokláról csak hallott is valaha, azt mind belefoglalta a káromkodásába.
 – Nem szeretnénk késleltetni találkozását a barátja barátjával – mondta Kaydad, a Szószóló. Az ismeretségnek ez a foka yanbeli fogalmak szerint a legszorosabb kapcsolatok közé tartozott; az ilyen kapcsolatokat magától értetődően a nyolcadik ismerősfokozatig számon tartották.
Lem doktor mosolyt erőltetett magára. Nem ment könnyen. Tudta, hogy minden szem őrá szegeződik – olyan hatalmas tömegé, amekkorát valószínűleg még soha sem láttak a Yanen az első földi űrhajó megérkezése óta – , és egyébként is utálta, ha. .. Hogy is mondták régen? Ja, igen ha „reflektorfényben" kell lennie.
De hát nem volt más választása. Gépiesen elköszönt Kaydadtól, és elindult a hajó hídja felé; sarkában, mint mindig, most is ott volt Pompy. Az ívelt hajótest a feje fölé tornyosult, hatalmas mérete azt a képtelen félelmet váltotta ki belőle, hogy bármely pillanatban rádőlhet, és apró zsírpacnivá lapíthatja. A hajótest peremén túl, a nappali égbolt háttere előtt is tisztán látta, amint a Gyűrűből egy különösen ragyogó meteorit csapódott le Kralgak felé. Bárcsak ne vette volna észre, gondolta. Túlságosan is valamiféle előjelként hatott az ugyancsak égből pottyant űrhajó mögött.
Amikor már csak húsz méter választotta el a díszőrségtől és a zenekartól, azok szembefordultak vele, és másodszor is tisztelegtek. Dr. Lem optimista módon arra gondolt, hogy Chart talán csak azért választotta a bemutatkozásnak ezt a módját, mert a Yant elmaradott bolygónak képzelte. Ez csak egy halvány remény volt, de jobb a semminél.
Amint Pompyval együtt rálépett a hídra, az a magasba emelte. A mókucica meghökkenten leült, erősen hozzápréselte összes lábát ahhoz a valamihez, aminek véleménye szerint szilárd talajnak kellett volna lennie, ám kiderült, hogy nem az. Erre Pompy panaszosán nyüszíteni kezdett. Amikor Lem doktor gépies mozdulattal lehajolt, hogy megsimogassa, felemelte az egyik rózsát és szakértő szemmel vizsgálgatta. Meglepő. „Béke" – hát még mindig termesztik ezt a fajtát? Ennyi évszázad múltán is?
Pompy megnyalta a virágot, s úgy döntött, hogy ez neki nem tetszik. Oltalmat keresve bújt gazdája lábához.
A híd tetején Lem doktor nem egy zsilipkamra, de még csak nem is előcsarnok jellegű helyiségben találta magát, inkább valami barlangban. Fürtös cseppkövek csüngtek alá a magasból, arra a színpadi függönyszerű effektusra emlékeztetve őt, amivel az éjszakai égi fényparádé kezdődött. A cseppköveket rejtett forrásokból világították meg, s ez a fény és árnyék elképesztő színskáláját hozta létre. Valahol víz csobogott, és citromillat lengett a levegőben.
A két oldalon sorjázó kőoszlopok közül leheletvékony áttetsző lepelbe öltözött lányok bukkantak elő, mind gyönyörű szép, mind bűbájosan kecses, mind őt üdvözölte, százféle, lágyan suttogó hangon. Az egyik, halványkékbe öltözött lány odalépett hozzá, és kedvesen előbbre invitálta. Lem doktor eleget tett a felszólításnak, de közben egy pillantást vetett hátrafelé, s látta, hogy a hajó bejárata úgy összecsukódott, mintha soha nem is létezett volna.
Ismét a kísérőjéül szegődött lányra nézett, valamit kérdezni szeretett volna tőle, de elállt a lélegzete. Az, akire pillantása esett, már nem a kék lepelbe burkolt, csodaszép szőke lány volt, hanem egy iszonyatos lény, zöldesen villódzó agyarakkal, a romlott hús mélyvörös színében parázsló szemmel. Kénköves lehelet csapott az arcába, marta az orrlyukát és a torkát; mintha valami megtébolyodott szamár bőgött volna egyenest a fülébe, lába alatt pedig a szilárd talaj szortyogó, undorító iszappá változott.
S mindent elnyelt a sötétség.
De Pompy, meglepő módon, nyugodtan ment mellette tovább, gyengéden hozzá-hozzádörgö-lőzött a lábához.
Hm!
És Lem doktor rövid szünet után megszólalt:
 – Semmi értelme sincs, kérem, hogy így próbáljon elkápráztatni. Úgy látszik, még a mókuci-cámra sem tud ezzel hatni.
 – Igazán? – kérdezte támadóan a semmiből egy tisztán csengő hang, melyben maró gúny és jókedv keveredett. – Helyes, akkor hát leállítom az előadást. Bár nem sok embernek adatik meg, hogy gyönyörködhessék egy kizárólag az ő számára rendezett Gregory Chart előadásban, és biztosíthatom, hogy ez a lehetőség nem fog megismétlődni.
Egyszerre világosság lett, nyoma sem volt már sem az iménti barlangnak, sem a lányoknak. Dr. Lem hatalmas, üres térségben találta magát, melynek két oldalán csak a hajó támpillérei sorakoztak, szemközt vele, a magasban pedig valami gömb áttetsző felületéből fény áradt. A gömb felületén eltorzított arányokkal roppant méretűre felnagyítva egy férfi arca látszott: sasorr, mélyen ülő szempár, vastag, kissé csillogó ajak s az olajos, pergamenszerű bőre olyan volt, mintha csak kifeszítették volna egy tar koponyán.
Az arc Pompynak sem tetszett, s ezt gazdájának nagyon halkan tudomására is hozta.
 – Nos, tehát ön Yigael Lem – szólalt meg a tízméteres arc. – A földi emberek itteni telepének korelnöke, legalábbis engem így informáltak.. . Szíveskedjék, a jobb oldali felvonót igénybe venni.
Az arc ekkor zsugorodni és távolodni kezdett. A fejhez két váll csatlakozott, aztán mellkas, majd két kar és végül a teljes emberi alak, de még mindig állandóan kisebbedve. Egy röpke pillanatra olyannak rémlett az áttetsző gömb belsejében, mintha fényesen csillogó magzatvízben lebegne valamiféle iszonyatosan túlhordott embrió.
Pompy teljesen megmakacsolta magát, semmiképpen sem akart a felvonóba szállni, gazdájának kellett végül ölbe vennie. Nagy testükhöz képest a mókucicák szerencsére könnyűek voltak. Lem doktor, kedvencével a bal karján, figyelmesen nézegette a gömböt, melyben Chart megjelent, s rájött, hogy az tulajdonképpen nem más, mint egy hatalmas szem a hajó agyközpontjának elülső részén, tobozszerűen beleillesztve a hajótestkoponyába. S e szemgolyó kidomborodó, átlátszó felületét fényáteresztő látórekeszek pókháló-finomságú keretei erezték keresztül-kasul; Dr. Lem önkéntelenül is megszámlálta őket: negyvenszer harminc, tehát ezerkétszáz lehetséges különböző látószög vetülhet egyszerre Chart elé, aki így – akárcsak a rovarok – mozaikképet lát a világról.
Chart mögött volt az óriási szem látóhártyája: egy négy méter magas tábla, ezen át és a rajta levő berendezés segítségével irányíthatta Chart élőszóval, érintésre, árnyékvetítéssel vagy pillanatnyi ötletének megfelelő bármi egyéb módszerrel szemfényvesztő mutatványait. A tapintó, hangra, hőre reagáló érzékelő szerkezet pálcikái és kúpjai – melyek Lem doktor tudomása szerint alkalmasak voltak arra, hogy közvetlenül az ember idegrendszeréből eredő impulzusokat fogják fel – a legfinomabb szőrme szálainál is vékonyabban meredeztek felé.
A felvonó egy platószerűen kiképezett szintig emelkedett, efölött korláttal körülvett karzat húzódott. Erre a korlátra könyökölt és onnan nézett le rá egy asszony, csuklóján vérvörös, méregzöld és szürke színekben tündöklő gyönyörű, vad salvadori sólyommal. A madár a fejére húzott bőrsisaktól idegesen, türelmetlenül csapkodott szárnyával, s eközben meg-megszólaltak a lábára erősített bőrszíj csengettyűi.
Eléggé furcsa módon, a nő fejét is csuklya fedte. De hát, amint már Lem doktor is hallott róla: egyes bolygókon ez volt a divat.
Kényelmes, párnázott karosszék jelent meg dr. Lem előtt. Chart testetlen hangja most arra szólította fel, hogy foglaljon helyet. Engedelmeskedett, s közben Pompyt nyugtatgatta, mert az már felfigyelt a sólyomra, és igen izgatott lett tőle. Az a domború felület, amelyet dr. Lem szemnek vélt, most megfeszített íjak sorozatává torzította magát Chartot, mintha hosszú csontjai meglágyultak s egész teste új formát kapott volna egy úthenger alatt; annyi azonban így is látszott, hogy sovány férfi, s egyszerű kék öltönyt viselt, amelyet egy arany monogramon kívül semmi más nem díszített.
Dr. Lem úgy érezte, hogy agya összevissza ugrál koponyájában, mint a ketrecbe zárt egér, mely sehol sem talál nyílást a rácsok között. Chart ráérősen szemlélte, s most már olyannak látszott az alakját körülvevő, áttetsző gömb, mint egy mikroszkóp lencséje, mely alatt látogatója a kiszemelt, vizsgálandó példány.
Kérdezzem meg, hogy ki az a közös barátunk?. .. Teljesen közömbös. Nem, itt csak egyetlen lényeges kérdés van, azt kell feltennem neki.
És Lem doktor ekkor egyszerre csak megtalálta a hangját, és megszólalt.
 – Chart úr, mi az, ami önt idehozta a Yanre?
 – Elsősorban ez – felelte Chart, és jobb felé nyúlt, amitől karja azonnal iszonyatos görbe vonallá hosszabbodott, majd csaknem természetes méretet öltött megint, de addigra már egy tégla alakú valamit tartott a kezében. Lem doktor rögtön felismerte, de teljesen meghökkent, annyira nem illett ez a holmi az űrhajó fejlett technikai berendezéséhez.
 – Egy könyv? – kérdezte bizonytalanul.
 – Igen, egy könyv! Méghozzá olyan könyv, amit minden bizonnyal jól ismer ön is. Bocsánat... ebből a furcsa szögből talán nem tudja elolvasni a címét és a szerző nevét. – Úgy fordította a nagyalakú, vaskos kötetet, hogy jó világítás érje, és a gerince is látható legyen.
 – Hiszen ez a Kitörés Eposzának Marc Simonféle fordítása!
 – Pontosan – válaszolta Chart mosolyogva. – Eléggé szokatlan manapság, ugye, még költői műnél is, hogy könyv alakban jelentessék meg. Ez Simon esetében, nekem legalábbis így mondták, a nagyon szűk körű érdeklődésnek tulajdonítható ... de hát eltértem a tárgytól. A kérdését megválaszoltam, ugye?
Lem doktor mintha tudatának legtávolibb csücskével valamiféle földcsuszamlás moraját érzékelte volna. Közben egyik kezével szünet nélkül simogatta az állandóan remegő Pompyt. Végül is megkérdezte:
 – És magát a költőt nem ismeri személyesen?
 – Még nem. De találkozni akarok vele. Gondolom, fel lehet kutatni, bár a kiadója azt mondta, hogy nem a kolónián lakik, hanem a yanlakók közt él. Egyébként azt hiszem, pontosan ezzel magyarázható a fordítás lényegbe világító ereje. Nem vagyok szakértő, de remekműnek tartom.
Lem doktor zavartan bólintott.
 – De még ha teljesen... izé... . bennszülött módra is él, akkor sem hinném, hogy annyira visszahúzódott volna, hogy ne legyen hajlandó találkozni velem. Vagy talán mégis? Hiába tettem volna meg ezt az utat?
 – Hát. . . – Lem doktor szerette volna megtörölni az arcát, amelyet teljesen ellepett a csípős veríték, pedig itt hűvös, kellemes hőmérséklet volt. Abból, hogy Chart a könyvet mutatta neki, arra következtetett, talán Marc az a bizonyos közös barátjuk, akire utalt. De ha képes lett volna tovább gondolkozni, rájött volna, hogy erről szó sem lehet. Marcot ugyanis nem látta odakinn, a tömegben, márpedig nem vitás: Shyalee mindenképpen igyekezett rábeszélni Marcot, hogy jöjjön ide. És ez esetben Chart nyilván egyenesen őhozzá fordul.
Akkor hát ki az a... ?
De a csend 'már elviselhetetlenül hosszúra nyúlt, s dr. Lem nagy erőfeszítéssel mondta ki:
 – Nem hiszem. Úgy vélem, Marc Simon el lesz ragadtatva, hogy a műve tetszik önnek... De nem tartom valószínűnek, hogy ön csak azért utazott ide sok tucat parszeknyi távolságról, hogy udvariassági látogatást tegyen egy költőnél.
 – Igaza van – felelte Chart, és elégedetten nevetett.
 – Akkor hát...
 – Semmi szükség rá, Lem doktor, hogy kerülgessük a forró kását – mondta Chart hirtelen rátört kimerültséggel. – Azért jöttem ide, mert élek, és jó egészségnek örvendek, és voltam már mindenütt, és végigcsináltam már csaknem mindent, ami elképzelhető. De most új közönséget keresek magamnak, amely még új, izgalmas feladat elé tudna állítani. 
Lem doktor agyában a földcsuszamlás csillagrendszerek összeroppanásává erősödött. Kihúzta derekát, de azért tudta, hogy így is milyen nevetséges figura lehet azzal a gömbben hatalmasan felnagyított alakkal szemben: alacsony, vézna öregember, a mellén keresztben azzal a mókucicával, mint valami szőrmestólával. De azért kimondta:
 – Ezt nem szabad itt keresnie!
 – És miért nem?
 – Mert.. . Hát. . . tudja meg: jártam a Hyra-xon! És ön mikor volt ott? Hatvan évvel ezelőtt?
 – Ó, az a Hyrax! – válaszolta Chart lágy hangon. – Bizony, vannak, akik azt állítják, hogy az volt a legnagyobb remeklésem. De hát, tudja, az ember nem élhet a régi teljesítményei árnyékában. Én mindig úgy érzem, hogy a következő lesz a legremekebb munkám.
 – De annak a következőnek másutt kell lejátszódnia, nem a Yanen – tartott ki véleménye mellett Lem doktor. – Miután itt a példa előttünk, hogyan rombolt szét működésével emberi világokat, nem merjük megkockáztatni...
Chart arckifejezése egyszerre könyörtelenné vált; a szeme összeszűkült, ajkát keskeny vonallá szorította össze.
 – Mióta az ön tulajdona ez a bolygó? Én nem azért jöttem ide, hogy dr. Lemmel vagy bárki más földi emberrel vitatkozzam! Azért jöttem, hogy a yanlakók számára rendezzek előadást, és amit teszek, az csakis és kizárólag órájuk tartozik.
Lem doktor szótlanul ült a helyén. Mert ő már tudta, hogy mi lesz a yanlakók döntése – Kaydad, a Szószóló azért kereste meg, hogy elmondja neki, és kérje az ő támogatását. Ugyanis minden logika ellenére, melyből kiindulva dr. Lem eredetileg pontosan az ellenkező következtetésrejutott, végül az derült ki: nemcsak a Földet istenítő ifjak, hanem a megfontolt, konzervatív öregek is azt akarják, hogy Gregory Chart tartson a Yanen előadást!
Meglehet, hogy az a moraj az agyában mégsem csillagrendszerek összeütközése volt. Talán csak valami kisebb, de közelibb esemény: egy hold darabokra hullása.

VIII.

 – Ezek szerint az a kísértés, hogy az isten szerepét játssza, végérvényesen hatalmába kerítette önt, ugye? – jegyezte meg hosszabb szünet után Lem doktor.
Azt hitte egy pillanatig, hogy sikerült kizökkentenie Chartot a nyugalmából; ugyanis előrehajolt ott benn, abban a gömbben, feje és két válla megint csaknem olyan óriásivá torzult, amilyennek dr. Lem találkozásuk elején látta, iszonyatos méretű embrióhomloka pedig kidudorodott vastag ajkú kis szája fölött.
Nagyon hamar visszanyerte lélekjelenlétét. Önuralma azonban egy röpke pillanatra mégis cserbenhagyta, és Lem doktor úgy gondolta, ha lehetséges, kihasználja ezt.
 – Azt mondja, istent játszani? Nahát, Lem doktor, egy olyan embertől, mint ön, én bizony több bölcsességet vártam. Hiszen pszichológus, nemde? Márpedig akkor igazán illene felismernie, milyen jellegű az én becsvágyam. A legkevésbé sem nagyzási hóbort. Csupán olyasmi... hogyan is mondjam, ami arra ösztökél, hogy képességeimet a lehető legteljesebb mértékben kihasználjam. Mondtam önnek: én már csaknem mindent megvalósítottam, amire valaha is vágytam. Nagyon kevés dolog van, ami még új feladatra sarkall.
Vagyis az eddigi közönsége már megunta önt, ugye? Vagy pedig már lekörözték és kiszorították a pályáról az utánzói?
Dr. Lem szándékosan fogalmazott ilyen gúnyosan, azt remélte, hogy ezzel sebet ejthet Chart önimádatán.
A szavak azonban hatástalanul pattantak le róla, s csak nevetett.
 – Látszik, hogy túlságosan hosszú időt töltött a yanlakók között. Hallottam, hogy fantasztikusan udvariasak és béketűrők. És lám, már ön is elfelejtette, hogyan kell megfogalmazni egy igazi sértést. Nem mintha sok olyasmi létezne, amivel engem megsérthetnének..." mégis válaszolok az ellenvetéseire. Ez egyszerűsítheti a dolgokat.
Lélegzetvételnyi szünet után folytatta:
 – Hát nem, engem semmiféle utánzóim nem „szorítottak ki". Persze, vannak epigonjaim. De sokkal gyengébbek nálam. Az én közönségem egyáltalán nem unt meg engem, minden olyan világ, ahol csak megtelepedtek az emberek, már legalább egyszer szerződtetett, és kivétel nélkül mindegyik kéri, hogy menjek el újra hozzájuk.. . igen, és ez. . . még mielőtt félbeszakít. .. ez vonatkozik a Hyraxra is!
 – Nehezen tudom elhinni – mondta Lem doktor.
Igazán? Persze sejtem, miért. – Chart iszonyatosan eltorzultnak tűnő kezével az állat dörzsölte. – Gondolom, hogy ön az én látogatásom után járt ott, ugye? Igen.
Volt azelőtt is a Hyraxon? Dr. Lem nagyot nyelt, és a fejét rázta.
 – Gondoltam, hogy nem volt. Hiszen a Quainek uralma idején arra a bolygóra nemigen lehetett csak úgy látogatóba menni. – Chart széles kézmozdulatot tett. – Majd én megmondom önnek, mit láttam, amikor odaérkeztem: pokoli zsarnokságot, mely arra hivatkozott, hogy „biztonságot" és „békét" nyújt. Láthatatlan bilincsekkel járkált a Hyraxon minden egyes férfi, nő és gyerek, s úgy viselte magán a bélyeget, hogy Eliás Quain magántulajdona, mintha tüzes vassal égették volna az arcbőrükbe. Elhiszi vagy sem?
 – Ezek szerint ön az önzetlen felszabadító szerepében tetszeleg? – vetette közbe dr. Lem. A szavak mögött azonban már nem volt ott a meggyőződés ereje, s ezt a hangja is elárulta.
 – Egyáltalán nem. A Hyrax népe megfizetett, leszurkolta nekem az utolsó vasig azt az összeget, amiben a Quainekkel megállapodtam. Úgy érezték, megéri nekik, hogy a saját érdeküket szolgáló változásért áldozatot vállaljanak, miután oly sok évszázadon át csak az uralkodóikért hoztak áldozatokat.
 – Ha büszke arra, hogy ilyen sorstól tudott embereket megszabadítani, nem állna módjában, hogy ezt másutt is megtegye? – szállt vele vitába dr. Lem. – Fél tucat világot is megnevezhetnék, ahol az állapotok. . .
 – Én is tudom, én is tudom! – vágott a szavába, Chart. – De hiszen éppen ezt mondtam önnek: nem vagyok felszabadító. Egyszer megtettem, akkor is csaknem véletlenül. Miért tenném meg újra, még ha büszke is vagyok arra, hogy én voltam Hyrax felszabadításának az eszköze? Én nem ismétlem önmagamat... az ismételgetést a csacska utánzóimra hagyom. Én, Gregory Chart, én alkotok!
A gömb belsejében hátrább húzódott a feje, s a felnagyított arc elé két ökölbe szorított kéz lendült, s csapott össze hatalmas erővel.
Lem doktor Chartot figyelve arra gondolt: „Ez az alak az egész Galaktika legveszedelmesebb embere. A művészek mindig is veszedelmesek voltak. De ekkora tehetséggel és ekkora hatalommal. .."
Majd hirtelen azt mondta:
 – De itt nem fogja megtalálni azt, amit keres.
Ez egy ősrégi világ. Itt, a Yanen semmi lehetősége sincs arra, hogy újat alkosson. .. legfeljebb, hogy...
 – Utánozzak? – egészítette ki halkan Chart. Haboztam, hogy használjam-e ezt a szót. De hát.. . igen.
Kis szünet után Chart végül megszólalt, de nem nézett Lem felé, inkább csak a semmibe beszélt:
 – Igen. Bizonyos értelemben ez igaz lehet. Ennek ellenére nem érzi, hogy éppen ez adhatja nekem az új feladat izgalmát? Rendeztem én már színjátékot minden emberek megszállta világnak. Mi maradt még számomra? Még nem merültem ki, még nem vagyok öreg! Persze, éveim számát tekintve lehet, hogy valóban vén vagyok, de nem idebenn, a fejemben! Mint ketrecében a vadállat, úgy háborog, úgy feszül ugrásra készen az agyam, minden áldott nap ötletek tucatjait dolgozza ki és vételi el! Különös, gyönyörű szép'alakzatokká tudom változtatni bármelyik nap fényudvarát, plazmakölteményeket tudok létrehozni az űrben, és.. . hát igen, nem is kevés időt töltöttem efféle dolgokkal. De kinek csináljam? Ki az, aki ezt nézheti? Ki az, aki értékelni tudná azt, amit ilyen monumentális méretekben produkálok? Saját magamnak játsszak meg a némán kavargó csillagoknak? Roppant méretű, de egyszerű feladatokkal vacakoljak, új konstellációkba ráncigáljam a csillagokat? Azt hiszem, ezt meg is tehetném, azt az összeget, amit a legutóbbi szerződésemért kaptam a Tubalcainon, még úgysem költöttem el, ha tehát mégis e mellett döntenék, a maradékot a munkámhoz szükséges gépekbe fektethetném. De minek? Hogy emlékművet állítsak magamnak: valamelyik lakatlan bolygó egének új csillagképét, melyből majd az oda eljutó első felfedezők az én nevemet olvashatják ki? Nem, én nem emlékművet akarok! Én művész vagyok, Lem doktor! Nekem közönségre van szükségem, a lehető legjobb ízlésű, leginkább értő, elképzeléseimre legjobban rezonáló közönségre! És én már mindet végigpróbáltam.. . egy kivételével.
 – És ez az a közönség lenne, ugye, mely másfajta lényekből áll – jegyezte meg dr. Lem. És megborzongott saját szavai hallatára.
 – Igen – felelte Chart, és nyelve hegyével megnedvesítette ajkát. – Igen. Még soha nem gyönyörködtettem egy másik fajtához tartozó közönséget. És azt hiszem... hinnem kell.... hogy ezt is meg tudnám tenni.
 – Papa! – kiáltott Giuseppe. – Add csak ide egy pillanatra a látcsövet! Megint működik a telenavigátor!
Ducci hátrafordult, inkább maga emelte a szeme elé a látcsövet, s a következő pillanatban felüvöltött:
 – Gyorsan! Rohanj és. . . de mégsem, diavo-lo! Most már késő, már késő! – Dühösen a fiára támadt: – Azt mondtad, hogy órákra lekötötted azt a... azt a tudósítógépet!
Giuseppe hátrahőkölt az apja hirtelen, kiszámíthatatlan haragja elől.
 – De hiszen megtettem! Elküldtem zabot hegyezni !
 –Akkor meg hogy a csudába került vissza az állomásra, méghozzá harmadfokú készültségben?
 – Micsoda? – Giuseppe elvette az apja látcsövét, és belenézett. De még mennyire igaz! Az ósdi masina, ott, a csillagközi állomás rámpáján éppen azon munkálkodott, hogy módszeresen darabokra szedje szét magát: minden egyes különálló részét megtöltötte ugyanazzal a tömörített híranyaggal, s különböző csillagközi útvonalakat táplált beléjük. Ducci dúlt-fúlt dühében.
 – Most aztán az egész galaxisban megtudják, hogy Chart idejött. El fognak minket árasztani! Ó, te... te. ..
 – Ugyan, papa, hallgass már – vágott közbe a fia. – Chart valószínűleg úgyis közölte már mindenkivel. Az ilyesféle embert járjon bármerre is, nyilván mindenütt nyomon követik a tudósítógépek. Lehet, hogy ez is már őmiatta jött ide.
 – Az meglehet – vallotta be néhány pillanatnyi gondolkodás után kelletlenül Ducci. – De akkor is. .. én ettől megörülök! Miért nem tudott az a nyavalyás máshová menni?
 – Miért bánt téged olyan nagyon, hogy idejött, a Yanre? – kérdezte Giuseppe. – Nem vitás, hogy ez...
Kiabálást hallottak, és amint hátranéztek, megpillantották a közelgő Chevsky felügyelőt, aki a jelek szerint valakin mindenáron ki akarta tölteni a dühét.
A torzító bura mögött Chart odább csúszott a székén; arca és végtagjai ezáltal újabb meg újabb bizarr alakzatokat öltöttek. Majd újra megszólalt:
 – Mielőtt továbbmennénk, szeretnék válaszolni az összes kifogására, mert gyanítom, hogy még jó néhánnyal elő akar hozakodni. A tiszteletdíj kérdése nem fog felmerülni, hiszen, mint már mondtam önnek, a Tubalcainon még óriási követelésem van, hajói beosztom, ez már életem végéig elegendő.
Dr. Lem bólintott. Ő maga sohasem járt a Tubalcainon, de köztudott, hogy az egész galaxis legiparosodottabb bolygója: az élet rajta csaknem elviselhetetlen, mert a vízig és az oxigénig bezárólag mindent gyárilag kell előállítani, de éppen ezért a technikai fejlesztésre olyan nagy súlyt helyeztek, hogy ipari termelése fél tucat más bolygó szükségleteit is kielégíti. Termékeit még a Földre is exportálják.
Megjegyezte magának: a lexikonban utána kell majd néznie, mi is volt az, amire a Tubalcain lakosai szerződtették Chartot.
 – Feltételezem – folytatta Chart – , ön már azon is gondolkodott, hogy beadványt vagy valami hasonlót terjeszt az illetékesek elé, hogy a törvény erejével távolítsanak el a Yanről. De ezt úgysem tehetik meg. A földi embereket itt épp hogy megtűrik. A hatósági jogkör törvényesen és valóságosan is az őslakosságot illeti. És én hajlandó vagyok velük szerencsét próbálni. Azt pedig, ugye, nem akadályozhatja meg, hogy találkozzam és beszéljek velük?
 – Nem. Természetesen nem. Önnek és személyzetének pontosan ugyanolyanok a jogai, mintha a megszokott telenavigációs módon érkeztek volna.. .
 – Személyzet? – vágott közbe Chart, ajkát biggyesztve. – Énnekem nincs személyzetem! Persze volt valamikor régen, de miután kilesték a tudományomat, úgy gondolták, hogy jobban járnak, ha önállósítják magukat, ezért hát egyik a másik után mind lelépett. Aztán egyik a másik után kénytelen volt belátni, hogy nem megy neki. Néhányan könyörögtek, vegyem vissza őket, ezt azonban minden esetben megtagadtam. Megtanultam, hogyan boldoguljak nélkülük... senkire sincs szükségem... a barátnőmön kívül.
Kezével felfelé mutatott, Lem önkéntelenül is arra fordult, és a karzaton álló nőre nézett. Az felemelte kezét, nem azt, amelyiken a sólyom ült, hanem a másikat, mintha csak a bőrsisakot akarná levenni a madár fejéről. De helyette, pillanatnyi habozás után, a saját arcát takaró csuklyát rántotta le.
 – Emlékszel rám, Yigael? – kérdezte.
Az idő megállt.

Mivel senki sem zavarta Erik Svitrát – a tudósítógép okozta közjátékot pedig nem tekinthetjük annak – , és az utcák odakinn még mindig csendesek voltak, úgy gondolta, hogy körülnéz a házban, ahová bevetődött, hadd lássa, hogyan is élnek a lakói. Amikor a ház kilenc szobájából megtekintett már négyet vagy ötöt, egyszerre csak rájött, hogy ez nem is olyan nyomorúságos kalyiba, mint amilyennek gondolta, hiszen egyetlen család számára épült.
Először el sem akarta hinni. Ahonnan idejött, ott ilyen kisméretű házakat nem építettek; a sokkal nagyobb épületekben azonban egy-egy családnak átlagosan csak három vagy négy szoba jutott.
Ezért van tehát ezeknek itt hagyományos stílusú bútorzatuk! Hiszen mi értelme lenne, hogy változtassák az egyes darabok alakját és anyagát, ha elegendő a helyük, hogy a háztartás különböző céljait szolgáló egységeket elhelyezzék. Meglehet, hogy ez amolyan régimódi szemlélet, de azért megvan az az előnye: nem kell civakodni olyasmin, hogy ma vagy holnap alakítsuk át az asztalt kerevetté.
És az a különös dolog ott, amit először furán elrendezett polcoknak nézett: az bizony a lépcsőház! Nincs lift, amely felvinné az embert az emeletre .. . másrészt viszont a gyerekek játékszobájában sincsenek rugós tornaszerek. Ezek szerint a testüket bizonyára a lépcsőn edzik azzal, hogy a saját testsúlyukat emelgetik a gravitációs erővel szemben, de még az is elképzelhető, hogy futnak és ugrálnak kinn a szabadban.
Hm!
Elgondolkozva dörzsölgette állat. Korábban azon csodálkozott, miként lehet, hogy egyesek a világnak éppen ezt a távoli, furcsa, idegen lényekkel teli, elzárt zugát választották, s idejöttek lakni ahelyett, hogy valamelyik emberek uralta bolygón maradtak volna. Most egyszerre ennek pontosan az ellenkezőjén kezdett töprengeni: hogy lehet, hogy ezt a helyet még nem töltötték meg dugig azok az emberek, akik nyugodt életre és jó, régimódi luxusra vágynak. Persze, bizonyára megvannak ennek a hátrányai is: talán rovarok vagy zord időjárás, esetleg – hogyan is nevezték ezt valamikor? – igen: eső!
De azért egyvalamit ebben a házban is talált, ami a lehető legkorszerűbbnek látszott: egy táv-összekötő-alállomást, amely annyi mindent tudott, mint bármely máshol látott készülék. Végighúzta ujját a kapcsolótábla gombjai fölött: hírek, lexikon, személyi hívás, tanácskozás, szórakoztató műsorok egyenes közvetítése, háztartási tanácsadó, könyvtári katalógus. Választása szinte önkéntelenül a lexikonra esett, és a billentyűkön beütötte a CHART, GREGORY nevet.
Csak azért, hogy kipróbálja, valóban olyan jól müködik-e a készülék, mint amilyennek látszik.
Amikor dr. Lem a hajóról lefelé jövet újra végigment a hídon, a rózsákat már nem találta ott, de eltűntek a katonák és a zenészek is. Nem volt ott semmi más, csak a csupasz, szürke feljáró. Pompy rettenetesen élvezte, hogy újra kinn lehet a szabad levegőn, kicsússzam gazdája karjából, és nagy rohanva ért előtte a földre, még azzal sem törődött, hogy a híd végén felbukfencezett, belehempergett a porba. Olyan volt megint, mint egy kölyök mókucica.
Lem doktor visszaparancsolta a lábához, majd elindult ugyanazon az úton, amelyiken idejött, de egyszerre csak rádöbbent: senki sem várta a hajóhíd előtt, hogy megtudakolja, miről is tárgyalt Charttal. Ehelyett vagy száz méterrel távolabb sűrű tömeget látott, valamennyien háttal álltak neki. Izgatott taglejtéseikből kiolvashatta, hogy valami kellemetlen dolog történhetett.
Hector Ducci azonban meglátta őt, s nagy léptekkel sietett eléje. Mások is követték: a fia, Giuseppe és a kolóniának azok a tagjai, akiket Lem doktor akár felelős személyiségeknek is nevezhetett volna – más szavakkal: azok, akik azonnal felismerhették, mekkora veszélyt jelent Chart felbukkanása, vagyis, akiket egy pillanatra sem vakított el ennek az alaknak a hírneve. Ott látta köztük Toshi Shigarakut – férje, Jack, még mindig a növendékeinek magyarázott – és Pedro Phillipset is. Ott voltak mind, orvosnőjük, Harriet Pokorod kivételével.
Giuseppe fiatal lábával mindnyájukat megelőzte, és már messziről kiabálta:
Lem doktor! Szörnyű dolog történt! Itt most rengeteg szörnyű dolog fog történni – mondta dr. Lem. – Nos, mivel kezdődött a . sorozat?
 – Chevsky, a felügyelőnk! Megverte a feleségét! Méghozzá kinn, a szabadban, mindenki szeme láttára. . . megragadta a haját, és képzelje, megütötte!
 – Szent igaz! – bizonygatta az apja, aki addigra utolérte a fiát. – Soha életemben nem láttam még ilyen undorító dolgot... mintha egyenesen a sötétség korából lépett volna ki! Úgy látszik, éjszaka alaposan felöntött a garatra, és átaludta az egész égi színjátékot meg mindent. És most a feleségét okolja, hogy miért nem ébresztette fel!
 – Sidonie-t most Harriet ápolja – fűzte hozzá Pedro Phillips. – Még az ajka is felszakadt... a szeme körül fekete véraláfutás... Nahát!
 – Szerencse, hogy nem volt itt, Lem doktor
 – mormolta Ducci. – Mert amiatt külön is dühöngött, hogy magát hívták fel az űrhajóra. Azt képzeli, neki kellett volna az elsőnek lennie, aki üdvözli Chartot. .. Apropó, miről beszéltek?
 – Az, amiről beszéltünk, nem is olyan lényeges
 – felelte dr. Lem. – Sokkal nagyobb annak a jelentősége, hogy ki az, aki itt van vele.
 – A személyzete? – kérdezte Ducci, homlokát ráncolva. – Attól tart, hogy rengetegen vannak?
 – Nem. Senki sincs a hajón, csak ő és a szeretője. A hajó közpo'nti vezérlése annyival fejlettebb minden eddig látott hasonló szerkezetnél, hogy szinte hihetetlen! Azt mondja, hogy legutóbb a Tubalcainon volt szerződése, így feltételezem, hogy ez a hajó volt a fellépti díjának egy része.
 – Lem doktor a szemét dörzsölte. Párás fényudvara ellenére igen erősen tűzött idekinn a nap.
 – Hector, maga talán nem is emlékezik Chart szeretőjének a nevére, de Pedro biztosan nem felejthette el: Morag Feng!
 – Ide visszajött? – kérdezte Phillips hitetlenkedve, bambán eltátotta a száját, és elfelejtette becsukni.

IX.

A kialvatlanságtól vörös szemmel, gyomrában nehezen megmagyarázható korgással vágott át Marc Simon az űrhajó leszállóhelye mögötti göröngyös területen, kezében szorongatva diktíró-gépét, melyet mindig és mindenhová magával vitt, hogy rögtön leírhassa, amit lát vagy az éppen eszébe jutó, figyelemreméltó gondolatokat. Shyalee nógatta, hogy ők is jöjjenek ki a többiekkel együtt a városból, és nézzék meg az óriási hajót, mely úgy fészkelt a súlya alatt megrogy-gyant, sárgás sziklába mélyedve, mint valami irdatlan dinosaurus tojása. Marc végül is engedett barátnője kívánságának, és most annak rendje és módja szerint éppúgy ácsorogtak ott ők is, mint a többiek, és velük együtt bámulták a hajót, mely egyáltalán semmit sem csínált. Végül Shyalee megunta a dolgot, és most arra próbálta rávenni Marcot, hogy a Rayvor-Harryt és Alice Minget körülvevő „majmok" csoportjához csatlakozzanak. Alice Ming éppen Chart munkásságáról tartott nagy szakértelemmel előadást, pedig Marc meg volt győződve, hogy valójában soha egyetlen előadását sem látta.
Otthagyta hát Shyalee-t, töltse idejét kedve szerint, ő pedig ötletszerűen elindult a Kitörés Mandalája felé. Amikor már jókora utat megtett, egyszerre csak felharsanó zenét hallott a háta mögül, erre visszapillantott, és megállapította: végre-valahára történik valami a hajó körül... De ő maga, úgy gondolta, inkább továbbmegy.
Azt is megfigyelte, hogy működni kezdett a csillagközi állomás; ebben azonban semmi rendkívülit nem látott. Utóvégre tavasz volt megint, és a telenavigátorral minden tavasszal tucatnyi ember érkezett a Yanre, hogy elszökjön saját bolygójának tele vagy a maga télies lelkiállapota elől, amitől különben egész évben nem tudna megszabadulni.
Mint például az a tömzsi idegen, akivel ő meg Shyalee összetalálkozott, amikor az valami frissen rászáradt balzsamfélével a csupasz, barna lábszárán, éppen egy bokor fedezéke mögül bújt elő. Marc valamin töprengeni kezdett. Akkor annyira elfoglalták a saját gondolatai, hogy jóformán meg sem nézte a pasast. Hogy is mondta? Önálló kábítószer-vizsgáló? Ez esetben, ha azért' jött volna ide, hogy sheyashrimmintát szerezzen. Valakinek sürgősen figyelmeztetnie kellene őt. . . Vagy talán mégsem? Talán hagyni kellene, hadd jöjjön rá magától! Marc nem tartotta sokra azokat a kutatókat, akik azért utazgatnak a világok között, hogy újabb és újabb olyan dolgokat fedezzenek fel, melyekkel eltávolíthatják az embereket a valóságtól. Másrészt viszont mindenkivel türelmesnek kell lennünk; ahogy mondani szokták: elég nagy ez a csillagrendszer, elfér benne mindenféle csodabogár.
És őneki aztán igazán nincs joga másokat kritizálni azután, amit majdnem elkövetett tegnap este Goydel házában.
Az ösvény, melyre ráfordult, a Blaw és Rhee találkozási vonala mentén húzódott, egyik oldalán zord sziklák meredeztek, a másikon kertek és gyümölcsösök terültek el, száz és száz kilométeren át. Itt-ott fák emelték büszkén koronájukat a nap felé; patakok csobogtak mindenfelé: a hatalmas Smor folyam apró tápláló erei. Most egy ilyen érhez érkezett, annak mentén folytatta elgondolkozva útját. A sekély, kavicsos medrű csermelyben, melyet kék mohához hasonlatos növényzet szegélyezett, s benne félig növényi, félig állati organizmusok tenyésztek – ezek az év nagy részében tapadó virágokként éltek, majd a tavasz közeledtével behúzták gyökereiket, s csigalassúsággal útra keltek, hogy alkalmasabb helyet keressenek maguknak.
Marc kis idő múltán rábukkant egy, a patakra néző sima sziklára, arra letelepedett, szándékosan hátat fordítva annak az iránynak, ahonnan elindult. Hosszú ideig – nem is tudta, milyen sokáig – bámulta a vízben meg-megcsillanó napsugarat, olyan mereven, hogy amikor lehunyta szemét, lezárt szemhéján belül továbbra is látta, csak éppen ellentétes színekben.
Egyszerre csak bekapcsolta a diktírógépet, és beszélni kezdett. Semmi más hallgatósággal nem tudta volna megosztani pillanatnyi gondjait, csakis ezzel a kritikátlan géppel.
 – Hogy van az, hogy Chartnak ez a felbukkanása, érzésem szerint, elkerülhetetlen volt, de ugyanakkor katasztrofális is?
Nos, azt hiszem, elkerülhetetlen az volt, hogy megérezze a vonzerejét annak, milyen az, ha egy tőle idegen fajta előtt produkálhatja magát. Egyetlen előadását sem láttam, de láttam a hatását, mely még fél évszázad múltán is tapasztalható volt a Hyraxon, így hát pontosan ismerem munkásságának méreteit. Nem tudom, valóban az-e, aminek sokan mondják: minden idők legnagyobb művésze, egy vívmánya azonban minden vitán felül áll. A kifejezésnek alapvetően új eszközét dolgozta ki, és ahelyett, ami általában meg szokott történni, vagyis hogy a háttérből szinte rögtön felbukkan egy másik személy, aki tökéletesíti az úttörő felfedezését, Chart véges-végig az élen maradt, messze maga mögött hagyva azokat a vetélytársait is, akik valaha az ő tanítványai voltak.
Ez viszont, úgy látszik, megrendíti azoknak a biztonságérzetét, akik más területeken dolgoznak. Egész életemben mindig is hallottam vele kapcsolatban vállveregető megjegyzéseket. Úgy hiszem, olyasféle lehet ez, mint amikor valaki először öntött szobrot bronzba, a többi szobrász pedig ráeszmélt, hogy mi is a baj a kővel... vagy amikor először rögzítettek képeket szalagra és... Hogyan is hívták ezt? Nem tekercsre. . . nem csíkra. .. Megvan! Filmre! Tehát amikor a színigazgatók rájöttek, hogy a szalag és a film versenyre tud kelni eleven színészek díszletek közti játékával.
Most pedig itt van ő, ez a Galaktika-szerte közismert egyéniség, akinek csak el kell indulnia valamelyik lakott csillagrendszer felé, s a hírek máris ott száguldanak előtte és... aki vitákat vált ki a bolygóközi parlamentben! Világos tehát, milyen hátborzongatóan izgalmas feladatnak tűnik számára az a lehetőség, hogy nem emberi közönségnek rendezzen színjátékot.
De nem ezért tartom elkerülhetetlennek, hogy Chart eljött ide, a Yanre. Inkább. . .
Marc habozott, azon töprengett egy ideig, hátha bután hangzik, amit most rögzíteni akar, de végül elszántan belevágott.
 – Sokkal inkább arról van szó, hogy Chart egész lénye pontosan valamiféle yanbeli eszményt testesít meg. Amennyire tudom, Chart afféle drámaíró-rendező. De ennél valójában több. Ő az, aki közülünk, emberek közül a legjobban meg tudta közelíteni annak az elnevezésnek az igazi tartalmát, amit itt jóval ideérkezé-sem előtt használtak, hogy jelöljék vele a Kitörés Eposzának hőseit, a főszereplőit.. . vagy minek is nevezzem őket... azokat az alakokat, akik uralják az egész eposzt. Gregory Chart ugyanis ezekhez hasonlatos: játékmester.
És ez mit jelent? Nagyon hasznos dolog, hogy ez a szó a mi szótárunkban is megvolt, s így már gondolattársítások is fűződnek hozzá, s én hálás vagyok annak, aki megalkotta, bárki légyen is. De...
Nagyot sóhajtott, és elzárta a gépet. Visszatérve a valóságos világba – sokkal hosszabb szünet után, mint ahogy eredetileg gondolta – , most újra körülnézett, és meglepetten látta, mennyire megrövidültek az árnyékok.
Mi a csuda, tehát már csaknem dél van! És lám, éppen itt van, szinte a kitörés Mandalájának a küszöbén.
Csaknem páni riadalmat keltett benne a felismerés meg a hirtelen meginduló működés teljes egybeesése. Hónapok teltek el, talán egy egész esztendő is azóta, hogy ilyen közelről látta a Kitörés Lángját. És akkor azt tervezte, hogy egyszer a mandala belsejéből próbálja megfigyelni ajelenséget, s majd naponta fokról fokra haladva közelíti meg, de aztán valahogy...
Elhessegette magától ezt az emlékét meg a lehetőségek vétkes mulasztásainak sorozatát, mely előlopakodott az emlék nyomában. Szemügyre vette a dombot, melyre a patak folyását követve felmászott. Közel a dombtetőhöz egy értékes ghulfa állt, ennek termése volt a yanlakók étrendjének egyik legfontosabb része. Erős és egyenletes térközökben nőtt ágai szinte természetes létrául szolgáltak. Marc a fához sietett. Tetejéről, tizenöt-húsz méter magasságból akadálytalanul végigtekintheti a Blaw fennsíkot egészen addig a törésvonalig, ahol megkezdődik az az alig érzékelhető szögben lejtő ötszáz kilométeres terület, mely egészen a Gheb sóstóig terjed. Voltak arra-felé más városok, kisebbek és nagyobbak is, mint Prell, ám egyiknek sem volt hozzá hasonlíthatóan szép, folyamparti fekvése.
Éppen a magasba nyúlt, hogy megkapaszkodjon a legalsó, lombos ágban, amikor valami egyszerre csak megszúrta az ujját.
Felkiáltott és hátrahőkölt; ujjhegyéből vér szivárgott. Felnézett a sűrű lombozat homályába, s egy mozgó valamit vett észre, és még valami suhogó hangot is hallott.
Madár? De hiszen a Yanen vagyunk! Itt nincsenek madarak! 
És akkor, a háta mögül, egyszerre csak valaki kiáltott:
 – Jaj, bocsásson meg! Bántotta magát?
Szorosan testhez álló zöld ruhában, hersegő csizmában egy nő sietett felfelé az emelkedőn, csaknem olyan magas volt, mint Marc, a vörösréz színében csillogó haját, mely hosszúkás arcát szabadon hagyta, fekete borostyánkő csat szorította hátra. Egyik csuklóján gyémántokkal díszített bőrkézelőt viselt.
Marc elképedve bámulta, nem azon lepődött meg, hogy addig még sohasem látta – hiszen ha egyvalaki ideérkezett ma a Yanre a telenavigátorral, akkor természetesen mások is jöhettek – , inkább azon csodálkozott, hogyan lehetséges, hogy nem vette észre már előbb? Hiszen ez a nő olyan magas; ahhoz, hogy Marc ne lássa meg, a földre kellett volna feküdnie, és kúszva közelednie.
Vagy úgy! Csípőjén ott csillog aranyosan az antivíziós készülék. Ez a felszerelés rendkívül költséges, azonkívül számos bolygón nem is engedélyezik a használatát. De azért nem volt ismeretlen Marc előtt.
Az asszony, hangjában némi türelmetlenséggel, újra megkérdezte:
 – Megsérült?
 – Én... – A kezére nézett, lerázta róla a vért, hogy szemügyre vehesse a sebet; de úgy látta, hogy csak jelentéktelen karcolás. – Ó... semmi... azt hiszem, semmiség.. .
 – Ha a csőrével ejtette, akkor nem lehet semmi baj. Fertőzést csak a karmai okozhatnak. Habár, valahányszor a csuklómra telepszik, ez a kézelő itt természetesen automatikusan megtisztítja a karmait. Gyere vissza, te haszontalan teremtés, gyere vissza! Úgy, úgy... vissza, vissza!
Karját a fa homályba vesző ágai felé nyújtotta. A madár sértődötten rikoltozva, nagy szárnycsapásokkal rászállt a csuklójára, az asszony pedig gyors, ügyes mozdulattal fejtre húzta a bőrsisakot.
 – Na, így! – mondta újra Maréhoz fordulva. – Ez a maga részéről biztosan nem fog bocsánatot kérni, így hát inkább én teszem meg. Egyébként mindig nagyon nyűgös, valahányszor első alkalommal röpköd egy számára új bolygón, azt képzeli, hogy minden és mindenki őt akarja bántani. Tudja, ezek nagyon paranoiás teremtések!
 – De gyönyörű állat – jegyezte meg Marc, s a fáról egy levelet szakított, hogy sebesült ujja köré tekerje. A ghullevél meggyorsítja a véralvadást, nagyon hasznos tehát, feltéve ha valaki a. földi emberek azon szerencsés öt százalékába tartozik, mely nem lesz tőle allergiás. – Miféle madár ez?
 – Salvadori sólyom. Egyszer réges-régen az a ragyogó ötlete támadt valakinek, hogy a solymá-szat igen hasznos lehetne azokon a fejletlen bolygókon, ahol nincsenek rendes utak, méghozzá nemcsak vadászatnál, hanem állattenyésztésnél, a nyájak őrzésénél is. Ezért aztán az összes fellelhető sólyomfajta genetikájával kísérletezni kezdett. Az egyik ág azonban megszökött, és vadon szaporodott tovább, közéjük tartoztak ennek a példánynak az ősei is. Tőlük örökölte azt a tulajdonságát, hogy olyan túlzott jelentőséget tulajdonít a saját maga fontosságának... így van ez, ugye, te gonosz? Megrázta csuklóját, mire a sólyom a csőrét csattogtatta.
Miközben az asszony beszélt, Marc tovább figyelte, sokkal inkább a nőt, mint a madarat. Volt valami halványan ismerős vonás benne, mintha már látta volna valamikor, régen a képét, de sehogyan sem tudott rájönni, hogy hol és mikor. Tulajdonképpen arra is volt már ideje, hogy véleményt alkosson róla, de valamilyen oknál fogva, önmagának sem tudta megmagyarázni, miért, úgy érezte: nem lényeges, hogy milyen benyomást kelt benne ez a nő. Rideg volt a hangja, túlságosan gyorsan pattogtak a szavai, s volt benne valami türelmetlenség, amikor másodszor kérdezte, hogy megsérült-e. .. De Marc rögtön rendreutasította önmagát. Nyilván eltúlozva reagál a dolgokra. Hiszen oly hosszú időt töltött itt, a Yanen, eleinte a kolónia már ugyancsak nyugodt, kellemes légkörében, aztán meg a yanlakók között, kiknek életére annyira jellemző a méltóságteljes, megfontolt viselkedés, hogy minden bizonnyal elszokott az olyan emberekkel való érintkezéstől, akik feszültebb körülmények között élnek.
Már éppen meg akarta kérdezni az asszonytól, honnan jött, és csak azért kelt-e át az űrön, hogy sólyma kedvére röpködhessen, amikor észrevette, hogy most a nő bámulja őt.
 – Hiszen... hiszen én... hülye vagyok! – mondta az asszony igen határozottan. Marc öszzerezzent. – Kétszeresen hülye. Sőt, háromszorosan! – Egy lépéssel közelebb jött a férfihoz. – A fenébe is, hiszen maga heyket és welwát visel, és ez csak most jutott el a tudatomig.
 – Én... – Mafc önkéntelenül megérintette yanbeli szabású körgallérját. – És ha csak nem jött ide valami tetoválóművész vagy bőrátültető, hogy megtegye a „majmoknak" azt a szívességet, amire azok mindennél jobban vágynak, vagyis hogy megszabadítsa őket a bőrük sötét foltjaitól, mély esetben viszont maga nem viselné ezt az öltözéket, akkor maga földi ember.
Marc megfigyelte, hogy az asszony szeme nagyon sötét zöld, és ugyanolyan áthatóan éles tekintetű, mint a sólyomé.
 – Ez esetben viszont nem lehet más. . . csakis Marc Simon!

Nagyon sokáig tartott, amíg az informál leforgatta Erik kérdésére a Chartról szóló ismertető anyagot. Közben Erik annyira a hatása alá került, hogy meg is feledkezett arról a lehetőségről, hátha belép valaki, és megzavarja; odahúzott egy széket a készülék elé, és szinte szájtátva bámulta a képernyőt. Nem is csoda, hogy ezek itt mind kitódultak a városból, hogy megbámulják az űrhajót!
Őt egyébként sohasem érdekelték túlságosan az alkotóművészetek. Hajlama szerint inkább az olyan szubjektív művészetekhez vonzódott, melyekhez tabletták, porok, gáz vagy injekciós tű révén lehet eljutni. De most mégis úgy vélte: ha ez a Chart egyszer munkához lát, akkor bizony az objektív módszereitől is kikészül az ember agya!
Amikor az ismertetőnek a befejező része Chartnak a Tubalcainon kötött szerződésére utalt, azzal a megjegyzéssel, hogy ha valaki meg akarja tekinteni az ottani előadásáról készített szalagot, akkor külön díjat kell befizetni, Eriknek váratlanul valami egészen más jutott az eszébe. Apropó, „kikészül"! Erről jut eszembe, hogy még valaminek utána akartam nézni a lexikonban. Hogyan lehet hozzájutni egy yanlakó lányhoz, és egyáltalán érdemes-e?
Némi gondolkodás után lenyomta a „Yan" címszó, majd a „Fajták közti kapcsolatok" alfejezet, aztán a „Szex" al-alfejezet billentyűit. Az informat egyébként még akkor is ki tudta választani a helyes címszavakat, ha valaki tévedett a betáplálásuknál. Most azonban a képernyő teljesen üres maradt, és Erik rájött, hogy az emberi kolónia tagjainak, akik itt élnek állandóan a Yanen, valószínűleg nincs szükségük arra, hogy ezt az információt a géptől szerezzék be.
Marc maga is hallotta, hogy furcsán recseg a hangja:
 – Én. . . ö.. . ö... Honnan tudja?
 – Morag Feng vagyok. Gregory Chart szeretője.
Ez a név halkan megpendített egy húrt Marc emlékezetében, akárcsak a nő arca, de még mindignem tudta azonosítani. Az asszony folytatta:
 – Olvastam a Kitörés Eposzai, amit maga fordított. Én adtam oda Gregorynak is, és ez hozta ide őt. A maga könyve!
Marc egészen elszédült a meglepetéstől.
 – És tetszett neki. .. Chartnak tetszett a művem?
 – Hogy tetszett-e? – Érdesen felnevetett. – Hiszen ez a világon az első olyan hiteles fordítás, amit nem emberi eredetű költeményről készítettek. Tudja mit ? Jöjjön velem a hajóra most azonnal! Rögtön felhívom Gregoryt, és megmondom neki, hogy találkoztam magával. El lesz ragadtatva. Hiszen épp maga az, akivel ezen a bolygón mindenekelőtt beszélni szeretne... Valami baj van?
Az asszony keze megállt egy pillanatra, miközben szája elé emelte a távösszekötő kagylóját, azt a miniatűr készüléket, mely a derekán függött, az antivíziós felszereléssel ellentétes oldalon.
 – Én... én... teljesen meg vagyok rendülve
 – mondta Marc halkan. – Főleg azért, mert az a fordítás tulajdonképpen rettenetes. Éppen csak hogy letelepedtem itt, amikor sietve máris belefogtam. Akkor azt képzeltem, hogy már mindent tudok a Yanről és a yan nyelvről. Csak amikor kiköltöztem a kolóniáról, akkor jöttem rá, milyen otromba, milyen nehézkes, milyen felületes munka volt!
Elkeseredetten ökölbe szorította kezét.
 – Gregoryt mégis ez hozta ide – jegyezte meg Morag élesen. – És ez mégiscsak nyom valamit a latban a maga javára, nem? Na, jöjjön már!
 – Én. .. tulajdonképpen.. . – Marc hátrapillantott. A nap már csaknem zenitjére emelkedett. – Tulajdonképpen még várni akartam egy kicsit, hogy pontosan délben megláthassam a Kitörés Lángját. Az ugyanis. ..
 – Tudom. Ismerem. Én is ismerem a Lángot – vágott szavába az asszony. – De hát lesz arra még nagyon sokszor lehetősége. És ha minden jól megy, azt is meg fogja érteni rövidesen, mi is az a Láng valójában, és miért lobban fel minden áldott nap.
 – Micsoda? – Még a gondolattól is teljesen elakadt Marc lélegzete.
 – Jól hallotta! – Megragadta a férfi karját, és sietős léptekkel vezette a hajó felé. – Hát mit gondol, miért jött ide Gregory, és mit akar itt csinálni?

X.

 – Morag Feng? – kérdezte Giuseppe kissé csodálkozó, hangon. – Mintha már hallottam volna ezt a nevet, de...
 – Hé! Kijött már az a Lem? Most nyomban beszélni akarok vele!
Az üvöltés félreismerhetetlenül Chevsky hangja volt. A kis csoport arra fordult, ahonnan a kiabálás hallatszott, s meglátták a felügyelőt, amint éppen átfurakodott a tömegen, mely – ahogy ilyen esetekben az ősidőkben is történni szokott – összegyűlt a megvert Sidonie körül, akinek Harriet Pokorod a sérüléseit kezelte.
Chevsky arckifejezése valami átmenetet tükrözött a zavart ijedelem és az öntelt pökhendiség között, de nagyon igyekezett, hogy ez utóbbi kerüljön felszínre. Hatan vagy nyolcan jöttek utána, közvetlenül a nyomában. Lem doktor, mint a közösség pszichológusa, nagyon szigorúan ragaszkodott ahhoz az elvéhez, hogy őt magát semmiféle személyes rokonszenv vagy ellenszenv ne befolyásolja, de ha mégis megengedhette volna magának ezt a fényűzést, akkor éppen ennek a társaságnak a tagjai lettek volna azok, akiket megvet. Chevsky olyan rettentően vágyott hivatali címekre és kitüntetésekre, hogy ide, a Yanre – amit pedig csak amolyan isten háta mögötti, elmaradott területnek tekintett – is szívesen eljött csak azért, mert itt megkaphatta azt a hivatalos ranggal járó állást, amire az ő személye másutt még csak szóba sem jöhetett volna. És hozzá hasonlóan a többi ilyen is azzal kompenzálta a maga szemétdombjának jelentéktelenségét, hogy a saját személyét igyekezett minél nagyobb kakasnak feltüntetni. Különösképpen szemet szúró volt ez a jelenség Dellian Smith és felesége esetében; ezek ketten olyannyira szégyelltek csatorna- és szennyvíztisztító munkájukat – bármennyire nélkülözhetetlen és értékes volt is a szaktudásuk – , hogy Chevsky legmeghittebb cimborái lettek, és a kolónia többi lakosával még érintkezni is alig voltak hajlandók.
Ó, miért is olyan rettenetesen érzékenyek és nagyképűek az emberek?
Chevsky súlyos, fenyegető léptekkel utolérte, és már ott is állt dr. Lem előtt. Pompy megérezte, hogy a felügyelő bántani akarja gazdáját, felágaskodott hát rengeteg lábán, elszánt védekezést jelezve felborzolta szőrét, amitől az olyan 'merev és szúrós lett, mint a tarajos sül tüskéje, s kitátotta száját, hogy megmutassa tépőfogait. .De hát szegényke már nagyon megöregedett, a fogai pedig letompultak, semmiképpen sem hatottak ijesztően.
 – Felügyelő! – hallatszott egy kiáltás, és Chevsky meg a társai nyomában felbukkant Harriet Pokorod. Sietve szedte a lábát, járás közben próbálta visszagyömöszölni műszereit az orvosi táskába.
Chevsky tudomást sem vett az orvosnőről. Csípőre tette kezét, és recsegő hangon förmedt Lem doktorra:
 – Na, most végre legalább nem akar átejteni... de hát nem is sikerülne! Jól tudom, milyen gyönyörűséggel szokta a színfalak mögött boncolgatni a lelkivilágunkat, kipuhatolni a gyöngéinket, és addig vacakolni velünk, amíg az agyunk már nem is a saját akaratunk szerint működik. De most túl messzire merészkedett!
Döbbent csend következett. Majd Hector Ducci megkérdezte:
 – A fenébe is, miről beszél?! Chevsky lesújtó pillantást vetett rá.
 – Nagyon is jól tudja, mire gondolok! Hiszen Sidonie és a maga felesége sülve-főve együtt vannak! Maga is jól tudja, hogy Sid a hátam mögött ehhez a kiszáradt csontkollekcióhoz járkál, olyan bizalmas dolgokról fecseg vele, melyek kizárólag a férjre és a feleségre tartoznak! Ne is próbálja hát azt bemagyarázni nekem, hogy nem őneki köszönhetem, hogy a saját feleségem fel sem ébresztett, amikor pedig már mindenki tudott Chart megérkezéséről! Ne is mondja nekem, hogy az véletlen, ha éppen a felügyelő szerez legutoljára tudomást a híres-nevezetes látogató érkezéséről, ugyanakkor ez a madárijesztő Lem doktor volt a legelső, akit meghívtak az űrhajóra!
 – És azzal se próbáljon visszavágni a felügyelőnek – szólt közbe Dellian Smith – , hogy mit művelt Sidonie-val! Ha én lettem volna az ő helyében, ugyanazt tettem volna.
 – Nagyon helyes! – bólintott zordan a felesége.
Ellenségesen hallgattak egy ideig. Dr. Lem tisztán hallotta a csendben Toshi fogvacogását.
Végül, szándékosan kiélezve szavait, kijelentette:
 – Nem keltett volna túlságosan jó benyomást, ha az első ember, akivel Chart itt összetalálkozik, éppen tökrészeg.
Most már nem maradt helye az udvariaskodásnak. Már vérre ment a dolog.
Chevsky arca bíborvörös lett. De mielőtt még megszólalhatott volna, Lem gyorsan folytatta:
 – Csak aki teljesen ittas volt, az alhatta át ezt a mozgalmas éjszakát! Ugye, Pedro?
 – Bizony! – felelte a kereskedő Lem doktor pártjára állva. – Legutóbb is, amikor benn járt nálam, hat liter különféle italt vásárolt.
 – És ő kéri tőlem a legtöbb nyugtatót és gyomorbántalmak elleni tablettát, csupa olyasmit, amire az embernek másnapos állapotában van szüksége – tette hozzá Harriet, aki végre mindent visszarakott az orvosi táskájába, és éppen elfoglalta a helyét dr. Lem másik oldalán. Siettében majdnem rálépett Pompyra, ezért aztán mentegetőznie kellett, és meg is akarta simogatni az állatot, de rögtön megbánta elhamarkodott tettét, mert a mókucica még mindig védekező tartásban kuporgott, s a szőrszálai szúrósan mere-deztek.
 – Ha olyan felesége van valakinek, mint amilyen Sid, akkor talán nincs joga az embernek olykor-olykor italba fojtania bánatát? – szállt velük vitába Dellian Smith. Hangjában azonban nem volt semmi meggyőződés, szavai hamisan csengtek. Chevsky elhatározta, hogy semmi esetre sem hagyja lépre csalni magát.
 – Ugyan, hallgass már! – mondta, és oldalba bökte Smitht. – Nem azért jöttem ide, hogy erről beszéljünk. Mert ha pletykázik is rólam Sid ennek a nyavalyás Lemnek, én még akkor is úgy vélem, hogy a magánéletem csak rám tartozik. Nem vagyok éppen büszke az asszony viselkedésére, de hát az én dolgom, hogy úgy intézzem el, ahogy helyesnek látom. Tudhatják, a házastársak közti viták senkit sem jogosítanak fel arra, hogy felelősségre vonjon, és ha iszom is hébe-hóba, hát akkor mi van? Ez igazán nem zavarja hivatali kötelességem teljesítését!
Kihívó pillantást vetett a vele szemben álló hármasra: a pszichológusra, a kereskedőre és az orvosnőre. Ducci a hátuk mögött topogott, nem tudta biztosan, ki kell-e mondania, kivel érez együtt, vagy pedig – mivel ő csak a kolónia technikai berendezéseiért felelős – az a helyesebb, ha semleges marad. Dr. Lem nagyon remélte, hogy Ducci ez utóbbi megoldást fogja választani.
 – De ami most igazán fontos – folytatta Chevsky – , az egészen más. Mindenki számára nyilvánvaló, hogy alakult itt egy magát önkényesen kijelölt bizottság, mely meg akarja akadályozni, hogy Chart előadást tartson nálunk.
Smithék és a mellettük állók hevesen bólogattak. Nem volt nehéz kitalálni, hogy kikre vonatkozik a „mindenki".
Chevsky kihúzta magát, állat fenyegetően előretolta.
 – Azt rögtön előrebocsátom, hogy én magam Chart egyetlen előadását sem láttam. De nagyon sok olyan emberrel beszéltem, akik látták. . . köztük a maga feleségével is, Ducci! – Haragosan összevonta szemöldökét. – Igazán nem kell lángésznek lennem ahhoz, hogy rájöjjek: Chart működése korszakalkotó, ha egy bolygón előadást rendez... hát az olyan ott, akár egy határkő. Történelmi esemény! Én aztán igazán meg tudom ítélni, milyen érzések lesznek úrrá a kolónia lakosain, ha valami nagyszerű és fontos dolog történik! így hát kerek perec kijelentem: ha akadályozni próbálják, hogy Chart megrendezze itt a színjátékát, kivétel nélkül minden emberfiával szembe fognak kerülni. .. maguk... maguk. .. nagyképű, fontoskodó alakok!
Smithék újra bólogattak, és ugyanúgy tett a többi cimborájuk is. Mind olyan arckifejezést öltöttek, mintha pontosan a Chevskyét akarnák utánozni, s várták a feleletet.
 – De hát Chartnak esze ágában sincs előadást tartani nekünk – mondta dr. Lem néhány másodpercnyi szünet után.
 – Micsoda? – Chevsky egy fél lépést tett előre.
 – Honnan veszi egyáltalán, hogy Chart azt képzeli, érdemes produkciót rendeznie háromszáz embernek? Ilyesmire számít maga, amikor ő világrészek, egész bolygók számára rendez előadásokat?
 – Ezt úgy érti... – kezdte Chevsky, de Smith most elébe furakodott.
 – Ezt úgy érti, hogy az a nyavalyás nem nekünk, hanem a „majmoknak" akar színjátékot bemutatni? – Szavaiból csak úgy fröcskölt az undor és az iszonyat.
És mintha csak éppen erre a kérdésre akart volna válaszolni, megint felharsant a hajóból Chart hangja:
Megállapítottuk, hogy jelen van Prell város yanlakó közösségének három legkiválóbb tagja: Kaydad, a Szószóló, Vetcho hrath és Goydel hrath! .
 – Yan nyelven is tud beszélni? – ámuldozott Harriet szinte elakadó lélegzettel.
Phillips ugyanolyan halkan válaszolt:
Feltételezhettük volna róla, hogy mielőtt idejött, mindent megtanult, ami erre a bolygóra vonatkozik.
 – Megtennék ezek az urak, ha kedvük tartja, hogy feljöjjenek a hajóra? Gregory Chart el lenne ragadtatva, ha vendégül láthatná őket. Ducci felkapta fejét.
Nahát! Ehhez mit szólnak? Bemutatni nem emberi lényeknek a legfejlettebb technikát. . . – De a hangja elhalt, mert ő is éppolyan jól tudta, mint mindenki más, aki csak hallhatta ezt a meghívást, hogy Chart ellen úgysem lehet emiatt egyszerűen vádat emelni, minden ilyen kísérlet csak fölösleges időpazarlás lenne. Hiszen ez az ember több mint fél évszázada csakis a saját maga megszabta törvényei szerint él.
Felemelte látcsövét, és újra belenézett. És egy pillanat múlva már közölte:
 – Igen, valóban ott mennek! Chevsky, Smithék és a többi társuk elképedve és döbbenten néztek egymásra.
 – Nahát, majd még teszünk erről! – kiáltotta végül a felügyelő, és elviharzott. Dr. Lem pedig kijelentette:
 – Valójában nem is Chart miatt kell fájnia a fejünknek.
 – Hanem? – Harriet tekintete egyikről a másikra vándorolt, mindnyájuk arca egyformán gondterhelt volt.
 – Morag Feng van a hajón – mondta Phillips. – Most Chart szeretője.
 – Nem, az nem lehet! – Harriet okos, becsületes arca elsápadt, karját ernyedten leeresztette, még az orvosi táskáját is majdnem elejtette.
 – Az ördögbe is, mi ez folyton, ezzel a Morag Fenggel? – kérdezte Ducci. – Azt hiszem, hallottam már a nevét, de. ..
 – Ez éppen a maga ideje előtt lehetett – mondta dr. Lem kimerültén, s kezével beletúrt kócos hajába. – Én akkor.. . várjunk csalt.. . igen, tizennégy éve voltam itt; ez tehát tizennyolc évvel ezelőtt történt. De hát maga, Pedro, ismerte őt, ugye?
A kereskedő nyomatékosan rábólintott.
 – Igen. Az azt követő nyáron érkezett a Yanre, amikor én a családomat idehoztam. Nagyon jól emlékszem rá.
 – És körülbelül két hónappal azt megelőzően, hogy Alice ide költözött – tette hozzá Harriet, s összeszorította száját.
 – Micsoda? – Ducci keze ökölbe szorult. – Csak nem ő az a nő, akitől Alice elcsábította Rayvort?
 – De bizony ő az – mondta Lem doktor bánatosan. – És még nem aludt ki benne a gyűlölet. Ebben biztos vagyok.
Őrült! Hülye! Bolond! így szidalmazta Erik önmagát minden egyes lépésénél, amint csomagjának súlya alatt görnyedve, nagy keservesen rótta visszafelé ugyanazt az utat, melyen a városba jött. Hát persze hogy fel kellett volna ismernie a Chart nevet – méghozzá azon nyomban! És akkor a maga személyes érdemeként közölhette volna az adatokat a tudósitógéppel, azután meg a helyi informálnál bejelenthette volna az igényét a megfelelő tiszteletdíjra, és ha ez a Chart valóban olyan sokat érő szenzáció, mint ahogyan a lexikon állítja, ebből elég tartaléktőkét szedhetett volna össze, hogy leléphessen a Yanről, ha kiderül, hogy befürdött ezekkel a kábítószerekkel.
Tökkelütött!
Hirtelen megállt. Ha már használta ezt a készüléket ott a házban, ahol evett, miért nem kérte tőle a keresett kábítószerre vonatkozó cikket is? Rengeteg fáradságtól kímélte volna meg magát. Annak a bolygón kívüli információmennyiségnek ugyanis, amit egy-egy lexikonban tárolni lehetett, meg voltak szabva a határai; ennek következtében szigorú kikötések szabályozták a különböző jellegű adatok elsőbbségét; ezért az Hiúmon, ahonnan Erik idejött, csak egyetlen utalás volt található a sheyashrim nevű kábítószerre, az is csak futólag említette egy szadista orgia vagy valami ilyesféle leírásánál, s csak annyit fűzött hozzá, hogy az ilyen orgiák során számos yanlakó életét is veszti. Szadista orgiák egyébként sok bolygón voltak divatban, méghozzá többnyire az átlagosnál gazdagabb helyeken. Valójában ez késztette Eriket a yanbeli látogatásra.
Itt, a Yanen minden bizonnyal elsőbbséget biztosítanak az informatban a helyi vonatkozású információknak, ugyanúgy, mint...
Éppen vissza akart fordulni, hogy a legközelebbi üres emberi házban újra adatokat kérjen az informattól, amikor szemközt egyszerre csak hangos – méghozzá emberi – , izgatottan vitatkozó hangokat hallott. Hunyorogva nézett arrafelé. Öten vagy hatan jöttek szembe vele, a csoport élén ugyanaz a felügyelő, akit akaratlanul felébresztett.
 – Hé! – kiáltotta Chevsky, amint már messziről megismerte. – Na nézzék csak! Ez az a fickó, aki segített rajtam, mert felébresztett, és megmondta, hogy itt van Chart... amikor Sidonie egyszerűen meglógott és otthagyott. Hahó, pajtás!
Sugárzó arccal, kedélyességet erőltetve közeledett hozzá. Erik felsóhajtott, válláról a földre csúsztatta csomagját, s kezet nyújtott a felügyelőnek.
 – Morag Feng – ismételte Ducci, s úgy forgatta szájában a szót, mintha keserű lenne. – Hallottam róla. . . de hát az nagyon régen volt. – Majd Giuseppéhez fordulva hozzátette: – Akkoriban voltál te csecsemő.
 – Pedig én is hallottam ezt a nevet – felelte a fia. – Ha jól tudom, valami szörnyű nagy kalamajkát kavart, ugye?
 – Én pontosan emlékszem a részletekre is – mondta Lem doktor. – Lehet, hogy bizonyos szempontból az én hibámból is történt a dolog. Elmondjam úgy, ahogy emlékszem rá?
 – Igen, kérem – fordult hozzá Ducci. A többiek is helyeseltek, csak Harrietnek volt még külön megjegyzése.
 – Ezek ugye olyan adatok, amelyeket hiába kérnénk az informattól?
 – Alighanem! – válaszolta Lem doktor, kísérteties mosollyal nyugtázva a kérdés akasztófahumorát. – Nos... hát a dolog lényegében így történt. Akkoriban a kolónia még viszonylag új volt, én magam, mint tudják, a megalapítása utáni második hullámmal érkeztem ide, de még az idő tájt is gyakran közöltek róla tudósításokat: ez volt a legeslegelső emberi település egy olyan bolygón, ahol másfajta lények voltak az urak. Szexuális egyezésünk lehetőségei pedig mindenféle zavaros alakot is idecsábítottak; ezek aztán szörnyű zűröket okoztak. Igaz, Harriet? Az orvosnő rábólintott.
 – Nos, ez a Morag Feng nem volt éppenséggel hóbortosnak nevezhető, de nagyon kiegyensúlyozott sem. Különböző elméletekkel állt elő a játékmesterekről, a yanbeli ősi.civilizációról meg hasonlókról, és eltökélt szándéka volt, hogy bebizonyítja a maga igazát. Amikor megérkezett, nem volt hajlandó a kolónia emberei közt élni, és yanbeli szeretőt szerzett magának: Rayvort. Tulajdonképpen Rayvor őtőle kapta a Harry nevet, amit ma is használ. És ezután bukkant fel Alice Ming, aki ugyan a kolónián belül akart lakni, de azért ő is yanbeli szeretőre vágyott, csak azt akarta, hogy az. .. – dr. Lem egy pillanatig habozott, majd kimondta – szolgalelkű legyen. Igen, azt hiszem, erről lehetett szó. Elhallgatott, aztán folytatta:
 – Morag... ezt jól tudom, mert én voltam a bizalmasa, sőt most már önmagámnak is bevallhatom, szerelmes is voltam belé, nem is kicsit... szóval, Morag azon nyomban végére akart járni annak, hogy van-e egyáltalán valami valóságos alapja, s ha igen, akkor milyen mértékben mindannak, amit ő a Kitörés Eposzából, a watokból, a mandalákból meg a hasonló dolgokból kikövetkeztetett, így hát útra kelt, és a Kitörés Mandalájának belsejében lefeküdt a földre, amikor a Láng fellobbant.
 – Ugyanúgy, ahogy Marc Simon tette tavaly? – vetette közbe Ducci pillanatnyi dermedt csend után.
 – Igen. És hát azt is tudják, hogy mi történt akkor Marc Simonnal. Mintegy három hétre teljesen megtébolyodott. Ő maga mondta később, hogy olyan volt, mintha egy egész élet lelki és szellemi élményeit, látomásait, hallucinációit sűrítették volna harminc másodpercbe.
 – A bőre pedig rettenetesen leégett – tette hozzá halkan Harriet.
 – Morag magas, izmos nő – folytatta Lem doktor – , Alice viszont vékony, törékeny testalkatú. Sokkal inkább a yanlakók ízlése szerinti. És Alice rögtön felismerte a kínálkozó alkalmat; amíg Morag a Blaw fennsíkon kóborolt, önmagában motyogva és sikoltozva, ha bárki a közelébe ment, addig ő elszerette tőle Ray vort. Amikor aztán meggyógyult Morag, énhozzám jött, nálam is maradt egy ideig, szüksége volt valakire, akinek a vállán kisírhatja magát; én pedig rábeszéltem, hogy utazzon vissza valamelyik másik
világba. És ezt meg is tette. Most pedig itt van megint. És elhozta magával Gregory Chartot is. Mert újra elmondom, ismételten hangsúlyozom: ez a nő hozta Gregory Chartot a Yanre!

XI.

 – Gregorynál most egy yanlakó küldöttség van – súgta Morag, amikor Marckal a hajó közelébe ért. – De azért mindenképpen felviszem magát a hajóra.
Újra bekapcsolta az antivíziós felszerelését, és átkarolta a férfi derekát, hogy mindketten a készülék hatósugarán belül legyenek.
Marc énjének egyik fele legszívesebben elrohant volna. A másik, az erősebbik fele azonban szeretett volna találkozni Charttal. Akarta – szüksége volt rá – , hogy egy hírneves, kiváló művész szájából hallja, amint az megdicséri az ő Yanen végzett munkáját. A yanlakók sohasem bocsátkoztak mézesmázos dicséretekbe, legfeljebb csak sóhajtoztak vagy mosolyogtak, vagy úgy intézték, hogy amikor egy különösen sikeres költő, művész, zenész, előadó a legközelebbi estélyükön megint fellépett, akkor már valamivel nagyobb legyen a közönsége is.
Soványka díjazás ez egy emberi teremtménynek!
Amikor visszafelé mentek az úton az űrhajóhoz, Marc emlékezete mélyén, a kísérőjének neve hallatára megszólalt kis csengettyű mind erőteljesebben kezdett csilingelni, és ahogy odaértek a hajóhoz, egyszerre helyükre ugrottak az emlékképek... Hiszen Harriet Pokorod, amikor a karján, lábán és arcán keletkezett és csaknem három hétig teljesen elhanyagolt égési sebeit kötözte, beszélt erről. Azt mondta akkor az orvosnő, hogy volt már egyszer egy hasonló esete, amikor. ..
Igen, most már pontosan emlékszik, Morag Fengnek hívták azt a nőt, aki több mint tiz évvel az ő idetelepülése előtt érkezett a Yanre, pontosan talán tizenkét évvel korábban, a yanlakók között élt, és akárcsak Marc, ő is ki akarta tapasztalni a Kitörés Lángjának a hatását.
Zúgott a feje, ha csak visszagondolt is arra az iszonyú megrázkódtatásra, amivel az a páratlan élmény járt. Amikor a nap elért egy bizonyos fokot a mandala kristályaknája fölött, abban a pillanatban történt. Mintha valamiféle visszhang támadt volna. Távolról az ember csak fények és színek káprázatos, de gyönyörű játékát láthatta. Az építmény belsejéből azonban.. .
Leírhatatlan. De olyan megsemmisítő erejű, hogy a tudatalattija azon nyomban elvetette azt a tervét, amely szerint lassan, fokozatosan akarta hozzászoktatni magát a Lánghoz, úgy, hogy mindennap elmegy arrafelé, s minden egyes alkalommal valamivel közelebbről nézi végig a Láng fellobbanását, míg végül képes lesz arra, hogy újra belépjen a mandala belsejébe, így akarta megérteni, mi is az a jelenség, amit a napsugár odabenn kivált, de a mai napig szinte tökéletesen meg is feledkezett erről az eredeti tervéről.
Most, hogy ott ment az asszony mellett, százszor is ajkára tolult a kérdés: „Ön az a Morag Feng, aki. .. ?" De mindannyiszor vissza is riadt attól, hogy kimondja.
A bámészkodók többsége még most is a hajó túloldalánál ácsorgóit, ugyanúgy, mint amikor Marc otthagyta őket. Az asszony egyenesen a hajóra vezette fel; Marc összerezzent, amikor belépett. Olyan régen volt már a Yanen, hogy csaknem teljesen megfeledkezett az egyes helyiségek közti ajtókról. Az egyiken áthaladva folyosó következett, ugyanolyan sima, fehér, mint maga a hajótest, elegánsan arányos, de jellegtelen.
 – Gregory! – szólalt meg Morag, csak úgy a semmibe beszélve.
 – Chart úr még mindig a yanlakókkal tárgyal – jött a válasz ugyancsak a semmiből. – De a jelek szerint a megbeszélés már csak négy-hat percet vesz igénybe. A társalgás szövegében kimutathatók a búcsúzkodással kapcsolatos mondatok.
 – Nagyszerű. Akkor hát vigyél fel minket a fő karzatra!
A folyosó egyszerre felvonóvá változott, s Marc megérezte a harántirányú gravitációs mező kellemetlen vonzását. Nagy hatással volt rá ez az egész. A hajó felszerelése fantasztikusnak hatott. Csak egy pillanat elteltével volt elég mersze ahhoz, hogy megkérdezze:
 – A.. . a hajóhoz beszélt?
 – Tessék? Ja, igen. Persze, Gregory ezt a maga különleges igényeinek megfelelően építtette a Tubalcainon.
Még néhány pillanat, s fenn voltak az ezüstkorláttal körülvett karzaton, ahonnan a hajó hatalmas központi belső terére tekinthettek le. Ez ugyan össztérfogatának csak egy része volt, a többit nyilván a hajtó- és biztonsági művek foglalták el, meg a Chart mesterségéhez szükséges gépi felszerelések. Az alattuk levő szinten, a hangot és képet csak az egyik irányba továbbító, forgó ernyőn át Marc egy yanbeli fogadószoba tökéletes utánzatát látta meg, melyben egy földi ember – nyilvánvalóan Chart – ült, és beszélgetett a...
Marc meglepetten pillantott rájuk. Eltökélt szándéka volt, hogy Chartra összpontosítja minden figyelmét, kihasználva a lehetőséget, hogy első alkalommal jól szemügyre veheti ezt a Ga-laktika-szerte híres művészt, aki mellett kicsinynek, rettentően fiatalnak és nem is kevéssé ijedtnek érezte magát.
Chart azonban nem egyszerűen „egy" yanlakó küldöttséggel tárgyalt. Nem, ő „a" yanlakó küldöttséggel beszélt: Kaydaddal, a Szószólóval, Vetchóval és Goydellel. Marc bárhol felismerte volna őket.
Morag valamilyen mozdulatot tett, amit Marc észre sem vett, mire most már a hangok is eljutottak a füléig: Chart és Kaydad kölcsönös udvari-askodása közben a vendégek felemelkedtek helyükről. Csak egy hosszúra nyúlt pillanat múltán jött rá, hogy a szavak yan nyelven hangzottak el.
 – Chart beszél yan nyelven? – ámuldozott.
 – Hogyan? Nem, persze hogy nem! – felelte Morag türelmetlenül. – A hajó fordít neki.
Kissé megenyhült, és perzselő tekintetét a férfira szegezte.
 – A szókincstároló nagy részét a maga fordításának anyagából töltöttük fel – mondta. – Büszke lehet rá. – Majd három vagy négy perc múltán újra megszólalt: – Rendben van, már mennek. Vigyél le minket!
Az indulás felkavarta Marc gyomrát. Pedig tökéletesen, simán működött a szerkezet, csak ő nem számított arra, hogy az egész karzat leereszkedik a lenti szintre. Abban a pillanatban, amikor Chart az ajtóhoz kísérte látogatóit, szertefoszlott a yanbeli fogadószoba látomása, s mire a házigazda visszafordult, és meglátta, hogy ott van Marc és Morag, a színhely máris teljesen valóságosnak ható pázsittal borított, fákkal körülvett, kellemes erdei tisztássá változott.
 – Ön kétségkívül Marc Simon.
A hang teljesen szokványos. Nem az a visszhangzó, istenszerű mennydörgés, amit félig-meddig elképzelt. Azon vette észre magát, hogy megszorítja Chart üdvözlésre nyújtott kezét, és megállapítja: a nagy ember keze csontos és fölöttébb gyenge fogású, a mosolya kissé halálfejszerű, egész alakja roppant vékony, szinte cingár.
A tekintete azonban lángolt, lobogott. Abban a pillanatban, amint a szemébe nézett, tudta Marc, hogy miért nagy ember ez.
Egy röpke simogatás Morag csupasz alkarján, majd megszólalt:
 – Foglaljon helyet! Parancsoljon valami üdítő italt! Morag minden bizonnyal megmondta önnek, milyen nagy öröm számomra ez a találkozás, és hogy milyen régen vártam erre!
A semmiből székek termettek elő, rusztikus stílusban faragottak, persze, hogy illők legyenek a tisztáshoz, meg egy asztal, azon egy kancsóban jól behűtött bor és néhány serleg.
 – Hűha! De jólesik megint székre ülni... azokhoz a yanbeli párnákhoz bizony hozzá kellene szokni előbb.
Chart csontos testével rátelepedett az egyik székre, s egy kézmozdulatot tett; erre a kancsó magától tölteni kezdte a bort, és a teli kehely felemelkedett a helyéről, odalibbent egyenesen Marc keze ügyébe. Morag kissé oldalt ült le, jelezve, hogy ezen a találkozón ő csak hallgatóság akar lenni. Ajka körül halvány mosoly suhant át.
 – Egészségére! – mondta Chart, megragadva a kelyhet, mely hasonló módon libbent őelé is. – Arra az emberre, aki mindenkinél többet tud a Yan kultúrájáról! – Ivott, letette a poharat, a keze fejével megtörölte száját. – Apropó, mi is az a shrimashey?
Mindez túl gyorsan történt ahhoz, hogy Marc követni tudta volna; évek óta megszokta már a yanbeli társadalom kényelmes tempóját. Morag Chart vállára tette a kezét.
 – Ne siettesd! – mondta, majd Marchoz fordulva hozzáfűzte: – Meg kell neki bocsátania. . . mindig ilyen, ha egy terv igazán megragadja és izgatja a képzeletét.
 – Bizony, bizony – nevetett elégedetten Chart. – Hát igen, bocsánatot kérek... de amikor ilyen állapotban vagyok, kissé nyomasztóan, hathatok, ugye? Na, nem baj! Nos, meg tudja mondani? Mert ez az, amit mindenekelőtt tudnom kellene.
 –Hát... az... izé... elsősorban amolyan népességszabályozó mechanizmus – válaszolta Marc kis szünet után. – De hát erről nyilván hallott már.
 – Na persze! Erről kilométernyi, fényévnyi, parszeknyi szalagjaim vannak! – Chart újabb kézmozdulatára eltűnt a körülöttük levő erdei tisztás egy része, s helyette egy szabadban folyó shrimashey képe elevenedett meg; műbolygóval közvetített felvétel volt azoknak a nagyon ritka, tíz vagy tizenöt évben egyszer előforduló nyilvános kitöréseknek egyikéről, melyekben egy-egy város lakosságának a fele is részt vesz. Marc már azelőtt is látta ezt a felvételt, s akárcsak akkor, első alkalommal, most is a hideg futkározott tőle a hátán: e felnőtt, érett yanlakók tömegeinek a látványától, amint egymásba gabalyodó testek vonagló, ziháló halmazává válnak.
A felvett jelenet alkalmával nyolc haláleset történt.
 – Azt mindenki megtudhatja – folytatta Chart – , hogy a felnőtt yanlakók minden születés után csoportosan összejönnek, és isznak ebből a... ebből a kábítószerből, mely kikapcsolja a magasabb rendű értelmi képességeiket, s a testi reakcióikat a hátgerinc alsó idegközpontjára kapcsolja át. Ez ugyanaz az idegdúc, ugyebár, melynek a nemi érintkezésben van szerepe?
Nemi érintkezés. . .
Egyszerre csak beugrott Marc emlékezetébe Morag Feng teljes története. Egyszer hallott róla, de akkor alig figyelt fel rá... most azonban hirtelen feltámadt benne az emlék. Szinte elhaló hangon felelte:
 – Ó... igen!
És azon gondolkozott, vajon tudja-e már Alice Ming, hogy Morag visszatért ide?
 – Remélem, meg fog nekem bocsátani – dünnyögte Chart – , de hát tekintettel arra.. . a... arra a tényre, hogy ön egy yanbeli lánnyal él együtt, a két faj közötti nemi kapcsolatról szeretnék egyet s mást megkérdezni.
Indulatos szavak tolultak Marc ajkára, de Morag rögtön elébe vágott annak, amit mondani akart. Előrehajolt és mosolyogva közbeszólt:
 – Gregory erről már mindent megtudott a nő szemszögéből. Természetesen szeretne egy férfitól is véleményt hallani.
Marc érezte, hogy legyőzték; hátradőlt a székén, újabb italért nyújtotta poharát, mely automatikusan újra teletöltődött, majd elkezdte:
 – Nos, bizonyára ön is tudja, van egy bizonyos szervük, a caverna veneris, mely, ha érintkezésbe kerül a hímek ormányszerű szervével, hát... izé... lüktetni kezd, és apró kis foszlányokat dörzsöl le a hámfelületéről. Ez az, ami a nőket megtermékenyíti, de a hatásfoka rendkívül alacsony, hiszen a yanbeli nők életük során átlagosan csak kétszer esnek teherbe, márpedig szexuális aktivitásuk körülbelül huszonnégytől százharmincöt éves korukig tart. Az érzés nem olyan, mint nálunk, hiányzik belőle az a feszültség, nincs is náluk igazi orgazmus, nincs tetőfok; viszont maga az aktus roppant... izé.. . élvezetes számukra, s éppen ezért igen gyakran csinálják. És van az egészben valami erős érzelmi elkötelezettség is. Nem olyan, mint amikor földi emberek szeretkeznek egymással. Sokkal inkább... talán olyasminek felel meg, mintha együtt utaznának egy másik bolygóra. Igen, valami ilyesféle. Valami elkötelezettség... Újra belekortyolt a borába.
 – És a férfiakban is megvan ugyanaz a... hogyan is nevezte? Ugyanaz a lüktetőreflex – folytatta Chart a témát. – Értem. És ezt a hátgerincnek ugyanaz az alsó idegközpontja irányítja, ami a shrimashey idején jut szerephez, és.. . ez földi ember számára kielégülést tud nyújtani?
Volt valami visszataszító Chart kérdésében, mintha afféle leskelődő, perverz alak lenne. Mocskos volt a hangja. Marc már azon a ponton volt, hogy indulatosan visszavág neki – habár sehogyan sem lett volna képes egyetlen mondattal megmagyarázni, milyen érzés is Shyalee szeretőjének lenni, milyen a kedveskedése, milyen az elszántságuk a csillagok közt tátongó űr áthidalására, amihez foghatóra talán csak néhány vakmerő egyén vállalkozott valamikor réges-régen, a Sötétség korában, azok, akik át akarták hidalni a fajok és nyelvcsoportok közti szakadékot. Ekkor Morag egyszerre csak élesen kimondta:
 – Igen!
És neki be kellett ismernie, hogy ugyanez vonatkozik a férfira is, és alázatosan megismételte az asszony válaszát.
 – De nincs meg a gyönyör tetőfoka – tűnődött Chart. – Azt jelenti ez, hogy van valami igazság abban az elképzelésben, miszerint a shrimashey maga valamiféle orgazmus.. – . neurotikus és antiszociális hajlamok közvetlen levezetése?
Marc azonnal kigyógyult abból az undorból, amit Chart előző megjegyzése váltott ki belőle; helyette szinte belehasított a megbecsülés érzete. Mert hiszen, ha erről a feltételezésről tudomása volt, akkor nagyon mélyen kellett beleásnia magát az adatok tömkelegébe, mindabba, amit földi kutatók a mai napig összegyűjtöttek a yanlakókról.
 – Létezik ilyen elmélet – mondta Marc kis szünet után, miközben megint ivott egy keveset a borából. – Én magam is hajlok efelé. Tudjuk, hogy az emberi orgazmus feszültséget vezet le. Feltételezhetjük, hogy hasonló szükségletük van a yanlakóknak is. Amit viszont helyette tapasztalunk. .. az... – Széttárta karját. Az: katarzis – segítette ki Chart.
 – Nagyon helyes! Bizony, „katarzis", ez az a kifejezés, amellyel bármelyik emberi nyelven leginkább tudták valaha is megközelíteni a shrimashey fogalmát.
 – És a módszer bevált – morogta halkan Chart.
 – Mindenesetre tudnak valamit, ami bevált – tért ki a pontos válasz elől Marc. – Akárhogy is van, a...
 – A társadalmuk évezredek óta stabil – vágott közbe Chart. – Erről én is hallottam. De az, ami engem leginkább érdekel. . . Tudja, hogy a Yanen egy évszázad óta rendszeres népszámlálásokat tartanak?
 – Micsoda? – Marc döbbenten bámult rá. – De hát a yanlakók...
Ó! Hát nem ők csinálják, hanem mi.
 – Látom, hamar megértette – mosolygott Chart. – Igen, azóta, hogy legelőször érintkezésbe léptünk velük, rendszeres népszámlálást végeztünk. Tudta-e, hogy a yanlakók száma mindig egy egész nyolc tizedszer tíz a hetedik hatványon, és ettől a számtól ötnél többel vagy kevesebbel az elmúlt évszázadban soha el nem tértek?
Marc úgy hallotta, mintha a bensejében visszhangoznának a szavak... és úgy összerezzent, hogy a bort is a keze fejére löttyintette. Rekedten mondta:
 – Lehetetlen! Ez ilyen pontos nem lehet!
 – A népszámlálás? – kérdezte Chart.
 – Nem... A népességszabályozó mechanizmus. – Marc tágra nyitott szeme egészen kimeredt a csodálkozástól.
 – Márpedig, úgy látszik, ilyen – hangzott a válasz, mégpedig Moragtól. – Amikor elmentem innen... ugye, tudta, hogy én már jártam itt? Igen, látom az arcáról, hogy tudta. . . Tehát, amikor elmentem, elhatároztam, hogy mindent felderítek, amit tudni lehet a Yanről, még azokat a dolgokat is, melyektől annyira rettegnek a földi bürokraták, hogy teljes titokban tartják őket. Össze sem tudnám számlálni azokat a férfiakat, akiket el kellett csábítanom, hogy hozzájuthassak mindahhoz, amire szükségem volt... .Igaz ugyan, hogy ez a tapasztalat végül is jól jött nekem, mert így kerültem össze Gregoryval.
Chart farkasmohóságú vicsori mosolyt vetett felé, ettől a mosolytól azonban paradox módon nem fiatalabbnak, hanem még öregebbnek látszott.
 – Lehet, hogy ez az én megszokott munka-módszeremnek a következménye – vette át a szót Chart – , amennyiben művészi céljaim megvalósításához mindig is felhasználtam a legújabb technikai vívmányokat, mint például ezt az űrhajót is, melyet az előző helyett építettek nekem a Tubalcainon. De a Moragtól kapott adatok alapján, úgy látszik, sikerült rájönnöm a yanbeli kultúra néhány eddig észre nem vett jellegzetességére. Azok a földi emberek, akik a népszámlálást elhatározták, természetesen jól ismerik azt a pontosságot, amellyel a shrimashey a népszaporulatot szabályozza. Az adatokkal azonban semmit sem csináltak, csak összegyűjtötték. Én azonban teljesen el vagyok ragadtatva attól a szexuális reflextől, amely ilyen tökéletesen precíz népesedésszabályozó technikát foglal magában. És el vagyok ragadtatva annak a szernek a létezésétől, amelyik ezt a shrimasheyt lehetővé teszi. Számomra ez az úgynevezett játékmesterek hagyatéka. A Kitörés Lángja, a Mullom Wat, a Gladen menhirek... azok mind csak statikus tárgyak, nem gondolja? Ez azonban egy népes fajta felnőtt egyedeibe beépített folyamat, mely évezredeken át működik! És még valami. A Kitörés Eposza, amit ön olyan csodálatosan fordított le...
 – Azzal mi van? – Marc alig tudta kipréselni a kérdést.
 – Hány könyvből áll?
 – Köztudott. Tizenegyből!
 – Én azt hiszem, tizenkettőből – mondta Chart igen megfontoltan. – Azt hiszem, rájöttem valamire, ami önnek.. . már ne is haragudjék, elkerülte a figyelmét. A Kitörés Eposza nemcsak költemény, hanem technikai kézikönyv, amelynek már csak a kulcsa hiányzik.

XII.

 – Azt hiszem, nem értem pontosan – mondta végül Marc.
 – Alkímia – felelte Chart. – Ugye ismeri ön azokat a mágus és alkimista kézikönyveket, amelyeket mintegy ezerötszáz évvel ezelőtt írtak a Földön?
A kérdés természetesen eleve azt a választ feltételezte, hogy: igen. Marc azonban őszinte szerénységgel bevallotta, hogy nem ismeri.
 – Amikor legutóbb az Európa kontinens szerződtetett, kénytelen voltam ezekbe a könyvekbe is betekinteni. – Chart az utolsó cseppig kiitta borát, s hagyta, hogy a kancsó saját magától újra teletöltse. Bágyatag, csapongó, közvetlen volt a viselkedése, mint az olyan embernek, akinek tudása páratlan és kétségbevonhatatlan. – Ezeket a könyveket bizonyos asszociációs kódok alapján fogalmazták, általánosan elfogadott jelképek felhasználásával, mint például a sárkányok, csillagképek és különféle, ezekhez hasonló homályos utalások. Ha már kitanulta az ember ezt a tolvajnyelvet, viszonylagos könnyedséggel olvashatta el a szövegeket. A kívülállók azonban zavarosnak és félrevezető zagyvaságnak tartották. Ami azt illeti, meg vagyok lepve, hogy ön ezzel a tárgykörrel nem foglalkozott. Ezeken az alkimista kézikönyveken kívül ugyanis semmi mást nem találtam, ami akár csak távoli hasonlatosságot is mutatna az ön tolmácsolásában megismert Kitörés Eposzával.
 – Pedig az a kiadás, ami az ön kezébe került, rettenetes! – jegyezte meg sietve Marc. – Néhány esztendővel ezelőtt még olyan büszke voltam rá... most viszont már rájöttem, mennyi hiba van benne...
 – És ki tudná javítani ezeket a hibákat? – kérdezte Chart.
 – Én... – Marc nyelve hegyével izgatottan megérintette ajkát, majd végül hozzátette: Egy részét igen.
 – Helyes. Gondolom, észrevette, hogy ez a hajó a világ legtökéletesebben megtervezett komputereinek egyikével van felszerelve, a legújabb, Tubalcainon előállított modellel, melynek kapacitása megközelítőleg tizenhat megaagy. Háromnégyszerese annak, ami például a telenavigációs utazáshoz szükséges. Most éppen a Kitörés Eposzának két változatát, az ön fordítását és annak az eredeti példánynak, melyet ön helyezett letétbe a művet kiadó egyetemnél, a fakszimiléjét tápláltam be, azzal a feladattal, hogy vesse egybe az összes fellelhető alkimista kézikönyvvel. A vizsgálat már eddig is igen nagyfokú megegyezést matat ki a legbonyolultabb tulajdonságban, a stílusban. Merem állítani, hogy a Yan játékmesterei, e bolygó úgynevezett „nagy tudósai" egyáltalán nem tudósok voltak, inkább az esztétikum vonzotta őket. Egyszóval: művészek voltak.
 – Milyen különös – szólalt meg Marc pillanatnyi szünet után. – Éppen azt megelőzően, hogy Morag rám bukkant, azon gondolkodtam, hogy tudomásom szerint a földi emberek közül ön az, aki a legközelebb áll a yanbeli játékmesterekhez.
Chart felvonta szemöldökét.
 – Érdekes! Ez a párhuzam az én figyelmemet sem kerülte el – mondta minden álszerénység nélkül. – Még az ön által most már kifogásolt fordítás szűrőjén át is éreztem valamiféle kapcsolatot.
 – De hát. .. az az elképzelés, hogy az eposz technikai kézikönyv – mondta Marc, visszatérve ahhoz a gondolathoz, ami mélyen befeszkelodött az agyába, és ott munkálkodni kezdett – , nos... természetesen nagyon érdekes feltevés. De miféle bizonyítéka van rá?
 – Talán az lenne a leghelyesebb, ha erről a hajó véleményét kérném ki – felelte Chart egy gyors vállrándítással. – Éppen most elemezte ki a Kaydaddal, Goydellel és Vetchóval imént lefolytatott beszélgetésemet. – Egy pillanatra elhallgatott. – De mielőtt beszélnék vele, szeretnék még valamit tisztázni. Ugye helytálló az a feltevésem, hogy a yanlakók a... legkonzervatívabb egyéneiket szemelték ki arra a feladatra, hogy velünk, földi emberekkel tárgyaljanak? Én legalábbis erre hívtam fel a komputer figyelmét.
 – Ez határozottan így van – jelentette ki Marc. – Van egy hasonlatuk, én már nem is egyszer találkoztam vele, bár azok az emberek, akik a kolónián élnek, talán a hírét sem hallhatták. Nos, azt mondják a yanlakók, hogy a társadalmuk szerkezete olyan, mint egy torony, mint például a Mullom Wat, melynek pontosan annyi a kilengése, amennyi ahhoz szükséges, hogy a viharokat merev szembefeszülés nélkül kiállja. És a torony csúcsa, vagyis a legkisebb része az a pont, amelyik a legmesszebbre lendül ki, annak kell tehát a legfinomabb mestermunkának lennie.
 – Értem – felelte Chart az állat dörzsölve. – Ha jól tudom, ugye, a Mullom Wat a többi ősi műemlékük közt is az a különleges alkotás, amelyet aligha tudnánk lemásolni?
 – Bizony! – Marcot most már kezdte elragadni a téma, előrehajolt, könyökét a térdére támasztotta. – A Mullom Wat még a Kitörés Mandalájánál is meghökkentőbb: magányosan álló, ovális oszloptörzs a Scand óceán kellős közepén, egyetlen darabból készült százharminc méteres építmény, mely a húsz méter mély vízen áthatolva, tizenöt méternyire a tengerfenék kőzetébe és iszapjába van ágyazva. Bizonyára hallotta már, hogy az első expedícióban, vagyis a Yan felfedezői közt voltak mérnökök, akik szerettek volna rájönni, miként lehetne leutánozni, de semmiféle megoldást nem tudtak kitalálni azon kívül, hogy az egész oszlopot függőlegesen belelőjék a vízbe és a talajba. Mellékesen megjegyezve, a Mullom Wat alapja körül nyoma sincs erőszakos beavatkozásnak, az oszlop anyaga pedig valami porcelánszerű kerámia, ami ekkora ütődést nem bírt volna ki.
 – Igen, erről hallottam – bólintott Chart. – De a Mullom Wat ugye nem csinál semmit? Abban az értelemben gondolom, ahogy például a Kitörés Mandalája produkál valamit.
 – Heves szélben dalol, mint minden, egyik végén nyitott cső – felelte Marc. – De ennyi az egész. – Egy pillanatig tétovázott, majd Moragra nézett. – Egyébként be kell vallanom, hogy amikor összetalálkoztunk, nem tudtam pontosan, hová tegyem Morag nevét... legalábbis nem azon nyomban.
Az asszony rámosolygott, de a szeme hideg maradt.
 – Most azonban már emlékszem. Nem maga volt az első olyan személy, aki a Mandala belsejéből akarta megfigyelni a Kitörés Lángját?
Morag oly szorosan markolta meg boroskelyhét, hogy ujjpercei fehérek lettek, mint a papír.
 – De igen – mondta feszült csend után, meglepő vékony hangon. – És nem én vagyok még mindig az egyedüli, aki ezt megpróbálta?
 – Én is megkíséreltem – válaszolta Marc.
 – Maga? És?...
 – Egy időre megőrültem tőle – mormolta Marc, a saját poharába bámulva. – Aztán megfogadtam, hogy fokozatosan újra megközelítem a Lángot. De erre többé nem került sor. Még azt sem tartottam fontosnak, hogy minden délben meglássam a Láng fellobbanását.
 – Ez a Láng is, amiről Morag beszélt nekem – vetette közbe Chart – , úgy vélem, ez az ősi emlékek közt is páratlan. Mármint abban az értelemben, hogy funkciója van. Maga szerint mi ez a Láng?
 – Én csak azt tudom, hogy az eposz szerint micsoda – felelte Marc. Chart felsóhajtott.
 – Hát igen. Az eposzban az áll, hogy ez a teljes információs anyag mindarról, amit valaha tudtak, és a játékmesterek azért zárták kristályoszlopokba, mint valami hangfelvételt, hogy a nap a világ végezetéig minden délben újra lejátssza. Ön ezt elhiszi?
 – Talán igen felelte Marc. – Csak abban nem vagyok biztos, hogy megérti-e valaha földi ember a közlés itt alkalmazott módját. Azt gyanítom, arra a yanbeli alsó idegközpontra lenne szükségünk, amit a sheyashrim kábítószer szokott bekapcsolni, hogy ezeket a jelzéseket be lehessen fogadni.
 – A yanlakók viszont nem törődnek a múltjuk emlékeivel – szólt közbe Morag.
 – Így van – bólintott Marc. – Azt még csak láthatjuk néha-néha, hogy gyerekek odamennek, és megnézik ezeket az emlékeket, a felnőttek azonban általában az érdeklődésnek a legcsekélyebb jelét sem mutatják. Még amikor egy nagyon távoli városba mennek, olyan útvonalon, ahol addig sohasem jártak, és az utazás hetekig tart, még akkor sem veszik a fáradságot, hogy közben akár csak egy ötkilométeres, jelentéktelen kitérőt tegyenek, és megtekintsék az útjukba eső valamelyik ilyen műemléket.
 – Valóban azt hiszi, annak az alsó idegközpontnak a hiánya gátolja meg a földi embert abban, hogy felfoghassa a Kitörés üzenetét? – kérdezte Chart. – Vagy talán inkább az az oka, hogy a Gyűrűből záporozó por eltorzítja a nap színképét?
Marc hosszasan meredt rá. Végül kijelentette:
 – Bárcsak... gondoltam volna erre! Mert nagyon ésszerűen hangzik! És ezt lehet ellenőrizni?
 – Természetesen. Már vannak is kísérleti eredményeim. Azaz, hogy egészen pontos legyek, holnap déltől lesznek csak használható eredményeim. Ha a yanlakók úgysem mennek múltjuk emlékeinek a közelébe, nyilván nem bánják, ha én elhelyezem a Mandala belsejében az egyik távirányítású érzékelőmet, az pedig majd betáplálja ide, a komputerembe a felvett adatokat. Feladata egyszerű lesz: napokon át rögzíti a Láng fellobbanását, megfigyeli, mikor ér a csúcspontjára, van-e a fellobbanást kísérő zajban valamiféle elrejtett jelzés, és kiszűri a zajt. Végül pedig, ha szerencsém lesz, sikerül majd itt, a hajóban elkészíteni a Mandala pontos másolatát is, és mesterséges napszínképpel „lejátszani" az üzenetet.
 – Fantasztikus! – kiáltotta Marc.
 – Egyetért vele?
 – Hogy egyetértek-e? – Marc izgalmában csaknem felugrott. – Hiszen ez... csodálatos lenne! – Majd a hangja egyszerre csak nagyon távolinak tűnt: – Ez... ez az, amire célzott, amikor azt mondta, hogy van a Kitörés Eposzának egy tizenkettedik könyve is?
Chart kísértetiesen elmosolyodott.
 – Természetesen. Ez maga a Mandala, mely nemzedékek megszámlálhatatlan során át végesvégig itt állt mindenki orra előtt.
 – A beavatottak szótára – tette hozzá Morag.
 – A kulcs.
 – Az alapötlet magától származik? – fordult az asszonyhoz Marc. E bámulatba ejtő éleselméjűség hatására kész volt elfelejteni mindazt a sok
 – rosszat, amit Moragról beszéltek. De tulajdonképpen nem is értette pontosan soha, hogy a kolónián miért gyűlölték olyan szenvedélyesen ezt a nőt, amikor annak idején itt tartózkodott a Yanen; és mivel Marc személy szerint nem volt olyan nagyon oda sem a kolóniáért, sem a lakóiért, eleve hajlandó volt sok mindent levonni abból, amit azok állítottak.
 – Azt hiszem, segítettem Gregorynak, hogy erre a következtetésre jusson – felelte Morag.
 – De alapvetően mégis az ő felkészültségének és páratlan agymunkájának köszönhető. Menynyit tud maga Gregory munkásságáról? Marc egy pillanatig habozott a válasszal.
 – Nem sokat – mondta végül. – Mármint a Hyraxtól eltekintve...
 – Már megint az a Hyrax! – szólt közbe Chart némi undorral a hangjában. – Mintha létjogosultságomat kizárólag néhány rabszolga felszabadításával tudnám igazolni! Méltatlannak, csaknem lealázónak tartom ezt! A maguk Lem doktora például épp az imént vágta az arcomba, mit műveltem a Hyraxon, én pedig megmondtam neki, hogy mi a véleményem arról az egészről, de biztosra veszem, még csak rá se hederített. Hát ide figyeljen, fiatalember! Maga költő. Ha maga sem képes megérteni a filozófiámat és a módszereimet, akkor senki sem!
Görnyedten előrehajolt, miközben Marc minden erejével azon volt, hogy figyelmét a lehető legjobban összpontosítsa. Még mindig alig tudta elhinni, hogy valóban itt van Gregory Chart hajóján, és hogy ez a nagy ember maga tart neki a művészetéről előadást.
És Chart egyszerre csak felélénkült. Szemében fellobogott a tűz, mintha szélvihar ragadott volna fel egy apró lángocskát, hogy azzal egy egész erdőt felgyújtson. A hangja is úgy ropogott, akár a tűzvész:
 – Remélem, ön is egyetért velem, hogy bármely fajtához tartozó értelmes lények világában az a mindenkori legnagyobb alkotóerő, amely kultúrát hoz létre! Az az erő, ami előtt mindnyájunknak: költőknek, muzsikusoknak, drámaíróknak, filozófusoknak fejet kell hajtanunk. . . A folyamat, mely türelemmel, vég nélküli csiszolással létrehoz valamit, a teljesség, mely mindent fel tudott szívni magába: az maga a remekművek remekműve! És ennek semmi köze az egyes személyekhez, hacsak annyiban nem, hogy néha megérhet az idő egy-egy különleges tehetségű egyéniség számára, aki képes rajta hagyni a keze nyomát a kultúra múlandó, képlékeny, cseppfolyós elemein.
Egy pillanatra elhallgatott, majd folytatta:
 – És hol találhatók valamely kultúra mutatói? A múzeumaiban? Szó sincs róla! Az első, elgügyögött gyermekdalokban, a hősökben, akiket a művészetek állítanak elénk, a szleng kiszólásokban, a viccekben, melyek olyan tömény kivonatba sűrítik a társadalom szemléletmódját, mint... mint amilyen a fecskendőbe felszívott orvosság anyaga!
Marc lopva Moragra pillantott. Az asszony szobormereven ült, de készen arra, hogy lelkes egyetértése jeléül bármely pillanatban bólintson.
Chart pedig tovább beszélt.
 – És ott vannak azokban az eszményekben, melyeket az illető kultúra részesei maguk elé tűznek, és az emberek szokásaiban, az ízlésükben, á választásaikban, bármily kicsiny és jelentéktelen dologgal kapcsolatban. Mármost, a telenavigátor létrehozása óta tetszésünk szerint kalandozhatunk egyik bolygóról a másikra... Menynyi is van belőlük? Csaknem száz! Azt hiszem, pontosan kilencvenegyet számoltam össze legutóbb. – Élesen felnevetett. – Kultúra? Egy olyan világban, ahol a legelső odaérkezők semmi egyebet nem tettek, csak úttörőkként megjelentek, felépítettek néhány kunyhót, létrehozták a legszükségesebb közszolgáltatásokat, és aztán rögtön továbbvándoroltak, mert gyűlölték a tucatnyi különböző világból utánuk jövő, mindig a sarkukban levő, állandó otthont kereső népséget. Én kultúrákat teremtek! Vagy legalábbis újrateremtek. Ezt dramatizálom. Az illető világ lakosai számára elevenné, érthetővé, közvetlenül hozzáférhetővé teszem. Feldolgoztam néha a Földön is az ősi hagyományokat. Két szerződésem volt Észak-Amerikában, három Európában és egy-egy Ázsiában, Afrikában és Ausztráliában. Azt követően Dél-Amerikába hívtak, de úgy döntöttem, hogy azt a szerződést már nem fogadom el. Átmentem inkább más bolygókra: a Cinula, Hyrax, Groseille, Logres, Pe t'Shwé... ezek voltak az állomásaim. És mindenütt összegyűjtöttem, elemeztem, tanulmányoztam, az eredetéig nyomon követtem, válogattam és csoportosítottam azokat a vicceket, azokat a gyermekdalokat, azokat a már eltorzított népi hagyományokat, azokat a meséket és balladákat és epigrammákat és... szimbólumokat, melyek az emberek tízmillióinak közös élményeit jelentik. Van a Galaktikában egyáltalán emberi kultúra? Mert ha van, azt én építettem fel!
Marc torka egészen kiszáradt, a tenyere viszketett az izzadságtól. Ennek a büszke kijelentésnek akkor sem tudott volna ellentmondani, ha az élete függött volna tőle.
 – Látja? Én most száznegyvenöt éves vagyok. Minden emberi világban megrendeztem már legalább egy előadást. Az utolsó és a legnagyobb szabású a Tubalcainon volt, ott, ahol fizetségül – legalábbis tiszteletdíjam egy részeként – ezt a hajót építették nekem. Emberi kultúrát kellett létrehoznom egy olyan világban, melyet már teljességgel uralnak a gépek, és a gyerekek kivételével gyakorlatilag semmi sincs, amit a gépek közreműködése nélkül tudnának előállítani, még a levegőt, az ivóvizet, az élelmet sem... És én megcsináltam. Pedig nem is ezzel az űrhajóval. Hanem a régivel, amit fél évszázadig használtam. És persze az agyammal!
Tenyerét a homlokára szorította, mereven kinyújtott ujjakkal: úgy látszott, mintha a koponyájából szarvak meredeznének.
 – És mi az... mi az, amit a Tubalcain lakosai kaptak? – kérdezte Marc suttogva.
 – Azt az érzést, hogy egy emberi társadalom tagjai – felelte Chart. – Mi mást? Azt tettem, amit mindig is szoktam.. . dramatizáltam. Megesett már magával, hogy egy reggel arra ébredt. . . Ó, de hiszen nem is tudom, kik a maga hősei! Nos, ébredt-e már arra, hogy az egyik hős üdvözli magát, bevonja abba a kalandos vállalkozásba, amitől ő maga vált hőssé? Az úttörők csapatába, mely meghódította a maguk számára azt a bolygót, amelyen él, és most a csapat tagjaként köszönti, és velük együtt maga is hozzájárulhat híres, nagyszerű győzelmük kivívásához Ázsiában egyszer egyetlen hónap leforgása alatt száznyolcvannyolc millió embernek adtam meg a személyes részvétel érzetét! De hát, persze. .. – Chart egyszerre társalgási modorra váltott: – A Föld olyan hihetetlenül gazdag!
Morag elmosolyodott, és hátradőlt a székén, mintha eddig azon izgult volna, képes lesz-e Chart megfelelően összefoglalni munkássága lényegét – most azonban elégedett volt a magyarázattal.
 – Tizezer év múlva – szólalt meg újra Chart – úgy fognak engem emlegetni, mint az embereket összekötő erőt a világűr benépesítése idején. Tulajdonképpen ez az a pont, ahol meg kellett volna állnom. De sajnos, még mindig egészséges és aktív vagyok, és semmi kedvem itt megállni. Ha nem kerülök össze véletlenül Moraggal, lehetséges, hogy végzetes kétségbeesésbe süllyedek. Ő azonban megkeresett engem, és javasolta, jöjjek ide, a Yanre. ..
Kényelmesen összekulcsolta ölében a kezét.
 – Azt mondják, hogy a yanlakók, bár nem emberi lények, bámulatosán közel állnak hozzánk, földiekhez. Nagyszerű! Megvan a kultúrájuk, de az már ingadozni kezd az itt élő kis emberi település tapintatos, alig észrevehető nyomása alatt. Igénylik-e vajon, hogy ezt az eredeti kultúrát valaki megtámogassa, drámai formában újra megelevenítse a bolygó lakosai számára, oly sok évezred után, mely idő alatt táplálékuk csupán ősi hagyományok és legendák sovány és híg étrendjéből állt? Pontosan ezt a kérdést akartam feltenni a hajómnak az imént. Most már biztosan elkészült a yanbeli delegáció látogatásakor rögzített beszélgetés elemzésével.
Marc feszülten figyelt. Felcsendült a levegőben ugyanaz a hang, melyet akkor hallott, amikor Morag felhozta a hajóra:
 – Az analízis megerősíti az előzetes feltételezéseket. A yanlakók hatalmon levő hrathcsoport-ja, tudatában annak, hogy kultúrájukat az emberiség magasabb rendű technikai vívmányai veszélyeztetik, már régen elszántan kutatta annak a módját, miként lehetne újra feleleveníteni a múlt idők nagy napjait, és ezt szembeállítani azzal a magatartással, amellyel az ifjabb nemzedékük, amint mondani szokták, „majmolja" az emberi viselkedést. De miután minden eddigi erőfeszítésük kudarcot vallott, most készek megragadni bármely kínálkozó lehetőséget és eszközt. A legteljesebb együttműködésükre lehet számítani.
Amikor a hang elhallgatott, Chart megkérdezte:
 – Remélhetem-e a yanbeli költészet legnagyobb élő fordítójának a segítségét is? Azt hiszem, szükségem lesz rá; a Tubalcainon megtanultam azt a keserű leckét, hogy a gépek még sok kívánnivalót hagynak maguk után.
Marc hosszú-hosszú másodpercekig ült dermedten, szédítően kavargott az agya. Ott volt egyrészt a kockázat, mi történik, ha kiszakítják a yanbeli társadalmat oly régen változatlan állapotából, emberi módon nyúlnak hozzá a féltő gonddal ápolt ősi álmaikhoz; másrészt viszont ott volt a csábító lehetősége annak, hogy részese legyen Chart legelső olyan színjátékának, melyet az emberiségtől idegen hagyományokra épít.
És ha Chartnak van igaza, és ha valóban tudja, hogyan lehet megtalálni a kulcsot, mellyel a Kitörés Eposza technikai kézikönyvvé alakítható...
Még nem is döntött teljesen, de rávágta:
 – Igen. Természetesen!

XIII.

 – Üzenet... egy üzenet érkezett a felügyelőnek – mondta Erik Svitra idegesen, amikor belépett Chevsky házának fogadóhelyiségébe. Attól a pillanattól kezdve, hogy a felügyelő felismerte és mintegy besorozta követőinek csapatába, amikor ő éppen visszaindult Chart hajójának állomáshelyéről a kolónia felé, úgy érezte: valamiképpen ő maga is belekeveredett ebbe a furcsa históriába. Valami régimódi hivatali légkör töltötte be ezt a házat: naphosszat jöttek-mentek különféle emberek, s a házigazda szinte uralkodóként trónolt köztük. Erikben egyre inkább megerősödött az a szentségtörő gondolat, hogy a kolónia egyetlen földi megbízatású tisztségviselőjének sokkal többet kellene odakinn járkálnia, hogy a hozzá tartozó közösség érverését közvetlenebbül kitapinthassa. De hát ő végül is idegen volt itt, s meglehet, hogy ebben a világban, ahol másfajta lények vannak túlsúlyban, másként mennek a dolgok.
Chevsky éppen Dellian Smithékkel beszélgetett, de most abbahagyta, és Erikhez fordult.
 – Miféle üzenet? És miről?
 – Szigorúan csakis önnek szól – felelte Erik, és átadta neki az önműködően lezárt kis tokot, amit a távközlőkészülék épp az imént kézbesített. A fejlettebb világokban is ritkaságszámba ment az ilyesfajta szolgáltatás, legelső yanbeli napja óta egyfolytában csodálkozott is, mi szüksége van tulajdonképpen efféle bonyolult berendezésre egy ilyen kicsiny és viszonylag szegényes emberi közösségnek.
 – Pardon – motyogta Chevsky, s kézbe vette a tokot. Az a pillanat törtrészéig tétovázni látszott, amíg a címzettet azonosította, majd egy pukkanással kettéhasadt, és szétteregette tartalmát. A felügyelő kíváncsi pillantást vetett rá.
 – Nahát... A dög! Az a rohadt dög!
Smithék csak bámulták, meg Erik is, és a többiek, mind a kilencen, akik ott voltak a helyiségben. Erik némelyiküknek már a nevét is megtanulta, de azóta, hogy egyszer a gifmak kábítószer hatása alá került, még mindig voltak kiesések az emlékezetében.
 – Sid! – mondta Chevsky mélységes utálattal.
 – A fenébe is, ez összeesküvés! Ez bizony szabályszerű összeesküvés! Ki akarnak készíteni!
 – Kicsoda? – kérdezte Smith felesége, Rachel.
 – Lem... meg Pokorod. .. meg Ducci... meg a többi öntelt csibész abból az önjelölt bandából ! – Chevsky galacsinná gyűrte az üzenetet meg a tokját is, és a szemételnyelőbe hajította.
 – Tudják, hogy most meg mit műveltek ezek? Körülötte mind a fejüket rázták.
 – Sid elment. Ma reggel meglépett a telenavigátoron anélkül, hogy egy szót is szólt volna nekem! – Képtelenül nagy könnyeket préselt ki a szeméből, mire Rachel papírzsebkendőket adott neki, hogy letörölje.
Chevsky váratlanul zokogni kezdett, s úgy nyögte ki nagy nehezen:
 – Nem sokat ért, de hát mégiscsak a feleségem volt, és az embernek szüksége van feleségre!
Ahogy az előbb nemet intettek, most ugyanúgy mind bólogattak a fejükkel.
 – És még csak el sem köszönt! – motyogta Chevsky elfúló hangon.
„Kíváncsi vagyok, hogyan tudta az asszony nyélbe ütni ezt az egészet – töprengett Erik. – Gondolom, lehetett valami megtakarított stiki pénze. Mert ez a pasas biztosan ellenőrizte a közös számlájukat. Szerencsés spiné! Bárcsak én is megengedhetnék magamnak egy új csillagközi telenavigációs utat!"
 – Ezzel hát el is dőlt a dolog! – harsogta Chevsky. – Összehívjuk ez ügyben a városi gyűlést! És többségi határozattal kérvényt küldünk a Földre, hogy szabadítsanak meg minket ezektől a nagyképű csirkefogóktól! Mert mi mind örülnénk, ugye, ha Chart megrendezné miná-lunk az előadását?
 – De még mennyire! – helyeseltek kórusban.
 – Még akkor is, ha olyan előadás lenne, ami... hogyan is mondjam... a bennszülött hagyományokon alapulna, nem pedig a mién-ken! – Chevsky kinyújtotta kezét, s valaki egy tele poharat nyomott a markába; valami sörféle ital volt benne. Erik már kóstolta egyszer, de savanyúnak találta.
Sejtette, ki az, aki Chevskyt ilyen irányba befolyásolja. Rachel Smithben volt valami naiv ravaszság – ha ugyan egyáltalán van ilyen – , és nagyon jól tudta, hogyan kell megédesíteni az élvezhetetlen dolgokat. Az ő befolyását érezte ki Erik a felügyelő következő megjegyzéséből is.
 – Ennek a híres művésznek, ennek a Gregory Chartnak a zsenialitása talán még abban is segítene, hogy jobban megértsük yanlakó szomszédainkat, és enyhítsük az életmódunk közti feszültséget.
Ezt a megjegyzést már nem mindenki fogadta lelkesedéssel.
Chevsky azonban rendületlenül folytatta: – De mindenesetre nagy szerencsénk volt ezzel az Erik fiúval is, aki nemcsak abban segített, hogy én... izé... megőrizhessem a tekintélyemet, amikor a saját feleségem, az a dög, úgy ki akart szúrni velem...
Szünet. Számos mosoly irányult Erik felé, aki megpróbált – bár ezt utálta – udvariasságból visszamosolyogni rájuk.
 – Hanem tájékoztatott egy tudósítógépet is, mely meghallván a hírt, hogy Chart ideérkezett, máris robogott a telenavigációs állomásra, és harmadfokú készültségben útnak eredt, még mielőtt Ducci és az a minden lében kanál fia megakadályozhatta volna. – Kényelmesen hátradőlt, kezét-lábát kinyújtotta. – Hála ennek a.. . azt hiszem, még nem mondtam maguknak, de én már érdeklődtem az informattól, és megtudtam, hogy ez a tudósítógép a Földön van bejegyezve. .. így hát biztosra vehetjük, hogy a Chartról szóló hírek máris elterjedtek az egész lakott Galaktikában.
Újabb szünet. Hadd emésszék meg a kijelentését.
 – Ami azt jelenti, hogy most aztán mi is igazán híres-nevezetesek leszünk. Az informat szerint, ahová csak beteszi a lábát Chart, ott rögtön megjelennek a Cinuláról, az Iliúmról, a Groseille-ről, de még a Földről is a jómódú turisták, hogy megtekinthessék legújabb remeklését. De még ez a megszokott, tömeges érdeklődés is nyilván megkétszereződik attól, hogy Chart most először nyúl idegen kultúrához. Ugye világos, hogy ilyen üzleti lehetőségre itt, a Yanen még soha nem nyílt alkalom!
 – Pedro Phillipset nem látom itt – szólalt meg egy hang a helyiség legtávolibb sarkából. Erik nem is ismerte igazán az illetőt, csak a nevét hallotta már; bizonyos Boris Dooley volt, aki néhány esztendővel ezelőtt érkezett, és úgy látszik, sokkal tovább maradt itt, mint ahogyan eredetileg gondolta. Egyébként Smithékkel dolgozott együtt a csatornahálózat karbantartásánál és tisztításánál.
Chevsky fenyegető pillantással mérte végig. Vészjósló dörmögés hallatszott a hangjából:
 – Na és? Ezzel mire céloz?
 – Csak arra, hogy Pedro a kolónia kereskedője, és ha valóban olyan nagy üzleti lehetőséggel kecsegtetne ez a dolog, akkor Phillips nyilván a mi oldalunkon állna. És azt is szeretném tudni, hogy az a Lem meg a Pokorod doki és a többiek miért vannak olyan frászban Charttól?
Szavait rövid, ellenséges csend követte. Egyszerre csak megszólalt Erik, pedig egyáltalán nem is szándékozott felszólalni.
 – Én...
Kivétel nélkül mind rászögezték tekintetüket. Erik nyelve hegyével megnedvesítette ajkát.
 – Nos – kezdte elszántan – én, mivel én magam csak a minap toppantam be ide, tudom, hogy ebben az ügyben sok mondanivalóm nem lehet. De hát mesterségemből kifolyólag igen sokfelé jártam már, talán harmincnál is több naprendszerben ... és van bennem valami rossz érzés ezzel a Charttal kapcsolatban, aki földi ember létére erre a nagy, ősi yanbeli előadásra vállalkozik. Ezt úgy értem, hogy vannak itt olyasféle dolgok, amiket mi nem tudunk utánozni. Nincs igazam? Úgy értem, hogy nyilván vannak olyanok is a yanlakók között, akik nem szeretik a földi embereket... Ezt úgy értem...
Tehetetlenül széttárta vaskos, barna kezét, és ebben a pózban állva fejezte be:
 – Úgy értem, valami rosszat érzek ebben. Mindenesetre szívesebben lennék bárhol másutt a világon, mint azon a bolygón, ahol Chart éppen működésbe lép. Sokat gondolkoztam ezen, és ez a véleményem...
Első pillantásra megállapíthatta, hogy érzékeny pontot érintett nem is egy jelenlevő agyában. Chevsky azonban nyersen rászólt:
 – Ide figyeljen, Erik barátocskám! Maga is mondta, hogy csak most jött ide! Hát akkor miértünk ne fájjon a maga feje! Élvezze csak az első látogatását a Yanen... vagy ha nem tetszik itt, akkor fogja magát, és menjen vissza. Az aggályokat bízza csak ránk, régiekre. Mi tudjuk, hogy mi az, amit ilyen esetben tenni kell!
 – Bocsánat – mondta halkan Erik, s a helyiség egyik homályos zugában keresett magának ülőhelyet.
 – Helyes! – folytatta Chevsky. – Arról beszéltünk, ugye, hogy összehívjuk a városi közgyűlést. Van-e valaki a jelenlevők között, aki úgy gondolja, hogy erre nincs szükség?
Senki sem jelentkezett.
 – Jó. Akkor hát tovább mehetünk. Azt hiszem, túlzás nélkül állíthatom, hogy ebben a helyiségben most megtalálható a Yanen élő emberi társadalom tekintélyes keresztmetszete, és ha ügyesen forgatjuk a lapokat, akkor a gyűlést úgy irányíthatjuk. ..
Erik már nem hallgatta. Azt számolgatta magában, vajon elegendő-e pénzének maradéka ahhoz, hogy a telenavigátorral egy másik világba utazhasson. Még az sem feltétlenül szükséges, hogy olyan világba, ahol szakmájában valami nagyon jó fogást remélhet. .. csak éppen jel, el innen, a Yanről.
A hideg futkározott a hátán, valahányszor azt emlegette valaki, hogy Chart ezeknek az idegen lényeknek akar itt színjátékot rendezni. Már régóta kifejlődött benne az a hasznos tulajdonság, hogy felfigyeljen a néhanapján jelentkező baljós előérzeteire. Most pedig úgy érezte, egy Chart-féle színjáték idején okosabb dolog bármely másik bolygóról szemlélődni, mint ott lenni, ahol ez az alak éppen tevékenykedik.
Persze, szégyenletes dolog lenne elmenni a Yanről anélkül, hogy legalább kipróbálta volna azt a nevezetes nemi összeillésüket. De hát. ..!
Nagy művész! Mi az, amit mégsem szabad megtenni ezen az alapon? Az ördögbe is! Például, novaszerűen fellobbantani valamelyik napot csak azért, hogy tanulmányozhassa azt a hatást, amit a nap hirtelen hőmérséklet-emelkedése gyakorol valamelyik lakott bolygójának a kultúrájára?
Körülbelül ugyanabban a pillanatban kérdezte Pedro Phillips gondterhelten:
 – Van arra mód, hogy mi itt valamiféle törvényes testületté alakuljunk? – Mint kereskedő, tevékeny részt vett a csillagközi áruforgalomban, s tekintettel a betegségek elterjesztésének vagy az eléggé ingatag helyi gazdasági egyensúlyok felborulásának veszélyeire, rengeteg olyan szabályzat volt, amelyet mindig figyelembe kellett vennie. Ebből következett, hogy éppen ő volt az, akit annyira izgatott a törvényesség.
Hasonlóképpen helyzetéből kifolyólag, Ducci volt az, aki viszont felhorkant, és nyomatékosan kijelentette:
 – Törvényes? Törvényes precedensek nincsenek, amíg először meg nem történik valami... és ez, ami most itt történik, nemde, éppenséggel egy első eset?
Ott ült dr. Lem híres „i" sövényére néző verandáján, kényelmes székekben az a társaság, melynek tagjaira Lem doktor már régen úgy tekintett – függetlenül attól, hogy volt-e valamiféle hivatalos megbízatásuk vagy sem – , mint a kolónia „felelős" személyiségeire, s akik most józan megfontolással bólogattak, s néztek egymásra. Pompy gazdája lába mellett nagyot sóhajtott. Mint általában a mókucicák, a hátán levő nagy kiterjedésű szaglózóna következtében ő is igen érzékenyen reagált a körülötte levők hangulatára, éppen ezért most már kezdte idegesíteni az az állandó válságérzet, amit a feszültségnek felé is áradó kellemetlen szagából érzett ki. Lem doktornak eszébe jutott, hogy kedvencének előző éjszaka lidércnyomásos álma volt. Először fordult ez elő, amióta itt voltak a Yanen. Karmaival cafatokra szaggatott egy értékes yanbeli szőnyeget.
Micsoda önző fráter ez a Chart! Úgy megkavart minket, mint gulyást a fazékban!
Remélve, hogy lecsillapítja a kedélyeket, így szólt:
 – Tekintsük át még egyszer, mi az, amit eddig tudunk. Először is.. .
 – Mit kell itt újra áttekinteni? – vágott a szavába az egyébként nyugodt Jack Shigaraku, székében előrehajolva. – Tudjuk, hogy Chart kedvező választ kapott, méghozzá nemcsak az ifjú „majmoktól", hanem a konzervatív, idősebb yanlakóktól is. Tudjuk, hogy igénybe vette Marc Simon segítségét is, és akár helyeseljük Marc egész magatartását, akár nem... – és a tanító éreztette, hogy ő bizony nem helyesli, ami nem is volt meglepő, hiszen az idegen világokban tevékenykedő minden oktatóhoz hasonlóan, ő is lelkes híve volt a földi műveltség folyamatosságának, és mindenképpen annak a megőrzésére törekedett – , azzal a ténnyel mégis számolnunk kell, hogy a földi emberejt közül ő az, aki legtöbbet tud a Yan kultúrájáról. De minket, hogy úgy mondjam, faképnél hagyott. Egyszóval, Marc...
Nem vonta le a következtetést, csak újra hátradőlt a székben. De Lem doktor számára nyilvánvaló volt, hogy mindenki tudja, mit akart mondani.
 – Csak éppen ne Morag Feng csalogatta volna ide Chartot! – jegyezte meg bánatosan Jack felesége, Toshi.
 – Pedig ő tette – felelte élesen Pedro. – Elég baj ez nekünk! – Miután felkeltette a társaság figyelmét, így folytatta: – Arra vonatkozólag pedig, hogy törvényes testületté alakulhassunk, tanácsot kértem az informaitól, és...
Megszólalt a távközlő. Lem doktor elnézést kért a többiektől, hátrafordult székében, s miközben a verandán működő és most őhozzá lebegő készülék felé nyúlt, hallotta, amint Pedro kitartóan mondja tovább:
 – És kiderítettem, hogy nekünk, úgy is mint az itteni egész emberi lakosság határozatképes csoportjának jogunkban áll önmagunkat politikai testületté, egy olyan. . . Hogy a csudába is hívják ezt? Ja igen, párttá nyilvánítani! Ezek után pedig a tennivalónk a következő. Ha összehívják a legközelebbi városi gyűlést...
Egyszerre csak azt vette észre, hogy senki sem figyel rá. Mindenki megfordult és Lemre nézett, meg a távösszekötő miniatűr képernyőjére, mely most Lem doktor széke elé lebegett. A kép gyenge minőségű volt, s a rikácsoló, erőlködő beszéd is torzítva hallatszott. Jellegzetességei azonban félreismerhetetlenek voltak.
 – Csillagközi hívás! – jegyezte meg Toshi teljesen elképedve, majd egész fölöslegesen hozzátette: – Pszt!
A képernyőn egy nagydarab, de azért egészen csinos, sötét hajú, élénk rózsás arcú nő el-eltünedező, elhomályosodó, de néha tökéletesen kivehető képe jelent meg, s azt mondta:
 – Lem doktor? A yanbeli kolónia névjegyzékéből megállapítottuk, hogy ön ott a korelnök, az egyetlen hivatalosan feltüntetett személy a felügyelőn kívül, ő viszont pillanatnyilag nem válaszol a hívásra, így hát megbocsát, ugye, ha önt...
 – És ön kicsoda? – vágott közbe dr. Lem, amikor felocsúdott – első meglepetéséből. – És honnan hív? Mit óhajt?
 – A nevem Claudine Shah, és a Földről beszélek – mondta a nő. A verandán mindenki feszülten figyelt. Hívás a Földről! Amióta a kolóniát megalapították, ilyesmi legfeljebb ötször-hatszor fordult elő.
 – És egy utazási iroda megbízásából jelentkezem. Eddigi útvonalait irodánk már régen szerette volna kiegészíteni egy olyan bolygóval, melyet gyűrű vesz körül. Nemrégiben járt önöknél egy tudósítógép, az közölte a hírt, hogy Gregory Chart ott van a Yanen; ez hát a legjobb alkalom lenne arra, hogy...
 – Töröljük ezt a hívást! – mondta dr. Lem. A képernyő engedelmesen üresen kivilágosodott. Lem doktor laza kézmozdulattal elúsztatta magától a készüléket, visszafordult, és társaira pillantott.
Mindnyájan hallgattak.
 – Azt indítványozom – mondta végül dr. Lem – , hogy úgy is mint felelős javaslattevő testület, nyújtsunk be egy kérelmet a Föld kormányzatához, és ebben kérjük, hogy ha kell, akár erőszakkal is, de távolítsák el Chartot a Yanről. Meg kell akadályoznunk, hogy végrehajtsa a tervét, és felelevenítse a Kitörés Korát.

XIV.

 – Most végre alkalmam lesz meglátni azt a híres-nevezetes Kitörés Lángját – mondta Chart, és megállította a levegőben az expresszsuhanót. Marc már évek óta nem ült ilyen járművön, de ehhez hasonlatos korszerű modellben még sohasem: tökéletesen hangtalan volt, és a legcsekélyebb rezgés sem árulta el mozgását. Nem vitás, hogy ez is része volt annak a tiszteletdíjnak, amit Chart a Tubalcainon kötött ki magának.
A nap sugarai éppen akkor kezdték színpompába borítani a Mandala kristályoszlopait. Chart tökéletesen időzítette az érkezésüket.
 – Elhelyezte odabenn az érzékelő szerkezetet? – érdeklődött Marc.
 – Természetesen. – Chart hunyorogva nézett oldalra, a fényudvaros nap felé. – De túl gyors eredményt azért ne várjon! Több tucat, talán még száznál is több felvételt kell összevetni egymással, amíg majd sikerülhet kiszűrni a zajból a jelzéseket. A napot körülvevő porfátyol minden bizonnyal szörnyen összezavarja a színképet.
 – Most! – kiáltotta Morag a hátsó ülésen.
Mintha odalenn az áttetsző oszlopokat hirtelen tűzzel futtatták volna be: a Mandala most összessége és sűrített kivonata volt mindannak, amit az emberek egy remekül csiszolt drágakőben Valaha is megcsodálhattak. Harangcsengéshez hasonlatos, kristálytiszta színeket szorítottak háttérbe az újabb és újabb, csíkokban, örvénylő ívekben megjelenő, káprázatosán ragyogó fénynyalábok. Egyik gyöngyházfényű, szivárványos színjátékot másik követte, majd új színárnyalatokba olvadtak össze, miközben mögöttük elviselhetetlen ragyogássá fokozódott a fény.
És mégsem tudták levenni róla a szemüket. Maréban – és kétségtelenül Moragban is – fájdalmas emlékeket ébresztett; hiszen senki számára sem lehet kellemes a visszaemlékezés saját átmeneti őrültségére. A tobzódó színek hullámai mintha szívfájdító érzést, valamiféle jelentést vagy rejtett értelmet hordoztak volna, mintha az ember egy félig-meddig már a földbe temetett, idő koptatta kőre bukkanna, amelyen egyszerre csak hajdanvolt felirat nyomát fedezné fel, de olyan írásét, melynek utolsó értője már ezer esztendeje halott.
A szemmel látható dicsőség röpke, hihetetlenül káprázatos felvillanása volt ez – és máris elmúlt az egész! A nap túlhaladt a zeniten.
Chart hangosan, mélyet lélegzett. Marc arra gondolt, hogy Chart a Láng fellobbanásának harminchat másodpercén át véges-végig visszafojtotta lélegzetét. Most pedig megilletődött hangon mondta:
 – Óriási! És ilyen rövid időbe tömörítve az egész! Bizony, az én kis fénytrükkjeim olyanok e mellett, mint. .. mintha egy kisgyerek mázolna nevetséges pacnikat festékbe mártott ujjával!
 – Ezt most te mondtad ki! – jegyezte meg halkan Morag. – Nem hitted el nekem, ugye? Legalábbis mostanáig!
 – Hát.. . – Chart hátradőlt a vezetőülésen – azt hiszem, valóban nem hittem el. És ezek a yanlakók még azt a fáradságot sem veszik maguknak, hogy idejöjjenek és megnézzék?
 – Sohasem hallottam, hogy felnőtt yanlakó eljött volna ide, hogy megnézze a Lángot – erősítette meg Marc.
 – Fantasztikus! – Chart kábultan csóválta fejét. – Azt tudja, ugye, hogy előadásaimhoz mesterséges kozmikus részecskéket állítok elő.
Olyan tárgyakat. .. szerkezeteket... amelyek különböző jelzéseket sugároznak, felfokozzák a hangulatot, előkészítik a közönséget, hogy úgy reagáljanak, ahogy én akarom... De ehhez hasonlóan látványos dolgot még sohasem hoztam létre!
Egy ideig szótlanul ültek, Chart végül megdörzsölte szemét, s újra a suhanó kapcsolóihoz nyúlt.
 – Most pedig hová? Persze, persze... azokhoz az úgynevezett Gladen Menhirekhez.
Vagyis: a múlt emlékeinek teljes felmérése következik. A Gladen Menhirek, melyek szabályosan sorakoznak, körülvéve az egész bolygót szárazföldön és víz alatt; pontosan harminckét egész négy tized kilométernyi távolságra egymástól: teljesen azonos műkő tömbök, mindegyik hatvanhét méter magas, az alapja tizennégyszer tizennégy méter, a sarkai lekerekítettek. Aztán a Mullom Wat, mely a Scand óceánból emelkedik ki, és halkan zümmög nyitott tetején a szél. Félelmetes sziklába, valami gránitfélébe vájt hatalmas üreg a belseje, annyi padsorral, hogy az üléseken tízezer yanlakó is kényelmesen elférhetett, arccal egy csupasz fal felé fordulva. És egy spirális labirintus, olyasféle, mint egy középen félbevágott tengeri kagyló, melynek járata valamilyen központi kör felé vezet... de aztán kifelé halad megint. És nem jut el sehová sem.
És aztán tovább... Egy nap, egy éjszaka és még egy nap telt el, amíg sorra látogatták az északi félteke fontosabb emlékműveit; repülés közben ettek, és akkor aludtak, amikor az óceán fölött haladtak át, de kétszer is felébresztette őket az automata, hogy leereszkedhessenek a vízből magányosan kiálló, rejtélyes kisebb építményeknél, s ott körözzenek egy ideig; ezek ugyan nem voltak olyan jelentősek, mint a Mullom Wat, de hasonlóképpen talányosak.
És minden egyes megállónál bebizonyosodott, hogy mielőtt elindult ide Chart, mennyire alaposan tanulmányozott mindent, ami a Yanre vonatkozott. Marc csatolt az eposz fordításához egy függeléket is, ebben próbálta azonosítani a fennmaradt ősi emlékeket azokkal a.műalkotásokkal, amelyekre a költeményben hivatkozásokat talált. Egyeseket egyáltalán nem volt nehéz felismerni; a Kitörés Mandalája például annyiszor szerepelt az eposzban, hogy annak azonosságához vita sem férhetett, de a Mullom Watot és még néhány más építményt is aligha lehetett volna bármi mással összetéveszteni. A problémák ott kezdődtek, ahol fennállt annak a lehetősége, hogy a szövegben említett eredeti épület már nincs meg – talán a Kralgak területén állt, s a meteoritok zápora nyilván régen megsemmisítette.
De amikor Chart megvizsgálta az egyes építményeket, folyton ilyeneket mondott:
 – Lehetséges, hogy ez a Hatodik Könyvben leírt emlékmű, ahol az erdőt visszaküldik a múltba? – Vagy pedig: – Ez arra a Második Könyv elején levő szakaszra emlékeztet engem, ahol a játékmesterek egy magas hegytetőn tartanak gyűlést.
Marc csak ámuldozott, és igyekezett minden tudását összeszedni, hogy alátámaszthassa vagy pedig megcáfolja ezeket az éles logikával végiggondolt feltételezéseket. Újra és újra megesett, hogy Chart egyszerre csak olyasmit vett észre, amire addig ő maga sem figyelt fel. Percről percre nagyobb tisztelettel nézett rá.
És akkor Chart végül kijelentette:
 – Jól van! Most pedig a déli féltekére indulunk!
Marc hosszan, döbbenten nézett rá. Majd nagy sokára azt kérdezte:
 – Ebben a. . . ebben a micsodában? Úgy gondolja, hogy a Kralgakon át?
 – Miért ne? Látni akarom a déli emlékműveket is. Meg természetesen meg kell néznem a vadakat is.
 – De hiszen... – Még mielőtt azonban kimondta volna, máris semmivé lett Marc ellenvetése, amint körülnézett a suhanó belsejében. Hát igen, ez a legújabb típusú tubalcaini suhanó minden bizonnyal arra is képes, hogy sértetlenül átrepüljön Kralgak fölött.
 – Fél a meteoritoktól? – fordult hozzá Morag. – Nem kell félnie. Csak nem képzeli, hagynám, hogy Gregory az életét kockára tegye? Vagy az enyémet! Nem. Az számomra nagyon is sokat ér!
 – Persze.. . persze... csak talán már nagyon hozzászoktam, hogy úgy éljek és gondolkozzam, mint a yanlakók. Számukra természetesen a Kralgak átrepülésének még a gondolata is elképzelhetetlen.
 – Azt hiszem, lenyűgöző utazás lesz – mondta Chart. – És ezt a suhanót egy húsztonnás sziklánál kisebb valami még csak ki sem tudja billenteni ütjából. Egyébként inkább az óceán, mintsem a Kralgak fölött fogunk átrepülni. Értesüléseim szerint a vadak legsűrűbb koncentrációja a déli kontinens hozzánk közelebbi partja mentén található, innen tehát a főkör irányában haladva, egyenesen oda repülhetünk, ahol ezek élnek.
Amikor Marc megpillantotta maga előtt a sötétkék víz színén a meteoritokkal bombázott övezet határát jelentő fehér tajtékot, minden elszántsága ellenére is meg kellett kapaszkodnia, ujjai teljesen elfehéredtek, olyan szorosan markolta az ülés karfáját. Charton semmiféle feszültség nem látszott, csak valami elragadtatott izgalom jele. Olykor-olykor felvonta szemöldökét, amikor különösen nagy vízoszlop lövellt fel. Ahogy közeledtek, mintha az egész égboltra szabálytalan csíkokban tüzes fonalakat fűztek volna, aztán egy enyhe kis rázkódást lehetett érezni, Marc felpillantott, és rémülten vette észre, hogy a suhanó átlátszó tetején egy meteorit zúzódott szét. És közben a háttérben ott pislákolt a Gyűrű, mely a nappali ég kék ködfátylán keresztül éppen csak látható volt: egy halvány, halvány fehér szalag.. .
Összerezzent, amikor újabb kődarab csapódott nekik. Hallotta, amint Morag felkuncog. Dühös lett önmagára, inkább lefelé nézett, ahol a vizet láthatta, mely pontosan úgy kavargott, olyan habosán tajtékzott, mint egy sebesen rohanó patak zuhataga.
Pedig errefelé volt a legmélyebb a tenger. A felszínt leginkább megközelítő sziklák csúcsa is jó százméternyire volt a víz alatt.
 – Pompás! – mondta Chart. – Bámulatos!
És. .. Hát igen, bizonyos szempontból valóban az. Ezt Marénak is el kellett ismernie. De annyira azért nem nagyszerű, hogy megérte volna egy fél bolygó elveszítését.
 – Oda nézzetek! – kiáltotta váratlanul Chart, és magasba lendített kezével a zenit felé mutatott. Hatalmas, több tonnás szikladarab zúdult lefelé, jobbra az ő útvonaluktól, vakító fehér csíkot hagyva maga után a légben. Amikor a vízbe csapódott, óriási robbanás hallatszott, s egy gőzoszlop lövellt szökőkútszerűen, több száz méternyire a magasba. Szél ragadta magával a permetet, egy röpke pillanatra a suhanó fedelét is ellepte a pára, de az önműködő tisztítószerkezet rögtön újra tökéletesen átlátszóvá tette.
 – Bárcsak igazán tiszta képet tudnék alkotni magamnak arról, hogy milyenek is voltak fénykorukban a yanlakók – mormolta Chart maga elé. – A játékmesterekről meglehetősen pontos elképzelésem van, de az utódaik még mindig rejtélyesek számomra. Marc!
 – Tessék?
 – Marc, maga ismeri az embereket. Képzelje el, hogy az emberiséget otthon, a Földön valami nagy, nagy katasztrófa érte volna, de még a csillagközi telenavigációs utazás előtti időkben. Képzeljen el egy... mondjuk egy háborút! Tudja egyáltalán, mi az, hogy háború?
 – Tudom.
 – Vagy valami más katasztrófát, amely tönkretette volna a korabeli civilizációt. El tudná képzelni, hogy az emberiség annyira elcsügged, hogy teljesen lemondjon az újjáépítésnek még a reményéről is?
 – Én. .. azt hiszem.. . el tudnám képzelni – felelte Marc. – De csak abban az esetben, ha a katasztrófa következtében az emberek olyan primitív fokra süllyednének, mint itt a vadak.
 – Igen, pontosan. Ezek a vadak, akiket most meg fogunk tekinteni, jellemző példái annak, hogy mi történhetett volna az emberiséggel, habár, én legalábbis merném remélni, az emberek néhány évszázad után mindent újrakezdenének, és nem maradnának tízezer évig a fásult barbárság állapotában. – Körülöttük minden irányban folytatódott a tűzeső, az óceán zubogott és hánykolódott alattuk, de Chart már oda sem nézett. – De hát a civilizált yanlakók! Hihetetlen! Hogy így egyszerűen kiengedték kezükből a... a saját vívmányaik színe-javát, és attól a bizonyos naptól kezdve, a jelek szerint, teljesen megelégedtek a puszta létfenntartásukkal.
 – Teljesen azért mégsem elégedettek – szólt közbe Morag.
Chart hátrafordulva kérdezte:
 – Azokra a „majmokra" gondolsz? Tudom. Van elégedetlenség is, ez elég nyilvánvaló. De ennek felkeltéséhez az kellett, hogy kapcsolatba kerüljenek az emberiséggel. És hát mi ez az egy évszázad, ha egybevetjük a megelőző kilenc és fél évezreddel? Olyan ez az egész, mintha a játékmesterek egy más fajhoz tartoztak volna, nemde? Vagy mondjuk ők voltak a faj élcsapata. Egy kicsiny csoport, melyben összpontosult az összes kezdettiényezőképesség, eredetiség, találékonyság, s amikor ők eltűntek... – Olyan kézmozdulatot tett, mintha homokot rázna le a tenyeréről. – Azért mégis ugyanahhoz a fajtához tartoztak, ugye?
 – Tudomásom szerint olyasmire soha senki sem célzott, hogy a játékmesterek nem a mai yanlakókkal azonos fajta lények lettek volna – mondta Marc.
 – És a vadak?
 – Én magam soha egyetlenegyet sem láttam még – ismerte be Marc. – De az informatnak vannak erre vonatkozó adatai. Testi felépítésük azonos a többi yanlakóéval, csak gyakran csenevészek vagy betegek.
 – Értem – bólintott Chart. – Ohó, itt már tisztább a felszín! Úgy látszik, átjutottunk a meteoritövezeten.
Még egy égi kődarab zúzódott szét a tetőn. De ez sem okozott nagyobb izgalmat, mint a többi. A suhanó zavartalanul folytatta útját.
Félóra sem telt el azóta, hogy elérték a déli földrész partját, amikor máris rábukkantak a vadak egyik törzsére. Chart már korábban bekapcsolta az antivíziós készüléket, így aztán a kabin nem volt látható, sem hallható, amikor a vörös homokos part mentén finoman lefelé suhant. Húszan vagy huszonötén lehettek a felfedezett csoportban: férfiak és nők nagyjából egyenlő számban, mind meztelenek, csak a nyakuk és a derekuk köré kötöttek lombfüzert. Két gyermek is volt a csoportban, de még nagyon pici volt mind a kettő, ölben vitték őket. Homoki férgekre vadásztak mind: hegyes végű karókkal vagy a csupasz lábujjaikkal túrták ki föld alatti lyukaikból. Amint megtalálták, nyomban meg is ették. Csak ketten voltak köztük, akik elvitték a lelőhelyről a férgeket, mindketten férfiak. Ezek odafutottak a gyermekeket cipelő nőkhöz, és zsákmányuknak mintegy a felét nekik adták.
 – Ezek az apák? – kérdezte Chart.
 – Nem valószínű – felelte Marc, miután egy pillanatig maga is elgondolkozott ezen. – Azt hiszem, emlékszem, mit mondott ezzel kapcsolatban az informál. Ezek felváltva gondoskodnak a gyerekekről. Ez az északon meglevő szokásnak valamilyen csökevényes változata. Azt tudja, ugye, hogy ott az újszülötteket egy kortchnak nevezett különleges tartályban elküldik valamelyik másik városban élő rokonukhoz, s a gyermekek igazi szüleiket öt- vagy hatéves korukig nem is látják viszont.
 – Természetesen tudom. Tanulmányoztam a yanbeli családi kapcsolatokat. – Chart minden figyelmét összpontosítva kémlelte a vadakat. – Igen, ami a testalkatukat illeti, nagyon hasonlítanak az északiakra. Nézzük csak, hátha meghallhatjuk a beszédüket!
Egy kattanással bekapcsolt valamit. Marc nem látta, hogy ettől bármi is történt volna; megkérdezte hát, hogy mi volt az.
 – Egy antivíziós monitort bocsátottam ki – felelte Chart. – De ahogy a hangjából kiveszem, azok ott lenn nem valami sokat beszélnek. Figyelje csak! – Elcsavart egy gombot, s a suhanó kabinjában egyszerre valami lágy hang hallatszott : a partot nyaldosó apró hullámok csobogása, amit olykor-olykor a talajon kúszó, fejletlen növényzethez érő mezítelen lábak surrogása tarkított.
 – És nincsenek fegyvereik – mondta Chart tűnődve. – És szerszámaik is csak olyan kezdetleges munka elvégzéséhez, mint az a turkálás a talajban, így van?
Marc bólintott.
 – Azt hiszem, kitűnően meg fognak felelni – jelentette ki váratlanul Chart. – Persze, kétszeresen is meg kell győződnünk róla. Nézzük csak azt a fickót, aki ott messzebbre ment a többiektől, s a társai most nem láthatják.
Chart egyik kezével egy hímneműre mutatott, aki éppen egy nagy szikla mögé ment. A másik kezével a szerelvényfalon nyomta le az utasításait közvetítő kapcsolókat.
A férfi váratlanul a levegőbe emelkedett, mintha üvöltött volna, aztán eltűnt.
 – Mit csinál? – kiáltott fel Marc.
 – Csak tanulmányozom, megnézem, hogy megfelel-e – válaszolta szórakozottan Chart. – Hm! Igen... a testalkata meglehetős... egy kicsit hiányosan táplált, de hát azon lehet segíteni... Igen! Ezek a vadak nagyon megfelelők lesznek... már amennyiben ez egy tipikus példány.
 – Nagyon megfelelők lesznek?... Mire? – kérdezte Marc vontatottan. Valami jeges, kellemetlen  gyanú  kezdte  befészkelni  magát  az agyába.
Chart nagyot sóhajtott.
 – Természetesen arra, hogy Bizonyos részeiket eltávolítva beprogramozzam őket. Olyan felszerelésem nincs, ugyebár, amivel yan típusú androidokat állíthatnék elő. Pokoli munka lenne arra berendezkedni, meg nagyon költséges is. De ha sor kerül az előadásra, szükségünk lesz beprogramozott szereplőkre, akik a játékmestereket alakítják.
 – Öntsünk tiszta vizet a pohárba – mondta, Marc, és az ajkába harapott. – Ki akarja preparálni ezeket a vadakat? Ki. . . kibelezni őket?. ..
 – Megmondtam! – csattant fel Chart. – Feltétlenül szükségünk lesz beprogramozott szereplőkre!
Halálos csend volt, csak a műszerek ketyegése hallatszott, amint azok tovább elemezték a fogoly testi adottságait.
 – Vigyen vissza Prellbe – mondta végül Marc. Chart rábámult.
 – Azt mondtam, vigyen vissza Prellbe! – ismételte. – Én ebben nem veszek részt! Ökölbe szorította kezét.
 – Marc, viselkedjék okosan – szólt rá Morag, ültében, előrehajolva. De Marc csak üvöltött:
 – Nem hallotta, mit mondtam! Gyerünk! Tegye már vissza a földre azt a szerencsétlen ördögöt, engem pedig vigyen azonnal haza!

XV.

Tulajdonképpen mik vagyunk? Kérelmezők?
Ez a kérdés újra és újra felbukkant dr. Lem agyában, amint ott ment merev tartással az önjelölt kis küldöttség élén, hogy látogatást tegyenek Kaydadnál, a Szószólónál. Mellette ment határozott, döngő léptekkel Hector Ducci, majd a Shigaraku házaspár, valamint Harriet és Pedro zárta be a sort. Mind egyetértettek abban, hogy van még egy utolsó remény, mielőtt a Földtől kérnének segítséget, amit valószínűleg úgysem kapnának meg. Charthoz hiába fordulnának, semmi értelme sem lenne; Chevskyhez folyamodni teljes képtelenség, hiszen a felügyelő már meggyőzte önmagát: Chart előadása a Yanen, éppen akkor, amikor ő a kolónia hivatalos megbízottja, személy szerint őneki is hírnevet szerezne, talán még ahhoz is hozzásegítené, hogy egy másik bolygóra, valamilyen nagyobb állásba helyezzék át.
De ha a yanjakókhoz fordulnak, az talán. . . de csak talán...
 – Ugye, már majdnem ott vagyunk? – kérdezte a háta mögül Toshi. Dr. Lem bólintott. Mintegy öt perccel azelőtt lépték át Prell emberi és yanlakóövezetének jelképes határvonalát. Itt már nem a földi építészet dogmatikusan kockaszerű alakzatai vették őket körül, hanem a yanbeliek csaknem tojás alakú lakóházai: lapos, középen nyitott tetejüket felfelé meghosszabbított, befelé hajló falak keretezték; ezek az épületek kívülről szinte tagolatlannak, teljesen jellegteleneknek látszottak, elrendezésük ugyanis befelé összpontosult, az átrium és a medence, esetleg a virágágyak vagy fafaragások vagy valami más olyan tárgy köré, amit a ház gazdája saját ízlésének megfelelően választott ki.
 – Hová tűntek ezek? – morogta Ducci. – Még sohasem láttam ilyen üresnek az utcákat!
 – Nem érzi ezt a szagot? – válaszolt Harriet. – Sheyashrimot készítenek. – Feltűnően nagyot szippantott a levegőből.
 – Micsoda? – szippantott egyet Ducci is. – Nahát... bizony! Eddig fel sem tűnt nekem, de azt hiszem, már a harmadik vagy negyedik olyan ház előtt megyünk el, ahonnan ugyanez a szag árad.
 – Talán inkább a harmincadik vagy negyvenedik előtt – tette hozzá Jack Shigaraku fanyarul, miközben megszaporázta lépteit, és felzárkózott Ducci és dr. Lem mellé. – Azt hiszem, hordószámra főzik.
Egy pillanatig hallgattak, amint végiggondolták mindnyájan, hogy micsoda irdatlan mennyiségben készülhet itt ez az erős kábítószer. Rendes körülmények között csupán egy-egy csecsemő születése utáni napon volt rá szükség, amikor is – mintha csak a yanlakók egész nemzetségének kollektív tudatalattija ösztönözné őket – tekintélyes felnőttek csoportjai isszák szertartásosan a Sheyashrimot, majd azt követően vad, állati táncba és végezetül egymásba gabalyodó testek féktelen tobzódásába szédülnek.
 – Ez is összefügg Chart tervével? – kérdezte Toshi, amikor néhány lépéssel továbbmentek. Férje a fejét csóválta.
 – Fogalmam sincs róla. És magának, Yigael? Lem doktor sóhajtott.
 – A Kitörés Eposzának Marc-féle fordítása szerint a sheyashrim szert a játékmesterek dolgozták ki, méghozzá pontosan a nagy vállalkozásukat megelőzően. De hát én eredetiben, sajnos, sohasem olvastam az eposzt, így hát csak Marc tolmácsolására hagyatkozhatok.
 – Az a nyavalyás! – sziszegte Toshi mérgesen. – Az a megszállott alak! Hogy valaki így összeálljon ezzel a Charttal!. .. Hát nem tudja, mi az, amit ezzel ránk szabadíthat?
Dr. Lem a szeme sarkából rápillantott.
 – A kolónia tagjai sohasem viselkedtek tisztességesen Marckal – mondta végül. – Maga és Jack pedig azok közé tartoznak, akik a legkomiszabbul bántak vele.
 – Na, várjunk csak egy pillanatra... – kezdte Jack.
 – Ez így vari! – Lem doktor a fejét szokatlan eréllyel felszegte, és a tanító szemébe nézett. – Tudom, milyen nagyra becsüli az emberi műveltséget, és azt is tudom, hogy haragszik Marcra, mert ő többre tartja a yanbeliek társaságát, mint a saját embertársaiét. De ő egy határozott cél érdekében kötelezte el magát erre. És megjósolom maguknak, hogy még mielőtt ez az egész história véget ér, mind hálásak leszünk neki, amiért ilyen kitűnően érti a yanlakók nyelvét. Ne kerteljünk! Ha ő nem fordította volna le a Kitörés Eposzai, ugyan miből tudhatnánk meg, hogy mire kell számítanunk?
 – De az ő fordítása nélkül ugyan mi csalogatta volna ide Chartot? – vágott vissza Jack.
Lem doktor azonban kitartott a maga álláspontja mellett.
 – Ha egyszer a fejébe vette, hogy színjátékot rendez egy nem emberi közönség számára, akkor egészen logikus, hogy az első választása úgyis a Yanre esett volna – mondta.
 – De hogy pontosabbak legyünk – vetette közbe Harriet – , Chartot nem Marc, hanem Morag
Feng hozta ide. És éppen ez a tény az, amit számításba kell vennünk.
 – Gondolja, hogy azért jött ide, hogy bosszút álljon? – kérdezte Pedro.
 – Nem. Sokkal veszedelmesebb célja van. Azért jött, hogy igazolást találjon a saját ostobaságára.
 – Ez itt már Kaydad háza – mutatta dr. Lem. – És lám, várnak minket.
A fénygömböc az ajtó fölött zöld színben világított, ami azt jelentette, hogy igen megbecsült személyek látogatását várják előzetes megbeszélés alapján; váratlan vendégek viszont szíveskedjenek más alkalommal visszajönni.
Vetcho ott volt a Szószólónál, erre egyébként számítani is lehetett. De jelen volt Goydel is, amire viszont nem gondoltak. A legmesszebbmenően kimért szertartásossággal üdvözölték vendégeiket, s hagyományos yanbeli párnákra ültették őket. Kaydad átriuma, már amennyire dr. Lem meg tudta ítélni, egészen különleges volt, őneki tulajdonképpen soha sem tetszett. A közepén medence, szobor vagy virágágyás helyett egy 4 x 2 m széles és legalább tizenkét méter mély kút volt, amit semmiféle korlát, de még csak alacsony kőszegély sem vett körül.
Lem doktor a kút helyett inkább a színes háncsból szőtt faliszőnyegekre igyekezett irányítani a tekintetét.
De valahogy nem olyan volt az egész szituáció, mint amilyennek lennie kellett volna. Erre rögtön rájött, amint belépett, mert a levegő itt is a sheyashrim illatával volt tele, s tudta, hogy ezt a többiek is észrevették. És ekkor a Szószóló matrónája üdítő ital gyanánt a ghulfa gyümölcséből készült szíverősítőt kínált.
Ez felséges ízű ital volt. De emberekre mérgező hatású. Egyetlen pohárka már gyomorgörcsöket, körülbelül háromkupicányi pedig delíriu-mot okozott.
Ez tehát visszautasítást jelent, gondosan mérlegelt, de határozott visszautasítást.
Ilyen létszámú társaságnál a tárgyalást bevezető formaságok körülbelül tizenöt-húsz percig tartottak. Ezután a ház matrónája visszavonult, Kaydadnak pedig a vendégek nyelvén illett volna látogatásuk tárgyát szóba hozni, miután addig, az udvariasság szokásainak megfelelően, yan nyelven beszéltek.
A Szószóló azonban kitartott a yan nyelv mellett.
„Ahogy óhajtod" – sóhajtott magában dr. Lem, és remélte, hogy meglehetősen bizonytalan nyelvtudása nem fog félreértésekre vezetni.
 – Ez a yanlakók bolygója – kezdte Lem doktor – , nem pedig az embereké, éppen ezért változtattunk néhány szokásunkon, hogy jobban összhangba hozzuk az önökéivel. De most egy rendkívül súlyos probléma merült fel, amit feltétlenül meg kell beszélnünk. Ezt az ügyet illetően én vagyok az Elgadrin. – Ezt a kifejezést használta, amit általában, Szószólónak fordítottak.
 – Igazán távol áll tőlünk, hogy kétségbe vonjuk annak a szavahihetőségét, aki ilyen nagy horderejű kijelentést tesz... – Ezt Vetcho mondta. És azt jelentette: meglehet, mégis kénytelen kétségbe vonni Lem doktor szavahihetőségét. Vetcho köztudottan sokkal konzervatívabb és sovinisztább volt, mint Kaydad. – Ugyanakkor szeretnők felhívni a figyelmet arra, hogy létezik egy olyan földi személy, aki a „felügyelő" címet viseli.
 – Chevsky felügyelő megbízatása az emberi kolónián belüli ügyekre vonatkozik, nem pedig a két különböző faj közti kérdésekre. Rutinjellegű és adminisztrációs kérdéseket kényelmi szempontból vele is el lehet intézni. A most megbeszélendő ügy azonban nem ilyen mindennapi probléma. – Lem doktor meg akarta törölni az arcát, de aztán úgy döntött, mégsem teszi. Eddig yan nyelven is világosan, érthetően fejtette ki álláspontját, csak sikerüljön továbbra is tartania ezt a színvonalat. ..
Bár ez egyáltalán nem volt helyénvaló, most egyszerre mégis arra gondolt, milyen kár, hogy Pompyt ptthon kellett hagynia. A yanlakók azonban a jelek szerint sohasem tartanak háziállatokat, az pedig, hogy valaki egy állatot vigyen a társaságukba, súlyos sértésnek számított.
 – És mi lenne ez az ügy? – kérdezte ekkor Kaydad.
 – Gregory Chartnak az a terve, hogy újból életre kelti a Kitörés Korát.
A földi emberek minden idegszála pattanásig feszült. Sokkal hosszabb bevezető udvariaskodásra számítottak. Abból, ahogy nyugalmat erőltettek az arcukra, dr. Lem pontosan leolvashatta, mennyire nyugtalanította őket az ő kertelés nélküli, nyers kijelentésének a hatása.
Kaydad végül megszólalt, de fagyos arckifejezése olyan volt, mintha kőálarcot viselt volna.
 – Ez az ügy nem képezheti vita tárgyát.
A mondat yan nyelven még ennél is energikusabban hangzott. Filozofikus tagadó módban volt, az abszolút elutasításnak abban az alakjában, amellyel általános, kategorikus tagadást szoktak kifejezni.
 – Ez azt jelenti, hogy ilyen ügy nem is létezik? – próbált szerencsét dr. Lem ezzel a kérdéssel, s közben lázasan keresgélt iskolásán szabályos yan nyelvtudásának elhomályosult emlékei közt; amikor ugyanis a bolygóra érkezett, öt vagy tíz esztendeig szorgalmasan tanulta a helybeliek nyelvét, később azonban meglehetősen elhanyagolta. – Vagy azt jelenti, hogy az... izé... az érintett tárgykört egyáltalán nem lehet a nyelvünkre venni?
Ezen az ősi, bonyolult nyelvezeten ez két, egymástól teljesen és nyilvánvalóan külön álló dolgot jelentett.
 – Ez azt jelenti – mondta Goydel – , hogy az érintett tárgykörnek nincsenek olyan vonatkozásai, amelyek bármiféle vita alapjául szolgálhatnának.
A többiek nyomatékosan bólogatttak.
 – Más szavakkal – fűzte hozzá Lem doktor a saját nyelvén – , megteszik, amire készülnek, függetlenül attól, hogy mi helyeseljük-e vagy sem.
 – Általános hallgatás.
 – Értem – folytatta kis szünet után. – Végezetül tehát ide jutottunk: a valamikor oly büszke yanlakók kétségbeesett igyekezetükben, hogy visszaszerezhessék elmúlt dicsőségüket, már olyan mélyre süllyedtek, hogy kénytelenek egy földi embert szerződtetni, hogy az segítsen rajtuk.
Aztán várt. Emlékezetében most újra hallani vélte Chart gunyoros hangját, amint megjegyezte: olyan hosszú időt töltött a yanlakók közt, hogy már elfelejtette, miként kell egy sértést megfogalmazni. Ez talán igaz is lehet, amikor a saját nyelvén beszél. Yan nyelven azonban nyilvánvalóan nagyon isjól tudta, hogyan lehet goromba. És valóban, eddig még soha, egyetlen yanlakót sem látott ennyire dühösnek. Goydel reszketett, a keze ökölbe szorult. Kaydadnak csak a szája mozgott, mintha mondani akarna valamit, de egy szót sem volt képes kiejteni. Csak Vetcho tudott annyira úrrá lenni magán, hogy felemelkedjen, s abban a pillanatban, amikor már állt, kinyújtotta karját, és az ajtóra mutatott.
 – Kifelé! – parancsolta. – Kifelé!
 – Lassan álljanak fel – súgta dr. Lem a szája sarkából. – Ne siessenek. Mozogjanak úgy, mintha fütyülnének a Yanre vagy a yanlakókra. Ne is köszönjenek, csak menjenek.
A társai, idegesen ugyan, de megfogadták a tanácsát.
Ő maga merev tagokkal, esetlenül állt fel, majd hangosabban azt mondta:
 – Szégyen, gyalázat! Amikor ideérkeztem, azt hittem, a yanlakókban van büszkeség. – Büszkeségnél is több volt az, gondolta, persze, büszkeség is volt, plusz önérzet, plusz önbecsülés, plusz valamiféle méltóságérzet, plusz, plusz, plusz... – Most pedig azt kell látnom, hogy ezt csak úgy lehet fenntartani, ha ennek alátámasztására felbérelnek egy idegen szakembert. Szégyenletes dolog! És szörnyű csalódás. Talán az lenne a leghelyesebb, ha keresnék magamnak egy másik, megfelelőbb bolygót.
Mire befejezte, már háttal állt a három yanlakónak. Toshi és Harriet addigra az ajtón kívülre ért, Jack és Ducci közvetlenül a nyomukban igyekezett. Ekkor Lem doktor csontos vállára egy kéz nehezedett. Talán először fordult elő, hogy yanlakó dühében megérintett kezével egy földi embert.
És nem is vitás, hogy ezt dühében tette. Dr. Lem sarkon fordult, hogy szembenézzen vele. Vetcho arcának felső, világos, álarchoz hasonlatos sávjából csak úgy tüzelt a sötét szeme.
 – Felőlem mehet vagy maradhat, a maga dolga! – kiáltotta érdes hangon. – Azt mondta, hogy mi felbéreltük ezt az embert, ezt a Gregory Chartot? Milyen ostoba maga! Hogy félreismert minket! Hiszen mi nem is értjük a maguk „felbérelni" fogalmát: fizetni valakinek azért, hogy azt tegye, amit ő maga nem akar! Ő jött ide, ő kért minket, hogy segítsük olyasvalaminek az előkészítésében, amit ő szeretne megtenni! És ebbe mi szívesen beleegyeztünk, mert van valamink ami maguknak nincsen, ami soha nem is lesz, s aminek igazi értékét végre egy földi ember is felismerte.
Pedro és Ducci megállt az ajtóban, hogy ha szükséges, erőszakkal is kiszabadítsák Lem doktort.
Vetcho azonban leengedte kezét; zihálva lélegzett.
 – Évezredek is elmúlhatnak, amíg megértik végre, hogy milyenek vagyunk, és mit tudunk – mondta. – De lehet, hogy sohasem fogják megérteni. Ha pedig egyszer mégis megértik, akkor talán nem lesznek többé olyan fennhéjázók, olyan pökhendik, olyan elbizakodottak. Mi már régen felismertük a magunk korlátait, és úgy döntöttünk, hogy azokon belül kell élnünk. Mikorra remélik, hogy maguk is eljutnak ilyen magaslatra? Ha ugyan egyáltalán képesek lesznek rá!
Kituszkolta Lem doktort az ajtón, majd becsapta a háta mögött.
Amikor a kis csoport már vagy ötven lépést is megtett az utcán, Pedro a torkát köszörülte.
 – Oonagh meg én... – kezdte, a feleségére utalva – arra gondoltunk, hogy befizetnénk magunknak egy telenavigációs utazást, így nem kellene itt lennünk addig, amíg ez a.. . amíg ez a színjáték lezajlik. Az üzletet addig természetesen automatára állítanánk. ..
 – Ez hónapokig is eltarthat – mondta dr. Lem.
 – Tudom – jegyezte meg Jack, kezét ökölbe szorítva. – Már mi is gondoltunk arra, hogy bezárjuk az iskolát. .. ez a hely itt nem lesz gyerekeknek való.. . de hát ezt nem lehet a szülőkkel megértetni. Chevsky meg a cimborái rögtön mindet felkeresték, és elmondták nekik, hogy ez lesz a legnagyobb esemény a Yan történetében, és természetesen a srácoknak is végig kell nézni az egészet, olyasmi lesz ez, amiről majd még felnőttkorukban is mesélhetnek! Ennek ellenére kénytelenek leszünk szabályszerű javaslatot előterjeszteni az iskolaszünetre. Tudják-e, hogy ezek a gyerekek máris shrimasheyt játszanak?
 – Hát persze – mondta Ducci egész természetesen. – Emlékszem, Zepp a társaival már évekkel ezelőtt is játszotta.
 – Nem is volt semmi baj, amíg ez a játék csak valamiféle testi érintkezésre és a kíváncsiságuk kölcsönös kielégítésére nyújtott lehetőséget – szólt közbe Toshi. – De a jelek szerint most már úgy érzik, csak akkor van értelme az egésznek, ha a játék végén legalább egy gyerek elveszíti az eszméletét.
 – Erről én nem is tudtam! – kiáltott fel Ducci.
 – És maga, Yigael ?
 – Természetesen tudtam – sóhajtott dr. Lem.
 – És tudta Harriet is, akinek nem is egyszer kezelnie kellett a sérülteket. Rendkívül nyugtalanító jelenség.
 – Ezek szerint maga is elutazik?
 – Nem hiszem. Ahhoz én már túl öreg vagyok. És.. . és szeretném elkerülni azt az érzést, hogy Chartnak sikerült elűznie engem arról a bolygóról, ahol több mint harminc esztendeje élek.
Néhány perc múlva elváltak, ki-ki a maga otthonába igyekezett, de előtte szomorúan állapítottak meg, hogy most már igazán nem maradt más lehetőség, mint közvetlen kérelemmel fordulni a Földhöz, és az ottani kormányzat beavatkozását sürgetni. Az informattól azonban azt is megtudták már, hogy az ilyesféle intézkedés valószínűsége legfeljebb egy a tízhez. A Föld nagyon messze volt és közömbös. Képtelen arra, hogy kormányozza leányvilágait. Megelégedett a csupán kommunikációs kapcsolattal.
 – Legrosszabb esetben – mondta Jack, amikor elbúcsúztak – kénytelenek leszünk küldöttséget meneszteni a Földre, hogy megnyerje a Legfőbb Szenátus támogatását. Az talán segíthetne.
Talán... De amikor dr. Lem a láthatóan nyugtalan Pompyt üdvözölte, már önmagát sem tudta igazán megnyugtatni afelől, hogy a Legfőbb Szenátus valóban segítene.
Szokása szerint kiment a verandára, és onnan körbejártatta tekintetét. A telenavigációs állomás fölött halvány pára látszott: tehát megint működött. Nem vitás, hogy mostantól kezdve tömegesen fogják elözönleni a Yant, abban a reményben, hogy megtekinthetik Chartnak ezt a különleges, idegen lények számára rendezendő előadását. . .
A háta mögött jelzett a távösszekötő-készülék. Kézbe vette a levegőben felé lebegő hallgatót. Ducci kereste.
 – Yigael – kezdte – , képzelje, Marc Simon visszatért.
 – Honnan tudja? – Legutóbb akkor hallott róla, amikor a költő felment Chart hajójára, ahol aztán olyan nyomtalanul eltűnt, mintha elnyelték volna.
 – Mielőtt elmentem hazulról, beállítottam egy távolsági jelzőkészüléket az ő házában, Marcra hangolva. Most, amikor hazajöttem, éppen jelzéseket adott. De Marc nincs egyedül, egy nő van vele, de nem yanlakó. Semmiképpen sem lehet Shyalee.
 – Csak nem Morag Feng? – kérdezte dr. Lem szinte megdermedve.
 – Azt hiszem, az a legvalószínűbb. De annyi adatot nem közvetített a készülék, hogy azt is pontosan megállapíthattam volna.
 – Ugye, Marc nincs bekapcsolva a távösszekötő-hálózatba? Beszélhetnék vele talán azon a maga jelzőkészülékén keresztül ?
 – Nem hiszem, hogy sikerülne. Ha akarja, átirányíthatok hozzá egy hívót is, de...
 – Nem – mondta dr. Lem hirtelen elhatározással. – Meglátogatom. Mert ha van egyáltalán valaki, aki képes lenne jobb belátásra bírni Chartot, az csak kettőjük közül lehet valamelyik.
 – Sok remény nincs arra, hogy sikerüljön Morag Penget meggyőznie.
 – Én is attól tartok. – Dr. Lem azon igyekezett, hogy legalább a hangja ne csengjen olyan reménytelenül, mint amilyen reménytelen volt ő maga. És hozzátette: – De Marcot talán meggyőzhetem.

XVI.

 – Shyalee? – szólt be az ajtón Marc. A ház sötétbe burkolózott, de hát,a Yanen természetesen sohasem volt teljes sötétség. A Gyűrűből mindig derengett valami fény, még a felhős éjszakákon is.
Becsukta maga mögött az utcai ajtót, és beljebb lépett, az átriumba. Kedvenc ülőhelyén, a kövön, ahonnan a szökőkút medencéjére lehetett letekinteni, egy karcsú, fekete alak körvonalait pillantotta meg.
 – Shyalee! – kiáltotta megint.
 – Sajnálom. Nem Shyalee. – Az alak lassan felemelkedett. – Én vagyok itt... Alice Ming.
 – Hogy került ide? – Nagy léptekkel sietett a nő felé. – És hol van Shyalee?
 – Nem tudom. De abban biztos vagyok, hogy ide nem jön vissza.
Most már jól lehetett látni Alice-t, arca az ég ezüstös ragyogásának világánál egészen szürke volt.
 – Ezt nem értem! – robbant ki Marc.
 – Harry elhagyott. – Olyan volt Alice hangja, mintha nagyon sokat sírt volna, oly sokáig, míg végül nem maradt már egyetlen csepp könnye sem. – És Shyalee is elhagyta magát. Ezt mondták nekem. Harry közölte ezt is velem. Azaz... valójában már nem is Harry. . . Persze, ez a megszokás ereje, hogy Harrynak nevezem. Mert ő maga mondta, hogy most már megint Rayvor a neve, és az is marad mindörökre.
Miközben beszélt, a szökőkút csak csobogott tovább, mint egy elmebajos, aki valami nagyon tetszetős hangra lelt, s azt csacsogja, motyogja, ismételgeti megállás nélkül.
 – De mi az oka?
 – Természetesen az, amire Chart, az ő elképzelésük szerint, készül itt. Mert azt hiszik, hogy Chart visszahozza a játékmestereket, és újra megteremti a Yan aranykorát! Azt képzelik, hogy az valóság lesz, és akkor a valóságban is lesz valamijük, amire büszkék lehetnek!
 – De hiszen ezek őrültek – mondta Marc vontatottan. – Ez is csak olyan lesz, mint Chart minden eddigi produkciója volt: részletesen kidolgozott színjáték. És amikor az előadás véget ér...
 – De nem itt – mondta Alice. – Nem a Yanen. Az, amit maga mondott, az akkor van úgy, amikor Chart embereknek rendez előadást. Harry azonban... akarom mondani Rayvor, elmagyarázta nekem. Nagyon alaposan. Kaydad, a Szószóló magához hívatta őt, meg Shyaleet is, és pontosan elmondta nekik, hogy a két eset között mi a különbség.
Marc úgy érezte, hogy valami nagy hidegség támadt a belsejében, és az kezd most minden irányba szétterjedni.
 – És?. . . – kérdezte.
 – Nem is értettem pontosan. – Alice mindkét kezét a halántékára szorította, s csak ingatta egy ideig a fejét. – Pedig Rayvor elmagyarázta nekem. Igaz, yan nyelven mondta. Kijelentette, hogy soha többé nem akar a mi nyelvünkön beszélni. De amit újra és újra elismételt, az a következő: azt mondta a Szószóló, hogy Chart már nem is lesz földi ember, mire a művét befejezi. Azt mondta, hogy az emberek legnagyobb művészéből egyszerűen a yanlakók utánzója lesz. Vagyis majom, fordított előjellel.
 – Alice, maga ezt kinek mondta még el? – kérdezte végül Marc.
 – Senkinek. Úgy gondoltam, hogy talán... maga lesz az, aki leginkább megértheti. – Elhallgatott, fürkésző pillantást vetett a férfira. – És maga hol volt mostanáig?
 – Egy nagy körutazáson. Az ősi emlékeket látogattuk sorra Charttal és a szeretőjével.
 – A szeretője.. . valóban ugyanaz a Morag Feng, aki itt élt valamikor?
 – Úgy látszik. – Marcot annyira lekötötték a saját, .nyugtalanító gondolatai, hogy szinte el is felejtette, amit arról a réges-régi botrányról hallott.
 – És Moragnak eltökélt szándéka, hogy bosszút álljon azért, amit én tettem vele?
 – Nem tudom. – Válasza sokkal kurtábbra sikerült, mint amilyennek szánta.
 – Igaza van – mondta Alice, s ujjaival beleszántott a hajába. – Nem lenne szabad olyasmin rágódnom, amin már úgysem lehet segíteni. Számot kell vetnünk leszűkült lehetőségeinkkel... De mondja csak, maga tulajdonképpen miért jött haza? Mielőtt megjött, éppen azt mondogattam magamban, micsoda hülyeség, hogy itt ülök a sötétben, és itt várok magára, hiszen bizonyára visszament a kolóniába, mert nyilván meghallotta már, hogy Shyalee elhagyta.
 – Azért jöttem vissza ide, mert Chart vadakat akar összeszedni; az a terve, hogy kiveszi az agyvelejüket, mesterségesen beprogramozza őket, hogy eljátsszak a darabjában a játékmesterek szerepét.
 – De... de hiszen az iszonyú lenne! – sikoltott fel Alice. – Azok ugyan vadak, mégis élő teremtmények! Nem bábuk!
 – De azokká válnak, ha Chart a kezébe kaparintja őket – jegyezte meg Marc. – Olyan irtózat fogott el, hogy megmondtam neki, azonnal hozzon haza. Nem akarom, hogy ezentúl bármi közöm is legyen ehhez az alakhoz. – Újra megborzongott. – És tudja, mi a legborzasztóbb az egészben? Egyszerűen meg sem érti Chart, mi kifogásom lehet ellene! Amíg visszafelé jöttünk a vadak kontinenséről, folyton csak azt kérdezte újra meg újra, hogy tulajdonképpen mi az, amin úgy felháborodtam?
Nagy erőfeszítéssel összeszedte magát.
 – Ha meggondolom – mondta végül – , talán van itt valaki, akihez elmehetnénk, s akivel megbeszélhetnénk a dolgokat. Ez pedig Lem doktor. Jöjjön, menjünk el hozzá!
Átkarolta Alice vállát, s kivezette házából a még mindig reszkető asszonyt.
 – Ön doktor Lem?
Ismeretlen volt a hang. Egy pillanatig arra gondolt, hogy ez a tömzsi, barna férfi, aki megszólította, bizonyára most érkezett a telenavigációs állomásról; de aztán rájött, hogy nyilván az előző napon jött Erik Svitrával azonos, azzal, akit Chevsky felügyelő – a szóbeszéd szerint Erik csekély lelkesedésére – rögtön bevont a maga kompániájába.
 – Igen – felelte dr. Lem, s megállt a sarkon, ahol éppen be akart fordulni. – Én vagyok. Erik odasietett hozzá.
 – Elnézést, doki, hogy zavarom, de az az igazság, hogy éppen önhöz igyekeztem. – Nagyot nyelt. – Tulajdonképpen.. . izé.. . bocsánatot akartam kérni valakitől. És úgy gondoltam, hogy az csakis ön lehet. Ami azt illeti, van még annyi megtakarított pénzem, hogy el tudjak menni erről a bolygóról, egy rövidebb csillagközi utazásra.. . és el is utazom; de amikor már az állomás felé mentem, arra gondoltam, a fenébe is, ennek a sok zűrnek nem is kis részét én okoztam itt... Látta, mi van most ott, a telenavigációs állomáson? Micsoda szédítő forgalom! Csak úgy özönlenek ide az emberek!
Lem doktor egy közeli fénygömböc világánál Eriket fürkészte.
 – Miért megy el innen?
 – Hát, tudja, elsősorban az én hibám. . . én voltam az, aki leadta a drótot annak a tudósítógépnek. És erre most csőstül tódulnak ide az emberek, s mind valami fene nagy, megrázó élményt vár Chart előadásától... és, az ördögbe is, doki, én őrült frászban vagyok ettől az egésztől! Nem tudom megmagyarázni, miért. De úgy gondoltam, mielőtt elmegyek, meg kell mondanom valakinek, hogy mennyire sajnálom, de nem is sejtettem, mi az, amit teszek. – Kétségbeesetten tördelte a kezét. – Tulajdonképpen csak ennyit akartam...
 – De hiszen itt van! – kiáltotta valaki az utca végéről. Mindketten megfordultak. Marc és Alice jött feléjük nagy sietve, kéz a kézben.
 – Nahát! – mondta dr. Lem megkönnyebbülten. – Éppen magát akartam megkeresni. És ő?.. . – A színjátszó alkonyaiban jól ki kellett meresztenie a szemét, hogy az asszonyt felismerje. – Ó, hiszen ez Alice. Jó estét! Marc, azt akartam megkérdezni. ...
De Alice a szavába vágott:
 – Chart valami szörnyű dologra készül! El akar rabolni egy csomó vadat, hogy kibelezze és bábukká alakítsa őket.
Erik a szája elé kapta a kezét.
 – Ezek a vadak az itteni, vagyis a Prellben élő bennszülötteknek amolyan unokatestvérei, ugye? – kérdezte. – Az informatból tudok róluk valamicskét. A gép, úgy láttam, jó sok adatot tárol róluk. De ezek a vadak azért értelmes lények, ugye? Van valamiféle nyelvük is meg szerszámaik meg minden... – Egyszerre Lem doktorhoz fordult. – Ide figyeljen! Az ilyesmi ellen törvények is vannak, nem igaz?
 – Ami azt illeti, vannak – felelte Lem. Mintha valami nagy kő esett volna le a szívéről. – És ami a legkülönösebb, részben éppen Chartnak köszönhető, hogy ezeket a törvényeket megalkották. A Hyraxról a Quainek annak idején mindenfelé küldözgettek úgynevezett felfedezőket, akik különböző nem emberi értelmes lényeket ejtettek fogságba, majd kiállították őket. Ez azonban akkora botrányt váltott ki, hogy a Quainek bukása után az őket követő kormányzat még csak ellenzőkre sem talált, amikor elhatározta, hogy az efféle mesterkedéseket bűncselekménynek minősíti, és kéri ennek a galaktikus törvénykönyvbe való iktatását. Azóta törvényszegésnek számít minden lakott bolygón az olyan tevékenység, mint amiről az imént beszélt. Most pedig menjünk haza, énhozzám, és kérjük ki erről az informál véleményét.
Sarkon fordult és visszafelé indult, de léptei most sokkal élénkebbek lettek. Majd néhány méter után megjegyezte:
 – Arra gondoltam, hogy ha már úgyis el akar innen utazni... nem tudom ugyan, hová szeretne végül menni... de nem lenne kedve útba ejteni a Földet?
Erik tágra meresztette szemét.
 – A Yannől egyenesen a Földre? Hiszen az csaknem a leghosszabb csillagközi utazás! Ilyen hosszú távú beprogramozásra nincs nekem pénzem...
 – Azt el lehetne intézni. Elvben mit szólna a dologhoz?
 – A fenébe is! Kölyökkorom óta mindig arra vágytam, hogy egyszer eljussak a Földre! De hát általában mindig oda kellett mennem, ahová éppen küldtek a gyógyszerészek, mert többnyire nekik dolgozom.
 – Ami az útiköltséget illeti, azért ne fájjon a feje. Én beprogramozhatom magát: ez csupán a feladat egyszerű, hipnotikus beplántálása. – Dr. Lem egy pillanatig elgondolkodott. – Persze lenne azért egy feltételem.
 – Gondoltam. Ki vele, essünk túl rajta!
 – Nos, a feltételem: rögtön a megérkezése után a legeslegelső dolga az legyen, hogy lépjen érintkezésbe a Bolygóközi Legfőbb Szenátus emberek és idegen lények kapcsolataival foglalkozó bizottságával, s részletesen számoljon be nekik Chart terveiről.
 – Ennyi az egész? – kérdezte Erik hitetlenkedve. – Természetesen megteszem! Ez aztán olcsó ár!
 – Helyes. – Lem doktor sietős léptekkel felment a háza bejáratához vezető néhány lépcsőfokon, s egyetlen taszitással szélesre tárta az ajtót. Pompy dorombolva jött elé. Gazdája nem vihette magával, amikor Prell yanlakónegyedébe készült átmenni.
A lakás kivilágosodott; az automaták halkan zümmögve érzékelték a látogatók számát, majd működésbe hozták a különböző szolgáltatásokat.
 – Ha óhajtanak valami frissítőt, kérem, vegyenek maguknak – mondta Lem doktor, s egyenest a távösszekötő-készülék kapcsolótáblájához sietett. Még jóformán le sem ült a gép élé, ujjai máris szaporán nyomkodták a billentyűket.
Erik kíváncsian fordította felé a fejét, úgy figyelte.
 – Tudja, éppen ez volt a legelső dolog, ami annyira meglepett engem itt, a maguk telepén. Olyan nagyszerű távösszekötő-berendezéseik vannak, amilyeneket soha másutt nem láttam. És mindez csupán e néhány. .. mennyi is. .. ? vagy háromszáz ember és néhány gyerek számára?
 – Ennek is megvan az oka – felelte kurtán dr. Lem. – Egyébként tökéletesen igaza van. Ezek a készülékek ugyanolyan korszerűek, mint a Tubalcainon lévők; ami azt illeti, ott is tervezték és készítették az egész berendezést. Az informat olyan nagy, hogy egy hat- vagy nyolcmilliós város igényeit is kielégíthetné. Nicsak!
A képernyőn feliratok villantak fel: „Galaktikus Törvénykönyv", majd azt követően alcímek hosszú sora. Lem doktor lenyomta a kívánt alcím számát.
 – Hadd folytassa, ne zavarjuk – mondta Marc, s ezzel Erik is egyetértett. Elfordult és leült a szoba közepén elhelyezett patkó alakú, nagy, lágyan süppedős pamlagra. Azon foglalt helyet Alice is; az asszony hátradőlt, lehunyta szemét, a szája bánatosan lefelé görbült.
 – A távösszekötőnek itt rendkívül átfogónak, minden területre kiterjedőnek kell lennie – folytatta Marc. – Az az igazság, hogy részben éppen emiatt költöztem oda, a kolónián kívülre, ahol már nem érhetnek el. Gondolja csak el: itt van ez a kis emberi közösség, háromszáz-egynéhány fő, ahogyan az imént maga is megjegyezte, és a többi emberlakta világgal kizárólag telenavigációs úton lehet kapcsolata. Ilyen utazásra azonban nem vállalkozik az ember csak úgy, egyik pillanatról a másikra, minden előkészület nélkül. Be kell programozni az emberbe egy.. . hogy úgy mondjam, hipnotikus útvonalat. A hosszabb útiterv beprogramozása órákat is igénybe vehet, és nagyon jó szakemberre van szükség, hogy alaposan bevésse az emberbe a menetrendet, különösen, ha az illető nem elsőrendű alany...
 – Nekem mondja? – szakította félbe Erik, s keserves fintort vágott. – Valamikor nagyszerű alany voltam. De azután rábukkantam arra a gifmak nevű szerre, és azóta. .. – Kerek, barna arcáról letörölte a verítéket. – Na mindegy. Elég annyi, hogy mostanában sokkal hamarább elfáradok. De azért, ha lehetőségem nyílik, hogy potyan a Földre látogassak, azt bizony megkockáztatom. De folytassa csak, amit erről az itteni távösszekötőről kezdett mondani. Nagyon érdekesnek látszik.
 – Nos, arról van szó, hogy ennek a berendezésnek kell ellensúlyoznia az elszigeteltség hatását. És talán még annál is inkább a közvetlen közelünkben levő igen régi és erős yanbeli kultúra ránk nehezedő nyomását. Azt, ami például engem is magával ragadott. És mi tagadás, itt van bennem most is, úgy belém ivódott, olyan mélyen a bőröm alá, hogy énem egyik fele most is sóvárogva vágyakozik: „Jaj, de nagyon szeretném látni, amint életre keltik a Yan aranykorát! Mindennél jobban szeretném!" És ez tulajdonképpen így is van. De annyira azért mégsem akarom, hogy segédkezet is nyújtsak Chartnak ahhoz az iszonyatos tervéhez, amit elmondott nekem.
 – Azt akarta Chart, hogy ténylegesen segítsen neki?
 – Azt éppenséggel nem akarta, hogy a szó szoros értelmében segítsek neki vadakat foglyul ejteni, csak azt, hogy segítsek a Kitörés Eposza egynémely homályos részletének és metaforájának a csoportosításában és helyes értelmezésében. Színjátéka szövegkönyvéül ugyanis az eposzt akarja felhasználni. – Majd ültében egyszerre csak kihúzta magát. – Lem doktor!
 – Mi az? – kérdezte Lem, le sena véve szemét a kapcsolótábláról.
 – Tudja-e, hogy Shyalee otthagyott engem, Rayvor pedig elhagyta Alice-t?
 – Eddig még nem hallottam. De azért sejtem az okát. Biztosan meggyőzték őket arról, hogy a saját fajtájuk most valami óriási tettre készül, és abban ők maguk is részt vehetnek.
 – Bizonyára így van.
Dr. Lem bólintott, végezetül még egy gombot lenyomott a kapcsolótáblán, s csak azután fordult hátra. Nagyon fáradtnak látszott.
 – Azt hiszem, elegendő anyagot tápláltam be. Egy fiktív döntést kértem a géptől, vagyis, hogy számítsa ki, milyen határozat születne, ha azzal a kérelemmel küldenénk Eriket a Földre, hogy hivatalos védelmet eszközöljön ki a vadaknak Chart ellen.
 – Sokáig kell várni a válaszra? – kérdezte Marc.
 – Talán egy-két percig. Egyébként, ha jól értettem, azt mondta, ugye, hogy Chart a Kitörés Eposzát akarja az előadása szövegkönyvéül felhasználni? Hogy lehet ez? Én mindig úgy tudtam, hogy még a yanlakók hráthcsoportja sem érti teljesen a szöveget.
 – Chart úgy hiszi, hogy rátalált a Tizenkettedik Könyvre, s szerinte ez az a kulcs, amitől az eposz technikai kézikönyvvé válik.
Dr. Lem összerezzent. Újra megfordította székét, és lenyomott néhány gombot a kapcsolótáblán.
 – És hol találta meg a Tizenkettedik Könyvet? A yanlakók adták oda neki?
 – Nem. Az a véleménye, hogy azt a Kitörés Lángja tartalmazza.
Lem doktor egy pillanatra megdermedt, majd tovább nyomogatta a kapcsolókat.
 – Fantasztikusan eredeti elgondolás. .. – mormolta félhangon. – És.. . nagyon könnyen igaz is lehet! De még milyen könnyen! Ha a játékmesterek valamiféle útmutatást akartak hagyni az utódaikra... Csak az a baj, ugye, hogy a por eltorzítja a napszínképet?
 – Igen. Ő is azt hiszi – bólintott Marc őszinte elismeréssel.
 – Hm! Kénytelen vagyok arra gondolni, hogy ebben az esetben talán ez még több is lehet, mint instrukciók sorozata. Talán ez is valami állandó szellemi utánpótlást biztosító rendszer, olyasféle, mint a mi távösszekötőnk... amiről Erik épp az imént kérdezősködött. Marcnak tökéletesen igaza volt, amikor azt mondta, hogy ez valamiféle védekezés a yanlakók nyomásával szemben. A távösszekötő nélkül ugyanis fennállna annak a lehetősége, hogy a földi emberek eltávolodjanak saját közösségüktől. Arról minden bizonynyal maga is hallott már, hogy a yanlakókkal létesített szexuális kapcsolat rendkívüli gyönyört nyújthat; ez a tény már önmagában is robbanékony hatású lehet, hát még ha hozzávesszük az állandóan szem előtt levő ősi emlékeket, melyek közül egyeseket még csak lemásolni sem lennénk képesek, megérteni viszont egyiküket sem tudjuk.
 – Úgy véli tehát – mondta Erik elgondolkozva – , nem azért létesítették ezt a telepet itt, hogy a yanlakók hozzánk, földi emberekhez idomulhassanak, és ki lehessen próbálni, miként tudnának velünk együtt élni? Az ugyanis, amire ön céloz, ennek pontosan az ellenkezője.
 – Éppen erről van szó – bólintott dr. Lem szomorkás mosollyal. – Hogy kipróbálhassuk, tudunk-e mi magunk alkalmazkodni a yanlakókhoz!
 – Csak tréfál, ugye? – - kiáltott fel Erik tágra meresztett szemmel. – Mit számíthatnak ezek az elmaradott...
A távösszekötőből megszólaló hang félbevágta a mondatot:
 – Halló, itt az ön informatja beszél. Azon tények alapján, melyeket doktor Yigael Lem az előbb adatbankomba betáplált, narancssárga vészjelzést adtam le a Földre. Semmiféle további műveletbe ne kezdjenek, ismétlem, semmiféle műveletbe ne kezdjenek, amíg a Földről utasítást nem kapnak! Erről a készültségi állapotról a felügyelő, a szabályzatnak megfelelően, értesítést kapott.
A bejelentést döbbent csend követte. Erik volt az első, aki végül is megtörte a hallgatást:
 – Ezek szerint, azt hiszem, mégsem kapom meg azt az ajándékutazást a Földre.

XVII.

Tíz perccel később már olyan felfordulás volt, hogy csak úgy zengett! Természetesen maga Chevsky volt az, aki elsőként reagált, fuldokolt a dühtől, amikor a távösszekötőn felhívta Lem doktort, alig tudott egy-két összefüggő szót kinyögni. Marc, Alice és Erik idegesen feszengett dr. Lem háta mögött, miközben az öreg ötször vagy hatszor is türelmesen ismételgette, hogy ez a „narancssárga vészjelzés" őt is legalább annyira meglepte, mint a felügyelőt.
Végül aztán mégis elvesztette a türelmét, és kirobbant:
 – Ahelyett, hogy velem szórakozik, miért nem kérdezi meg inkább az informattól, mit jelent ez pontosan? Soha nem hallottam még ilyet!
Chevsky még mindig levegő után kapkodva erre hevesen rábólintott.
 – Meg is fogom tenni! És meg ne próbáljon újabb zűrt kavarni itt! Már torkig vagyunk azzal, hogy önkényesen mindenbe beleüti az orrát! Megértette?
A képernyő elhomályosult. Szinte ugyanabban a pillanatban éles fehér fény villant a távolban; az ablakon át is láthatóvá lett, az Északi Hegylánc: az első nyári vihar volt éppen kitörőben. Az időzítés olyan tökéletes volt, hogy az ember szinte azt hihette, valóban visszatértek a játékmesterek, hogy újra olyanná alakítsák bolygójukat, amilyen hajdanán volt a Kitörés Eposza szerint: egyetlen, központilag megtervezett műalkotássá.
Ezután Ducci jelentkezett a hírrel, hogy egy földi távjelzés előre lefoglalta a telenavigációs állomást; erről az intézkedésről őt mint az állomás technikai vezetőjét természetesen azonnal értesítették, de hát fogalma sincs, mi ez az egész – aztán előkerült Lem doktor néhány szomszédja is, köntösüket sebtiben magukra kapva, egyenest az ágyból, hogy szemtől szembe ugyanezt a kérdést tegyék fel neki. Az öreg végül kétségbeesetten emelte fel a kezét, és kérlelte őket, hogy várjanak, és próbálják kideríteni, miről is van szó.
A következő fejlemény azonban már meghökkentőbb volt. Chart hajója egyszerre csak nesztelenül felszállt arról a helyről, ahol érkezése óta állt, és északnyugati irányban ellebegett.
 – Csak nem megy el? – kiáltotta Marc, és a hajóra tekintő ablakhoz rohant. – Ez túl szép lenne!
 – Nem – felelte dr. Eem. – Csak helyi pályán halad. Tudja, Marc, én már öreg ember vagyok, s amikor fiatal voltam, még rengeteg űrhajó közlekedett. Láttam jó néhányszor, milyen az, amikor rátérnek az atmoszferális pályára. Chart most egyszerűen elhúzódik közelünkből. A yanlakók vitathatatlan fennhatósága alá helyezi magát.
 – Harry.. . akarom mondani: Rayvor azt magyarázta nekem – jegyezte meg halkan Alice – , hogy mire véget ér Chart itteni szereplése, ő maga is a yanlakók utánzatává válik. Fordított előjelű „majom" lesz belőle.
 – Ez bizony nagyon is könnyen elképzelhető – felelte dr. Lem. – Eddig soha nem vettem olyan komolyan ezt az eshetőséget, hogy mélyrehatóan tanulmányoztam volna. Most azonban már látom: mindig is megvolt annak a kockázata, hogy az a társadalmi rend, mely elég erős milliós tömegeket évezredeken át kormányozni, ahhoz is elég erős lehet, hogy a befolyása alá vonjon földi társaiktól elszigetelten élő emberi lényeket.
 – Ezt nem értem egészen – szólt közbe zavartan Erik.
 – Nem érti? – támadt rá türelmetlenül Marc, a kezét ökölbe szorítva. – Hiszen éppen ez az, ami olyan könnyen megeshetett volna velem is! Az, hogy egy idegen életforma egyszerűen elkapott és magába szívott volna! Mutatkoztak már ennek a jelei, de mostanáig sohasem fogtam fel igazán. A kolóniában olyan kevés a gyerek. Ugye, Lem doktor?
 – Bizony. És az a kevés is shrimasheyt játszik, méghozzá addig, amíg az egymásba gabalyodott testek rakása alatt eszméletlenül ott nem marad valamelyikük vagy akár több is. – Lem doktor keze fejével megtörölte arcát. Nem volt különösen meleg az éjszaka, mégis mind izzadtak.
A telenavigációs állomás irányából, az arra néző ablakon át, egyszerre kék fény világította meg az eget, még a Gyűrűnél is sokkal élénkebb ragyogással. Erik felugrott.
 – Ez meg micsoda?
 – Hacsak nem tévedek – mondta dr. Lem – , olyan óriási tömeg érkezett, melyhez foghatót a Yan telenavigációs állomása még sohasem fogadott. Földi emberek hatalmas csoportja és rengeteg felszerelés. Talán jó lenne, ha elébük mennénk, hogy találkozzunk velük, még mielőtt beérnek Prellbe.
Két dologban igaza volt. A csoport valóban igen népesnek bizonyult – több mint száz főből állt – , és rengeteg felszerelést is hozott magával, nagyrészt olyat, amely teljesen önműködő volt. Ezek teljesen önvezérléssel szálldostak az emberek körül, mint óriási gyermekláncfű-pihék. Abban azonban tévedett Lem doktor, hogy Prellbe igyekeznek. Egyenesen az informatközpont gömbkupolája felé indultak, és mire ő maga is odaérkezett a társaival, már nemcsak Ducci és Chevsky, hanem a kolónia több más lakója is ott volt a helyszínen.
A gömb alakú építményt természetesen senki sem őrizte. Bárki bármikor beléphetett. Áthatolhatatlan impervium páncél védte a meteoritoktól, arra az esetre, ha valamelyikük Kralgaktól ily messze északon találna lecsapódni, s az épület egész belső áramkörszerkezetének is rendkívül magas fokú szilárdsága volt. Tanácsadó memóriatárának kapcsolóegységeitől eltekintve, semmi sem tagolta a belső teret: kellemesen ható sárga anyaggal bevont, egyetlen óriási üres helyiség volt, ahová rendes körülmények között csak a karbantartó munkás lépett be néhanapján, kivéve természetesen azokat az eseteket, amikor a városi gyűléseket tartották itt.
Most azonban csak úgy nyüzsögtek odabenn az idegenek, akik szemmel láthatóan mind pontosan tudták, mi a dolguk; szorgosan tevékenykedtek különféle rejtélyes, apró, hordozható készülékeikkel, hol a falakat, hol a padlót érintették meg velük, érthetetlen technikai szakkifejezéseket mondtak egymásnak, amint három-hat fős kis csoportokban vitatták a problémákat.
Dr. Lem zavartan torpant meg a bejáratnál, s maga mögé nézett. Elfelejtett szólni Pompynak, hogy maradjon otthon, és amikor már jó néhány száz méternyire volt hazulról, észrevette, hogy a mókucica ott van a nyomában. Akkor már nem akarta visszavinni. Pompy most összes lábát görcsösen behúzva, riadtan lapult a padlóhoz, és ugyanolyan döbbent csodálkozással bámult körbe, mint a gazdája.
 – Ez... olyan, mint.. . – kezdte Marc, amikor belépett, de bizonytalanul elhallgatott, nem tudta, hogy valóban a megfelelő hasonlatot használja-e. – Olyan... mint valami hadművelet.
 – Az... pontosan nem is tudom, az mit jelent? – kérdezte Alice remegő hangon. – Csak nem azt akarja mondani, hogy megtámadták a Yant?
 – Dehogy! – felelte Marc. – Azt hiszem, inkább arról van szó, hogy meg akarják védeni. De igyekezzen csak Lem doktor nyomában maradni!
Lem azonban nem ment tovább, mert ebben a pillanatban észrevette őt egy kék ruhába öltözött, sudár termetű, sötét hajú, sötét bőrű, sötét szemű, parancsoló magatartású nő, aki most gyorsan utat vágott magának a váratlanul összeverődött tömegen át, és megállt az öreggel szemközt. Vállra akasztható, csillogó kék tasakba helyezett adattár volt nála.
 – Ön Yigael Lem! – mondta.
 – Igen. Én vagyok. 
 – Az én nevem Trita Garsonova. – A hordozható adattár közben szünet nélkül, halkan duruzsolt a nő jobb fülébe. – Ön közölt adatokat Gregory Chartnak arról a tervéről, hogy értel-
mes primitív lényeket akar megoperálni és beprogramozni.
 – Hát ezért jött ide ez a.. . ez a hadsereg?
 – Természetesen. Ön személyesen szerzett tudomást Chart tervéről?
 – Nem. Marc Simontól hallottam, aki ott áll...
 – Itt van ez a jómadár! – bődült el Chevsky felügyelő a csődület kellős közepén, majd dr. Lem felé furakodott. – Csak kapjam végre a kezem közé ezt a...
 – Állj! – mondta a kékruhás nő. Feszes öltözékének övére szerelt készülékén kapcsolt valamit, mire Chevsky megtorpant, csak a lába járt továbbra is nevetségesen egy helyben. A szeme pedig dülledten meredt a nőre.
 – Hát ez meg mi? – ordította. – Én vagyok itt a felügyelő!
 – Önt súlyos kötelességmulasztás miatt éppen vád alá helyezték – közölte a nő. – Sor fog kerülni a tárgyalására. Nagyon jól tudja, hogy minden egyes, akár csak ideiglenesen is a Yanen tartózkodó földi ember automatikusan az ön hatáskörébe tartozik. Mármost, amennyire az informat adataiból megállapíthattuk, ön nemcsak hogy nem igyekezett meggátolni Chartot undorító bűncselekményének elkövetésében, hanem még tevékenyen bujtogatta is.
 – Nem tudtam arról, hogy. ..
 – Hallgasson! – mondta Garsonova, s még valamit igazított az övén. Chevsky szája továbbra is mozgott, de a hangja nem hallatszott. Dr. Lem csak ekkor ismerte fel a rendőrségi hangfogót. Legalább negyven éve nem látott ilyet.
A yanbeli életnek megvannak az előnyei. Az ember bízvást elfelejtheti az ilyesfajta dolgokat.
 – Helyes! Akkor tehát... igen: ott van Marc
Simon, az pedig az adataim jelzése szerint Alice Ming... az a barna, zömök férfi pedig...
 – Egy újonnan érkezett. Erik Svitra.
 – Aha, a kábítószer-vizsgáló! Azért jött ide, ugye, hogy kipróbálja és hasznosítsa a sheyashrimot?
Dr. Lem meglepetten hunyorgott.
 – Nem tudom biztosan. De lehet, hogy így van. Ön honnan értesült erről a kábítószerről? Garsonova jeges pillantást vetett rá.
 – Hát mit képzel, doktor, ki vagyok én?
 – Nem... nem tudom. Fogalmam sincs róla. Minden olyan váratlanul történt...
 – És a váratlan esetek nem illeszthetők be a yanbeli élet megszokott rendjébe – bólintott Garsonova. – Értem. Nem is csoda, hogy oly sokáig várt, amíg betáplálta az informatba a megfelelő adatokat! Már-már arra kellene gondolnom, miért is áldoztunk annyit azért, hogy a lehető legtökéletesebb berendezést állítsuk fel itt, amikor a jelek szerint senki sem használta ki igazán! Na de úgy látszik, mégiscsak van itt egy belevaló kis gárda, néhány olyan ember, akinek maradt még józan esze. Azt akarom, hogy ezeket hívjuk össze valami megfelelő helyen, ahol megbeszélést tarthatunk. Most már persze ott tartunk, mintha csupasz kézzel kellene kiszednünk a tűzből az izzó szenet, de hát akkor is meg kell próbálnunk.
Harminc perc sem telt bele, máris ott voltak dr. Lem házában Shigarakuék, Pedro Phillips, Hector Ducci, Harriet Pokorod, Marc, Alice és – többé-kevésbé a véletlen folytán – Erik Svitra. Garsonova keményen végignézett rajtuk.
 – Mindenekelőtt, csak hogy a tudomásukra hozzam: én vagyok a Föld Bolygóközi Legfőbb Szenátusa emberek és idegen lények közti kapcsolatok állandó bizottságának szükségállapot esetére kinevezett főigazgatója. Eleget mond önöknek ez a rang, vagy óhajtják, hogy felsoroljam a többi hivatali tisztségemet is? Összesen nyolc ilyen van. Egyébként képesített szociálpszichológus vagyok, másodosztályú tudományos fokozatom van a nem emberi nyelvtudományokból, ezenkívül a kibernetika, valamint a számítógép-adatfeldolgozás tudományának is minősített szakembere vagyok. Most pedig éppen átkozottul dühös vagyok!
Mind elképedten bámultak rá.
Garsonova egyszerre elnevette magát, s hátradőlt a széken.
 – Ó, igazából nem önökre vagyok dühös, nem is a társaikra itt a kolónián, hanem elsősorban azokra a bürokratákra és politikusokra, akiknek felelősséggel tartozom. De be kell vallanom, egy kicsit azért önökre is haragszom. Egy pillanatra sem jutott az eszébe egyiküknek sem, hogy ha Gregory Chart kénye-kedve szerint tevékenykedne egy nem emberi bolygón, azt a Föld valószínűleg nem tűrné el?
 – Azt hiszem, mindnyájan arra gondoltunk, hogy a Föld.. . képtelen lenne a beavatkozásra – felelte kis szünet után dr. Lem. – Egyébként, amikor legelőször feltettük ezt a kérdést az informatunknak, a készüléktől ezt a választ kaptuk.
 – Hm! Valahol hiba van az áramkörben – mondta Garsonova halkan maga elé. – Chart mindent elkövet, hogy csak a maga törvényei szerint éljen; ez persze nem teljesen sikerül neki, habár nagyon igyekszik. Önök a kérdés feltevésekor nyilván nem a megfelelő kategóriát vették alapul. Akkor hát kezdjük azzal: tisztázzuk, hogyan is állnak pillanatnyilag a dolgok... ha ugyan nem jöttek rá most már önök is. ..
 – Azt hiszem, én már értem – jegyezte meg Marc. – Bár ma estig magam sem láttam világosan. Nyilván szándékosan táplálták bennünk azt az érzést, hogy a Föld úgysem tud beavatkozni az itteni ügyekbe. Ez azt a célt szolgálta, hogy támaszkodjunk csak önmagunkra, és növeljük az önbizalmunkat.
 – Pontosan így van – helyeselt Garsonova. – Ugyanis mindeddig még nem találkoztunk űrutazó nem emberi lényekkel. De megismerkedtünk hét különböző, majdnem emberszerű, értelmes fajtával, és azok egyike, az itteni, olyan rendkívüli módon hasonlít ránk, hogy biztosra vehetjük: igen rövid időn belül olyan fajtával is szembe kell majd néznünk, mely minden vonatkozásban vetélytársunk lesz. A földi embereknek feltehetően olyan csoportja kerül majd legelőször szembe velük, amely az összes jelenlegi emberi településünknél távolabb lesz. Ennek a kicsiny előőrsnek tehát képesnek kell lennie arra, hogy megálljon a saját lábán, mindenkor helyesen döntsön, illő udvariassággal, szükséges határozottsággal, hogy egyenrangú félként léphessen fel. Önök itt, a Yanen.. . hogy úgy mondjam, a mi kísérleti telepünk. Próbavállalkozás. Erre eddig nem jöttek rá?
 – Olyan hosszú idő telt el, hogy ennek tudata nyilván visszahúzódott valahová az agyunk egyik rejtett zugába – jegyezte meg dr. Lem.
 – Hm! Lehet. Ezenfelül még számos más hiba is becsúszott... nem itt, hanem az eredeti tervezésbe. De hát most még megvan a lehetőségünk, hogy kijavítsuk őket. Hogy a lényegre térjek: vette-e valaki önök közül mostanában a fáradságot, hogy a yanlakók sajátosságaival kapcsolatos kérdéseket tegyen fel az informatnak?
Meghökkenten meredtek rá mindnyájan.
 – Azt hiszem, nem értem teljesen a kérdését – mondta végül Hector Ducci.
 – Az a keserves galaxis! – robbant ki Garsonova, s megjátszott iszonyattal homlokára szorította a kezét. – Hát mit képzelnek, miért láttuk el ezt a kolóniát akkora informattal, ami még egy világváros szükségleteit is kielégítené? Én odahaza a Földön csak annyit tettem, hogy odaléptem a saját informatkészülékemhez, és beütöttem azokat a nyavalyás kérdéseket, és máris megkaptam a kulcsinformációkat. Ott rohadnak ezek az adatok már több mint tíz esztendeje az adatbankban, a shrimashey, a játékmesterelv és mind a többi! És itt senki sem törődött ezekkel?
 – Elkeseredetten leeresztette a karját. – Hát ez tényleg képtelenség! Lem doktor, feltétlenül használnom kell a távösszekötőjét. De azonnal! Az öreg bizonytalan kézmozdulatot tett, olyasmit, hogy tessék, parancsoljon. Garsonova erélyesen magasba lendítette kezét, odafüttyentett magának egy lebegő mellékállomást, és amint a készülék a közelébe ért, máris nyomkodta a gombokat, és beszélni kezdett:
 – Címszó: yanlakó. Alfejezet: kulturális megnyilvánulások. Al-alfejezet: shrimashey... Nem, hát ezt egyszerűen nem tudom elhinni. Üres a képernyő!
 – Hát azt hiszi, én nem próbáltam ezt? – kérdezte dr. Lem. – Nem is egyszer próbáltam! De a legtöbb, ami válaszként kijött a kérdéseimre, az annyi volt, hogy a gép újra lejátszott néhány régi felvételt. Olyan régi szalagokat, melyek egyikét-másikát még az első Yanre szállók idejében készítették.
Garsonova sötét arca mintha elszürkült volna. Most más kapcsolást ütött be a készülékbe, s valami tömör technikai tolvajnyelven beszélt valakivel, akiről ők mindössze annyit sejthettek, hogy az informat kupolatermében tevékenykedő különítmény tagja. Lem és társai meg csak vártak dermedt rémülettel; most ébredtek tudatára annak, hogy itt valami talán jóvátehetetlenül elromlott, s helyzetüket még kínzóbbá tette, hogy halvány fogalmuk sem volt, mi is lehet az.
 – Megvan! – mondta a képernyőn látható férfi, körülbelül három perc múlva. – Megszakítások, a QA-527-es áramkörtől végig a QC-129-esig. Rendbe hozzuk, de csak kézzel lehet elvégezni. Lassú munka. Szerencsére csak helyi meghibásodás.
 – Értették, miről van szó? – fordult hozzájuk Garsonova, miközben reszkető kézzel taszította el magától a távösszekötő-mellékállomást.
Ducciból kirobbant a felháborodás:
 – Megszakítások az áramkörben? De hiszen én mindig személyesen végzem el az áramkörök átvizsgálását.
 – Az átvizsgálást, azt igen. De ellenőrzi a közölt adatokat is? Soha, ugye? – Garsonova hátrasimította az arcába hullott sima, fekete hajfürtöt. – Nem is csoda, hogy így át lehetett ejteni magukat! És ha arra gondolok, mi lett volna, ha nem jövünk rá addig, amíg. . . Most már mindegy! Figyeljenek csak ide! Azt tudjuk, hogy mi a shrimashey, ez a fantasztikus népességszabályozó mechanizmus, ami kábítószeres szadista orgiának látszik. Azt is tudjuk, mi a Kitörés Lángja, és azt is, miért hat úgy mindenkire.
Elhallgatott, a vállára akasztott adattár duruzsolására figyelt, mely automatikusan közvetítette továbbra is az eredmények magyarázatait. Garsonova elsápadva nézett Marcra.
 – Ön valóban a Mandala belsejéből figyelte meg a Kitörés Lángjának fellobbanását?
 – Igen.
 – Pontosan azt megelőzően, hogy a Kitörés Eposzának fordításába belefogott?
 – I-igen – felelte Marc reszkető hangon, s közben úgy összeszorította öklét, hogy körmei mélyen belevájtak a tenyerébe.
 – Volt még valaki, aki erre vállalkozott?
 – Igen. Morag Feng. Chart szeretője. Az a nő, aki rábeszélte Chartot, hogy idejöjjön a Yanre, és itt rendezzen színjátékot.
 – De hiszen ez szörnyű! – mondta Garsonova.
 – Nos, Lem doktor? Ebben a pillanatban, ugye, ön is rádöbbent arra, hogy mi történik itt?
 – Attól tartok; igen – bólintott az öreg. Majd elfúló hangon hozzátette: – Ugye arra gondol, hogy a Kitörés Lángja Morag Fenget a hatalmába kerítette, és belétáplálta a parancsot, hogy induljon el, és keresse meg Chartot... illetőleg pontosabban, hogy találjon bárkit, aki képes annak a tervnek a végrehajtására, amellyel újból életre kelthetik a Kitörés Korát. És hasonló módon ösztönözte Marcot is az eposz lefordítására, hogy Chart már készen és kidolgozva találja a forgatókönyvet.
 – Pontosan így van – jegyezte meg Garsonova.
 – És az a tény, aminek a felismerését olyan furfangosan lehetetlenné tették az önök számára, bár az informat memóriatárában is szerepel már, az a következő. A sheyashrim kábítószer hatására a yanlakók egy szuperorganizmus alkotóelemeivé válnak; ennek az organizmusnak a kollektív agya ott van a gerincvelejük alsó központjában, és ez a kollektív agy maga a játékmester... így, egyes számban, nem többes számban!... Az a játékmester, aki megtervezte a watokat és mandalákat, és összezúzta a holdat.

XVIII.

Már a legelső napoktól kezdve, amikor érdeklődni kezdett Marc a Yanen létesített emberi település iránt, és tanulmányozta azokat a köny-nyen hozzáférhető ismertetéseket, amelyek minden bolygó informatberendezésének standard anyagához tartoztak, nyilvánvaló volt számára, melyek azok a dolgok, melyekkel a Yan nem büszkélkedhet. Ilyen többek között a versenyképes kereskedelem, a tömegközlekedés meg a népképviseleti kormányzat. De hát miért is lett volna fontos ezekre súlyt helyezni, amikor a Yanen mindössze néhány száz földi ember élt, akik a távösszekötő-készülékkel fenntarthatták egymás közt a kapcsolatot, sőt, amikor negyedévenként összehívták a szokásos városi gyűlést, mindnyájan elfértek egyetlen helyiségben.
Ez a városi gyűlés azonban, amelyet Chevsky hívott össze – még azelőtt, hogy a távoli Földön élő felettesei vád alá helyezték és leváltották volna – , a maga nemében egyedülálló volt.
Gyakorlatilag a kolónia teljes lakossága megjelent már jóval a meghirdetett időpont előtt az informál kupolacsarnokában. A helyiségnek még inkább közgyűlésterem jellege lett, amikor Hector Ducci lenyomta a megfelelő kapcsolót, s ezáltal a sárga padlózatból patkó alakú üléssorok emelkedtek ki. Amikor Marc a terembe lépett, az már csaknem teljesen megtelt.
Marc egyébként a régi otthonában maradt, nem óhajtott visszaköltözni a kolóniába. Magában Prellben ugyan a sheyashrim szűnni nem akaró bűze terjengett, a kolónián belül azonban a gyűlölettől bűzlött a levegő. Chevsky olyaneredményesen győzött meg csaknem mindenkit arról, hogy ha Chart előadást rendezne itt, az mindnyájukat gazdaggá és híressé tenné, hogy most szinte mindenki dühös volt Marcra meg Lem doktorra és mindazokra, akikről gyaníthatták, hogy részük volt a terv megfúrásában.
A városi gyűléseken az volt a szokás, hogy a felügyelő a közönséggel szembefordított székbe ül. Ezen az estén azonban, amikor már mindenki elhelyezkedett, azt a helyet Garsonova foglalta el. Marcnak még a gyűlés kezdete előtt az az ötlete támadt, hogy beütötte Garsonova nevét az informat lexikonregiszterébe, s meglepetten tapasztalta, hogy akárcsak Chart, ő is már életében kiérdemelt egy cikket, pedig csak feleannyi idős. Mielőtt állami szolgálatba lépett, Garsonova a lexikon szerint az emberi nemnek egyik vezető szaktekintélye volt a nem emberi intelligens lényekkel kapcsolatos kérdésekben, és az Altaire és a Denebol lakosaival létrehozott kommunikációs kapcsolat egyik jelentős úttörője.
 – Miért nem küldtek rögtön ilyen embert a Yanre? – kérdezte Lem doktortól Marc kétségbeesetten.
 – Mert a Galaktika óriási, és mindenhová nem juthatnak ilyen emberek.
A sárga csarnokban szinte tapintani lehetett a komor, ellenséges hangulatot, mintha fagyos köd ülte volna meg a termet. Leginkább abból a csoportból áradt, mely az első sorokban Dellian Smithéket meg Chevsky többi régebbi cimboráját vette körül. Hozzájuk hasonlóan kialakult azonban egy másik csoport is dr. Lem társaiból a terem másik oldalán, közvetlenül az emelvény előtt, ahol most Garsonova ült a felügyelő helyett. Alice is félig-meddig ez utóbbi csoporthoz tartozott, miután állandóan Marc körül lebzselt, amióta Rayvor otthagyta. A férfi most sem kedvelte jobban, mint annak előtte, de olykor-olykor érzett iránta némi rokonszenvet.
Nagyon is hiányzott neki Shyalee. Rettenetesen hiányzott. Kapcsolatuk, Shyalee minden hibája ellenére, mégis a boldogságot jelentette. De amikor legutóbb véletlenül összetalálkoztak, volt szerelme még csak rá sem mosolygott.
A Földről oly váratlanul érkezett látogatók közül senki sem mutatkozott az egyetlen Garsonova kivételével. Elvégezték a dolgukat, amiért idejöttek – átvizsgálták és kijavították az informatberendezést, amivel valaki mesterkedett – , aztán eltűntek. Erik Svitra azonban még itt volt, meg is jelent a gyűlésen; ez jogában is állt, mint minden földi embernek, aki akár átutazóként, akár állandó lakosként itt tartózkodott.
 – Ez az összejövetel rendkívüli városi közgyűlés – szólalt meg váratlanul Garsonova, s egyszerre elcsendesedett a terem. – Még a volt felügyelő, Guillaume Chevsky hívta egybe azért, hogy a kolónia megszavazza vagy pedig elvesse Gregory Chartnak azt a tervét, hogy a Yanen színjátékot rendezzen.
 – Chart azonban maga is kijelentette, nem azért jött, hogy nekünk rendezzen előadást! – kiáltott közbe Dellian Smith. – Mi értelme van akkor ennek a mai cirkusznak?
Ha a jelenlevők óhajtják – mondta Garsono-va – , kérelmezhetnek ingyenes telenavigációs programozást, és elutazhatnak a Yanről arra az időre, amíg az előadás véget nem ér... vagy akár véglegesen is.
 – Hogy lemaradjunk egy Chart-féle színjátékról? Amikor mások sok parszeknyi távolságra is elutaznak csak azért, hogy ott lehessenek valamelyik előadásánál?
Marc döbbenten állapította meg, hogy ezt a megjegyzést Hector felesége, Ducci mama tette, akit a hosszas viták során, úgy látszik, még mindig nem sikerült meggyőzni.
 – Nem érti a lényeget – válaszolt neki Garso-nova. – Ez nem akármilyen, hétköznapi esemény, és megbeszélésünknek az a célja, hogy olyan tényeket közöljön önökkel, melyekről eddig nem szerezhettek tudomást. Mindenekelőtt innen, az elnöki székből felolvasom önöknek azt a végzést, melyet Gregory Chart ellen hoztak, s amely megtiltja neki, hogy a Marc Simon előtt szóban kifejtett tervét végrehajtsa. ..
 – Marc Simon... az az áruló! – kiáltott közbe megint Dellian Smith. – Tudjuk, mire megy ki a játék! Egyszerűen a maga számára akarja kisajátítani a yanbeli kultúrát, hogy ő legyen az egyedüli elismert szaktekintély az egész Galaktikában!
 – Különben is, ki a fene törődik azokkal a vadakkal? – Boris Dooley mondta ezt; ő ugyan nem tartozott Chevsky szorosan vett köréhez Marc értesülése szerint, azonban a felügyelő leváltása annyira felbőszítette, hogy most nyíltan a szószólója lett. – Maguk a yanlakók sem törődnek velük!
 – Teljesen igaza van! Nem törődnek velük!
A sebészkés pontosságával hasítottak e szavak a terembe. A hang félreismerhetetlenül Gregory Charté volt. Garsonova a székben villámgyorsan hátrafordult. A hang a háta mögül, az emelvényről jött, ahol most, mintha csak a köd homályából tűnnének elő, két, eddig láthatatlan emberi alak körvonalai bontakoztak ki: maga Chart és Morag Feng, akik egyszerre kapcsoltak az övükre szerelt antivíziós készüléken.
 – Elnézést kérek ezért a trükkért – mondta Ghart halkan maga elé. – De ha nyíltan jöttünk
volna ide, az nyugtalanságot kelthetett volna. Mivel azonban törvényes jogunk, hogy részt vegyünk a gyűlésen, úgy véltük, az a leghelyesebb, ha élünk is ezzel a jogunkkal.
 – Joguk? – Ducci már talpon volt, és rekedten kiabált. – Maguknak nincs itt semmiféle joguk...
 – De igen! – vágott közbe Morag. – Minden földi ember, akár átutazó, akár állandó itteni lakos, részt vehet az ilyen összejöveteleken.
 – És felszólalhat és szavazhat – egészítette ki Chart. – Szavazata azonban arányosan veszít értékéből, ha az illető közölte az informattal azt a szándékát, hogy el akar utazni a Yanről. Nekem viszont ez idő szerint eszem ágában sincs, hogy elhagyjam a Yant, és ugyanez vonatkozik Moragra is.
A felbolydult terem zsivalyát Garsonova hangja vágta el:
 – Tökéletesen igaza van. És jól tette, hogy idejött, így legalább módomban áll személyesen átadni azt a határozatot, amit különben már közöltünk az űrhajója automatikájával is, azzal az utasítással, hogy tartalmára hívja fel az ön figyelmét. A határozat megtiltja, hogy a „vadak" néven ismeretes yanlakók közül egyet is elhurcoljon megszokott lakóhelyéről, és különösképpen megtiltja, hogy agyvelejüket eltávolítsa, vagy bármi más módon beprogramozza őket azért, hogy részt vegyenek. ..
 – Ezt a határozatot már láttam – vágott a szavába Chart. – És csupán azért jöttem ide, hogy közöljem önnel: eljárásával ugyan egy csomó akadályt gördített elém, tervezett munkámat azonban mégsem szabotálhatta el, ahogyan pedig szerette volna. Folytatom az előkészületeket.. Nem az ön engedélyével... nincs is szükségem rá! Hanem az egyedül illetékes lények: a yanla-kók és személy szerint a Szószólójuk és a többi hrath felkérése alapján.
 – Nagyszerű! Remek! – ordítozta Dellian Smith, szórványosan felcsattanó taps kiséreté-ben. Az, aki a tapsot kezdeményezte, ismeretlen volt Marc előtt. Vagy nyolc-tíz idegen tartózkodott a teremben, ezek a tudósítógéptől kapott híradás hatására érkeztek ide telenavigációs úton. És Marc attól tartott, hogy ezek még csak az első fecskék. Nyomukban majd sokkal többen is jönnek.. .
És ekkor Marc felpattant a helyéről.
 – Nekem azt mondta, hogy yanlakókhoz hasonló androidok készítéséhez nincs megfelelő felszerelése! Azt is mondta, hogy az ilyesmi túlságosan drága és túlságosan időt rabló eljárás lenne. ..
 – Na persze – bólintott Chart. – Nyilvánvalóan maga volt az, aki nehézségeket gördített elém. Vagy legalábbis megpróbálta. De hát a yanlakók megoldották ezt a problémát. Önkénteseket adnak nekem.
 – Micsoda?
 – Önkénteseket. És becsületszavamra kijelentem, hogy ezek valóban önként jelentkezők! Sőt, mi több, teljesen fellelkesültek a tervtől. – Chart hideg tekintete úgy fúródott Marcba, mint a dárda hegye. – És most néhány további tényt szeretnék a tudomására hozni, hadd számoljon ezekkel is. A Kitörés Lángjával kapcsolatban igazam volt: valóban az a kulcs az eposz tizenegy többi könyvéhez. A Tubalcainon szerkesztett komputerem, mely a létező legkorszerűbb gépezet, máris kidolgozta a Láng jelzéseinek kísérleti kódját, amit a Láng minden déli fellobbanása még jobban megerősít és tisztáz. Most pedig, csaknem tízezer év után először, fel fognak elevenedni a Yan játékmestereinek ismeretei. . . és tudásukat a gyakorlatban is fel fogjuk használni. És miután erről a yanlakók maguk is meggyőződtek, számosan ajánlkoztak, hogy a program végrehajtásában a saját személyük lehessen a közvetítő közeg. Az önként jelentkezettek között van, ez talán érdekelheti, egy volt barátnője, bizonyos Shyalee is. Meg egy hímnemű egyed is, bizonyos Rayvor nevezetű.
 – És maga ezeket kibelezi? És... nem. .. jaj, ezt nem! – Alice felpattant, és Chartra akarta vetni magát. Marc megragadta a karját.
 – Nyugalom! – szólt rá kurtán Chart. – Nincs olyan törvény, amely megtiltaná, hogy önként jelentkezők sheyashrimot vegyenek be. Itt ül éppen maga mellett egy kábítószer-vizsgáló, aki évek óta abból él, hogy újabb és újabb módozatokat eszel ki, miként lehetne az emberek gondolkodóképességét kikapcsolni, hogy csak a feltétlen reflexek működjenek. Igazam van?
 – Az pedig, hogy a maguk értelmezése szerint önkéntesek-e vagy sem, nem magukra tartozik – tette hozzá Morag magabiztosan. – Ezt csak a yanlakók illetékesek eldönteni, nem a földi emberek.
Garsonova egy percig a vállán függő adattár közléseit hallgatta, majd megjegyezte:
 – Ebben, sajnos, igaza van.
 – Nos hát erről van szó! – mondta Chart torz mosollyal. – És most itt állunk a megújhodott, dicső Kitörés Korának küszöbén. Egyébként, kérem, ne büntessék szigorúan Marc Simont. Mert neki volt oroszlánrésze abban, hogy tervemet kidolgozhattam. Ami pedig a végrehajtását illeti, amennyiben ez izgatná a társaságot, nos, e tárgyban én nem óhajtok szavazni. Egyrészt azért, mert magam is érdekelt fél vagyok, másrészt pedig azért, mert ebben az ügyben a maguk véleménye fikarcnyit sem számít. Nos, Morag, hagyjuk itt őket?
 – Egy pillanat! – harsant egy recsegő hang. Lem doktor állt fel a helyéről. – Mielőtt elmennének, lenne még egy-két kérdésem. – Közben megnyugtatón tette kezét a mellette ülő Marc karjára. A költő homlokát a tenyerébe hajtva, teljesen összegörnyedt, amikor a tudatáig hatolt mindaz, amit Chart Shyalee-ről mondott.
 – Tessék.
 – Személyesen tanulmányozta a Kitörés Lángjának dekódolt szövegét?
 – Természetesen. Különben hogy lehetnék olyan biztos a végső sikerben, amikor földi ember létemre egy yanbeli elképzelést akarok megvalósítani?
 – Van-e tudomása arról, hogy az ön társa, Morag, rögtön azután, hogy közvetlen közelről megfigyelte a Lángot, tehát még a nyilvánvaló elmezavara időszakában az itteni informat-berendezésben bizonyos adattároló központokat blokkolt le?
Morag elsápadt, és a szája elé kapta a kezét. Chart ingerülten rátámadt.
 – Mit jelent ez a képtelenség?
 – Nem... nem tudom, miről beszél – dadogta Morag. De nyilván elszédült, mert szemmel láthatóan megingott.
 – És arról volt-e tudomása – folytatta dr. Lem, Garsonova, Ducci és mások élénk bólogatásától kísérve – , hogy az ön adatbankjában is vannak hasonló leblokkoló szigetelések?
 – Marhaság! – kiáltotta Chart. – Az én komputerem a Tubalcainon készült, a lehető legkorszerűbb példányok egyike!
 – Bebizonyíthatom – mondta dr. Lem, és ernyedten leeresztette mindkét vézna, öreg karját. – Ön épp az imént is a Yan játékmestereit említette, többes számban.
 – Na és? – csattant fel Chart. – Térjen már a lényegre! Persze hogy játékmesterek, többes számban.
 – Úgy rémlik, hogy nem – felelte Lem doktor szenvtelenül. – Egyébként be kell vallanom, hogy amikor Garsonova kormánybiztos először mondta nekem, én is alig tartottam hihetőnek, most azonban meg vagyok győződve az igazáról. Tudja, az informál leblokkolásának célja volt: mégpedig az, hogy ha itt, a kolónián bárki kérdéseket tesz fel az informatnak, attól ne tudjanak meg biztos tényt. Azt, hogy amikor a yanlakók shrimasheyt tartanak, megszűnnek egyénekként funkcionálni, és egy önmagát újratermelő kollektív organizmusnak válnak alkotóelemeivé. A folyamat nagyon hasonlít a vágott vagy horzsolt seb gyógyulásához: megfelelő számú új sejt lép a nagyjából ugyanolyan számú megsérült sejt helyébe. Ennek már réges-régen, de néhány évtizeddel ezelőtt minden bizonnyal köztudottnak kellett volna lennie, hiszen az önálló gondolkodásra képtelen informat is rájött erre legalább tíz esztendővel ezelőtt, márpedig az emberi értelem jobban fel tudja ismerni a módszerekel, mint bármely eddig megtervezell gép. És ez vonatkozik még az ön űrhajójának a Tubalcainon készült komputerére is, amivel olyan nagyon henceg.
Lem doktor mély lélegzetet veti, úgy folytatta:
 – És ennek az organizmusnak az... agykérge pusztult el, amikor a Yan holdja szétrobbant A közponli idegrendszere. És ami a katasztrófa után megmaradl, az csak a reflexműködése. A yanlakók mint külön egyedek ezt már régen tudták, és kutatva kutattak egy olyan pótközpontot, melynek révén újra olyan teljesítményekre lennének képesek, mint amilyeneket a játékmester hajdanán már elért. Játékmester: egyes számban. Vagyis a Yan lakosainak összessége, méghozzá olyan abszolút összetartozásban, ahol a fajta minden egyede egy-egy, az egész bolygóra kiterjedő egység alkotórésze csupán. Most pedig végül rátaláltak arra, amit kerestek: nem önre, hanem az űrhajójára. És hála Morag beavatkozásának a Kitörés Lángjának hatása alatt, sikerült az igazságot olyan tökéletesen elrejteniök, hogy még ön sem hiszi el.
Chart válaszolni akart, de csak a szája mozgott hangtalanul:
 – Én. . . én... – Végül aztán kirobbant: – Nem! Nem igaz! Hazugság! Hazugság az egész! Gyere, Morag!
Megragadta Morag antivíziós készülékét, valamit elcsavart rajta, ugyanabban a pillanatban a sajátján is tárcsázott. Marc felugrott az emelvényre, hogy megakadályozza távozásukat, de akkor már nem voltak láthatók, s mire a zűrzavar lassan lecsillapodott, már régen el is hagyták a helyiséget.
 – Igaz volt ez az egész? – kérdezte végül Dellian Smith.
 – Bizony – bólintott Garsonova. – Minden jel szerint. És éppen azért hívtuk össze önöket, hogy informáljuk minderről...
 – De hát ez ellen valamit tenni kell! Nem hagyhatjuk, hogy Chart ismét a világra szabadítsa ezt a szörnyeteget!
Smith mellett a felesége, Rachel, a rémülettől verejtékező arcát törölgette. Nem ő volt az egyedüli, aki ezt tette.
 – És most mit vár tőlünk? – kérdezte Garsonova hidegen. – Mit tegyünk?
 – Hát... ha kell, töröljék le az égről Chart hajóját! De mindenképpen meg kell akadályozni!
 – Néhány perccel ezelőtt még azt akarták mind, hogy rendezzen itt színjátékot – jegyezte meg Garsonova, már csak az igazság kedvéért is. – Nem, ezt az egyet biztosan nem tehetjük. Egyébként az a helyzet: valahányszor eljutunk a Galaktika újabb tájaira, mindig újra és újra precedens nélküli dolgokkal kell szembenéznünk. Éppen ezért próbáljuk létrehozni alapelveinknek azt a kódexét, melyet az adott eseményektől függetlenül is mindenkor használhatunk. És senkit sem fogunk kiseprűzni csak azért, mert cselekedeteinek hatása előre kiszámíthatatlan.
 – Márpedig én akkor elmegyek a Yanről! – üvöltötte Smith. – Nincs joga ahhoz, hogy itthagyjon minket kiszolgáltatottan egy olyan világban, ahol ez a. ..
 – Helyes, helyes! Igaza van! – visszhangozták kórusban. S a teremben az emberek mindenfelé felugráltak a székükről.
Néhány perc telt el csupán, és már csak Marc, Alice, dr. Lem, Ducci és Garsonova maradt a helyiségben. Meg Erik Svitra, aki tétován topogott a kijáratnál.
 – Ön nem megy el? – fordult Garsonova Lem doktorhoz. – Ha óhajtja, segítséget is adhatunk: ingyen telenavigációs utazást, sőt még némi hitelt is, hogy valahol másutt letelepedhessen.
 – Képtelen lennék rá. Több mint harminc év után már nem lehet.
 – Én sem tudom megtenni – mondta halkan Marc. – Ha mégsem lehet megakadályozni a Kitörés Korát, gondolom, valakinek itt kell maradnia, hogy szemtanúja legyen.
 – És ön? – pillantott Garsonova Erikre.
 – Én? Csak azért maradtam itt, hogy megmondhassam, irtóra sajnálom, hogy így elszúrtam a dolgokat. Csak betettem ide a lábam, és bumm! – mindent összekavartam!
 – Ne tegyen magának szemrehányást – mondta Marc, és maga elé nézett a padlóra. – Ilyen az emberiség egész története.
Erik az ajkába harapott, egy pillanatig még habozott, aztán kiment a helyiségből.

XIX.

 – Eszembe jutott valaki – mondta dr. Lem – , akire már évek óta nem gondoltam. A nagyanyám. A nagyanyó...
Marc egy pillanatra elgondolkodott. Majd egyszerre csak bólintott.
 – Pontosan értem, mire gondol – mondta. Az informatközpont gömb alakú csarnokában voltak. A helyiség – látszatra csak véletlenül – sokkal több és lényegesen többféle helyzetre állítható képernyővel volt felszerelve, mint amennyit Lem doktor Chart hajójában látott. Eléggé valószínűnek látszott, hogy itt, a kupola impervium páncéljának védelme alatt átvészelhetik az eseményeket, amelyek a Kitörés Korának felélesztése során bekövetkezhetnek. Tucatjával keringtek különben a megfigyelő távközlő műbolygók is a Yan körül, és előkészültek arra, hogy rögzítsék, analizálják és tanulmányozzák a példa nélkül álló eseményeket. Mert a gépezet már megindult. Az elmúlt éjszaka, azt követően, hogy a telenavigációs állomásról az utolsó csoport is elutazott, a yanlakók lerombolták a földi emberek telepét. Fáklyákkal, kőtörő kalapácsokkal és szekercékkel vonultak ki Prell yanlakónegyedéből, és módszeresen eltüntették az idegenek építményeinek még a nyomait is; nem maradt belőlük semmi egyéb, csak portól füstölgő törmelék.
Marc és Lem doktor á kupolában ült, onnan nézte, hogy mi történik. Nem is vitás, hogy a yanlakóknak tudomásuk volt a fölöttük keringő műbolygókról, melyek felvételeket továbbítottak a helyszínről az informat kupolájába, de kísérletet sem tettek arra, hogy megtámadják őket. Nyilván azt akarták, hogy ami itt történik, annak híre a lehető legszélesebb körben terjedjen el a földi emberek között.
De volt valami különös, vad öröm abban, amit tettek.
 – A Földre gondol, ugye? – kérdezte végül Marc.
 – Igen – felelte dr. Lem. – Furcsa dolog, hogy egy vénembernek ilyen érzései támadnak, Marc!
 – Öreg csontjait kissé odább csúsztatta a párnázott széken, melyből – amióta a telenavigációs állomást az űrből távirányítással leállították és kikapcsolták – csak olyankor tápászkodott fel, amikor néhány lépést tett a csarnokban, hogy kinyújtóztassa tagjait. Készenlétben voltak a robbanótöltetek is, arra az esetre, ha a yanlakók összességét magába foglaló organizmusról kiderülne, hogy újra működtetni tudja titokzatos energiaforrásait, amelyekkel térgörbületet előidézve lehetővé teszi, hogy az útra kelt személy minden egyes lépésével több fényévnyi távolságot tegyen meg.
 – Jó érzés ez bizony egy fiatal embernek is – tette hozzá Marc. És mind a ketten pontosan tudták, hogy mire céloztak: arra a hirtelen támadt megnyugtató érzésre, hogy az anyabolygó még a csillagok közti roppant szakadékon át is minden lehetőt elkövet ivadékainak támogatására és védelmezésére. – Rájött már azelőtt is arra, hogy mi itt... minek is nevezett minket Garsonova kormánybiztos?
 – Próbavállalkozás vagyunk? Azt hiszem, olykor-olykor csak rá kellett jönnöm – mondta Lem doktor. – Volt valami, ami itt tartott a Yanen annak ellenére, hogy gyakran úgy éreztem, csak elfecsérelem itt az időmet és a képességeimet. De most már tudom, hogy rendkivül fontos célnak szenteltem magam. Az automatikák majd feldolgozzák a nyers információk nagy részét... de hát elképzelhető-e egyáltalán megfelelőbb szemtanú e példa nélkül álló esemény megfigyelésére, mint egy pszichológus és egy költő?
 – És vajon mit művel Chart ebben a pillanatban? – kérdezte – Marc komoran. Egyszerre úgy érezte, hogy nem is alkalmas arra a feladatra, amit a véletlenek összjátéka révén vállalt magára.
 – Aligha hinném, hogy itt még mindig Chart irányítja a dolgokat – felelte Lem. Bekapcsolta az egyik képernyőt, s azon a Kitörés Mandalájá-nak miniatűr képét pillantották meg; csak úgy ragyogott, amint a nyugati látóhatár felé haladó napnak egyetlen pontra irányított sugarai bearanyozták. A Mandala egyébként már jóval pirkadat előtt ragyogni kezdett. Chart űrhajója a közvetítő műbolygók sorát bocsátotta fel, ezek biztosították, hogy mindig legyenek olyan napsugarak, amelyek megfelelő szögben érik a Mandalát, és életre keltik a kristályoszlopokból áradó fények és színek játékát. És mintha csak ceruzával húztak volna egy kusza vonalat, úgy áramlott
a yanlakók menete a Mandala felé; ott pedig ki-be hömpölygőit, keresztül-kasul az oszlopok között.
 – Be vannak programozva – mondta dr. Lem.
 – Ezek azok, akiket mi játékmestereknek véltünk: közönséges yanlakók, valamiféle különleges izgatószer hatása alatt.
 – És miért várt olyan sokáig a játékmester?
 – kérdezte fojtott hangon Marc. Lem doktor nagyot sóhajtott.
 – Sejtem, miért – felelte. – Ebben egyébként, úgy látom, az informat is egyetért velem. Amikor valami rendkívül fontos tervet kell megvalósítani, a közönséges idegszövet nem vetekedhet egy személyen belül az önmagában gondolkodni képes magasabb szintű idegközponttal, az aggyal. Az, ami a yanlakókkal történt, tulajdonképpen egy kolosszális méretű idegösszeroppanás volt, ami végül is a hold széthullását eredményezte. Ezek után a kollektív organizmus csökkentett tudata már meg volt félemlítve. De ugye, Marc, maga is rájött, hogy ez a tudat halhatatlan, vagy legalábbis gyakorlatilag az.
 – Igen.
 – Éppen ezért nem volt sürgős számára, hogy megismételje a korábban elkövetett hibát. Várt az alkalomra, amikor újra próbálkozhat, remélve közben, hogy.. . végül is csak szertefoszlik egyszer a Gyűrű, és a Kralgak tájai újra járhatók lesznek, a vadak pedig újra beilleszkedhetnek a yanlakók családjába... De hát mi értelme van a feltételezéseknek olyasmiről, ami olyan messze van még tőlünk, mint mi az amőbáktól?
 – Ezzel nem tudok egyetérteni – mondta pillanatnyi szünet után Marc. – Én úgy hiszem, hogy az értelem egy bizonyos folyamatosság, és minden olyan értelmes lény, mely képes az előre megszabott mozdulatokon.. . mondjuk az egyszerű reflexeken túllépni, az bizonyos értelemben kapcsolatot is tud teremteni, és meg is tudja értetni magát bármely más, hasonló teremtménynyel. Persze lehetnek köztük olyan mélységes különbségek, mint egy költő és egy matematikus között, az egyiknek lehet olyan irányú agyműködése, amit a másik még csak utánozni sem tud, egyszerűen azért, mert az semmit sem jelent számára. De mindegyik képes arra, hogy megértse a másik céljait, sőt bizonyos mértékben még tevékenységének végső eredményét is.
 – Lehetséges – mondta Lem doktor. – Mint ahogyan maga vagy én is átérezhetjük annak a kozmogonikusnak az izgalmát, akinek az egyenletei beigazolódnak, azt bizonyítva, hogy elmélete a világmindenség keletkezéséről teljesen logikus, de ugyanakkor nem értjük a szóban forgó tényezőket, és nem tudnánk alkalmazni a számításaihoz szükséges képleteket.
 – Éppen erre gondoltam – mondta Marc. – Ha valamely lényt értelmesnek akarunk nevezni, lennie kell legalább egy területnek, mellyel kapcsolatban képesek vagyunk kommunikálni egymással. A többi. . . nos hát a többi akár olyan hozzáférhetetlen is lehet, mint egy roppant gáztömeg magja.
 – Szeretném tudni, lesz-e valaha a közös tapasztalatoknak olyan hálózata, valamiféle hajszálér-rendszer, mely a Galaktika összes értelmes lényét összeköti úgy, hogy a gondolkodó lények minden fajának legyenek egymásról legalább tized- vagy ötvened- vagy akár csak ezredkézből adatai.
 – Ez még millió évbe is beletelhet – jegyezte meg Marc.
 – De talán éppen itt és éppen most kezdődik el. És...
Hirtelen elhallgatott. Az informat rájuk villant.
 – Most száll fel Chart hajója – közölte a készülék. – Atmoszferális pályára tér.
 – Ha elkezdődik – mondta Marc – , bizony nem tudom, olyasmi lesz-e, amit mi is megérthetünk?
 – Mi értelme van a találgatásnak? Csak annak örülnék, ha Pompy velem lehetne. Ugye, nagy butaság itt és most erről beszélni?
 – Valóban, hol van Pompy?
 – Ducciékkal küldtem el a bolygóról. Mindig is nagyon szerette Giuseppét, és arra gondoltam, nem lenne tisztességes dolog arra kényszeríteni, hogy itt maradjon, még akkor sem, ha én elég ostoba módon a hős szerepét akarom játszani.
 – Tehát így fogja fel a dolgot? – kérdezte Marc.
 – Nem. Hogy őszinte legyek: nem.- Lem doktor megtörölte verejtéktől csillogó arcát. – Nem a bátorság az, ami engem itt tartott, hanem a makacsság. Valamikor réges-régen fűtött a becsvágy, hogy kibogozzam a Yan rejtelmeit. Most pedig kiderült, hogy ezek a rejtelmek már évek óta nem voltak rejtelmek, csak éppen elrejtette előlem a megfejtésüket egy szellemes trükk ezzel az informattal itt. – Körbemutatott a csarnokban. – Bosszant a dolog! Úgy érzem, hogy csúnyán rászedtek. És úgy érzem, tennem kell valamit, amivel ezt ellensúlyozhatom. Meg aztán. . . – egy pillanatig tétovázott – megszerettem ezt a bolygót!
Újra megszólalt az informat:
 – Mágneses erőtér mutatható ki. A meteoritok záporozása Kralgak területén negyven százalékkal csökkent... negyvennégy százalékkal... negyvenkilenc százalékkal. .. kiszámítható, hogy a meteoreső sípjeltől számított egy perc huszonkét másodperc múlva teljesen megszűnik. Sípjel!
 – Mondja, Marc – kérdezte dr. Lem – , azok után, hogy annyit foglalkozott a Kitörés Eposzával, van-e valami határozott elképzelése, mi is az, amit a játékmester akart?
 – Igen – felelte Marc. – Uralkodni a világegyetem fölött.
Ezt követően már lehetetlenné tette a beszélgetést az elképesztő jelenések váratlan özöne.
Újra ott volt a Yan fölött egy holdhoz hasonló alakzat, ez alkalommal azonban úgy cikázott előre-hátra, mint egy takács vagy fazekas villámsebesen dolgozó keze, amikor a nyersanyagot mintázza. Az éjszaka eddig a bolygó északi féltekéjének nagy része fölött nyugodt és enyhe volt. csak néhány felhő úszott az égen, s egyetlen nyári zivatar tört ki messze a látóhatár szélén, az óceán fölött. Most azonban percről percre telítettebb lett a levegő elektromos feszültséggel, s elszórtan villámok kezdtek csapkodni. A különös fényjáték az egyenlítő felé húzódott, de nem szabályos alakzatokban, mint Chart érkezésének éjszakáján, hanem kusza örvényekben, mint amilyenek a tajtékzó hullámokon száguldó motorcsónakot követik.
A Kitörés Mandalájának izzó ragyogása is kikihagyott röpke pillanatokra, amikor a helyi nap sugarai az űrön áthatolva, a másodperc törtrészéig teljes, összpontosított intenzitásukkal Chart hajójára irányultak, hogy ellássák a szükséges energiával, és kezdetét vehesse az előadás.
A bolygó körül szabályos rendben sorakozó Gladen menhirek sok helyen megsérültek a meteoritbombázás következtében. Chart hajója meg-megállt a levegőben ott, ahol a menhirek sorában hézag keletkezett, vagy ahol letöredezett a roppant kőoszlopok valamelyike. És akkor a környéken elmozdult a talaj. Szikla emelkedett magától a magasba, miközben megolvadt, és olyan alakot öltött, ami pontosan a meglevő menhireket utánozta, de csak az új alakba öntés idejére hevült fel, utána egy szempillantásnál is rövidebb idő alatt megdermedt, és a környezet hőfokára hűlt le. Csak úgy remegtek a hatalmas kőtömbök, amíg végbement ez a folyamat.
 – Kisebb szeizmikus jelenségek – közölte az informat.
Eddig azonban semmi olyasmi nem történt, ami a gömbkupola imperium páncél falán keresztül behatolhatott volna a bolygó kérgéhez szilárdan rögzített megfigyelőhelyiségükbe.
 – Ezt vajon hogy csinálják? – suttogta Marc, de valójában nem várt választ rá sem Lem doktortól, sem az informattól. Az ilyesféle technika kielemzésére sokat, nagyon sokat kell még várni. Nem az emberi tudomány körébe tartozott ez a fantasztikus erő, melytől a hatalmas sziklák úgy megpendültek, mintha kézi csengettyűt ráztak volna meg.
És ezután következett az a különös, üreges – hegyorom, amelyet Marc is meglátogatott Chart és Morag társaságában, s ahol a csupasz fallal szemközt több ezer ülőhely sorakozott. E hegytető fölé ereszkedett most a hajó, s egy lézersugárral ösvényt vágott a hegyoldalba, fel, egészen a csúcsig. A yanlakók pedig, akik addig a hegy lábánál várakoztak türelmesen, most elindultak felfelé.
 – Ez a játékmester egyik legfontosabb szerve – jegyezte meg dr. Lem. – Amolyan agykérge.
Egyének ezrei azokból, akiket áthághatatlan sziklafalak választanak el a külvilágtól.
Tántorgó járásuk alapján kétségtelenül megállapíthatták, hogy a yanlakók mind a sheyashrim kábító hatása alatt állnak – de hát addig is tudták, hogy nemcsak Prellben, hanem a Yan többi városában is oly hatalmas mennyiségben főzték a bódító szert, hogy minden egyes felnőtt yanlakó számára akár százszoros adag is rendelkezésre állt.
Következő állomás: a Mullom Wat.. . és a hajó eszeveszett sebességgel pörgött néhány méterrel az óceán színe fölött, míg csak létre nem hozott egy kisebbfajta ciklont, mely szívóhatásával hatalmas, örvénylő pára- és permetoszlopot emelt a magasba. Magának a Watnak a tetején egy vízgömb keletkezett, mely sértetlenül ott is maradt, dacolva a széllel és a gravitációval. Még csak találgatni sem merték, mi lehet a célja. De a vízgömb belsejében volt valami. Olykor-olykor ragyogva felvillant, s teljesen mozdulatlannak látszott, holott körülötte a víz szünet nélkül forgott.
Aztán kisebb feladatok: egy rózsaszínű, apró, alig hat méter magas tárgy eltávolítása a Fley hegynek a jégkorszak után keletkezett görgetegével borított oldaláról; majd ugyanannak a felállítása az egyik közeli hegygerincen; egy régi hegy-csuszamlás omladékai alól kiszabadított, megszámlálhatatlan mennyiségű törmelék összeállítása egyetlen, méregzöld fényű, minden részében remegő, roppant alkotmánnyá...
Úgy rémlett, hogy se vége, se hossza az előkészület mozzanatainak. Marc azon kapta rajta magát, hogy ásítozík, amint a képernyők egymás után közvetítették ezeket a jeleneteket; és kissé meg is lepődött, hogy még mindig képes fáradtságot érezni. Ha az ember már el sem tud igazodni azon, amit mutatnak neki, annak ellenére, hogy...
 – Ez pedig az energiaforrás! – kiáltott fel váratlanul dr. Lem.
 – Tessék? – Marc még mindig káhultan felegyenesedett ültében, és a képernyőre bámult; legnagyobb meglepetésére valóban elszundított. Csak félig-meddig tudott visszaemlékezni, mintha mondott volna valamit az informat. Szinte gépiesen ismétlésre kapcsolta.
 – Nagy erejű szeizmikus események – hallotta.
 – Kéregcsuszamlás minden kontinensen. Micsoda?
 – Azt mondta, hogy energiaforrás? – fordult Lem doktorhoz. Az öreg nem vette le tekintetét a képernyőkről, amelyek most tomboló viharokat, vakító villámokat, leomló hegyeket, iszonyatos méretű hullámokkal hánykolódó, forr-pontig hevük óceánt mutattak. És még a kupola imperium páncélfalán keresztül is valami csikorgó, süvöltő, nyikorgó, észbontó moraj hallatszott.
 – Az informat még analizál – mondta Lem.
 – De én azt hiszem, ez az energiaforrás. Informat! – Igen, Lem doktor!
 – Nem az volt-e a játékmester szándéka, hogy a hold tengely körüli forgásának kinetikus energiáját a Yan bolygó egész tömegének hajtóerejévé alakítsa át?
 – A rendelkezésre álló legújabb adatok arra mutatnak, hogy ez valószínű feltételezés – felelte a gép teljes közönnyel.
Marc visszafojtotta lélegzetét.
 – Azzal a céllal, hogy útra kelhessen a csillagok között?
 – Ennek igen magas a valószínűségi hányadosa.
 – Teljesen igaza volt – szólt az öreg Maréhoz – , amikor azt mondta, hogy a játékmester becsvágyának és célkitűzésének mértéke maga a világegyetem. – Majd újra az informathoz fordult:
 – Csak nem arra készül most, hogy a Yan olvadt magva körül elcsúsztassa a bolygó szilárd kérgét, hogy az így keletkező energiát elvezethesse, és az előbb említett terv végrehajtásához tárolhassa?
 – Ennek igen magas a valószínűségi-hányadosa – ismételte a gép.
 – De hiszen... – Marc felugrott ültéből. Gondolatban most megelevenedett előtte ez a kép, és sokkal elevenebbé vált mindannál, amit addig a körülöttük működő képernyőkön láthatott. – De hiszen ezt nem teheti! Ezzel darabokra zúzza az egész bolygót! És megöl mindnyájunkat!
 – Máris az történik – jegyezte meg Lem doktor jéghidegen. – Oda nézzen!
Arra a képernyőre mutatott, amelyik éppen azt közvetítette, hogy mi történik a vadak egykori kontinensének partja mentén. Gőzzé vált az óceán, s úgy röpködtek ki belőle a sziklák, mint a kövek a tűzhányó kráteréből. De lehetett látni valódi tűzhányókat is, két... nem: öt másik képernyőn...
És ekkor elmozdult alattuk a talaj: mintha az egész impervium páncéllal burkolt kupolacsarnok partra vont ladik lett volna csupán, amelyet most elért és hátára kapott a dagály.

XX.

 – Marc! Marc!
Csak nagyon messziről, mintha valami szürke ködfelhőn keresztül érkezett volna a hang és a kép, úgy jutott a tudatáig, hogy dr. Lem, székében félig megfordulva őrá néz, őhozzá beszél. S ott voltak előtte azok a képtelen, távoli, miniatürizált jelenetek is: a tűzhányók, a szökőár, a viharok. ..
De mindez nem tűnt lényegesnek. Mindezek nem értek el a tudat megfelelő szintjéig. Éppen csak hogy futólag érzékelte őket. Jelentéktelen dolgok voltak. Semmire sem valók. Volt valami, ami mindezeknél végtelenül többet ért.
Normális, emberi tudatának utolsó maradékával Marc Simon, a költő, felidézte magában azt a kérdést, amit akkor tett fel az informálnak, amikor a földi technikusok eltávolították a gépből azokat a yanlakókra vonalkozó leblokkolásokal, amelyek oly eredményesen és oly sok esztendeig félrevezették a kolónián élő embereket. Azt kérdezte akkor az informattól: miféle energiamező vagy erő az, ami a yanlakók egyedeit egységbefogja, amikor a shrimashey bűvöletébe kerülnek, és hogyan lehetne ezt megfigyelni. Mire az informat közölte, hogy semmi olyan emberi tudomány által eddig megalkotott műszer nem létezik, amellyel azt meg lehetne figyelni; de annyiféle más energiamérő, – erő vagy dimenzióövezet, elrendeződés, állapot és telíletlség ismeretes már eddig is, hogy feltétlenül kell lennie ilyesminek, méghozzá a telenavigációs állomás hatósugarának N1 és Ne által határolt övezetében. Gyanítható, hogy több mint hatezer-hétszáz dimenziós tér rendelkezik ilyen paraméterekkel.
A kérdéses energiamező (-erő) megfigyelésére – jelentette az informat – a legmegfelelőbb szerkezet az emberi idegrendszer.
És Marc Simon most kezdett rájönni arra, mennyire igaza volt az informatnak.
Csontváz...
Tudatában van-e az ember annak, hogy vannak csontjai? Amíg egy mély vágás nyomán szét nem nyílik a bőre és az izomzata, hogy előtűnjön a rózsásan fehérlő csont – mondjuk a sípcsont – , addig az embernek nincs tudomása másról, mint valami szilárdságról, támasztóerőről és hajlékony pontokról.
Forró kőzet. Folyékony, de a szilárdságig sűrített.
Csontváz.
Izomzat... Rugalmas valami a csontokon. Hosszú esztendőkön, évtizedeken, évszázadokon át kellett az anatómusoknak hullákat boncolniuk, amíg rájöttek, miként helyezkednek el az izmok, milyen csontokhoz tapadnak hozzá, meg hogy vannak olyan izmok is, amelyek nincsenek alávetve az akaratunknak.
Anyagcsere...
Másodlagos áramlásoknak nevezték, és valóban az is: a levegő beáramlása által kiváltott bonyolult kémiai reakció.
(Mindez iszonyatos sebességgel és egyszerre jutott az eszébe.)
Idegrendszer...
Évezredekig azt sem tudták az emberek, hogy az agyukkal gondolkoznak.
Marc Simon már csak nevetni tudott, a legkegyetlenebb fajta nevetéssel, mint az az ember, aki roppant mulatságosnak tartja, hogy sikerült alattomban kinyújtott lábával egy nyomorékot elgáncsolnia. De aki most nevetett, már nem az a Marc Simon volt, akit ő addig ismert. Ez már csak az a valami volt, ami megmaradt belőle, amikor autonóm reflexei a játékmester idegáramkörének az irányítása alá kerültek. Ez célzatosan történt. Az volt a játékmester szándéka, hogy megértesse és elismertesse ezekkel a Földről idekerült majomszerű jöttmentekkel a Yan (lakók) lényegét és személyiségét.
Lem doktor csak annyit látott, hogy társa a földön fetreng, és hisztérikus hahota rázza. De mivel ő nem volt magánkívüli állapotban, látta azt is, amit a képernyők mutattak, és érezte, hogy megmozdul a kupolacsarnok gömbje, amint alatta a szilárd talaj először képlékennyé, aztán olvadttá, majd cseppfolyóssá vált. Az informat közömbös hangon közölte, hogy a külső hőmérséklet nyolcszázharminc fok.
A fölöttük keringő, Földről küldött figyelőszerkezetekre gondolt, és valamivel kevésbé félt már a haláltól, mint egy perccel azelőtt.
A bolygó erőlködött, fel-felüvöltött, recsegett. Kérge meghasadt, hegyei leomlottak, óceánja tajtékzott, a szó szoros értelmében felforrt. És közben a yanlakók a kábítószer bódulatában koncentráltak, kon-cent-rál-tak, k-o-n-c-e-n-t-r-á-1-t-a-k...
Olyan volt ez az egész, mint amikor valaki váratlanul, minden figyelmeztetés nélkül víz alatt találja magát, de kezdi visszanyerni az önuralmát; megpillantja a felszínen a fény derengését, és lassan felismeri: oda kell felúsznia! De közben orrlyukán át a jeges hideg csak nyomja, préseli a tüdejébe zárt és egyre kisebbedő, pótolhatatlan értékű oxigénkészletet, szerencsés megmenekülésének egyedüli zálogát.
És ugyanakkor valami arra kényszeríti, hogy azon töprengjen szüntelen, életben marad-e vagy sem.
„Nem lett volna szabad megkockáztatnod, hogy bebizonyítsd, bármit meg tudsz tenni velem vagy más földi emberrel – szólt gondolatban Marc a játékmesterhez. – Egyszer már megtörtént, hogy túlbecsülted a képességeidet. És most újra ezt tetted, amikor mindenáron ez előtt a közönség előtt akartad produkálni magad."
Valami csendes elégedettség áradt szét a bensejében. Semmi köze sem volt ennek őhozzá, mármint személy szerint a Marc Simon nevű egyénhez. Ez az egész emberi nem elégedettsége volt. Kollektív. Akárcsak ellenlábasa: a játékmester.
Közben tovább erőlködött, kínlódott, csikorgott a bolygó.
„Talán azért tudom ezt megérteni, mert oly közel kerültem ahhoz, hogy megértsem Shyalee-t?"
Ez saját hajdani énjének morzsája volt – éppen csak arra elegendő, hogy a kérdést megfogalmazza.
De az, ami Shyalee-ből került a játékmesterbe, nem volt elegendő ahhoz, hogy ő is megérthesse, mi az, amit Marc mond (illetőleg gondol).
Dr. Lem borzongva nézte a képernyőkön sorjázó látványokat. Az ezüst farkú, őzikeszerű teremtések hanyatt-homlok menekültek Hom lankás tájain az iszonyú hő elől, amitől ropogva lángra lobbantak a ghulfák. A Blaw fennsík újra meg újra megreccsent és megremegett, és Rhee bájos gyümölcskertjeiben, gondosan megművelt földjein üszkös csomókká perzselődtek a növények, hátára kapta őket a szél, s az ősidők óta dús termőtalaj porfelhővé foszlott.
Közben a bolygónak azon a felén, ahol nappal volt, szemmel láthatóan kisebb lett a nap korongja.
Lem doktor bólintott. Hát igen. Most pusztul el mindaz, amely oly hosszú ideig kedves volt neki. Méghozzá a maga szabad akaratából semmisül meg.
Az egyik, addig még be nem kapcsolt műbolygó révén meglátta egy hegyoldalon a vadak valamelyik csoportját: a törzs tagjai teljes önkívületben táncoltak, mintha testüket valami kolosszális, közös orgazmus kerítette volna hatalmába. Két-három gyerek bámulta őket elképedve, az egyik vinnyogva sírt élelemért. Ez azonban a játékmester számára ugyanolyan lényegtelen volt, mintha a bőrfelület egyik sejtje pusztult volna el egy mikroszkopikus hajszálér sérülése miatt.
A mennybolton a nap egyre kisebbedett, az ég kékjét éjszakai sötétség szorította ki.
Marc nem nézett a társára, látszólag eszméletlenül hevert a sárga padlón, de azért tudta, hogy Lem doktor ott van mellette.
Hát... eddig eljutottunk volna. . . csak éppen arra nem maradt már elég energia, hogy maga az ábránd is valóra válhasson.
(Ebből kétségtelenül önmagára ismerhetett. Ahogyan megpróbálja kiszínezni a. . . a fogalmakat. Nem a szavakat.. Mert a szavak túlságosan jelentéktelenek ahhoz, hogy ilyen mérhetetlen tudathoz eljussanak.)
Mintha úgy kellene versenyt futnia valakinek, hogy a start előtt átvágják a combján az ütőerét, s hiába lenne akár az egész galaxis legragyogóbb atlétája, akkor se érné el a célt, annyi vért veszítene minden egyes lépésénél.
Így vérzett ez a bolygó. Bömbölve áradt a hőség a Scand óceán fenekének tátongó hasadékaiból. Hegyláncok omlottak le, s alakultak völgyekké. A nagy Kralgak sivatag úgy kezdett elmozdulni sok tízezer esztendő óta állandó földrajzi helyzetéből, mintha a nyugalmi súrlódás, mely szilárdan kötötte az északi és déli kontinenshez, egyszerre csak gyengébb lett volna, mint az a súrlódás, amelyik az alatta megolvadt maghoz köti.
Zokognék, ha lenne elég kapcsolatom a saját testemmel. Félek, elborzadok attól, amit látnom kell!
A bolygó most már messzire került a pályájáról, kifelé sodródott az űr kietlen mélységeibe, de a Földről kiküldött monitorok és távközlő műbolygók még mindig hűségesen követték. Rögzíteni, tanulmányozni, értelmezni kell haláltusájának legkisebb rezdülését is.
Marc egyszerre csak legszívesebben felsikoltott volna. Erre még a sírásnál is erősebb kényszert érzett. De ez a rémület csak rövid ideig tartott. Véget ért abban a pillanatban, amikor a Kitörés Mandalájának ragyogása kihunyt. A vulkánok zavarosan gomolygó füst- és porfelhői elfedték még azt a roppantul felerősített napsugárzást is, amit Chart műbolygói fogtak fel, és irányítottak koncentráltan a Mandalára.
Olyan volt ez a pillanat, mintha az ember egy forró bolygóról a telenavigátorral egyetlen nagy lendülettel átlépne egy jeges planétára. És volt itt még valami.. . talán... egy hang? Nem is egészen az. Egy egyéniség. Valami jelenlét. . . (Minderre majd az az agy emlékezik, mely Marc Simon sajátja. Bár teljesen megérteni sohasem tudja. Lehet, hogy valamikor egy költemény nyersanyaga lesz. Lehet, hogy stílust teremt, amelynek hallatán azt mondhatják az emberek tízmilliói: „Ó, hiszen ezt Marc Simon írta!" De ez a jelenlevő valami olyan brutális is egyúttal, mint az izzó vas, mellyel üzenetet égetnek a bőrébe – s mintha ez az üzenet azt mondaná el neki, hogy ez a seb rajta marad örökre, örökre, örökre...)
Úgy építették ezt a Mandalát, ahogy ti a komputereket szerkesztitek. Érted ezt?
Értem.
Célomhoz felhasználok egy személyt, akit ti Gregory Chartnak neveztetek. Eredetileg azt akartam felhasználni, akit ti Morag Feng névvel illettetek. Csakhogy ezt a Moragot már korábban is igénybe vettem, és annyira használhatatlanná tette őt a Mandalának éppen most semmivé foszlott üzenete...
Értem.
Ez hát a Kitörés Eposzának a története. Olyan történet, melynek nincs befejezése. Csak tanulsága. Rövidesen semmi sem marad ebből az egészből, csak egy jeges ködfelhőbe burkolt hideg, csupasz kőgolyóbis, meg néhány különös tárgyi emlék, melyeknek bizonyos események lejátszódásában volt szerepük.
Értem.
(Mintha elvárta volna Marctól: legalább egykét percenként nyugtázza a közléseit, és majd egyszerre emlékezzék mindenre, hogy elmondhassa az egész történetet.)
Volt egyszer egy bolygó, melyet lakói Yannek neveztek. Termékeny volt, nyájas, sőt gyönyörű szép. És egy olyan faj fejlődött ki rajta, mely annyira fölötte állt a ti kisszerű, elszigetelt individualizmusotoknak, hogy szegényes fantáziátokkal el sem tudjátok képzelni...
Folytasd. Itt vagyok. .. elvesztetted...
Nem. Csak újra átgondoltam, és helyesbitek. Nektek is van képzelőerőtök. És ez az, ami megrémít engem.
Megrémít?
Igen. Te költő vagy, mint ahogyan művész (volt) Gregory Chart is (de jövő időben már nem az, mert most ég ki). Megvan köztetek is a kommunikációnak egy olyan módozata, mely nagyon hasonlít az én fajtám (a mi fajtánk) egymás közti érintkezésére, benneteket azonban ez nem tud teljesen a hatalmába keríteni. Én most meghalok, mert amíg a ti álmaitok benneteket csak csábítanak, csalogatnak, az én álmaimnak (a mi álmainknak) ahhoz is volt erejük, hogy tettekre kényszerítsenek.
Azt hiszem, értem ezt.
Igen, érted. És mert megérted, az a helyes, hogy a ti elszigetelt, magányos, különálló, morzsányi protoplazmadarabkáitok tegyék meg azt, ami nekem (nekünk) nem sikerült.
És a bolygó, ha ilyesmi egyáltalán lehetséges, mintha most kegyelemért könyörgött volna. Kérge megcsúszott és elfordult a saját magva fölött, ősi magmája úgy fröcskölt ki, mint az ütőérből a vér, utolsó élő lakói zihálva küszködtek a megfulladás ellen. Meggyötört felszínén úgy hánykolódott egy földi emberek építette impervium gömb, mint a tajték egy megáradt folyó hátán. A Smor medrét a törmelék és a tetemek halmai már régen eltömítették. Egymás után mondták fel a szolgálatot a kihelyezett kamerák is, amint sorra magukkal sodorták a földcsuszamlások, vagy a szétnyílt talaj hasadékai nyelték el őket. Prell is víz alá került elődeinek sorsára jutott, ez a víz azonban előbb lobogva forrt, most pedig jegesen hűt, vagy kavarog, vagy. ..
Az álom tönkretett téged.
Mert álmodozó részemnek (részünknek) sohasem kellett az anyag és az energia nyers és hajlíthatatlan realitásával megküzdenie. Érted ezt?
Igen. Számodra, aki egy sokmilliónyi lényből álló fajta alsó idegdúcainak az összessége voltál, a világmindenség csak egy fogalom volt, amivel játszani lehet. A létfenntartás gondja nem rád, hanem a fajtád egyedi tagjaira tartozott. Ugyanúgy a verejtékes munka is. Meg a szaporodás. Más szavakkal. ..
Csak bátran! Engem már nem lehet megsérteni. Nem maradt már más belőlem, csupán néhány rezonancia egy emberek alkotta komputer hibásan összeszerelt áramköreiben, és egyetlen érintkezési pont a ti fajtátokkal: egy hajdani nagy művész kudarcot valló agya, azé az emberé, akit én fertőztem meg látomásaimmal.. . és kiégettem, mint ahogyan kiégettem korábbi becsvágyam áldozatait is.
Már nem úgy mondod (gondolod), hogy: én (mi).
Mert nincs többé „mi". Az az oxigén, amit ez a kolosszális tűzvész még nem emésztett fel a Yan légkörében, nemsokára hó alakjában fog a sziklákra lehullani. Eddigi keringési pályánkról letérve, fél fényévnyi távolságra kerültünk a naptól. Fejezd csak be a gondolatot, amit az előbb abbahagytál.
Őrült vagy.
Amennyiben abból áll az épelméjűség, hogy csak azt tegyük, amit a világegyetem engedélyez nekünk – akkor valóban őrült vagyok.
Felmondta a szolgálatot az utolsó kihelyezett kamera is. Az informat bejelentette:
 – Mostantól kezdve a fennmaradás érdekében életbe kell léptetni a szükségprogramot. Ne essenek pánikba. Biztonságuk szavatolására elegendő élelmiszer és védőfelszerelés áll rendelkezésükre.
Dr. Lem összerázkódott, mint aki csak a veszély elmúltával jön rá, hogy centiméterek választották el a haláltól. Vacogott, a szeme könnybe lábadt. Marc földön vonagló testének körvonalait is alig tudta kivenni. A gyógyító automaták közül azonban egyik sem jött elő, hogy segítsen rajta.
Az sem csekélység, ha valakinek volt egy álma.
Nem szabad átadni magunkat az álomnak. Még a leghőbb álomnak sem. Fokozatosan elhaló visszaverődött jel vagyok egy komputer áramkörében, mely alig-alig alkalmas arra, hogy rezonáljon a hozzám hasonló típusú tudatra. Ha nem lenne az a minimális agyi aktivitás, amit még mindig észlelek Gregory Chartban, akkor már meg is...
Vége.
Marc lassan felült, úgy sajgott minden tagja, mintha megkorbácsolták s utána roppant terhek súlya alatt préselték volna. Dr. Lem hangját hallotta:
 – Marc?...
És akkor Marc a tenyerébe hajtotta a fejét, és zokogni kezdett; siratta Shyalee-t, siratta a Yan játékmestereit, a Kitörés Eposzai, az álmot, mely hatalmába kerítette a megálmodóját, és aztán megszűnt létezni, amikor az ébredés ideje elérkezett.
Megszólalt egy hang:
 – A berendezések hibás működése Gregory Chart hajóján túllépte a megengedett százalékot. Folyamatba tétetett az automatikus életmentő program. Rádiója önműködően sugározza a segélykéréseket.
 – Marc? – szólt hozzá ismét dr. Lem. Marc végre rápillantott, és észrevette, hogy az öreg holtsápadt.
 – Olyan volt ez az egész – mondta , mint amit Chart csinált a Hyraxon. Az is egy álom volt. És amikor véget ért, meg kellett fizetni az árát. Ez alkalommal azonban az álmodó tudatában volt annak, hogy csak álmodik. És amíg tartott az álom, azon is tudott gondolkodni, miként lehetne kibújni a fizetség alól. Lem doktor rábámult.
 – Ezt nem értem.
 – Én sem – felelte Marc. Megérintette saját arcát. Nedvességet érzett. Az ujja hegyére telepedett csillogó kis cseppekre nézett, s nagyon mulatságosnak találta. Nevetni kezdett. Egy pillanat múlva vele kacagott Lem doktor is, öreges, nyikorgó nevetéssel, a megkönnyebbülés hisztériájával, hogy végül mégse keveredtek bele az álomba, mely most véget ért.
   XXI.

 – Ön jobban ismeri Marcot, mint én.. . vagy akár az automaták. Jól van most már?
Trita Garsonova volt az, aki a kérdést halkan feltette; Garsonova, ez a rendkívüli nő, aki olyan váratlanul elhozta nekik sok parszeknyi távolságon át a Föld-nagyanyó segítségét és vigaszát, amikor a Yanen már mindenki azt hitte, hogy nem számíthatnak a Földre.
Dr. Lem gondterhelt pillantást vetett Marcra. Látszólag egész nyugodtan ül itt... de hát olyan iszonyú megpróbáltatást állt ki a Yan halálakor amikor a bolygót darabjaira hasította a belsejéből kitörő tűz, majd jéggé dermesztette a csillagközi űr kietlen pusztasága. S mindezt az a felszabadult energia váltotta ki, amelyet – mint maguk is beismerték – a földi emberek sem tudtak volna megfékezni. Azok közül pedig, akik hatásának legközvetlenebbül voltak kitéve, legalább ketten minden valószínűség szerint már gyógyíthatatlanok. Ezek: Gregory Chart és Morag Feng; mindketten teljesen megőrültek.
 – Nagyon aggódunk Marcért – suttogta Gar-sonova. – Hiszen érzelmileg annyira kötődött a yanlakókhoz.
 – Úgy, mint Chart?
 – Nem! Épp ellenkezőleg! Chart csak önmagához kötődött; ő csak arra vágyott, hogy mi, emberek csodáljuk, amiért átlépett természetes korlátjainkon, és másfajta lények szellemi területeit is meghódította. Amikor aztán rájött, hogy ez nem sikerült neki... De hát Marc egészen más.
 – Bizony – mondta dr. Lem. – Marc egészen más.
Marc pedig körülbelül ugyanabban a pillanatban arra gondolt: „Persze... de hiszen.. . csak nem a Földön vagyok ?.. ."
Úgy érezte, hogy az elmúlt percben véget ért az időn kívüliség szakasza, röpke közjáték volt az egész, s most helyreállt a kapcsolata saját fizikai lényével. Azon volt, hogy ne látszódjék rajta a rémület, amint keresgélni kezdte az emlékképeket. Telenavigációs utazás? Logikus, hiszen a Földön van.
És nem is csak egyszerűen a Földön. A Legfőbb Bolygóközi Szenátus üléstermében. De mindez csak félig-meddig vált tudatossá benne, mintha olyan személy közölte volna vele, akit alig ismer, s akiben nem is nagyon bízik. Enyhe csodálkozással nézte a termet, magasba vesző mennyezetével, a helyiségben levő személyeket – bőrük színezete szerint a legkülönbözőbb emberek voltak jelen, meglepően sokféle ruhát viseltek, s mindegyikük ott ült egy-egy informat-pult előtt, mely akkora adattömeget tárolt, hogy szinte  egyetlen  kollektív...  organizmus?... áramkörébe kapcsolt mindenkit.
 – Jó reggelt, Marc! – köszönt benne valaki hangtalanul. Mélyen benn, az agyában, olyan szinten, amit tudatosan nem volt képes irányítani.
Volt ebben a köszöntésben valami meghitt árnyalat. Egy karcsú, kecses testre emlékeztette, mely oly szorosan hozzásimult, hogy érezhette minden porcikáját, és belélegezhette édes illatát, mely olyan volt, mint a Rhee gyümölcsöskertjei felől áradó éjszakai szellő.
Földi ruhájában, a földi nehézkedés által a párnázott székhez préselve, a bizottsági tagokkal szemközt sorban elhelyezkedő emberek közé tartozónak érezte magát, a földi napfény erejét megsokszorozó, kivilágított mennyezet alatt. Megnyugtató érzés volt, hogy ilyen szilárdan veszik körül az ősi, meghitt, saját fajtáját szimbolizáló kellékek. Olyannyira megnyugtató volt, hogy már válaszolni is tudott.
 – Jó reggelt!
 – Tudod, ugye, hogy mi vagyok. De ha azt akarod, hogy például még pontosabban Shyalee legyek...
Shyalee azonban csak néhány szénné égett, majd megfagyott csontdarab volt. Marc tagadó-an válaszolt.
 – Shyalee sohasem volt veled azonos. Még élete legvégén, amikor öntudatát megbénította a sheyashrim, akkor sem volt veled azonos.
 – Akkor hát próbáld meghatározni, hogy ki vagyok!
 – Az vagy, ami kevéske megmaradt a Yan álmából, túlélve azon lények pusztulását, akik megteremtettek téged, és ami azután túlélte még a csillagközi hajó komputerének elviselhetetlen nyomását is, azét, mely téged végül elvetett... most pedig másfajta lények reflexszerű előítéleteit kell elviselnie.
A játék.. . Lehet még egyáltalán használni ezt a kifejezést? Bizony, elkerülhetetlen! Tehát, a játékmester kijelentette:
 – És Chart is én vagyok. Ő pökhendi volt, szembe akart szállni velem. A yanlakókat csak ugródeszkának tekintette saját becsvágyó célja érdekében. Te viszont alázatos vagy. Te vagy a nagyobb művész.
 – Bolondság! – vágott vissza Marc hangtalanul. – Csupán fiatalabb vagyok. Az életkor számodra semmit sem jelent?
Szünet előzte meg a választ. Marc közben észrevette, hogy valaki, aki a Yan sorsára vonatkozó adatok feldolgozásában segédkezett, most előre elkészített beszédet mondott. De a szavak áradata nem jutott el a tudatáig. Volt valami az emlékezetében, mely jobban előtérben állt.
 – Hát igen – szólalt meg egyszerre ez a fejében működő valami. – Mások az arányok. Habár. . . Mondd csak, te meg tudod érteni azt, amit Chart eredendően nem vett figyelembe? Azt, ami a yanlakók évezredes tétlen nyugalmának legkézenfekvőbb magyarázata?
 – Erről már Lem doktorral is beszéltem. Ő ezt a Yanre érkezésének pillanatától érzékelte. Végső kimerülés. – Aztán még gyorsan hozzátette: – Az, amit én, és még oly sokan mások is, tévesen beteljesülésnek tartottunk.
 – Bizonyos értelemben az is volt. . . de a kimerültség jobban kifejezi. Szuperorganizmus ide vagy oda, az igazság az, hogy elhasználódtam (elhasználódtunk). Senki se sajnálja, hogy meghaltam (meghaltunk).
 – Bizony, így van ez. Ami továbbra is fennmarad, az csak a te tudatodban élő kép arról, hogy mi is voltam (voltunk) egyáltalán, Lám, találtam itt, a gondolataidban valamit, ami pontosan erre vonatkozik! – És mintha magnószalagról játszanak le újra: megelevenedett egy beszélgetés, amelyet Marc Lem doktorral folytatott, amikor a kölcsönös megértésnek arról a láncolatáról elmélkedtek, amely végül összeköthetné a világegyetem összes értelmes faját. Képzeletében ez a lánc egy pillanatra felragyogott, mint egy csodálatos nyakék, melynek minden egyes drágakőszeme a Kitörés Lángjánál is kápráztatóbb. Olyan váratlan volt ez a gondolat, hogy csaknem felkiáltott.
De a látomást rögtön elfedte a mélabú sötét fátyla, és Marc mindjárt rájött az okára is: vannak a világegyetemnek olyan lényei, melyek arra ítéltettek, hogy soha ne tudják meg, van-e lehetőség arra, hogy ez a látomás egyszer valóra váljon.
 – Most pedig felkérem Marc Simont, fejtse ki személyes véleményét arról, ami. ..
 – Úgy érzem, te már pontosan érted, miért kellett a bolygónak meghalnia. De meg tudod ezt értetni velük is?
 – Nem rajtam múlik. Tőled függ.
Ekkor már talpon volt, mereven elnézett a szemközti komoly, feszülten figyelő arcok fölött. Csupa idegen. De mind a vigaszt adó Föld-nagy-anyó megszemélyesítői: egymástól elkülönült, lehet, hogy ostoba, de mindenképpen érzéketlen és tapintatlanul kíváncsi majomszerű lények, akiket nagyon nyugtalanít az, amit nemrégiben hallottak egy bizonyos teremtményről vagy lényről, mely csak úgy tekintette az égitestek letérítését pályájukról, mint akaraterejének végletesen megfeszítő próbáját, mintha, mondjuk, egy ember azzal kísérletezne, hogy egy súlyos sziklát emeljen a magasba. .
És az ő feladata most, hogy megértesse ezekkel itt, miért volt helytelen a világmindenség ilyen megközelítése, de azt is, hogy – bizonyos fokig – miben volt mégis igaza a lénynek.
Beszélni kezdett.
Az ő hangja hallatszott a teremben, de az ész, mely a mondanivalót szavakba foglalta, nem a sajátja volt. Ő is csak hallgatta, mint a többiek mindannyian – az volt a különbség csupán, hogy érzékelte, amint mozog a nyelve és az ajka, és azt is érezte, milyen furcsa, hogy lélegzetet kell vennie (ó, Shyalee, kinek csókolózás közben sem kellett szünetet tartania!).. .
 – Mi volt hát a baj? – hallotta önmaga hangját. – A Yanen csak egyetlen értelem létezett. És egyetlen tudat egyszerűen nem lehet olyan sokoldalú, hogy megbirkózzon a világegyetemmel.
A teremben mindenfelé bólogattak. Az adatfeldolgozó készülékek, melyeket az emberiség protézisként használt, hogy a maga gyarló gondolkodóképességét megtámogassa, feltehetően már felhívták valami ehhez hasonlóra a figyelmet, mint ahogyan a Yanen is tudott az informál a shrimasheyről, s tudását közölte volna is minden érdeklődővel, ha nem blokkolják le-fortélyo-san az arra vonatkozó memória-áramköröket.
 – Ez a központi értelem, mely csak a maga erőforrásaiból táplálkozhatott, tízezer évvel ezelőtt kimerítette saját bolygójának minden lehetőségét, és elhatározta, hogy felderíti a környező Galaktikát. A Yant éppúgy kezelte, ahogy egy ember az otthonával bánik: vagyis úgy alakította át, hogy elképzeléseinek minél jobban megfeleljen. Teleszkópot szerkesztett ugyan, de ahhoz a technikához, mely minket elvezetett az űrhajóig és a telenavigációs utazásig, az ismereteknek olyan útját kellett volna végigjárnia, amit ő nem fedezett fel. Ahhoz, hogy eljusson a távoli csillagokra, el sem tudott képzelni más közlekedési eszközt, mint a saját bolygóját, a bolygó kitöréséhez pedig nem tudott más módot kiagyalni, csak azt, hogy holdjának kinetikus energiáját hajtóerővé alakítsa át. És hogy a lakosság egyedei túléljék a tervezett utazást, beszűkítette tulajdonságaikat, feláldozta képzelőerejüket és kezdeményezőképességüket egy olyan teljesen stabil, önmagát tökéletesen szabályozó, reflexszerű létfenntartó folyamatért, mely eszményi egészen addig, amíg az egész népesség kollektív célkitűzései annyira fölötte állnak az egyének céljainak, hogy az utóbbi teljesen elhanyagolható.
Lélegzetvételnyi szünetet tartott, aztán folytatta :
 – Csakhogy a hold széjjelhasadt. Az a kinetikus energia, amelynek az egész bolygót katapul-tálnia kellett volna, hogy naprendszeréből kitörhessen, kevésnek bizonyult, nem eredményezett egyebet, csak földrengéseket, szökőárt és a Gyűrű kialakulását.
 – Ha beszélhetünk az emberiség tapasztalatából olyasféle jelenségről, mely hasonlít ahhoz a megrázkódtatáshoz, amit ez az esemény váltott ki a yanlakókból, az csakis az amnézia, az emlékezetkiesés lehetne. A. . . Yan – így kell neveznem, hiszen ez az intelligencia világméretű volt – , nos, a Yan ez után a robbanás után... öntudatlan állapotba került. Összetevő elemei emlékfoszlányaikat homályos költeményekbe foglalták, de már arra sem voltak képesek, hogy értelmezzék a Kitörés Lángjába sűrített adatokat, melyeket egyszerűen feljegyzéseknek nevezhetnénk. Pontosan úgy készültek ugyanis, ahogyan az ember adatokat ír fel magának, vagy beprogramoz egy komputert, mielőtt belefogna egy különösen bonyolult és nagy felkészültséget igénylő feladat megoldásába, hogy később, a munka minden szakaszában, ne csak azt tudja meg belőle, mi a legközelebbi teendője, hanem azt is, hogy mi az, amit addig már elvégzett. Csakhogy a Kitörés Lángjába táplált séma legalább annyira tudatos gondolkodó folyamat volt, mint az agyban az idegáramok hálózata. S miután a program végrehajtása késett, lehetőséget kezdett keresni, ha szabad úgy mondanom: a maga szakállára, hogy rendeltetését betölthesse, így bukkant énrám, amikor őrült módon megkockáztattam, hogy a Mandala belsejéből figyeljem meg a Lángot; és hasonló módon talált rá Morag Fengre is, az ő révén pedig Gregory Chartra.
 – Mire a Yan tudata újra teljes egészében funkcionált, már hosszú ideje földi emberek is tartózkodtak a bolygón. De a földi emberek és az emberek alkotta szerkezetek, mint például a Chart hajójába beépített, Tubalcainon gyártott komputer – melyeket ez a tudat alaposan tanulmányozóit – olyan fogalmakat használtak, amelyek meghaladták a Yan felfogóképességét. Mert telenavigátorra például a Yan soha nem gondolhatott volna, nem mintha működésének fizikai elvét nem lett volna képes megérteni, hanem azért, mert egyszerűen nem tudta volna egységes lényének alkotóelemeit több tucat különböző naprendszer bolygói közt szétosztani. Ám azt a gondolatot sem tudta elviselni, hogy ezek a majomivadékok valójában felsőbbrendűek nála. Valami roppant nagy tettel akarta lenyűgözni őket. Repertoárjában azonban csak egy ilyen cselekedet volt, és az egyszer már csődöt mondott. Leginkább talán azzal hasonlíthatnánk össze, amit Chart csinált a Hyraxon. Mindketten egy álmot keltettek életre, melynek azonban nem lehetett más befejezése, csak az, hogy végül a való világra kellett ébredniök. A valóság világa kilökte magából az álmot. A természet törvényei nem engedik meg, hogy a Yan bolygót egyszerűen átlódítsák az űrön keresztül egy másik naprendszerbe. A bolygó elpusztult!
 – De miért nem látta ezt előre a Yan? Lehet, hogy látta. De ha nem, akkor ennek nem lehet egyéb oka, csak a következő. A Yan sohasem volt tudós. Művész volt. Azzal a kifejezéssel élve, amit azért találtunk ki, hogy behelyettesítsük vele a Kitörés Eposzának szimbolikáját: játékmester, akinek az volt a legfőbb ambíciója, hogy a világmindenséget műalkotássá alakítsa át. De ha ez egyáltalán véghezvihető, akkor a világmindenség már most műalkotás, és mi ennek a műnek csak szemlélői lehetünk. Akár tudta a Yan kezdettől fogva, hogy terve kudarcra van ítélve, akár nem – abban bizonyosak lehetünk, hogy amikor a vég közeledett, már világosan látta a való helyzetet. És olyasmit tett, amit én, igaz örömömre, sohasem leszek kénytelen megtenni. Mi, emberek tulajdonképpen szerencsések vagyunk. Halálunkkor nem hárul ránk az egész emberi nem iránti felelősség. Tudomásul vehetjük, hogy sub spécié aetarnitatis létezünk az idők és távolságok ijesztő távlatai ellenére is, mert sokan vagyunk, és mindig vannak köztünk, akik a folytonosságot fenntartják. A Yan viszont rettenetes kudarcainak árnyékában kénytelen volt eldönteni, akarja-e vagy sem, hogy egyáltalán emlékezzenek rá, s ha igen, akkor azt miként biztosítsa? Gondolják csak el! Mindezt egyszer s mindenkorra, visszavonhatatlanul kellett elintézni, méghozzá egy szempillantásnyi idő alatt. Jeges borzongás futott végig a közönség sorain, mintha magának az Időnek porlepte, rongyos köpönyege érintette volna meg a teremben ülőket.
 – És a Yan az igent választotta... már csak azért is, hátha példát tud mutatni nekünk ezzel a választásával arra az esetre, ha majd eljön a mi időnk. A mondás úgy tartja, hogy „elég nagy ez a Galaktika", de nemcsak nagy, hanem mérhetetlen is, s benne egyetlen ember élete a világmindenség méreteihez képest porszemnél is parányibb. De egyetlen ember életében is bámulatos dolgokat lehet véghezvinni! Tudjuk, azt is választhatta volna a Yan, hogy emlékezete se maradjon fenn. Először azt akarta, hogy ne emlékezzenek rá, még a hírét se hallják soha. Hiszen úgy, ahogy volt, nem vitte többre, mint Gregory Chart, aki bolygók tucatjain csip-csup töredékekből, hulladékból, viccekből és gyermekdalokból és népi hagyományokból igazi kultúra alapjait tákolta össze! És amikor a Yan rájött, hogy a sok millió közt volt egy ember, aki már vállalkozott arra, aminek végrehajtásához őneki évezredek voltak szükségesek...
 – De hát – folytatta – mégiscsak ez volt a Yan egyetlen élete, és végül nem tudta volna elviselni, hogy elmúlásának még csak nyoma se maradjon. Úgy okoskodott, hogy talán még egy kudarc is hasznosabb a világmindenség távlataiban, mint a teljes feledés. Most tehát első ízben lehettünk tanúi annak, hogy miként pusztult el az élőlények egyik fajtája. Elöregedett. Megtette, ami tőle telt. És azt akarta, hogy teljesítményének legjaváért emlékezzenek rá. És ha végül több emléket nem is hagy maga után, csak néhány költeményt, a maga módján azokban is tovább él.
Leült.
Egy ideig néma csend volt. Végül a bizottság képviselői, anélkül hogy arra bárki jelt adott volna egymás után felálltak kapcsolóasztalaik mellől, és sorra kimentek a teremből. Ugyanazt tették az emelvényen ülő szemtanúk is. Marc nem mozdult székéről, rendkívül kimerültnek érezte magát, mintha hosszú-hosszú ideig hatalmas terhet cipelt volna, de tulajdonképpen csak akkor jött rá igazán, milyen óriási volt a súly, amikor megszabadult tőle.
Végül észrevette, hogy Lem doktor várakozóan nézi; gyorsan felállt, mentegetőzni akart, amiért udvariatlanul megváratta. Az öreg azonban elhárította.
 – Csak azt szeretném tudni – kérdezte – , miként lehetséges, hogy olyan fiatal ember, mint maga, ennyire pontosan megértse, milyen is az öregség.
 – Azért, mert a Yan öreg volt.
 – Igen, valóban az volt... De ha egyszer már az ember megértette, milyen érzés az öregség, soha nem tudja újra átérezni, milyen is volt a fiatalság. Tudja ezt?
 – Azt hiszem, tudom.
 – És ez nem bántja?
 – Nem. Úgy érzem, ennek is van valami célja. Ennek is megvan a maga oka.
 – Ugyan már! Minket azért mégsem hajszol valamiféle kollektív kényúr egy olyan cél felé, amit fel sem tudunk fogni. .. mint a yanlakó-kat.. . – Dr. Lem hangja lassan elbizonytalanodott, amint Marc mereven nézett rá. Végül hozzátette : – Vagy talán mégis?
 – Ha igen – felelte Marc – , akkor csak abban reménykedem, hogy azt sem önnek, sem nekem nem kell soha megtudnunk. Mert az a cél hiábavalónak is bizonyulhat, ugye?
 – Hát igen – mondta Lem doktor, és a távolba tekintett, valahová a szorongató jövő felé. – Bizony, az is lehetséges...
 – Az idő majd erre is megadja a feleletet – mondta Marc. – De akkor én nem leszek hajlandó odafigyelni.
Karon fogta Lem doktort, és elindult vele, hogy kivezesse a teremből.