Orson Scott Card - Végjáték

Ez egy kitalált történet. A benne szereplő emberek és események a képzelet szülöttei, s ha bármilyen hasonlóságot mutatnának élő emberekhez vagy valódi eseményekhez, az csak a véletlen műve lehet.

Geoffreynek,
aki eszembe juttatja,
milyen ifjak, egyszersmind vének
tudnak lenni a gyerekek.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

E könyvből részletek jelentek meg első, nyomtatást látott science fiction novellámban, a Végjátékban, a Ben Bova szerkesztette Analog 1977. augusztusi számában; az ő belém és történetembe vetett bizalmával indultam el e pályán.
A Tor könyvek szerkesztője, Harriet McDougal a szerkesztők ama ritka fajtájához tartozik, amelyik érti, miről szól a mese, és segíteni is tud a szerzőnek, hogy úgy írja meg, hogy valóban arról szóljon. Nem fizetik meg érte úgy, ahogy kellene. Harriet munkáját azonban jócskán megkönnyítette az én kitűnő házi szerkesztőm, Kristine Card. Én sem fizetem meg őt úgy, ahogy kellene.
És hálás vagyok még Barbara Boyának, aki barátként állt mellettem a rosszban s néha a jóban is; továbbá kiadómnak, Tom Dohertynek, aki engedte magát rábeszélni, hogy ezt a könyvet Dallasban készíttesse el az ABA-nál - ami egyrészt az ő kiváló ítélőképességére vall, másrészt meg arra, hogy milyen gyengeségek lephetik meg az embert egy-egy szerződés megkötésekor.

Első fejezet
HARMADIK

- Az ő szemével néztem. Az ő fülével hallottam, és állítom, hogy ő az. Vagy a lehetőségekhez képest a leginkább ő az.
- Ezt mondta a bátyjáról is.
- A bátyja alkalmatlannak bizonyult a próbán. Más okokból. Hiába van meg hozzá a tehetsége.
- És ugyanez a helyzet a nővérével is. Adódnak kétségek persze vele kapcsolatban is. Túl hajlítható. Túl készségesen veti alá magát egy másik akaratnak.
- Akkor nem, ha az a másik az ellensége. - Mit tegyünk hát? Gondoskodjunk róla, hogy mindig ellenségek vegyék körül?
- Igen, ha ezt kell tennünk.
- Mintha azt mondta volna, hogy szereti ezt a kölyköt,
- Ha a hangyok majd elkapják, úgy fogok viselkedni, mintha a kedvenc nagybácsija volnék.
- Rendben van. Elvégre megmentjük a világot. Hozza el.

A monitorhölgy csuda kedvesen elmosolyodott, beletúrt a fiú hajába, és azt mondta:
- Az az érzésem, Andrew, hogy már torkig vagy ezzel a rémes monitorral. Na de én most jó hírt hoztam neked. Ez a monitor ma kikerül innen. Egyszerűen kivesszük, és nem is fog fájni:
Ender bólintott. Az persze hazugság volt, hogy nem fog fájni. De mert a felnőttek mindig ezt mondták, mielőtt valami igenis fájt, úgy vette ezt a bejelentést, mint amely pontosan jelzi, mi vár rá a jövőben. A hazugságok néha megbízhatóbbak voltak, mint az igazság.
- Most hát gyere szépen ide, Andrew, és ülj föl a vizsgálóasztalra. Mindjárt jön az orvos, és megvizsgál. A monitor eltűnik. Ender megpróbálta elképzelni, hogy a kis készülék már nincs ott a tarkóján. Hanyatt fordulok az ágyban, és nem nyom. Zuhanyozás közben nem bizsereg, ahogy kiegyenlíti a hőt.
És Peter többé nem fog utálni. Hazamegyek, megmutatom neki, hogy a monitor eltűnt; és meg fogja látni, hogy azt sem én csináltam. Hogy ezentúl éri is ugyanolyan normális gyerek leszek, mint ő. Akkor majd nem lesz minden olyan rossz. Meg fogja bocsátani, hogy nekem egy teljes évvel tovább volt meg a monitorom, mint neki. Akkor mi ketten majd…
Nem, talán barátok nem leszünk. Nem, Peter ahhoz túl veszedelmes. Túlságosan dühös. Testvérek, talán. Nem ellenségek, nem is barátok, hanem testvérek akik megférnek egymással egy házban. Nem fog gyűlölni, békén fog hagyni, és kész. És ha majd kedve támad hangyot és űrhajóst játszani, talán nekem nem lesz muszáj játszanom, akár el is mehetek olvasni.
De míg Ender mindezt végiggondolta, már tudta, hogy Peter nem fogja őt békén hagyni. Valahányszor abban a veszett kedvében volt, megjelent valami a szemében, és ha Ender észrevette ezt a különös csillogást, rögtön tudta, hogy most minden megtörténhet, csak az nem, hogy Peter öt békén hagyja. Ender, leülök a zongorához gyakorolni. Gyere, lapozd a kottát. Nocsak, olyan sok a monitorfiú dolga, hogy nem segíthet a bátyjának? Ehhez ő túl okos? Dolga van, végeznie kell valami hanggyal, esetleg űrhajóssal? Tudod mit, már nem is akarom, hogy segíts! Magam is meg tudom csinálni, te kis piszok, te kis harmadik.
- Nem fog sokáig tartani, Andrew - mondta az orvos.
Ender bólintott.
- Kivehetőre tervezték, s hogy ne okozzon fertőzést, se sérülést. Egy kicsit azért bizseregni fog, és néhányan azt mondják, hogy utána hiányérzetük volt. A tekinteted folyton körbejár majd, mintha keresnél valamit, de nem fogsz rá emlékezni, hogy mit. Megmondom én. A monitort keresed, ami már nincs ott. De néhány nap, és elmúlik ez az érzés.
Az orvos valamit megcsavart a tarkóján. Fájdalom hasított belé, végignyilallt a nyakától az ágyékáig. Érezte, hogy görcsbe rándul a háta, kifeszül a teste, s a feje az ágyra vágódik. A lába rángott, két keze egymásba kulcsolódott, s fájva-sajogva szorította egymást.
- Didi! - üvöltötte az orvos. - Segítsen! - Lélekszakadva berohant a nővér. - Ezeknek az izmoknak el kell lazulniuk. Csinálja, de gyorsan! Mire vár?!
Valami szétválasztotta a kezét; Ender nem látott semmit. A teste oldalt billent, s lecsúszott a vizsgálóasztalról.
- Kapja el! - kiáltotta a nővér.
- Csak tartsa erősen…
- Tartsa maga, doktor, én nem bírok vele…
- Ne az egész testét emelje. Meg fogja állítani a szívét…
Ender érezte, hogy egy tű szúródik a hátába, közvetlenül az inggallérja fölött. Égette a fájdalom, de amerre ez a tűz szétáradt benne, ott lassanként elernyedtek az izmai. Most végre kitörhetett belőle a fájdalommal és félelemmel teli sírás.
- Jól vagy, Andrew? - kérdezte a nővér.
Andrew elfelejtette, hogyan kell beszélni. Fölemelték az asztal tetejére. Megnézték a pulzusát, mindenfélét csináltak vele, amiből nem értett semmit.
A doktor egész testében reszketett, de még a hangja is remegőn szólalt meg:
- Három évig tartják bent ezeket a holmikat a gyerekekben, hát mit várnak? Van róla fogalma, hogy végképp ki is kapcsolhattuk volna? Egyszer és mindenkorra kikapcsolhattuk volna az agyát.
- Mikor múlik el a gyógyszer hatása? - érdeklődött a nővér.
- Legalább egy óráig tartsa itt. Figyeljen rá. Ha negyedórán belül nem szólal meg, szóljon. Örökre kikapcsolhattuk volna. Annyi eszem sincs, mint egy hangynak.

A kicsengetés előtt alig tizenöt perccel ért vissza Pumphrey kisasszony órájára. Kicsit még bizonytalanul állt a lábán.
- Jól érzed magad, Andrew? - kérdezte Pumphrey kisasszony.
Bólintott. - Beteg voltál? Megrázta a fejét.
- Nem festesz valami jól.
- Jól vagyok.
- Jobb lesz, ha leülsz, Andrew.
Elindult a helye felé, de nyomban meg is állt. Most meg mit keresek? Fogalmam sincs.
- Ott a helyed - mutatta Pumphrey kisasszony. Leült, de érezte, hogy valami más kellett volna, valami, amit elveszített. Majd később megkeresem.
- A monitorod - súgta a mögötte ülő lány.
Andrew vállat vont.
- A monitorja - súgta a lány többieknek.
Andrew odanyúlt, s megtapogatta a nyakát. Be volt kötve. A monitor eltűnt. Most már ő is olyan volt, mint a többiek.
- Kimostak, Andy? - kérdezte egy fiú, aki mögötte, a másik padsor szélén ült. Nem jutott eszébe a neve. Peter. Nem, ez valaki más volt.
- Csend legyen, Stilson úr - szólt rá Pumphrey kisasszony. Stilson önelégülten vigyorgott. Pumphrey kisasszony a szorzásról beszélt. Ender hegyekkel teli szigetek körvonalait s ezekből afféle térképet rajzolt a képernyőjére, majd kiadta az utasítást, hogy a képernyőn jelenjen meg minden szögben a szigetek háromdimenziós képe. A tanár persze tudta, hogy nem figyel, de nem bántotta. Ender akkor is tudta a választ, ha a kisasszony azt hitte, nem figyel oda.
Képernyője sarkában megjelent, majd körbemasírozott egy szó. Fejjel lefelé és hátulról előre bukkant föl, de Ender már jóval azelőtt, hogy a képernyő aljára érve a feje tetejéről a talpára állt volna, felismerte a szót.

HARMADIK

Ender elmosolyodott. Ő találta ki, hogyan kell üzeneteket küldeni és meneteltetni a képernyőn - a továbbítás módja őt dicsérte, még akkor is, ha titkos ellensége gúnynevekkel illeti őt. Nem ő tehet róla, hogy Harmadik lett. A kormány elképzelése volt, nekik volt rá felhatalmazásuk - másként hogyan járhatott volna iskolába egy Ender-féle Harmadik? És a monitor most eltűnt. Az Andrew Wiggin nevű kísérletet végül nem végezték el. Szent meggyőződése szerint, ha tehették volna, a legszívesebben visszacsinálták volna azt, ami lehetővé tette, hogy egyáltalán megszülethessen. Nem működött, tehát meg kellett szüntetni a kísérletet.
Megszólalt a csengő. Mindenki kikapcsolta a képernyőjét, vagy sietve begépelt még valami emlékeztetőt. Voltak, akik leckéket vagy adatokat tápláltak be otthon a számítógépükbe. Páran a nyomtatóknál gyűltek össze, míg kész nem lett az, amit történetesen meg akartak mutatni a többieknek. Ender széttárta ujjait a képernyő szélén sorakozó, gyerekkézre méretezett billentyűzet fölött, s közben az járt a fejében, milyen érzés lehet, ha az embernek olyan nagy keze van, mint egy felnőttnek. Mit lehet kezdeni azokkal a nagy, ügyetlen, vastag és rövid ujjakkal, húsos tenyérrel. Persze, a billentyűik is nagyobbak - de vaskos ujjaikkal hogyan is tudnának olyan finom vonalakat húzni, mint ő, hogyan tudnák a vonalakat olyan pontosan meghúzni, hogy hetvenkilencszer haladjon körbe a csigavonal a képernyő közepétől a széléig, de úgy, hogy egyszer se érintsék vagy fedjék egymást. Ezzel volt elfoglalva, miközben a tanár csak mondta, mondta a magáét a számtanról. Számtan! Hároméves volt, amikor Valentine megtanította neki a számtant.
- Jól vagy, Andrew?
- Igen, asszonyom.
- Lekésed a buszt.
Ender bólintott és fölállt. A többiek már elmentek. A rosszak azonban meg fogják várni. Már nem gubbaszt a nyakán a monitor, amely hallotta és látta mindazt, amit ő hallott és látott. Most azt mondhatnak, amit csak akarnak. Meg is üthetik - már nem látja senki, így hát nem is siethet senki Ender segítségére. Voltak a monitornak előnyei is, melyek ezentúl hiányozni fognak.
Persze, Stilson volt az. A legtöbbjüknél ő sem volt nagyobb, de Endernél mindenesetre nagyobb volt. És mások is voltak vele. Mint mindig.
- Hé, te Harmadik!
Ne válaszolj. Nincs mit mondanod.
- Hé, te Harmadik, hozzád beszélünk! Hé, te hangyimádó, hozzád szólunk!
Nem jut eszembe semmi, amit válaszolhatnék. Akármit mondanék, csak rosszabb lenne. Jobb, ha nem szólok.
- Hé, Harmadik, hé, hányadék, kibuktál; mi? Hiába voltál jobb, mint mi, mégiscsak elvesztetted a mütyürkédet, te vakarcs, s maradt helyette egy kötés a nyakadon.
- Átengedtek? - kérdezte Ender.
- Átengedjük? Szerintetek át kéne engednünk? Ezen mindnyájan jót nevettek. - Hát persze hogy átengedünk. Előbb a karodat, aztán a farodat, aztán egy darabot a térdedből.
- Hol a mütyür, Harmicsek? Hol a mütyür, Harmicsek? - fújták a többiek.
Stilson fél kézzel tolni kezdte, mire valaki hátulról szintén tolni kezdte, de vissza, Stilson felé.
- Adj, király, katonát! - rikkantotta valaki. - Teniszezzünk!
- Pingpongozzunk!
Ennek már a fele se tréfa. Ender úgy döntött, nem hagyja, hogy a végén rajta csattanjon az ostor. Amikor legközelebb feléje lódult Stilson karja, megragadta. De elvétette.
- No lám, hát harcolni akarsz velem? Velem akarsz harcolni, Harmicsek?
Az Ender mögött állók elkapták, s erős kézzel fogták.
Csepp kedve sem volt nevetni, mégis elnevette magát.
- Szerintetek ilyen sokan kelletek ahhoz, hogy harcba szálljatok egyetlen Harmadikkal?
- Mi emberek vagyunk, nem Harmadikok, hányadékkám! Te meg olyan erős vagy, mint a hascsikarás! De azért elengedték. És Ender abban a szent pillanatban keményen meglódította a lábát, és pontosan mellcsonton találta Stilsont. A fiú összecsuklott. Endert meglepte a dolog - nem hitte volna, hogy egyetlen rúgással földre teríti Stilsont. Még nem fordult elő, hogy Stilson ne vett volna komolyan egy efféle harcot, hogy egy ilyen igazán nekikeseredett ütésre ne készült volna föl.
A többiek hátrahőköltek, Stilson pedig ott feküdt mozdulatlanul. Mindenkinek az járt a fejében, nem halt-e meg. Ender viszont azon töprengett, elejét tudná-e venni valami módon a bosszújuknak. Meg tudná-e akadályozni, hogy holnap teljesen kikészítsék. Ezt most egyszer és mindenkorra meg kell nyernem, különben újra kezdhetem mindennap, és mindig csak rosszabb és rosszabb lesz.
Ender - bár még csak hatéves volt - ismerte a férfias hadviselés íratlan szabályait. Tilos bántani az ellenfelet, ha az tehetetlenül fekszik a földön; ilyet az állatok sem csinálnak.
Ender tehát odasétált a hanyatt fekvő Stilsonhoz, és gonoszul a bordái közé rúgott. Stilson felnyögött, s arrébb gurult. Ender megkerülte, megint belerúgott, ezúttal a Iába között. Stilson torkán nem jött ki hang; csak összegörnyedt, s könnyek buggyantak ki a szeméből.
Ender ekkor jéghideg pillantással végigmérte a többieket.
- Esetleg eszetekbe jut olyasmi, hogy csapatostul jöjjetek rám. Még az is lehet, hogy csúnyán helyben is hagynátok. De ne felejtsétek el, hogy mit csinálok azzal, aki bántani próbál. Attól kezdve csak arra fogtok gondolni, hogy mikor kaplak el benneteket, s hogy az milyen rossz lesz. - Belerúgott Stilson arcába. A fiú orrából fröcskölve folyt a vér le, a földre, amely beitta.
- Nem lesz ilyen rossz - mondta Ender. - Rosszabb lesz.
Megfordult és elment. Senki sem ment utána. Aztán befordult a buszmegállóhoz vezető folyosóra. Még hallotta, hogy a háta mögött összesúgnak a fiúk
- Jézusom… Nézzetek rá. Hogy kikészítetté. - Ender a falnak támasztotta a fejét, és sírt, sírt, egészen addig, míg be nem futott a busz. Éppen olyan vagyok, mint Peter. Vegyétek el a monitoromat, s máris olyan vagyok, mint Peter.

Második fejezet
PETER

- Jól van. Vége. Hogy érzi magát?
- Ha az ember évekig benne él valakinek a testében, akkor hozzászokik az illetőhöz. De most hiába nézem az arcát, nem tudom, mit érez belül. Sohasem figyeltem az arckifejezését. Átéltem az érzéseit.
- Jaj, itt most nem lélekelemzésről van szó. Katonák vagyunk, nem boszorkánydoktorok. Maga is látta, hogyan verte laposra a banda vezérét.
- Alapos munkát végzett. Nemcsak úgy elpáholté, hanem kegyetlenül ellátta a baját. Akárcsak Mazer Rackham a…
- Kíméljen meg. Ezek szerint a bizottság alkalmasnak tartja.
- Nagyjából igen. Lássuk, mit művel a testvérével most, hogy már nincs benne a monitor.
- Bizony, a testvére. Attól nem fél, hogy vele mit fog művelni a testvére?
- Épp maga mondta, hogy a dolog nem lesz veszélytelen.
- Átnéztem néhány régebbi felvételt. Nem tehetek róla, kedvelem a gyereket. Azt hiszem, nagyon keményen fogunk bánni vele.
- Ez a dolgunk. Mi vagyunk a gonosz boszorkányok. Mézeskalácsot ígérünk, de aztán elevenen felfalják a kis csibészeket.

- Én sajnálom, Ender - suttogta Valentine a tarkóján lévő kötést nézve.
Ender megérintette a falat, és az ajtó becsukódott mögötte.
- Én nem bánom. Örülök, hogy eltűnt.
- Mi tűnt el? - Peter lépett be a nappaliba, mogyoróvajas kenyerét rágva.
Ender egyáltalán nem olyannak látta Petert, mint a felnőttek, akik szerint a gyönyörű, tízéves fiú sűrű, sötét, bozontos hajával és arcvonásaival pontosan olyan volt, mint Nagy Sándor. Ha Ender Peterre nézett, csak haragot vagy bosszúságot látott rajta, s e veszedelmes hangulatok az ő számára végső soron mindig valami fájdalmat jelentettek. Most is, hogy fölfedezte a nyakán a kötést, Peter arcán nyomban átcikázott a düh.
Ezt persze Valentine is észrevette.
- Most már olyan, mint mi vagyunk - mondta, csillapítani próbálva bátyját, még mielőtt az odacsaphatott volna.
De Peter nem akart csillapodni.
- Mint mi vagyunk? Hatéves koráig megtarthatta a kis szerkentyűjét. Te mikor vesztetted el a tiédet? Hároméves korodban. Én még öt se voltam, amikor elvesztettem. Ő meg kis híján megcsinálta, a kis nyavalyás, a kis hangy.
Jól van ez így, gondolta Ender. Beszélj, Peter, csak beszélj. Beszélni jó dolog.
- Szóval, mostantól nem figyelnek rád az őrangyalaid - folytatta Peter. - Nem nézik, fáj-e valamid, nem hallgatják, hogy mit mondok, nem figyelik, mit csinálok veled. Na, mit szólsz hozzá? Akkor most mi van? Ender vállat vont.
Peter hirtelen elvigyorodott, s ingerkedve csapta össze a tenyerét.
- Játsszunk hangyot és űrhajóst! - kiáltotta.
- Mama hol van? - kérdezte Valentine.
- Elment - felelte Peter. - Én vigyázok rátok. - Azt hiszem, fölhívom papát.
- Tegyél le róla - mondta Peter. - Tudod, hogy sosincs bent.
- Játszom - szólt közbe Ender.
- Te leszel a hangy - szögezte le Peter.
- Engedd, hogy egyszer ő legyen az űrhajós - kérte Valentine.
- Ne üsd bele az orrodat, nagypofájú - intette le Peter. - Indíts az emeletre, és válaszd ki a fegyvereidet. Ender tudta, hogy ez nem lesz jó játék. Nem is volt kérdéses, hogy ki fog győzni. Amikor a gyerekek bandákba verődve a folyosókon játszottak, sohasem a hangyok győztek, és megesett, hogy a játék eldurvult. Itt náluk azonban már durván is kezdődött, és a hangy nem mehetett el dolgavégezetlenül, nem vonulhatott vissza, mint az igai háborúban harcoló hangyok. A hangy itt nem szállhatott ki a buliból mindaddig, míg az űrhajós véget nem vetett a csatának.
Peter, kinyitotta a legalsó fiókját, és kivette a hangymaszkot. Anya mérges volt rá; amikor megvette, de a papa azt mondta, nem attól lesz vége a háborúnők, ha az ember eldugja a hangymaszkokat, s nem engedi meg a gyerekeinek, hogy játék lézerfegyverekkel játsszanak. Minél jobban játsszák a háborús játékokat, annál több esélyük vőn az életben maradásra, ha megint jönnek a hangyok.
Persze ha a játékokat túlélem; gondolta Ender. Föltette a maszkot. Úgy rátapadt, mintha egy kéz simult volna szorosan az arcára. De hangynak lenni nem ilyen érzés, gondolta Ender. Ők nem maszkként viselik ezt az arcot, mert ez valóban az ő arcuk. Vajon otthon a hangyok is embermaszkot tesznek föl, és ők is játszanak? Minek nevezhetnek bennünket? Iszaplénynek, amiért hozzájuk képest olyan puhák és zsírosak vagyunk?
- Vigyázz, Iszap - szólt Ender. A szemrésen át alig Játtá Petert.
- Nocsak, Iszap? - vigyorgott Peter. - Jól van, hangyi-bangyi, most lássuk, hogy töröd ripityára a képed.
Ender nem látott semmit, csak érzékelte Peter súlyának enyhe elmozdulását; a maszk miatt megszűnt a perifériás látása. Az ütés fájdalmas taszítása váratlanul érte oldalt, a fején; elvesztette tőle az egyensúlyát, és elesett.
- Nem látsz valami jól, igaz; hangy?
Ender kezdte magáról lehámozni a maszkot. Peter az ágyékához nyomta a lábfejét.
- Ne vedd le a maszkot - parancsolta.
Ender visszahúzta az álarcot a helyére, még a kezét is elvette róla.
Peter odanyomta a lábát. A testébe hasító fájdalomtól Ender összegörbedt.
- Feküdj hanyatt, hangy. Most egy kis élveboncolás következik. Végre-valahára egy élő példányotok jutott a kezünkbe; így most megnézzük, hogy működtök.
- Peter, hagyd abba - kérte Ender.
- Peter, hagyd abba. Nagyszerű. Szóval ti, hangyok, ki tudjátok találni a nevünket. Képesek vagytok rá, hogy panaszos kis gyerekhangon szólaljatok meg, csak hogy szeretettel, kedvesen bánjunk veletek. De nem fog sikerülni. Én olyannak látlak, amilyen igazából vagy. Azt akarták; hogy ember legyél, kis Harmadik, de valójában hangy vagy, és ez most ki is derült.
Fölemelte a lábát, lépett egyet, majd rátérdelt Enderre; térde a mellcsont alatt nyomódott be Ender hasába. Egyre jobban és jobban ránehezedett Enderre, aki mind nehezebben szedte a levegőt.
- Meg is ölhetnélek így - suttogta Peter. - Addig nyomnám, míg meghalsz. Azt hondanám, nem tudtam, hogy ettől bajod lehet, el is hinnék, és akkor minden jó lenne. Te halott lennél; és minden jó lenne.
Ender nem tudott szólni; a levegő kínlódva préselődött ki a tüdejéből. Peter képes rá és komolyan gondolja. Eddig talán nem, de ezentúl komolyan gondolja:
- Komolyan gondolom - mondta Peter. - Akármit hiszel, én komolyan gondolom. Téged csak azért engedélyeztek, mert én olyan, ígéretes voltam. Csak aztán nem váltam be. Te jobban csináltad. Szerintük te jobb vagy. Csakhogy én nem akarok egy jobb öcsikét, Ender. Nem akarok Harmadikat.
- Meg foglak mondani - szólt Valentine. - Senki sem hinne neked.
- De hinnének.
- Akkor te is meghalsz, drága kis húgocskám.
- Ó, persze - bólogatott Valentine. - Azt biztosan elhiszik "Nem tudtam, hagy Andrew meghal tőle. És azután, hogy meghalt, nem tudtam, hogy Valentine-t is meg fogja ölni."
A nyomás engedett valamicskét.
- Jó, akkor nem ma. De jön még olyan nap is, amikor ti, ketten nem lesztek együtt. És akkor bekövetkezik egy baleset.
- Csak beszélsz, beszélsz - mondta Valentine -, de magad se gondolod komolyan.
- Nem?
- És tudod, hogy miért nem? - folytatta Valentine. - Mert egyszer majd be akarsz kerülni a kormányba. És hiába akarod megválasztatni magadat, nem fog sikerülni; ha az ellenfeleid rájönnek, hogy az öcséd meg a húgod gyanús körülmények között halt meg kiskorában. Különös tekintettel arra a levélre, amit a titkos fiókomba helyeztem el, azzal a kikötéssel, hogy csak halálom esetén szabad felbontani.
- Ne akard nekem bemesélni ezt a marhaságot mondta Peter.
- A levélben az áll, hogy nem természetes halállal, haltam meg. Hogy Peter ölt meg, és ha eddig még nem tette volna, hamarosan megöli Andrew-t is. Ettől ugyan még nem fognak elítélni, de ahhoz elég lesz, hogy ne válasszanak meg soha.
- Most te vagy az ő monitora - szögezte le Peter. Tartsd is szemmel éjjel-nappal. Jobb is, ha ott vagy. - Ender és én nem vagyunk hülyék. Mindenben ugyanannyi pontot szereztünk, mint te. Bizonyos dolgokban többet is. Mi mind csodálatosan okos gyerekek vagyunk. Te nem a legokosabb, csak, a legnagyobb vagy köztünk, Peter.
- Tudom, persze. De eljön még a nap, amikor nem leszel mellette, amikor megfeledkezel a dologról. És akkor hirtelen eszedbe jut, majd rohansz hozzá, és látod, hogy ott van, minden a legnagyobb rendben. És legközelebb már nem aggódsz annyira, és nem rohansz olyan lélekszakadva. És mindig minden rendben lesz vele. Majd azt fogod hinni, hogy elfelejtettem. Lehet, hogy emlékezni fogsz rá, hogy én előre megmondtam, de akkor is azt fogod hinni, hogy elfelejtettem. És múlnak majd az évek. Egyszer csak bekövetkezik egy szörnyű baleset, én találom meg a holttestet, ott fogok zokogni fölötte, és akkor majd eszedbe jut ez a beszélgetés, Vally, és szégyellni fogod magad, amiért emlékszel rá, mert akkor már tudni fogod, hogy én megváltoztam, hogy tényleg baleset volt, és kegyetlenség tőled, hogy felidézed egy gyerekkori veszekedés során mondott szavaimat. Pedig ez lesz az igazság. Erre fogok spórolni; és amikor meghal, te semmit, de semmit a világon nem fogsz csinálni.
Azontúl is hinni fogsz benne, hogy én csak a legnagyobb vagyok.
- A legnagyobb segg - közölte Valentine.
Peter fölugrott, s már indult is feléje. A lány elugrott előle. Ender letépte magáról a maszkot. Peder hanyatt vágta magát az ágyán, és kitört belőle a nevetés. Teli torokból, vidáman kacagott, még a szeme is könnyes lett bele.
- Nahát, hogy ti milyen fantasztikusak vagytok! Még ilyen marhákat nem látott a földgolyó!
- Most majd közli velünk, hogy tréfa volt az egész mondta Valentine.
- Nem tréfa, hanem játék. Akármit be tudok mesélni nektek. Zsinóron rángathatlak benneteket. - Ijesztő hangon huhogta: - Megöllek benneteket, apró darabokra szaggatlak, behajítalak a szemétledobóba! Ó, ti címeres ökrei a naprendszernek! - tört ki belőle újból a nevetés.
Ender csak állt, állt, nézte, ahogy nevet, és arra gondolt, milyen érzés volt beletaposni Stilson testébe. Neki kellett volna. Ennek kellett volna kapnia, ennek - itt.
- Nem, Ender - súgta oda Valentine, mintha csak olvasott volna a gondolataiban.
Peter ekkor az oldalára gördült, leszökkent az ágyról, és támadóállásba merevedett.
- De igen, Ender - mondta. - Bármikor, Ender. Ender fölemelte a jobb lábát, majd lerúgta róla s a magasba tartotta a cipőt. 
- Látod ezt, itt, a cipő orrán? Ez vér, Peter.
- Ó, jaj! Mindjárt meghalok, mindjárt meghalok! Ender megölt egy gilisztát, és most engem is meg akar ölni!
Nem lehetett ráijeszteni. Peter a szíve mélyén gyilkos volt, s ezt nem tudta senki más; csak Valentine és Ender.
Megjött anya, és nagyon sajnálta Endert a monitor miatt. Megjött apa, és egyre csak azt hajtogatta, hogy micsoda gyönyörű meglepetés, hogy nekik ilyen fantasztikus gyerekeik vannak, mert lám, a kormány mondta, hogy legyen három gyerekük, és most végül a kormány nem kérte el egyiket sem, így velük maradhat mind a három, megtarthatják a Harmadikat is… Mígnem Ender a legszívesebben ráüvöltött volna, tudóm, hogy én Harmadik vagyok, tudom, de ha akarod, elmegyek, hogy ne kelljen szégyenkezned mindenki előtt, sajnálom, hogy elveszítettem a monitort, és most itt vagy három gyerekkel, amire nincs kézenfekvő magyarázat, milyen kellemetlen, de hát sajnálom, sajnálom, sajnálom.
Feküdt az ágyában, bámult bele a sötétbe. A fölötte lévő ágyról lehallatszott Peter nyugtalan forgolódása, fészkelődése. Aztán Peter lecsusszant az ágyról, és kiment. Ender hallotta a vécétartály zubogását, majd meglátta az ajtóban álló Peter körvonalait.
Azt hiszi, alszom. Meg fog ölni.
Peter az ágyhoz lépett, és lám, valóban nem mászott föl, hanem megállt Ender fejénél.
De nem, nyúlt egy párna után, hogy megfojtsa vele Endert. Fegyvertelen volt.
- Nagyon sajnálom, Ender - suttogta -, nagyon sajnálom, tudom, mit érzel, és sajnálom. A testvéred vagyok, szeretlek.
Nagy sokára tudatta csak egyenletes lélegzése, hogy Peter elaludt. Ender akkor leszedte a kötést a nyakáról. És aznap másodjára is elsírta magát.

Harmadik fejezet
GRAFF

- Számunkra itt a nővér a gyenge láncszem. A fiú tényleg szereti őt.
- Tudom. Ő a kezdet kezdetétől mindent elronthat. A fiú majd nem akar megválni tőle.
- Akkor mit fog csinálni?
- Meggyőzöm, hogy inkább akar velünk jönni, mint a lánnyal maradni.
- És ezt hogy csinálja? - Majd hazudok neki. - És ha nem válik be?
- Akkor megmondom az igazat. Vészhelyzetben ezt is szabad. Tudja, mindenre nem készülhetünk fel előre.

A reggelinél Ender nem volt éhes. Másra sem tudott gondolni, csak hogy mi lesz az iskolában. Hogy fog megállni Stilson előtt a tegnapi verekedés után. Mit csinálnak majd Stilson barátai. Lehet, hogy semmit, de ezt nem tudhatta. Nem akaródzott iskolába mennie.
- Nem eszel, Andrew - figyelmeztette az anyja. Peter lépett be.
- Jó reggelt, Ender. Kösz, hogy a zuhanyozó alatt hagytad a ragacsos mosdókesztyűdet.
- Csak a te kedvedért - dünnyögte Ender. - Andrew, enned kell.
Ender olyan mozdulattal nyújtotta oda mindkét csuklóját, amely ezt mondta: akkor add be nekem injekcióban.
- Nagyon vicces - mondta anya. - Hiába minden törődésem, az én zseniális gyerekeimet mindez hidegen hagyja.
- Minden zsenialitásunkat a te génjeidtől kaptuk, mama - mondta Peter. - Aputól biztos, hogy semmi ilyet nem kaptunk.
- Hallottam - közölte apjuk; aki evés közben föl sem pillantott az asztal lapján megjelenő hírekből.
- Kárba is veszett volna, ha nem hallod.
Ekkor közbecsipogott az asztal. Valaki állt az ajtóban.
- Ki lehet az? - kérdezte anya.
Apa megnyomott egy gombot, mire egy férfi képe jelent meg a videóján. A Nemzetközi Flotta katonai egyenruháját viselte, az egyetlent, ami már nem jelentett semmit.
- Azt hittem, vége van már - jegyezte meg apa. Peter nem szólt semmit; csak tejet öntött a zabkásájához.
Ender pedig ezt gondolta: "Még a végén tényleg nem kell ma iskolába mennem."
Apjuk ajtót nyitott a kóddal, majd fölállt az asztaltól.
- Majd én elintézem - mondta. - Ti csak maradjatok és egyetek.
Maradtak, de nem ettek. Apa néhány perc múlva visszajött, és intett anyának, hogy menjen ő is.
- Most benne vagy a pácban - mondta Peter. Rájöttek, mit műveltél Stilsonnal, és most majd leülheted odakint a Zónában a büntetésedet.
- Csak hatéves vagyok, idióta. Kiskorú.
- Harmadik vagy, hányadék. Nincsenek jogaid. Valentine lépett be - haja mint álmos glória vette körül az arcát.
- Hol van mama és apu? Nagyon rosszul vagyok, nem tudok elmenni az iskolába.
- Megint egy szóbeli vizsga, mi? - vigyorgott Peter.
- Fogd be a szád, Peter - felelte Valentine.
- Lazíts, és érezd jól magad - mondta Peter. Rosszabb is lehetne.
- Fogalmam sincs, hogyan.
- Ha nem szóbeli lenne, hanem végbeli.
- Kac-kac - húzta el a száját Valentine. - Hol van anya és apa?
- Egy pasassal beszélgetnek, aki az NF-től jött.
A lány ösztönösen Enderre pillantott. Végtére is évekig reménykedtek, hogy majd beállít valaki, és közli, hogy Ender megfelelt, Enderre szükségük van.
- Helyes, nézz csak rá - mondta Peter. - De tudod, lehet, hogy most rólam van szó. A végén rájöhettek, hogy mégiscsak én voltam az összes közül a legjobb. Peter meg volt sértve, ezért aztán rendszerint undokul viselkedett. Nyílt az ajtó.
- Ender - szólt be apa -, gyere át. - Pardon, Peter - gúnyolódott Valentine.
- Gyerekek, ez nem tréfadolog! - fortyant fel haragosan az apjuk.
Ender apja mögött belépett a nappaliba, mire az NF-tiszt fölállt, de nem nyújtott kezet Endernek. Anya a jegygyűrűjét forgatta az ujján.
- Andrew - mondta -, nem hittem volna, hogy ilyen verekedős vagy.
- A Stilson fiú kórházban van - jelentetté be apa. Te aztán alaposán helybenhagytad. A cipőddel, Ender! Ez nem volt valami tisztességes dolog.
Ender megrázta a fejét. Arra számított, hogy Stilson ügyében az iskolából jön majd valaki, és nem egy flottatiszt. Vagyis az ügy komolyabb, mint gondolta. Pedig nem nagyon tudta, mi mást tehetett volna.
- Meg tudod magyarázni a viselkedésedet, fiatalember? - kérdezte a tiszt.
Ender ismét csak a fejét rázta. Nem tudta, mit mondjon, és félt, nehogy még nagyobb szörnyetegnek tüntesse föl magát, mint amekkorának a cselekedetei mutatták. Elvállalom, gondolta, bármekkora lesz is a büntetés. Essünk túl rajta.
- Hajlandók vagyunk tekintetbe venni az enyhítő körülményeket - mondta a tiszt. - De meg kell mondanom, nem áll jól az ügyed. Amikor már lent feküdt a földön, ágyékon rúgtad, többször is belerúgtál az arcába meg a testébe - ez úgy hangzik, mintha kifejezetten élvezted volna.
- Nem élveztem - suttogta Ender. - Akkor miért csináltad?
- Ott volt vele az egész bandája.
- Hát aztán? Mentség ez bármire is?
- Nem.
- Mondd el, miért rugdostad meg annyiszor. Hiszen már győztél.
- Azzal, hogy leütöttem, csak az első menetet nyertem meg. Ott és akkor meg akartam nyerni az összes többit is, hogy mostantól kezdve hagyjanak békén. Ender hiába igyekezett, annyira meg volt rémülve, annyira szégyellte, amit csinált, hogy megint csak elsírta magát. Nem szeretett sírni, ritkán is fordult vele elő, s most, nem egészen egy nap alatt háromszor is megesett vele. És mindannyiszor rosszabb volt. Milyen szégyenletes dolog, hogy itt sír az anyja, apja és a katona előtt. - Elvettek tőlem a monitort - mondta. - Nekem kellett magamra vigyázni nem?
- Segítséget kellett volna kérned egy felnőttől, Ender - mondta az apja.
A tiszt azonban fölállt, s odament a szoba másik végében álló Enderhez.
- A nevem Graff - mondta, s nyújtotta a kezét. 
Hyrum Graff ezredes. Én irányítom az alapkiképzést a Zónában lévő Hadiskolában. Azért jöttem, hogy meghívjalak ebbe az iskolába.
- De hát a monitor…
- Még az is a próbához tatozott, hogy megnézzük, mi történik, ha eltávolítják a monitort. Nem minden esetben ez a módja, de nálad…
- És átmentem? Anya nem hitt a fülének
- Kórházba juttatni a Stilson fiút? Mit csinálnak akkor, ha Andrew megöli őt? Érdemrendet adnak neki?
- Nem ezt tette, Wigginné asszony. - Graff ezredes átnyújtott neki egy vastag dossziét. Íme, a rekvirálásról szóló papírok. Az önök fiát másvisszaigazolta az NF Újoncozási Szolgálata. Természetesen Birtokunkban van a hozzájárulásuk, melyet a fogantatás beigazolódásakor foglaltak írásba, különben a fiú meg sem születhetett volna. Attól a pillanattól kezdve már amennyiben megkapja a minősítést - ő már a miénk volt.
- Nem valami kedves maguktól - szólalt meg apa remegő hangon -, hogy elhitetik velünk, nem tartanak rá igényt, s a végén mégis elveszik.
- És ez a hamisjáték a Stilson gyerekkel… - vágott közbe anya.
- Nem volt hamisjáték, Wigginné. Amíg nem tudtuk, mi volt Ender motivációja, nem lehettünk benne biztosak, vajon nem más-e ő is… meg kellett értenünk, mi volt az akció értelme. Vagy legalábbis Ender szerint mi volt az értelme.
- Feltétlenül ezen a hülye becenéven kell hívnia? sírta el magát anya.
- Bocsásson meg, Wigginné. De hát ő is ezt a nevet használja magára.
- Mi a szándéka, Graff ezredes? - kérdezte apa. Megfogja, és kisétál vele az ajtón?
- Attól függ - felelté Graff. - Mitől?
- Hogy Ender akar-e velem jönni.
Anya sírása keserű nevetésbe csapott át.
- Ó, hisz ez végtére is önkéntes vállalkozás! Milyen kedves!
- Önök ketten Ender fogantatásakor már választottak. Ender azonban még egyáltalán nem választott. Ágyútölteléknek jók a besorozott újoncok, de a tisztjeink csakis önkéntesekből kerülhetnek ki.
- Tisztet mondott? - kérdezte Ender, s erre mindenki más elhallgatott.
- Igen - felelte Graff. - A Hadiskolában képezzük ki a jövő csillaghajóinak kapitányait, a flottillák sorhajókapitányait és a flotta admirálisait.
- Tartózkodjunk a csalfa látszatoktól! - csattant fel apa. - A Hadiskola hány növendékéből lesz végül flottaparancsnok?
- Fájdalom, Wiggin úr, ez bizalmas adat. Annyit mindenesetre elárulhatok, hogy az első évet elvégzett fiaink közül mindenki Tiszti rangot szerzett. És az alacsonyabb rangúak egyike sem szolgált bolygóközi jármű főparancsnokánál kisebb beosztásban. És bőven akad tiszteletre méltó szolgálat a saját naprendszerünkön belüli honvédelem területén is.
- Hányan végzik el az első évet? - érdeklődött Ender.
- Mindenki, aki akarja - válaszolta Graff. Endernek már a nyelve hegyén volt, hogy "én akarom", de lenyelte. Akkor nem kellene iskolába járnia, de hát ez ostobaság volt, hiszen az egész csak néhány napig jelentene problémát. Elkerülne Peder közeléből - ez már számított, ez életbevágó szempont volt. De akkor el kell hagynia anyát és apát, és mindenekfölött Valentine-t, s katonának kell állnia. Ender nem szeretett harcolni. Nem szerette Peter módszerét, azt, hogy az erős megtámadja a gyengét, és nem lelte örömét a sóját módszerében sem, amikor az okos állt szemben a butával.
- Azt hiszem - mondta Graff -, Endernek és nekem négyszemközt kellene beszélgetnünk.
- Nem - mondta apa.
- Nem viszem el úgy, hogy ne beszélhessenek vele még egyszer - jegyezte meg Graff. - És igazából úgysem akadályozhatnak meg benne.
Apa csak nézte, nézte Graffot, aztán fölugrott, és kiment a szobából. Anya sem szorongatta már Ender kezét. Amikor kiment, becsukta maga mögött az ajtót.
- Ender - kezdte Graff -, ha velem jössz, ide sokáig nem térhetsz vissza. A Hadiskolában nincs vakáció. És látogatás sincs. A teljes kiképzési idő tizenhat éves korodig tart - az első eltávozást, meghatározott körülmények között, tizenkét éves korodban kapod. Hidd el nekem, Ender, hat év alatt, tíz év alatt az emberek megváltoznak. Ha most velem jössz, a nővéred, Valentine nő lesz, mire viszontlátód. Idegenül álltok majd egymással szemben. Szeretni fogod őt akkor is, de már nem fogod ismerni. Látod, nem teszek úgy, mintha könnyű lenne.
- Hát mama és apu?
. - Ismerlek téged, Ender. Régóta figyeltem már a monitorlemezeidet. Anyád, apád nem fognak hiányozni neked, legalábbis nem nagyon és nem sokáig. És te sem hiányzol majd nekik sokáig.
Hiába, hogy nem akarta, könnyek szöktek Ender szemébe. Elfordította az arcát, de nem nyúlt oda, nem törölte le a könnyeit.
- Ők szívből szeretnek téged, Ender. De meg kell értened, mibe került nekik az, hogy élsz. Tudod, ők vallásosnak születtek. Apád a keresztségben a John Paul Wieczorek nevet kapta. Katolikus. Kilenc gyerek közül ő volt a hetedik.
Kilenc gyerek. Ez valóban elképzelhetetlen volt. Bűnös dolog.
- Igen, mert tudod, az emberek a vallásért különös dolgokra képesek. Ugye tudsz róla, milyen megtorlásokkal járt ez - akkoriban még nem volt akkora szigorúság, de nem lehetett valami könnyű. Ingyenes oktatásban csak az első két gyerek részesülhetett. Minden újabb gyerekkel emelkedtek az adók. Amikor az apád a tizenhatodik évébe lépett, a nem engedelmeskedő családok törvényéhez folyamodott, hogy elszakadhasson a családjától. Nevet változtatott, megtagadta a hitét, és megesküdött, hogy az engedélyezett kettőnél nem lesz több gyereke. Komolyan is gondolta. Gyerekként annyi szégyenkezésben és üldöztetésben volt része, hogy megfogadta, nem lesz olyan gyereke, akinek mindezt el kell szenvednie. Érted?
- Nem akart engem.
- Nos, Harmadikat ma már senki sem akar. Reménykedni sem lehet benne, hogy boldog lesz. Csakhogy a te apád és anyád esete különleges. Ők mindketten megtagadták a vallásukat - anyád mormon volt -, az érzelmeik azonban továbbra is ambivalensek. Tudod, mit jelent az, hogy ambivalens?
- Hogy így is éreznek meg úgy is.
- Szégyellik, hogy nem engedelmeskedő családból származnak. Titkolják. Annyira, hogy anyád még azt sem árulja el senkinek, hogy Utahban született, nehogy gyanút fogjon az illető. Apád tagadja lengyel származását, mert Lengyelország mind a mai napig engedetlen nemzet, és emiatt nemzetközi szankció sújtja. Megértheted hát, hogy egy Harmadikkal, még ha közvetlen kormányutasításra hozták is a világra, minden, amit tenni próbáltak, örvényét veszti.
- Tudom.
- A dolog azonban még ennél is bonyolultabb. Az apád mindennek ellenére törvényes szenték neveit adta nektek. Egyébként ő maga keresztelt meg benneteket rögtön a születésetek után, amikor hazakerültetek. Anyád tiltakozott. Ezen mindig összeveszték, nem mintha anyád nem akarta volna, hogy meg legyetek keresztelve, hanem mert nem akarta, hogy katolikusnak legyetek megkeresztelve. Ők valójában nem adták fel a vallásukat. Rád egyenesen büszkék voltak, mert ha rád néztek, úgy érezték; azzal, hogy sikerült szert tenniük egy Harmadikra, kijátszották a törvényt. Ugyanakkor a gyávaság "szimbóluma is voltál a számukra, mert ennél messzebbre nem merészkedtek, nem vállalták, hogy megtagadják az engedelmességet; amit továbbra is jogosnak tartanak. És a nyilvánosság előtt való szégyenkezés megtestesítője is vagy, hisz lépten-nyomon meghiúsítod, hogy asszimilálódhassanak a rendes, engedelmes társadalomba.
- Honnan tudja mindezt?
- Monitort építettünk a bátyádba és a nővéredbe is, Ender. Meglepődnél, ha tudnád; milyen érzékenyek a műszereik. Közvetlenül kapcsolódtunk az agyadhoz Mindent hallottunk, amit te, akár figyeltél rá, akár nem; akár megértetted, akár nem. Mi megértettük.
- Szóval a szüleim szeretnek is meg nem is?
- Szeretnek. A kérdés inkább úgy szól, hogy akarják-e, hogy itt légy. Az, hogy itt vagy a házban, felér egy állandó rombolással. Örökös feszültségforrás. Érted?
- Nem én keltek feszültséget.
- Nem arról van szó, hogy bármit is csinálnál, Ender. A puszta létezésed. A bátyád gyűlöl, mert te vagy az élő bizonyíték rá, hogy ő nem volt elég jó. A szüleid az egész megtagadni kívánt múlt miatt neheztelnek rád.
- Valentine szeret.
- Teljes szívéből. Mindenestül, feltétel nélkül ragaszkodik hozzád, és te imádod őt. Mondtam neked, hogy nem lesz könnyű.
- És ott milyen lesz?
- Kemény munka vár. Éppúgy tanulni kell, mint itt az iskolában, csak sokkal komolyabban vesszük a matematikát és a számítástechnikát. Van hadtörténelem, stratégia és taktika. És mindenekfölött ott van a harcterem.
- Az mi?
- A harci játékoknak. Minden fiút hadseregekbe szervezünk. Nap mint nap úgynevezett csatákban mérik össze az erejüket, nulla gravitáción. Sebesülés nincs, de van győztes és van vesztes. Mindenki parancsokat teljesítő közkatonaként kezdi. Az idősebb fiúk játsszák a tisztek szerepét, az ő feladatuk, hogy kiképezzenek és csatába vezessenek benneteket. Ennél többet nem mondhatok. Olyan ez, mint a hangy és űrhajós játék - kivéve, hogy ott a fegyvereid működnek, bajtársak harcolnak melletted, s az egész jövőd, sőt az emberi faj jövője azon múlik, hogy milyen jól tanulsz, milyen jól harcolsz. Az bizony kemény élet, ott nem számíthatsz normális gyerekkorra. Persze amilyen eszed van, és még ráadásul Harmadik is vagy, egyszóval amúgy sem lenne kifejezetten átlagos gyerekkorod. - Mindenki fiú?
- Akad pár lány is. Ritkán fordul elő, hogy teljesítik a próbákat, és bekerülnek. Sok-sok évszázadnyira lemaradtak a fejlődésben. Egyébként nem lesz köztük olyan, mint Valentine. De lesznek testvérek, Ender. - Mint Peter?
- Peter nem felelt meg, Ender, épp azok miatt, amiért te gyűlölöd őt.
- Én nem gyűlölöm őt. Csak…
- Félsz tőle. Nos, Peter egyáltalán nem rossz. Sokáig ő volt a legjobb, akit láttunk. Megkértük a szüleidet, hogy legközelebb lányuk legyen - amúgy is az lett volna -, rémélve, hogy Valentiné ugyanaz lesz, mint Peter, csak szelídebb. De túl szelíd volt. Így aztán téged vettünk igénybe katonai célra.
- Hogy félig legyek Peter, félig meg Valentine.
- Ha minden jól megy.
- És az lettem?
- Amennyire meg tudjuk ítélni. Nagyon jó tesztekkel dolgozunk, Ender, de mindent azok sem árulnak el. Őszintén szólva az igazán lényeges dolgokról alig-alig árulnak el valamit. De a semminél mégiscsak jobbak. - Graff előrehajolt, és megfogta Ender kezét. - Ender Wiggin! Ha csak arról volna szó, hogy minél jobb, minél boldogabb legyen a jövőd, azt mondanám, maradj itthon. Maradj itthon, nőj fel, légy boldog. Léteznek rosszabb dolgok is, mint Harmadiknak lenni, de még annál is, _ hogy történetesen van egy bátyád; aki nem tudja eldönteni, ember legyen-e, vagy sakál. E rosszabb dolgok közül az egyik a Hadiskola. Csakhogy szükségünk van rád. A hangyok számodra ma még játéknak tűnhetnek fel, holott legutóbb kis híján megsemmisítettek bennünket. És ez még nem is volt elég. Fegyverben és létszámban annyira fölibénk kerekedtek, hogy megfagyasztottak bennünket. Csak azért menekültünk meg, mert velünk volt a világ legnagyszerűbb katonai parancsnoka. Nevezd sorsnak, nevezd Istennek, nevezd átkozott szerencsének azt, hogy velünk volt Mazer Rackham.
De már nincs többé velünk, Ender. Mindent összeszedtünk, amit az emberiség csak alkotni tud, olyan flottát, amelyhez képest úgy fest az, amit a legutóbb ellenünk küldtek, mintha egy csapat gyerkőc hancúrozna az úszómedencében. Újak a fegyvereink is. De nem biztos, hogy ez elég lesz - hiszen az utolsó háború óta nyolcvan év telt el, s ezalatt nekik is épp annyi idejük volt a felkészülésre, mint nekünk. Mindenből a legjobbra van szükségünk, amit csak megkaphatunk, és nagyon gyorsan kell minden. Lehet, hogy nem te harcolod ki nekünk, de lehet, hogy épp te leszel az. Össze is roskadhatsz a nyomás alatt, tönkre is mehet az életed, s meggyűlölsz, amiért ma eljöttem a házatokba. De ha van rá esély, hogy épp azért, mert te a flottával vagy, az emberiség életben maradhat, s a hangyok, talán örökre békén hagynak bennünket, nos, akkor meg kell hogy kérjelek, tedd meg. Gyere velem.
Ender nehezen tudta figyelmét Graff ezredesre összpontosítani. Valahogy távolinak és egészen picink látszott, mintha egy csipesszel felkaphatta és a zsebébe dughatta volna. Itt hagyni mindent és elmenni valahova, ahol nagyon nehéz az élet, s nincs vele Valentine, nincs se mama, se apu.
Aztán eszébe jutottak a hangyokról szóló filmek, melyeket évente legalább egyszer mindenkinek meg kellett néznie. A Kína bukása. Az Ütközet a Zónában. Csupa halál, csupa szenvedés, csupa szörnyűség. És Mazer Rackham meg az ő fényes hadműveletei, melyek révén legyőzte a kétszeres túlerőben lévő, kétszeres tűzerejű ellenséges flottát. Milyen törékenynek, milyen gyengének látszottak az emberek apró kis hajói - mintha gyerekek harcolnának felnőttek ellen. És mi győztünk.
- Félek - mondta Ender csendesen. - De elmegyek magával.
- Mondd még egyszer - szólt Graff.
- Erre születtem, nem? Ha nem megyek, miért élek? - Nem elég jó - mondta Graff.
- Nem akarok menni - folytatta Ender -, de megyek.
Graff bólintott.
- Még meggondolhatod magad. Addig, amíg be nem ülsz mellém a kocsimba. Attól kezdve már a Nemzetközi Flotta rendelkezik veled. Megértetted?
Ender bólintott.
- Jól van. Akkor mondjuk el nekik.
Anya sírt. Apa szorosan magához ölelte, Peter kezet fogott vele, s azt mondta:
- Micsoda mázlista vagy, te kis tökmag. - Valentine megcsókolta, s közben potyogtak a könnyei. Csomagolnia nem kellett. Semmit sem vihetett magával.
- Az iskola mindennel ellát, amire szükséged lesz, az egyenruhától a tanszerekig. Ami pedig a játékokat illeti - ott csak egy játék létezik.
- Isten veletek - köszönt el Ender a családjától. Fölnyúlt, megfogta Graff ezredes kezét, és kisétált vele az ajtón.
- Ölj meg nekem néhány hangyot! - kiáltotta utána Peter.
- Szeretlek, Andrew! - kiabálta anya. - Majd írunk! - ígérte apa.
Amikor beszállt a folyosón némán várakozó kocsiba, meghallotta Valentine szívfájdalommal teli kiáltását:
- Gyere vissza hozzám! Én örökké szeretni foglak!

Negyedik fejezet
FELSZÁLLÁS

- Ender esetében különösen finom egyensúlyt kell megtartanunk. Olyan mértékben kell elszigetelnünk, hogy még kreatív maradjon - különben alkalmazkodik az itteni rendszerhez, és azzal már el is veszítettük -, ugyanakkor bizonyosnak kell lennünk abban, hogy megőrzi a vezetésre való rátermettségét.
- Ha lesz rangfokozata, vezetni fog.
- Ez nem olyan egyszerű. Mazer Rackham tudott bánni a kis flottájával, s győzött vele. Ám ez a háború túl nagy falat lenné még egy lángelmének is. Az a rengeteg apró hajó. Minden zökkenő nélkül kell együtt dolgoznia az alárendeltjeivel.
- Pompás! Legyen egy személyben lángelme és kedves fiú.
- Nem kedves. Ha kedves lesz, azzal a nyakunkra engedi a hangyokat.
- Tehát el fogja szigetelni.
- Mire megérkezünk az iskolába, teljesen le kell választanom a többiekről.
- Efelől nincs semmi kétségem. Már nagyon várom, hogy megérkezzenek. Megnéztem a felvételeken, hogy mit művelt a Stilson fiúval. Ami azt illeti, nem valami aranyos kis kölyköt hoz ide.
- Ebben viszont téved. Még annál is aranyosabb. De ne féljen. Ezt sürgősen kiirtjuk belőle.
- Néha úgy érzem, élvezi, ha betörheti ezeket a kis zseniket.
- Bizonyos értelemben valóban művészi munka, és én mestere vagyok a szakmának. Jó, talán az vagyok. Olyankor, amikor utána a helyükre rakják a különálló darabokat, és ettől valahogy még jobbak lesznek.
- Maga egyszerűen szörnyeteg.
- Kösz. Ez azt jelenti, hogy előléptetnek?
- Csak kitüntetjük. A költségvetés sem feneketlen zsák.

Azt mondják, a súlytalanságban tájékozódási zavarok léphetnek föl, különösen gyerekeknél, mert bennük még nem fejlődött ki teljesen az irány érzékelése. De még mielőtt elhagyták volna a Föld gravitációs mezőjét, Ender már el volt tájolódva. Sőt mielőtt az űrrepülőgép, fölszállt volna.
Ezen a járaton rajta kívül még tizenkilenc fiú utazott. A buszból egyenesen a liftbe sorjáztak be, közben fecsegtek, tréfálkoztak, hencegtek és nevetgéltek. Ender hallgatott. Feltűnt neki, milyen arccal figyeli őket Graff és a többi tiszt. Elemzik a viselkedésüket. Mindennek, amit teszünk, jelentősége van, eszmélt rá Ender. Ők nevetnek. Én nem nevetek.
Eljátszott a gondolattal, hogy mi lenne, ha megpróbálna olyan lenni, mint a többiek. De egyetlen tréfa sem jutott az eszébe, és az övéikben sem talált semmi mulatságosat. Nem tudta, honnan jön belőlük a nevetés, de abban biztos volt, hogy őbenne ilyen hely nem volt. Félt - és a félelem komollyá tette.
Egyenruhába, azaz egybeszabott kezeslábasba öltöztették; különös érzés volt, hogy a derekát nem fogja öv, ettől valahogy bumfordinak, mezítelennek érezte magát. A földön kuporgó, zsákmányra leső emberek vállán mint állatok gubbasztották a serényen működő tévékamerák. Ha valamelyik ember arrébb ment, léptei lassúak, macskaszerűek voltak, hogy sima legyen a kamera mozgása. Ender azon kapta magát, hogy ő is így mozog.
Elképzelte magát, amint egy interjú szereplőjeként megjelenik a tévéképernyőjén. Hogy érzi magát, Wiggin úr, kérdezi a műsorvezető. Egész jól, csak éppen éhes vagyok. Éhes? Ó, persze, hiszen a, felbocsátást megelőző huszonnégy órában nem adnak enni. Milyen érdekes, nem is tudtam. Az igazat megvallva mindnyájan éhesek vagyunk. És mindvégig, amíg az interjú tart, ő meg a tévés fickó hosszú, ruganyosan puha léptekkel lopakodnak el az operatőr előtt. Endernek most először támadt nevethetnékje. Elmosolyodott. Nem messze tőle a többi fiú is épp nevetett valamin, de persze más okból. Azt hiszik, az ő viccükön mosolygok, gondolta Ender. Pedig az enyém sokkal mulatságosabb.
- Egyenként menjetek föl a létrán - mondta az egyik tiszt. - A szabad üléseket foglaljátok el. Ablak melletti ülések nincsenek.
Ez vicc volt. A többiek nevettek.
Enderre majdnem utoljára került sor. De a tévékamerák még nem álltak le. Vajon látni fogja Valentine, hogyan tűnök el az űrrepülőben? Arra gondolt, bögy majd integet neki; odafut az operatőrhöz, s megkérdezi: "Elbúcsúzhatok Valentine-tól?" Nem tudta, hogy ha megteszi is, kivágják, mert a Hadiskolába repülő fiatalokat mind egy szálig hősnek tekintik. Hogy valakit félreismerjenek, olyan nem fordulhatott elő. Ender nem tudott a cenzúra létezéséről, azt azonban tudta, hogy helytelen volna a kamerákhoz futnia.
Az űrrepülő ajtajához vezető, rövid hídra lépve észrevette; hegy jobb oldalt a falat szőnyeg borítja, mintha padló volna. Itt kezdődtek a tájékozódási zavarok. Mihely úgy gondolt a falra, mint padlóra, úgy érezte, mintha falon lépdelne. Amikor a létrához ért, meglátta, hogy a mögötte lévő függőleges síkot szintén szőnyeg borítja. Fölmászom a padlóra. Négykézláb.
És akkor, puszta szórakozásból, úgy tett, mintha lemászna a falról. Szinte abban a pillanatban az agyát is meggyőzte róla, noha a gravitáció az ellenkezőjét bizonyította. Azon kapta magát, hogy erősen markolja az ülést, pedig érzi, milyen határozottan nyomja neki a gravitáció.
A többi fiú rögtön rugózni kezdett a széken: egy lökés, egy nyomás, egy kiáltás. Ender megkereste a hevedereket, aprólékosan megnézte, hogyan kapcsolódnak össze a lába között, a derekán és a vállán, hogy megtartsák a testét. Elképzelte a hajót, amint fejjel lefelé himbálózik a Föld alsó felületén, amikor a gravitáció erős ujjai tartják meg őket a helyükön. De hát el fogunk oldódni tőle, gondolta. Le fogunk esni a bolygóról.
Akkor nem fogta föl ennek a jelentőségét. Később emlékezni fog rá, hogy még el sem hagyta a Földet, de már úgy gondolt rá, mint egy bolygóra a többi között, nem pedig úgy, mint a saját világára.
- Ó, már ki is találtad - mondta Graff. Ott állt a létrán.
- Velünk jön? - kérdezte Ender.
- Nem járok le rendszeresen újoncozni - felelte Graff. - Többnyire ott vagyok szolgálatban. Mint az iskola igazgatója. Afféle principális. Azt mondták, menjek vissza, különben elvesznem a munkám. - Mosolygott.
Ender visszamosolygott rá. Graff mellett biztonságban érezte magát. Jó ember volt. És a Hadiskola principálisa. Ettől kicsit megnyugodott. Lesz ott egy barátja.
A többieket, azokat, akik nem tettek úgy, mint Ender, beszíjazták az ülésbe. Aztán vesztegeltek még egy órát, mialatt az űrrepülő elejébe épített tévé elmesélte nekik, milyen a repülés űrrepülővel, elmesélte az űrhajózás történetét s azt, hogy milyen jövővel kecsegtetik őket az NF óriási csillaghajói. Nagyon unalmas volt. Ender már korábban is látott ilyen filmeket.
Igaz, hogy akkor nem volt beszíjazva az űrrepülőgép egyik ülésébe. És nem lógott fejjel lefelé a Föld hasából.
A felszállás nem volt kellemetlen. Kicsit ijesztő: egy zökkenés, s néhány pillanatnyi riadalom, vajon nem ez lesz-e az űrrepülés történetének első sikertelen felszállása. A filmek nem tisztázták; mennyi bántalmazást bír ki az ember, míg hanyatt fekszik egy puha ülésben.
Aztán vége lett, s őt valóban csak a hevederek tartották fogva, híre-hamva nem lévén a gravitációnak.
De mert addigra már visszanyerte a tájékozódóképességét, nem lepte meg, amikor látta, hogy Graff háttal jön fel a létrán, mintha a jármű elejébe mászna le. Az sem zavarta, amikor Graff, a lábfejét egy létrafok alá beakasztva úgy lökte el magát a kezével, hogy váratlanul függőleges helyzetbe lendült, mintha csak holmi közönséges repülőgépben volna.
A tájékozódás visszanyerése meghaladta némelyek erejét. Az egyik fiúnak fölkavarodott a gyomra; Ender ekkor értette meg, miért nem engedték, hogy a felszállást megelőző huszonnégy órában bármit is egyenek. Nulla gravitáción hányni nem volt tréfadolog.
Annál mulatságosabb volt Ender számára Graff gravitációs játéka. Magában tovább is színezte, elképzelve, hogy Graff valóban fejjel lefelé lóg az ülések közti folyosón, majd kipróbálta azt a képet is, hogy az egyik fal síkjából áll ki, arra merőlegesen… A gravitáció bármelyik irányba hathatott. Csak akarnom kell. Megtehetem, hogy a feje tetejére állítom Graffot, s ő még csak nem is tud róla.
- Mi olyan mulatságos, Wiggin?
Graff hangja élesen, dühösen csattant. Mit csinálhattam rosszul, töprengett Ender. Hangosan nevettem volna?
- Kérdeztem valamit, katona! - reccsent rá Graff. Na, igen. Így kezdődik a kiképzési gyakorlat. Ender már látott a tévében katonai témájú műsorokat, és azokban a kiképzés elején, még mielőtt a katona és a tiszt összebarátkoztak volna, mindig sokat kiabáltak.
- Igen, uram - felelte.
- Akkor hát válaszoljon!
- Arra gondoltam, hogy ön a lábánál fogva, fejjel lefelé lóg. Mulatságosnak tartottam.
Most, hogy Graff ilyen hidegen nézett rá, bárgyún csengett az egész.
- Magának, gondolom az is volt. A jelenlévők közül mulatságosnak tartja még valaki?
Halk nemek hangzottak mindenünnen.
- De hát miért nem? - nézett rájuk Graff mély megvetéssel. - Micsoda híg agyú társság gyűlt össze ezen a járaton! Zöldfülű mamlaszok. Mind közül csak egynek volt annyi esze, hogy rájöjjön, nulla gravitáción tetszés szerint föl lehet cserélni az irányokat. Érted ezt, Shafts?
A fiú bólintott.
- Nem, nem érted. Persze hogy nem. Nem elég, hogy ostoba, még hazudik is. Ezen a járaton csak egy fiúnak van sütnivalója egyáltalán, és az Ender Wiggin. Jól nézzétek meg őt, kicsikéim. Rólatok még le se megy a pelenka, amikor ő már parancsnok lesz. Ő ugyanis tudja, hogyan kell gondolkodni nulla gravitáción, nektek meg csak az okádáson jár az eszetek.
Nem erre a műsorra számított. Azt hitte, Graff kötözködni akar vele, nem pedig kikiáltani a legjobbnak. Előbb ellenfelekké kellett volna válniuk, hogy később barátok lehessenek.
- A legtöbben jégre kerültök. Szokjátok a gondolatot, kisfiaim. A Harci Iskolában végzitek, mert nincs annyi eszetek, hogy rátok lehessen bízni a mélyűri járművek kormányzását. A legtöbbén nem hozzátok be az árát, amennyiért felhozunk ide a Hadiskolába, mert nincs meg bennetek az, ami ide kell. Lehet, hogy néhányan elvégzitek. Néhányan esetleg értek valamit az emberiségnek. De fogadást né kössetek rá. Én csak egyvalakire kötök fogadást.
Graff egy váratlan hátraszaltó után két kézzel elkapta a létrát, majd nyomban el is rúgta magát róla. Kézen állt - abban az esetben, ha a padló lent volt; ellenben ha fönt volt, akkor a kezénél fogva lógott lefelé. Ezek után könnyedén visszalendült az átjárón túlra, a helyére.
- Úgy néz ki, hogy neked itt már nyert ügyed van - suttogta a mellette ülő fiú.
Ender megrázta a fejét.
- Ó, hát még szóba sem állsz velem? - kérdezte a fiú.
- Nem kértem őt, hogy ilyeneket mondjon - súgta Ender.
Éles fájdalmat érzett a feje búbján. És megint. Valaki kuncogott a háta mögött. Nyilván a mellette ülő kikapcsolta a hevederét. Újabb ütés érte a fejét. Hagyd abba, gondolta Ender. Nem csináltam neked semmit.
Megint megütötték. A fiúk nevettek. Graff nem látta? Nem fogja leállítani? Megint egy ütés. Még erősebb. Ez már tényleg fájt. Hol van Graff?
Aztán rájött. Graff szántszándékkal idézte ezt elő.
Ez rosszabb volt, mint azokban a műsorokban, amelyekben becsmérelték a katonát. Ha az őrmester kirúg rád; a többiek annál jobban szeretnék. De ha a tiszt kivételez veled, mindenki megutál.
- Hé, seggfejkém - suttogta valaki a háta mögött, miközben egy újabb ütés érte a fején. - Kellett ez neked? Hé, szuperagy, jó mókának találod? - Ezután egy akkora ütés következett, hogy Ender felnyögött fájdalmában.
Most, hogy Graff így agyondicsérte, nem fog segítséget kapni, hacsak maga nem segít magán. Megvárta, míg úgy nem érezte, hogy újabb ütés közelít. Most, gondolta. És az ütés valóban meg is érkezett. Fájt, de Ender ekkor már a következő érkezését próbálta kiszámítani. Most! Igen, jött is, pontosan, ahogy kellett. Értelek már, gondolta Ender.
És a következőnél mindkét kezével fölnyúlt, a csuklójánál fogva elkapta a fiút, és keményen lerántotta a karját.
Ha gravitációban lettek volna, a gyerek nekiütközik Ender széktámlájának, és megüti a mellét. De mert nulla gravitációban voltak, egész testével az ülés fölé röppent, majd tovább, föl a mennyezet felé. Ender erre nem számított. Nem gondolta, hogy a nulla gravitáció még egy gyerek erejét is így megnöveli. A fiú elvitorlázott a levegőben, majd előbb a mennyezetnek, utóbb egy másik, a helyén ülő fiúnak ütközött, aztán kezével hadonászva kivágódott az ülések közti folyosóra, s végül üvöltve, bal karját maga alá csavarva, becsapódott a fülke elejében lévő válaszfalba.
Mindez másodpercek alatt játszódott le. Graff már ott volt, jóformán a levegőben kapta el a fiút. Gyakorlott kézzel hajtotta előre a folyosón a másik ember felé.
- Bal kar. Szerintem eltört. - A fiú perceken belül kapott fájdalomcsillapítót, és békésen feküdt a levegőben, mialatt a tiszt felfújható sínbe tette a karját.
Ender émelygett. Ő csak el akarta kapni a fiú karját. Nem. Nem, tényleg bántani akarta, teljes erejéből megrántotta. Nem gondolta, hogy mindez így, mindenki szeme láttára fog lejátszódni, de a fiú pontosan azt a fájdalmat érezte, amit Ender szánt neki. A nulla gravitáció elárulta őt, ennyi az egész. Peter vagyok. Pontosan olyan vagyok, mint ő. És Ender gyűlölte magát.
Graff megállt a kabin elejében,
- Micsoda lassú felfogású banda vagytok? Egyetlen apróságot sem tudtatok még felfogni azzal a szűk kis agyatokkal? Azért hoztunk ide benneteket, hogy katonák legyetek. A régi iskolátokban, a régi családotokban lehet, hogy ti voltatok a nagymenők, a kemény gyerekek, talán még az okosok is. Mi azonban a legjobbak közül is a legjobbakat válogattuk ki, s itt csupa ilyen gyerekkel találkoztok. És ha én azt mondom, hogy ezen a járaton Ender Wiggin a legjobb, akkor értsetek a szóból, zöldfülűek. Ne kössetek bele. A Hadiskolában már haltak meg kisfiúk. Érthetően fejeztem ki magam?
Az út további része csendben telt el. Az Ender mellett ülő fiú még arra is vigyázott, hogy hozzá ne érjen valahogy.
Nem vagyok gyilkos, hajtogatta magában Ender. Nem vagyok Peter. Akármit mond is, nem vagyok az. Nem. Én csak védekeztem. Sokáig tűrtem. Türelmes voltam. Nem vagyok az, aminek mondott.
Egy hang közölte velük, hogy közelednek az iskolához; még húsz perc, és megkezdik a lassítást és a dokkolást. Ender lemaradt a többiek mögött. Nem vették tőle rossznéven, hogy utolsónők akarja elhagyni az űrrepülőt, miközben óvatosan másztak fölfelé, arra, ami lefelének számított akkor, amikor beszálltak. Graff a repülőtől; a Hadiskola szívébe vezető szűk alagút végében állt.
- Jó volt a repülés, Ender? - kérdezte vidáman.
- Azt hittem, maga a barátom. - Ender hangja önkéntelenül is megremegett.
Graff mintha zavarba jött volna.
- Miből gondoltad ezt, Ender?
- Abból, hogy… Abból, hogy olyan kedvesen és őszintén beszélt velem. Hogy nem hazudott nekem. - Most sem fogok hazudni - mondta Graff. - Nekem nem az a dolgom, hogy barátok legyünk. Nekem az a dolgom, hogy a világ legjobb katonáit állítsam elő. A világtörténelem legjobb katonáit. Egy Napóleonra van szükségünk. Egy Nagy Sándorra. Eltekintve attól, hogy Napóleon veszített a végén, Sándor pedig fellobbant, majd fiatalon kihunyt. Nekünk egy Julius Caesar kell, eltekintve attól, hogy diktátort csinált magából, és meghalt miatta. Nekem az a dolgom, hogy megteremtsem ezt a lényt, s melléje mindazokat a férfiakat és nőket, akiknek a segítségére majd szüksége lesz. Ebben sehol nem szerepel az, hogy nekem gyerekekkel kellene barátkoznom.
- Gyűlöletessé tett előttük.
- És? Mit kezdesz a gyűlöletükkel? Behúzódsz egy sarokba? Kinyalod a feneküket, hogy újra szeressenek? Csak egyet tehetsz, amitől elmúlik a gyűlöletük. Ha mindenben, amihez hozzáfogsz, olyán kiváló leszel, hogy ne tudjanak semmibe venni. Azt mondtam nekik, hogy te vagy a legjobb. Most tehát, ha a, fene fenét eszik is, még annál is jobbnak kell lenned.
- És ha nem tudok?
- Az nagy baj lesz. Nézd, Ender, sajnállak, amiért magányos vagy és félsz. De odakint lesnek ránk a hangyok. Tízmilliárdan, százmilliárdan, billióan, legjobb tudomásunk szerint. És pontosan ennyi hajóval. Fegyverekkel, melyekről azt sem tudjuk, hogy hogyan működnek. Azzal az eltökélt szándékkal, hogy e fegyvereket ellenünk fordítva kiirtanak bennünket. Nem a világ sorsa forog kockán, Ender. Csak a miénk. Csak az emberiségé. Ha mi eltűnünk a színről, a föld többi része alkalmazkodni fog, és megteszi a következő evolúciós lépést. Csakhogy az emberiség nem akar meghalni. Mint faj azért fejlődtünk ki, hogy életben maradjunk. Ennek érdekében mindig újabb és újabb erőfeszítést teszünk, s így néhány nemzedékenként sikerül is zseniket szülnünk. Olyat, aki feltalálja a kereket. A fényt. A repülést. Aki várost épít, nemzetet, birodalmat. Értesz ebből valamit?
Ender úgy érezte, igen, de nem volt benne biztos, ezért inkább nem szólt semmit.
- Nem, persze hogy nem. Akkor megmondom nyíltan. Az emberi lények mindaddig szabadok, amíg az emberiségnek nincs szüksége rájuk. Lehet, hogy az emberiségnek rád van szüksége. Hogy tégy meg valamit. Azt hiszem, rám szüksége van az emberiségnek hogy kiderítsem, te mire vagy jó. Lehet, hogy mindketten megvetendő dolgokat művelünk; Ender, de ha az emberiség életben marad, akkor jó eszközök voltunk.
- Csak azok? Csak eszközök?
- Egyenként minden ember csak eszköz, melyet a többiek arra használnak, hogy a segítségükkel mi mindnyájan életben maradjunk.
- Hazugság.
- Nem. Csak féligazság. A másik feléért majd akkor fájjon a fejed, ha már megnyertük ezt a háborút.
- Túl leszünk rajta, még mielőtt én felnövök - jegyezte meg Ender.
- Remélem tévedsz - mondta Graff. - Egyébként azzal, ha velem beszélgetsz, egyáltalán nem segítesz magadon. A többiek már nyilván elújságolták egymásnak, hogy a derék Ender Wiggin lemaradt, csakhogy benyaljon Graffnak. Ha egyszer híre megy, hogy valamelyik tanár kedvence vagy, eláshatod magad. Más szóval menj, és hagyj engem békén.
- Viszontlátásra - köszönt el Ender, s kapaszkodva elindult az alagútban arra, amerre a többiek eltűntek. Graff utána nézett.
- Ő az? - kérdezte egy tanár, aki nem messze állt tőle.
- Isten tudja - válaszolta Graff. - Ha nem Ender az, akkor jobb, ha ez minél előbb kiderül róla.
- Talán nincs is senki - vélekedett a tanár.
- Meglehet. De ha így van, Anderson, akkor én azt mondom, hogy az Isten is hangy. Mondja, hogy én mondtam.
- Majd mondom. Sokáig álltak ott némán.
- Anderson.
- Hmm?
- A kölyök téved. Én igenis a barátja vagyok.
- Tudom.
- Mert tiszta. A szíve legmélyéig jó.
- Olvastam a jelentéseket.
- Gondolja csak el, Anderson, mit fogunk művelni vele.
Anderson dacosan vágta föl a fejét.
- A történelem legjobb katonai parancsnokát faragjuk belőle.
- És a vállára tesszük a világ sorsának a gondját, Csak az ő kedvéért reménykedem abban, hogy mégsem ő az. Komolyan mondom.
- Ne búsuljon. Könnyen lehet, hogy mire végezne, a hangyok már rég megöltek mindnyájunkat.
- Igaza van - mosolyodott el Graff. - Máris jobban érzem magam.

Ötödik fejezet
JÁTSZMÁK

- Fogadja elismerésem. Ez a kartörés… mesteri ütés volt.
- Véletlen volt.
- Valóban? És én már megdicsértem magát a hivatalos jelentésben.
- Nem kell abból a másik kis nyavalyásból hőst csinálni. Csak megnehezítené egy csomó kölyök kiképzését. Arra számítottam, hogy esetleg segítséget kér.
- Segítséget kér? Azt hittem, ezt becsüli a legtöbbre benne - hogy elrendezi a saját problémáit. Odakint egy egész ellenséges flotta veszi majd körül, s hiába hívna, senki nem lesz, aki segíthetne rajta.
- Ki gondolta volna, hogy a kis szarházi kiröpül a székéből? És hogy épp a válaszfalnak megy neki?
- Újabb példa a hadsereg hülyeségére. Ha volna az embernek egy csöpp esze, valódi hivatást választott volna, például elszegődik életbiztosítási ügynöknek.
- Akárcsak a magaféle agytrösztök.
- Most hát szembe kell néznünk a ténnyel, hogy másodrendű állampolgárok vágyunk. Holott az emberiség sorsát bízták ránk. Ettől aztán megadatik nekünk a hatalom birtoklásának jóleső tudata, igaz? Különösen mert ezúttal, ha veszítünk sem fog érni bennünket semmiféle kritika.
- Ez így még sohasem jutott az eszembe. De inkább ne veszítsünk.
- Nézze meg; hogyan birkózik meg a helyzettel Ender. És ha nem képes rá, ha máris elveszítettük, ki lesz a következő? Ki lehet még?
- Majd készítek egy listát.
- Közben találja ki azt is, hogyan ne veszítsük el Endert.
- Már mondtam. Meg kell hagyni érintetlenül az elszigeteltségében. Soha nem hiheti; hogy bárki az életben bármikor segíthet rajta. Ha egyszer is felötlik benne; hogy létezik könnyű megoldás, elveszett.
- Igaza vaj. Rettenetes lenne, ha azt hinné, van barátja.
- Barátai lehetnek. Szülei nem lehetnek.

Mire Ender megérkezett, a többiek már választottak maguknak ágyat. A hálóterem ajtajában állva kereste az egyetlen, még szabad fekhelyet. A mennyezet alacsony volt - ha Ender fölnyúlt, elérte a kezével. Gyerekekre méretezett szoba volt, az alsó fekhelyeket közvetlenül a földre tették. A többi fiú a szeme sarkából figyelte őt. Az egyetlen üres ágy természetesen az ajtó melletti alsó fékhely volt. Ender agyán átfutott ugyan a gondolat, hogy ha eltűri, hogy a többiek a legrosszabb helyre utalják őt, azzal szinte felszólítja őket, hogy nyugodtan ingereljék, de igazából senkit nem akart kitúrni a helyéből.
Így aztán szélesen elmosolyodott.
- Hé, kösz szépen - mondta, s egyáltalán nem gúnyosan, inkább nagyon is komolyan, mintha azok a legjobb helyet tartották volna fenn a számára. - Féltem, hogy a végén kérnem kell, hogy engedjétek át az ajtó melletti, alsó ágyat.
Leült, és belekukkantott az ágy lábánál lévő, nyitott ajtajú fiókos szekrénykébe. Az ajtó belsején egy cédula fityegett

Tedd a kezed az ágyad fejénél
lévő gombra,
és mondd a neved kétszer.

Ender megtalálta a letapogató műszer gombját, egy áttetsző műanyag lapot. Rátette a bal kezét, és azt mondta
- Ender Wiggin. Ender Wiggin.
A gomb egy percre zöld fénnyel felizzott. Ender becsukta a fiókot, majd megpróbálta újra kinyitni. Nem tudta. Akkor rátette a kezét a gombra, és azt mondta.
- Ender Wiggin. - A zár kipattant. Így tett három másik rekesszel is.
Az egyikben három olyan kezeslábas volt, amilyet most is viselt, és még égy fehér. Egy másikban kis számítógépet talált, pontosan olyat, amilyent az iskolában használtak. Ezek szerint még nem fejezték be a tanulmányaikat.
A legnagyobb rekeszben találta meg fáradozása jutalmát. Első pillantásra űrruhának látszott, még a sisak és a kesztyű is megvolt hozzá. Mégsem az volt; nem lehetett légmentesen lezárni. De így is jól védte a testet. Vastagon kipárnázták, ettől kicsit merev is lett.
És volt hozzá pisztoly is. Tömör, átlátszó üvegből készült vége láttán lézerfegyvernek gondolta volna, ha nem tudja, hogy halált okozó fegyvert nyilván nem adnak gyerekek kezébe…
- Nem lézer - szólalt meg egy férfi. Ender fölnézett.
Ezt az embert még nem látta. A fiatal, kedves arcú férfi így folytatta: - De azért elég erős a sugara, és jól befogja a célt. Akár egy száz méter távolságban lévő falra is rávetíthetsz vele egy háromhüvelykes fénykört.
- Mire való? - tudakolta Ender.
- A pihenőidő alatti játékok egyikében szoktuk használni. Más is kinyitotta már a szekrényét? - nézett körül a férfi. - Úgy értem, betápláltátok már az utasításnak megfelelően a hangotokat és a kezeteket? Mert addig nem nyúlhattok be a szekrényekbe. Körülbelül egy évig ez a szoba lesz az otthonotok itt, a Hadiskolában, úgyhogy helyezkedjetek el a kiválasztott ágyon, ezentúl az lesz a tiétek. Rendszerint megengedjük, hogy ti válasszátok meg a saját tiszteteket, akit az ajtó melletti alsó fekhelyen helyeztek el, de látom, hogy itt már foglalt ez a hely. A szekrények kódját már nem lehet megváltoztatni. Akkor hát gondolkozzatok rajta, kit akartok megválasztani. Vacsora hét perc múlva. Kövessétek a padlón látható, kivilágított pontokat. A ti színkódotok piros-sárga-sárga - valahányszor el kell jutnotok valahova, az egymás melletti három, piros-sárga-sárga pontot kell követnetek, azaz arra kell mennetek, amerre ezek a fények mutatnak. Mi a színkódotok, fiúk?
- Piros-sárga-sárga.
- Nagyon helyes. Az én nevem Dap. Az elkövetkező néhány hónapban én leszek a mamátok.
A fiúk nevettek.
- Nevesetek csak, de ne felejtsétek el. Ha eltévedtek az iskolában, amire minden esélyetek megvan, ne nyitogassátok az ajtókat. Némelyik a szabadba vezet. - Újabb nevetés. - Inkább szóljatok valakinek, hogy a mamátok Dap; és ő majd értesít engem. Vagy mondjátok meg a színeteket, és akkor kivilágítja azt az utat; amelyen hazajuthattok. Ne felejtsétek el, itt egyedül én vagyok az az ember, akit azért fizetnek, hogy kedves legyen hozzátok. Persze azért ne túl kedves. Ha például valaki pimaszkodik, azt képen törlöm. Rendben?
Megint nevettek. Dapet az egész szoba barátjává fogadta. Megriadt gyerekeket könnyű megnyerni.
- Meg tudná valaki mondani, merre van a lefelé? Megmondták neki.
- Helyes, úgy is van. De ez az irány kifelé mutat. A hajó forog, s ettől érzitek úgy, hogy arra van lefelé. A valóságbán a padló ott hajlik meg. Ha kitartóan mentek abba az irányba, vissza fogtok érni oda, ahonnan elindultatok. De ne próbáljátok ki. Mert arra a tanárok szálláshelye van, amarra meg a nagyobb gyerekeké. És a nagyobb gyerekek nem szeretik, ha a most kiröppenő Fiókák ott téblábolnak körülöttük. Esetleg erőszakhoz folyamodnának. Biztos, hogy erőszakhoz fognak folyamodni. De akkor ne gyertek hozzám sírva. Megértettétek? Ez Hadiskola; nem pedig óvoda.
- Akkor mitévők legyünk ilyen esetben? - kérdezte egy pöttöm fekete kölyök, nem messze Endertől, az egyik felső ágyon.
- Ha nem szereted, hogy erőszakoskodnak veled, találd ki; hogyan védekezz ellene. De figyelmeztetlek, a gyilkosság kifejezetten szabályellenes cselekmény. És a szándékos bántalmazás is. Hallottam, hogy idefelé jövet történt egy gyilkossági kísérlet. Egy kartörés. Ha ilyesmi még egyszer előfordul, valaki jégre lesz téve. Megértettétek?
- Mi az, hogy jégre lesz téve? - érdeklődött az a fiú, akinek sínbe volt téve a karja.
- Lejegeljük. Hidegre tesszük. Visszaküldjük a Földre. Befejezi a hadiskolai pályafutását.
Senki sem nézett Enderre.
- Szóval, fiúk; ha valaki úgy érzi, hogy ő amolyan bajkeverő fajta, legalább csinálja ügyesen, jó?
Dap kiment. A többiek nem néztek Enderre.
Ender érezte, hogyan kúszik föl a gyomrából a félelem. Az eltört karú gyereket nem sajnálta. Ő is egy Stilson volt. És akárcsak Stílsom már ő is szervezte a bandát. Kis kölyökcsapat volt; egy-két nagyobb fiúval megerősítve. Ott nevetgéltek a szoba túlsó felében, miközben egyik-másik megfordult, és Enderre nézett.
Neki minden vágya az volt, hogy hazamehessen. Mi köze ennek itt a világ megmentéséhez? Itt nem volt monitor, és ő megint farkasszemet néz a bandával, csakhogy a banda most itt van bent, a szobájában. Peter, újra Peter, de már Valentine nélkül.
A félelem vele maradt a vacsora alatt is, amikor senki sem ült le mellé az ebédlőben. A többiek beszélgettek - az egyik falon látható jókora eredményhirdető tábláról, az ételről, a nagyobb gyerekekről, mindenféléről. Ender csak ült magában, és figyelt.
Az eredményjelző tábla a csapatok állását mutatta; a gőzelem-vereség állásokat, a legújabb pontarányokat. A nagyobb fiúk közül némelyek szemmel láthatóan fogadásokat kötöttek, a legfrissebb játszmákra. Két csapatnak, a Manticore és az Áspiskígyó nevűeknek nem volt új eredménye; az őket jelző hely villogott a táblán. Ender arra a következtetésre jutott, hogy biztosan épp most játszanak.
Észrevette, hogy az idősebb fiúk, a rajtuk lévő egyenruha szerint, csoportokra oszlanak. Látott ugyan más-más egyenruhát viselő beszélgetőket is, de általában minden csoportnak megvolt a saját helyé. A Fiókáknak - vagyis nékik - és a közvetlenül fölöttük álló két vagy három idősebb csoportnak egyaránt világoskék egyenruhájuk volt. A nagyok azonban, akik már az egyes csapatok tagjai voltak, sokkal díszesebb öltözéket viseltek. Ender megpróbálta kitalálni, melyiknek mi lehet a neve. A Skorpió és a Pók könnyű volt, csakúgy, mint a Láng és az Áradat.
Ekkor leült melléje egy nagyfiú. Nem ám egy nála valamivel nagyobb - egy tizenkét-tizenhárom éves forma, egy igazi serdülő.
- Szervusz - mondta.
- Szervusz - felelte Ender.
- Mick vagyok.
- Ender.
- Ez egy név?
- Kicsi korom óta. A nővérem hívott így.
- Nem is rossz név itt. Ender. A Befejező. Igaz?
- Remélem.
- Ender, a csoportodban te vagy a hangy?
Ender vállát vont.
- Észrevettem, hogy egyedül eszel. Minden fiókacsapatban akad egy ilyen. Valaki, akit a többiek nem tudnak a helyére tenni. Néha már az is megfordul a fejemben; hogy a tanárok csinálják, méghozzá szándékosan. Nem valami rendes emberek. Majd meglátod.
- Aha.
- Szóval te vagy a hangy?
- Azt hiszem.
- Hé, ezen aztán nem kell keseregni, tudod-e? Odaadta Endernek a zsemléjét, s elvette előle a pudingot. - Egyél tápláló dolgokat. Akkor megmarad az erőd. S azzal Mick rávetette magát a pudingra.
- És veled mi van? - érdeklődött Ender.
- Velem? Én semmi sem vagyok. Egy fing a légkondícionálóban. Mindig jelen vagyok, de legtöbbször senki sem vesz észre…
Ender megkockáztatott egy mosolyt.
- Muris, tudom, pedig nem vicc. Semmire sem jutottam itt. És közben megnőttem. Rövidesen elküldenek a következő iskolába. Számomra az nem a Taktikai Iskola lesz. Tudod, én sohasem voltam vezér. Csak azok próbálhatják meg, akikből vezérek lesznek.
- Hogyan lesz az ember vezér?
- Hé, ha én azt tudnám, gondolod, hogy így néznék ki? Hány magam formájú fiút látsz itt?
Nem sokat. De Ender nem mondta ki.
- Keveset. Nem én vagyok az egyetlen félig hidegre tett hangyabrak. Vagyunk egypáran. A többiek - ők már mind parancsnokok. Az én társaim közül mái mindnek van saját csapata. Csak nekem nincs. Ender bólogatott.
- Figyelj, kisapám. Teszek neked egy szívességet. Szerezz barátokat. Legyél vezér. Nyald ki akárki seggét, ha muszáj, de ha a többiek lenéznek - érted, mire gondolok?
Ender megint bólintott.
- Nem, nem értesz te semmit. Ti, Fiókák mind egyformák vagytok. Nem tudtok semmit. Az agyatok akár az űr. Semmi sincs benne. És ha valami eltalál benneteket, szétestek. Nézd, ha a végén úgy jársz, mint én, jusson eszedbe, hogy egyszer figyelmeztetett valaki. Ez volt az utolsó szívesség, amit az életben kaptál valakitől.
- Akkor miért mondtad el nekem? - kérdezte Ender.
- Mi vagy te, a főokos? Hallgass és egyél.
Ender hallgatott és evett. Nem tetszett neki Mick. És tudta, nincs rá esély, hogy ő is így végezze. Lehet, hogy a tanárok ezt az utat jelölték ki a számára, de, Endernek esze ágában sem volt beleilleszkedni a terveikbe.
Nem leszek a hangy a csoportban, gondolta. Nem azért hagytam el Valentine-t és anyát és apát, hogy itt egyszerűen jégre tegyenek.
Ahogy a szájához emelte a villát, mintha ott ült volna körülötte a családja, úgy, ahogy eddig mindig. Tudta, ha elfordítja a fejét, és fölpillant, ott lesz anya, épp arra kéri Valentine-t, hogy hagyja abba a szürcsölést. Ott lesz apa, a híreket böngészi az asztalon de úgy tesz, mintha részt venne az asztali társalgásban. Peter megjátssza, hogy egy szétnyomott borsót vesz ki az orrából - még Peter is tudott mulatságos lenni.
Rosszul tette, hogy rájuk gondolt. Érezte a torkát fojtogató zokogást, de gyorsan lenyelte; rá sem tudott nézni a tányérjára.
Nem sírhatott. Arra nem számíthat, hogy bárki is részvéttel lesz iránta. Dap nem volt anya. Ha gyengének mutatkozna; a Stilsonok és Peterek azt gondolnák, hogy ezt a fiút meg lehet törni. Most is ahhoz folyamodott hát, amihez mindig, ha Peter kínozta. Számolni kezdett: minden szám az előző kétszerese volt. Egy, kettő, négy, nyolc, tizenhat, harminckettő, hatvannégy. Egészen odáig, amíg még fejben tudta tartani a számokat. 128, 256, 512, 1024, 2048, 4096, 8192, 16 384, 32 768, 65 536, 131 072, 262 144. 67 108 864-nél már elbizonytalanodott, nem hagyott-e ki véletlenül egy számot. Vajon most a tízmilliósoknál tárt, vagy a százmilliósoknál, vagy még csak a milliósoknál? Újból megpróbálta megduplázni a számot, de nem sikerült. 1342 valamennyi. 16? Vagy 17 738? Eltűnt. Megint elkezdte. Mindet, amit észben tudott tartani. A fájdalom elmúlt. A könnyek kiapadtak. Már nem fog sírni.
Éjszaka, amikor a fények elhomályosultak, több fiút is hallott messziről anyjuk, apjuk vagy kutyájuk után nyafogni. Hiába nem akarta, szája mégiscsak Valentine nevét formázta, miközben hallotta a nevetését odalentről, a hallból. Látta anyát, ahogy odalép az ajtajához, s bekukkant, hogy lássa, minden rendben van-e vele. Hallotta apát, ment valami a videón, azon kuncogott. Az egész kép olyan tiszta volt, és soha többé nem lesz már ilyen. Öreg leszek, mire viszontlátom őket, leghamarabb tizenkét éves koromban. Miért egyeztem bele? Hogy lehettem ilyen bolond? Semmiség volna iskolába járni, naponta találkozni
Stilsonnal. És Peterrel. Pisis kölyök. Már nem is félek tőle.
Háza akarok menni, nyöszörögte.
De ez is csak olyan suttogás volt, mint amikor Peter gyötörte, és ő felkiáltott fájdalmában. A hang nem jutott messzebb a saját fülénél, és néha még odáig sem.
A könnyei hívatlanul is ráhullhattak a párnájára, de a zokogása olyan néma volt; hogy meg sem remegtette az ágyat, nemhogy meghallották volna. A fájdalom azonban ott volt, feszítette a torkát, felforrósította a mellét és a szemét. Haza akarok menni.
Aznap éjjel Dap bejött, és simogató kézzel végigsétált az ágyak között. Amerre ment, nem csillapult, inkább felerősödött a sírás. E félelmetes helyen a kedvesség legkisebb jele is elég volt ahhoz, hogy valakiben felszakadjon a sírás. De nem Enderben. Amikor Dap odaért hozzá, ő már kisírta magát, könnyei felszáradtak. Ezt az arcát mutatta anyának és apának is, amikor Peter kegyetlenkedett vele, és ő nem merte elárulni. Peter; köszönet érte. Köszönet a száraz semmiért, a néma sírásért. Te tanítottál meg, hogyan rejtsek el mindent, amit érzek. Soha nem volt nagyobb szükségem rá, mint most.

Iskola is volt. Mindennapos tanítás. Olvasás. Számtan. Történelem. Véres űrcsaták a videón, a hangyhajók falán szétfröccsentek a tengerészek zsigerei. Holoképek a flották összecsapásairól, ahogy az egymást öldöklő űrhajók közül egyik-másik hirtelen fénypamaccsá változik a feneketlen éjszakában. Sok volt a tanulnivaló. Ender keményen dolgozott, akárcsak a többiek; mindnyájan életükben először küzdöttek, hiszen először fordult velük elő, hogy legalább olyan okos társakkal kellett versenyezniük, mint amilyenek, ők maguk voltak.
De a játékok - ez volt az életük értelme. Ébredéstől lefekvésig ez töltötte ki óráikat.
Dap a második napon bevezette őket a játékterembe; amely följebb volt, mint az a szint, ahol a fiúk éltek, s az, ahol dolgoztak. Létrákon másztak fel odáig, ahol már gyengült a gravitáció, és a fönti barlangban nézték a játékok káprázatos fényeit.
Néhány játékot ismertek; olyan is akadt, amit még odahaza is játszottak. Afféle egyszerű és kemény játékokat. Ender a kétdimenziós videojátékokat odahagyva azokat kezdte figyelni, amelyeket a nagyobb fiúk játszottak, a tárgyakat a levegőben lebegtető holografikus játékokat. Ő volt az egyetlen Fióka a teremnek ebben a részében, és többször előfordult, hogy egy nagyobb fiú elhessegette az útból. Hát te mit keresel itt? Tűnj innen. Tágulj. Persze, ő menekült is, könnyű volt felszökkennie ebben az alacsonyabb gravitációban, s lebegni odafönt, míg csak bele nem ütközött valamibe vagy valakibe.
De mindig kiszabadította magát, és visszament, esetleg kicsit arrébb, hogy egy másik szögből is szemügyre vegye a játékot. Túl kicsi volt, a szabályozógombokat nem látta, amivel voltaképpen irányították a játékot. Nem számított. A levegőben lezajló mozgást figyelte. Ahogy a játékos alagutat fúr a sötétben, fényalagutat, melyet ha az ellenséges hajók észrevesznek, könyörtelenül a nyomába erednek, míg csak el nem kapják a játékos hajóját. Aztán csapdákat is lehetett állítani: aknákat, lebegő bombákat, hurkokat a levegőben, melyek az ellenséges hajókat végtelen ismétlésekre kényszerítik. Voltak okos játékosok, s olyanok is, akik hamar feszítettek.
De Ender azt szerette jobban, ha két fiú játszott egymás ellen. Utána egymás alagútjait kellett használniuk, és akkor gyorsan kiderült; melyikük ért valamit a játék stratégiájához.
Nagyjából egy óra múlva kezdett a dolog veszíteni az érdekességéből. Ender addigra már tisztába jött a szabályokkal, tudta, milyen szabályokat követ a számítógép, s nem volt számára kérdéses, hogy ha ő kezelné a gombokat, mindig legyőzné az ellenséget. Spirál, ha az ellenség ilyen, hurok, ha olyan; az egyik csapdánál lefeküdni és várni. Hét csapdát felállítani; aztán így meg így odacsalni őket. Ebben már nem volt semmi kihívás, csak addig lehetett folytatni, amíg a számítógép már olyan gyors iramot diktált, melyet az emberi reflexek már nem győztek követni. Ez már nem volt szórakoztató, Ő a többi fiúval akart játszani. Velük, akik már olyan gyakorlatot szereztek a számítógép mellett, hogy egymás elleni játszmáikban is a számítógépet akarták legyőzni - nem fiú, hanem gép módjára gondolkozva.
Akár így, akár úgy meg tudnám őket verni.
- Szeretnék kiállni ellened - szólt az iménti győzteshez.
- Úristen, hát ez meg mi? - hüledezett a fiú. Hangya vagy hangy?
- Most volt az új törpeeresztés - mondta egy másik fiú.
- De hát ez itten beszél. Tudtátok, hogy ezek beszélnek?
- Értem - jegyezte meg Ender.
- Nem mersz kiállni velem.
- Téged olyan könnyű volna megverni, mint a zuhany alatt pisálni - közölte a fiú.
- És félig sem olyan fincsi - tódította egy másik.
- Ender Wiggin vagyok.
- Hát idehallgass, te töpszli. Te egy senki vagy. Világos? Senki, tudod? Addig nem is leszel valaki, amíg túl nem esel az első gyilkosságon. Megértetted?
Az idősebb fiúk sajátos nyelvének megvolt a maga ritmusa. Ender elég gyorsan megtanulta.
- Ha, én senki vagyok, akkor hogyhogy nem mersz velem háromból kettőt lejátszani?
A többiek már kezdtek türelmetlenkedni
- Gyilkold le a kis pimaszt, aztán gyerünk, folytassuk!
Így történt, hogy Ender helyet foglalhatott az ismeretlen gombok között. A keze ugyan kicsi volt, de a szerkezet elég egyszerűnek mutatkozott. Egy kis gyakorlás után meg is találta; melyik gomb melyik fegyvert hozza működésbe. A hadművelet irányítását egy szabvány huzalgömb végezte. Kezdetben még lassúak voltak a reflexei, s a másik, akinek még most sem tudta a nevét, egykettőre az élre tört. Ender azonban már sokat tanult és a játék vége felé már sokkal jobban csinálta.
- Meg vagy elégedve, Fióka?
- Háromból kettőt.
- Nem engedünk át három játszmából kettőt.
- Szóval legyőztél abban a játszmában, amikor még csak ismerkedem a dologgal. Ha nem tudod megismételni, nem érvényes a győzelmed.
Újabb játszmát kezdtek, és ez ezúttal Ender úgy ügyeskedett, hogy össze tudjon hozni pár olyan manővert, amit a fiú eddig még valószínűleg nem láthatott. Nem illettek bele az elgondolásaiba. Ha nem is simán, de azért Ender győzött.
A nagyobb fiúk addigra már felhagytak a nevetgéléssel és viccelődéssel. A harmadik játszma már teljes némaságban zajlott. Ender gyorsan és látványosan győzött.
- Ideje, hogy lecseréljék ezt a gépet - mondta egy nagyfiú, amikor a játék véget ért. - Hovatovább minden vakarcs meg tudja verni.
Egyetlen elismerő szó nem hangzott el. Süket csönd kísérte a távozó Endert.
Nem ment messzire. Mihelyt lehetett, megállt, s onnan figyelte, hogyan próbálják a következő játékosok alkalmazni azokat a fogásokat, melyeket tőle láttak. Még hogy vakarcs? Ender befelé mosolygott. Nem fognak elfelejteni.
Jóleső érzés fogta el. Megnyert valamit, méghozzá a nagyobb fiúk ellenében. Talán nem a nagyfiúk legkiválóbbika ellen, de legalább elmúlt az a rémítő érzése, hogy elveszítheti a talajt a Iába alól, s hogy a Hadiskola túlságosan nehéz lesz neki. Mert mindössze figyelnie kell a játékot, s abból megérti, mi hogyan működik, s akkor bele tud illeszkedni a rendszerbe, sőt akár felül is múlhatja azt.
A legtöbbe a várakozás és a figyelés került. Mért addig ki kellett bírnia. A fiú, akinek eltörte a karját, bosszúra szomjazott. Ender hamar megtanulta, hogy Bernard-nak hívják. Ő maga franciásan ejtette a nevét, mivel a pimaszul szeparatista franciák kikötötték, hogy négyéves kor előtt nem kezdődhet el a standard nyelv oktatása, akkorra viszont már rögzültek a gyerekben a francia nyelv szabályai. Bernard-t az akcentusa egzotikussá és érdekessé tette, törött karja valóságos mártírt csinált belőle - szadizmusa pedig mindazok figyelmének természetes középpontjába állította, akik örömüket lelték mások fájdalmában.
Ender az ellenségükké vált.
Apróságok. Valahányszor ki- és bejöttek az ajtón, belerúgtak az ágyába. Meglökték, amikor étellel teli tálcát vitt a kezében. Elgáncsolták a létrán. Ender hamar megtanulta, hogy semmit ne hagyjon kint a szekrényéből, s azt is, hogy fürgén mozogjon; mindig észnél legyen.
- Balkezes - mondta rá Bernard egy ízben, és a név rajta ragadt… Néha megesett, hogy Ender komolyan dühbe jött.
Bernard-dal szemben ez természetesen nem használt. Ő a személyiségénél fogva eleve kínzó volt. Endert dühítette, hogy a többiek milyen készségesen tartanak vele. Tudniuk kellett, hogy Bernard bosszúja egyáltalán nem volt jogos. Tudhatták, hogy az űrrepülőben ő ütött először, és Ender csak válaszolt az erőszakra. Ha tudták is, úgy viselkedtek, mintha nem tudnák; s ha mégsem tudták, láthatták, hogy Bernard egy kígyó.
Ami azt illeti, nem Ender volt az egyetlen célpontja. Mert hiszen egy egész királyrágót épített ki maga körül.…
Ender messziről figyelte, hogyan alakítja ki Bernard a rangsort. Akiknek hasznát vette, azoknak vérlázító módon hízelgett. Akik önkéit szegődtek a szolgálatába, és mindent megtettek, amit csak kívánt, azokat megvetéssel kezelte.
De voltak, akik nehezen viselték Bernard uralmát. Ender, aki figyelt, tudta, ki neheztel Bernard-ra. A kis Shen törekvő volt, és könnyen felingerelhető. Bernard hamar kiismerte őt, és attól kezdve Kukacnak hívta.
- Hisz olyan kicsi - magyarázta -, és olyan izgő-mozgó. Figyeljétek csak meg, hogyan riszálja járás közben a fenekét.
Shen tajtékzott; ám a többiek csak annál jobban nevették.
- Nézzétek a fenekét! Szia, Kukac!
Ender nem szólt Shennek - túl kézenfekvő lett volna, hogy akkor ő is nekilát, és megalakítja a saját, ellenséges bandáját. Inkább csak ült, ölében az írótáblát formázó számítógépével, és úgy tett, mint aki nagy buzgalommal tanul.
Nem tanult épp arra utasította a számítógépét, hogy harminc másodpercenként küldjön üzenetet a megszakítássorba. Az üzenet rövid volt, lényegre törő, és mindenkinek szólt. A nehézséget az okozta, hogy rájöjjön, miképpen titkolja el, kitől származik az üzenet. Ezt csak a tanárok tudták. A fiúk az üzeneteik alá automatikusan írták oda a nevüket. Ender még nem hatolt át a tanárok biztonsági rendszerén, ezért nem is tehetett úgy, mintha ő is tanár volna. Azt azonban megtehette, hogy egy nem létező diák számára, akit hóbortos kedvében Istennek nevezett el, információállományt állítson össze, csak amikor az üzenet már útra készen állt, próbálta elkapni Shen tekintetét. Ő is, mint a többi fiú, Bernard-ra és cimboráira figyelt, akik harsány jókedvvel űztek csúfot a matematikatanárból, akinek szokása volt, hogy mondat közben megtorpanjon s úgy pillantson körül, mint aki rossz megállóban szállt le, és most nem tudja, hová is került hirtelenjében.
A végén Shen mégiscsak körülnézett. Ender a fejével intett neki, és mosolyogva a képernyőjére mutatott. Shen arcán zavart kifejezés jelent meg. Ender kissé megemelte az írótáblát, majd ujjával rábökött. Shen nyúlt a sajátja után. Ender akkor elküldte az üzenetet: Shen meg is látta nyomban, elolvasta, és hangosan fölnevetett. Kérdő pillantása ezt fejezte ki ezt te csinálod? Ender vállat vont, s ebben a következő válasz rejlett. Fogalmam sincs, ki tette, de hogy én nem, az biztos.
Shen megint nevetett, és néhányan, akik nem kötődtek Bernard bandájához, elővették a táblájukat, és megnézték. Az üzenet harminc másodpercenként megjelent, átiramodott a képernyőn, majd eltűnt. A fiúk egyszerre nevettek.
- Mi olyan vicces? - kérdezte Bernard. Ender szántszándékkal nem mosolygott, amikor Bernard körülnézett a teremben, inkább eljátszotta a félelmet, amit többen is éreztek a fiúk közül. Shen persze annál kihívóbban vigyorgott. Az egész egy percig tartott, aztán Bernard szólt az egyik alattvalójának, hogy hozzon neki egy írótáblát. Együtt olvasták az üzenetet.

TAKARD EL A FENEKED. BERNARD NÉZI.
ISTEN

Bernard elvörösödött a dühtől.
- Ki csinálta ezt? - kiáltotta.
- Isten - válaszolta Shen.
- Hát nem te, az biztos - förmedt rá Bernard. Ennyi esze nem lehet egy kukacnak.
Ender üzenete öt perc múlva lejárt. Kisvártatva Bernard üzenete jelent meg a képernyőjén.

TE VOLTÁL AZ, TUDOM.
BERNARD

Ender nem nézett föl. Úgy tett, mintha észre sem vette volna az üzenetet. Bernard mindenáron rajta akar kapni, amint elfog a bűntudat. Valójában nem tudja, hogy én voltam-e.
Persze, ha tudná, a dolgokon az sem változtatna. Bernard így is, úgy is meg akarja őt büntetni, mert újra föl kell építenie a pozícióját. Nem tudta elviselni, hogy a főbbi fiú nevessen rajta. Mindenki számára világossá kellett tennie, hogy ki a főnök. Így esett, hogy aznap reggel Endert leütötték a zuhanyozóban. A Bernard-banda egy tagja úgy tett, mintha megbotlana benne, s így sikerült a térdével belegyalogolnia a hasába. Ender némán viselte el. A nyílt háborúskodást illetően ő továbbra is megfigyelő állásponton - volt. Tétlen akart maradni.
Ám a másik háborúban az írótáblák háborújában máris végrehajtotta a következő támadását. Amikor visszaért a zuhanyozóból, Bernard, az ágyak őrjöngő rugdosása közepette, épp azt üvöltötte a fiúknak
- Nem én írtam! Fogjátok be a szátokat!
Az összes fiú képernyőjén szüntelenül az alábbi üzenet vonult át

TETSZIK A FENEKED. HADD CSÓKOLJAM MEG.
BERNARD

- Nem én írtam ezt az üzenetet! - tajtékzott Bernard. Az üvöltözés már tartott egy ideje, amikor megjelent az ajtóban Dap.
- Mi ez az izgalom? - kérdezte.
- Valaki üzeneteket küldözget a nevemben - hördült fel Bernard.
- Miféle üzeneteket? - Mindegy, miféléket!
- Nekem nem mindegy. - Dap fölkapta a legközelebbi táblát, amely történetesen az Ender fölötti ágyban fekvő fiúé volt. Elolvasta, alig észrevehetően elmosolyodott, majd visszaadta az írótáblát.
- Érdekes - mondta.
- Nem akarja kideríteni, ki tette? - követelődzött Bernard.
. - Ó, hiszen tudom, hogy ki tette - válaszolta Dap. No igen, gondolta Ender. Túl könnyen be lehetett hatolni a rendszerbe. Akarják is; hogy törjük át, legalábbis egyes pontjain. Tudják, hogy én voltam.
- Na, ki volt? - kiabálta Bernard.
- Kiabál velem, katona? - kérdezte halkan Dap. A szobában nyomban megváltozott a hangulat. Bernard legközelebbi barátainak haragja, csakúgy, mint a többiek alig leplezett öröme; komorsággá változott. A hatalom kívánt szólni.
- Nem, uram - mondta Bernard.
- Mindenki tudja, hogy a rendszer automatikusan a küldő nevét írja ki.
- Ezt nem én írtam! - csattant fel Bernard. - Kiabál? - kérdezte Dap. - Tegnap egy olyan üzenetet küldött valaki, amelynek az aláírója Isten volt - mondta Bernard.
- Valóban? Nem tudtam, hogy ő is belépett a rendszerbe. - Ezzel Dap sarkon fordult és kiment, a szobában pedig felharsant a nevetés.
Bernard igyekezete, hogy ő legyen a szobaparancsnok, megbukott - már csak kevesen tartottak ki mellette. Igaz, hogy a legelvetemültebbek. És Ender tudta, hogy amíg nem végez a megfigyeléssel, nagyon nehéz dolga lesz. Az viszont megtette a magáét, hogy belepiszkált a rendszerbe. Bernard szarvát letörték, és mindazok, akikben volt valami kis érték, megszabadultak tőle. És ami a fő, Ender ezt úgy érte el, hogy Bernard-t nem kellett kórházba szállítani. Sokkal jobb volt így. 
Ezek után hozzáfoghatott a nagy feladathoz, azaz a saját számítógépe biztonsági rendszerének kidolgozásához, mivel meggyőződött róla, hogy az eredetileg beépített biztosítékok nem kielégítőek. Inkább játékszernek szánhatták, ha egy hatéves gyerek tönkre tudta tenni az egész biztonsági rendszert. Játék, mint a többi, amit a tanárok felkínálnak nekik. És ebben a játékbán én vagyok a nyerő.
- Hogy csináltad? - kérdezte Shen a reggelinél. Ender némán vette tudomásul, hogy a saját osztályából egy másik Fióka először telepszik mellé az étkezésnél.
- Mit hogy csináltam? - kérdezte vissza.
- Hogy hamis névvel küldtél üzenetet. Ráadásul Bernard nevén! Remek húzás volt. Azóta Segglesőnek hívják. A tanárok előtt csak Lesőnek, de mindenki tudja, mit szokott lesni.
- Szegény Bernard, - mormolta Ender. - Amilyen érzékeny fiú…
- Mondd már meg, Ender. Belenyúltál a rendszerbe. Hogy csináltad?
Ender mosolyogva ingatta a fejét.
- Kösz, hogy azt hiszed, ilyen okos vagyok. Véletlenül én vettem észre elsőnek, ennyi az egész.
- Jó, jó, nem muszáj elmondanod - hagyta helyben Shen. - De akkor is nagyszerű volt. - Egy percig csendben ettek. - Tényleg riszálom magam járás közben?
- Ugyan - felelte Ender. - Csak egy kicsit. Ne lépj olyan hosszúakat, ennyi az egész.
Shen bólintott.
- Bernard az első ember, aki észrevette.
- Ő egy disznó - szögezte le Shen.
- Ha jól meggondoljuk, a disznók nem olyan rostszak - vont vállat Ender.
- Igazad van - nevetett Shen. - Nem voltam valami rendes a disznókkal.
Együtt nevettek, és két másik Fióka is csatlakozott hozzájuk. Ender elszigeteltsége véget ért. Kezdődhetett a háború.

Hatodik fejezet
AZ ÓRIÁS ITALA

- Rendre csalódtunk a, múltban, amikor évekig pátyolgattuk őket, reménykedve, hogy átvészelik, aztán nem vészelték át. Ender esetében az a szép, hogy el van rá szánva, hogy az első hat hónapban jégre kerül.
- Ó!
- Nem veszi észe, mi folyik itt? Az észjátékban megragadt az Óriás italánál. Vannak a fiúnak öngyilkos hajlamai? Sohasem említette.
- Egyszer mindenki megkapja az Óriást. - Csakhogy Ender nem fog elszakadni tőle. Mint Pinual.
- Egyszer-másszor mindenki úgy viselkedik, mint Pinual. De ő az egyetlen, aki megölte magát. Nem hiszem; hogy a dolognak bármi köze volt az Óriás italához.
- Esküszik az életemre, mi? És nézze meg, mit művelt a saját csoportjával.
- Nem ő tehet róla, tudja maga is.
- Nem érdekel. Akár az ő hibája, akár nem, mérgezi azt a csoportot. Kötődniük kéne egymáshoz, és ehelyett ott, ahol ő áll, egy mérföld széles szakadék tátong.
- Amúgy sem szándékozom sokáig ott hagyni őt.
- Akkor inkább csináljon egy új tervet. Az a társaság beteg, és a betegség tőle származik. A betegség gyógyulásáig ott kell maradnia.
- Én voltam a betegség forrása. Én szigeteltem el őt, és be is vált.
- Adjon neki időt. Hogy lássuk mit keze vele.
- Nincs időnk.
- Arra nincs, hogy vad iramra késztessünk egy gyereket, akinek éppannyi esélye van rá, hogy szörnyeteggé, mint hogy katonai lángelmévé váljon.
- Ez parancs?
- A felvevőgép most is működik. Mint mindig. A feneke el van takarva, menjen a pokolba.
- Ha parancs, akkor én…
- Parancs. Tartsa a helyén, amíg meg nem látjuk, hogyan kezeli az ügyeket a saját csoportjában. Graff, magától kiütéseket kapok.
- Nem kapna kiütéseket, ha rám bízná az iskolát, és magának csak a flotta gondját tartaná meg.
- A flotta keresi a maga parancsnokát. Amíg azt, nem szállítja nekem, nincs minek a gondját viselnem.

Esetlenül, mint a gyerekek, amikor először mennek be az úszómedencébe, s erősen kapaszkodnak a korlátba, besoroltak a küzdőterembe. Megriasztotta, zavarba ejtette őket a nulla gravitáció; hamar kitapasztalták, hogy sokkal könnyebben boldogulnak, ha a lábukat egyáltalán nem használják.
Sajnos a ruha még gátolta is őket. Mivel kicsit lassabban engedett utána, kicsit érősebben ellenállt, mint azok az anyagok, melyekből eddig a ruháik készültek, nehezebb volt benne kiszámítani a mozdulatokat.
Ender megragadta a korlátot, és behajlította a térdét. Észrevette, hogy a lomha ruha egyszersmind föl is erősíti a mozdulatokat. Az öltözék lábát például nehezen lehetett mozgásba hozni, ám akkor is határozottan lépkedett tovább, ha az ő lábizmai már nem dolgoztak. Egy adott nyomóerőt a ruha kétszeres hatásfokkal hasznosított. Egy ideig ügyetlen leszek. Jobb lesz, ha máris elkezdem.
A korlátot továbbra is markolva, erőteljes lábmunkával tolni kezdte magát előre.
Egyszer csak elröppent, s lábánál a feje fölött, háttal a falnak csapódott. A visszapattanás még erősebbnek tűnt, a keze is elszakadt a korláttól. A levegőben bukfencezve átrepült a küzdőtermen.
Egy émelyítő pillanatig megpróbálta behatárolni, hol is volt a fönt és a lent, miközben a teste egyre az eredeti helyzetét, s az elveszett gravitációt kereste. De a pillanat elmúltával kényszerítette magát nézőpontja megváltoztatására. Vadul száguldott egy fal felé azaz lefelé. És ezzel máris visszanyerte az önuralmát. Tehát nem repül, hanem zuhan. Lebukik a mélybe. Megválaszthatja, hogyan ér le, a felszínre.
Túl gyorsan haladok ahhoz, hogy belekapaszkodhassak valamibe; és megtartsam magam, de megszelídíthetem az ütközést, ha egy bizonyos szögben repülök, az ütközés pillanatában gurulni kezdek, és használom a lábamat…
Egyáltalán nem úgy sült el a dolog, ahogy elképzelte. Eltért ugyan egy bizonyos szögben, de nem úgy, ahogyan gondolta. De nem volt ideje, hogy gondolkozzon rajta. Nekiment egy újabb falnak, de olyan hamar, hogy föl sem tudott készülni rá. Ugyanakkor merő véletlenségből fölfedezte, hogyan irányíthatja a lábával a visszapattanási szöget. Ekkor újra átvitorlázott a helyiségen a többi fiú, felé, akik még ekkor is ott álltak a falhoz tapadva. Ezúttal sikerült úgy lelassítania, hogy elkaphasson egy rudat. A többiekhez viszonyítva lehetetlen szögben érkezett meg, de akkor újra megváltoztatta a nézőpontját, úgy, hogy társai nem a falat támasztották, hanem a padlón feküdtek, s ő is csak úgy fejjel lefelé lógott; mint amazok.
- Meg akarod ölni magad? - szólt rá Shen.
- Próbáld, ki - felelte Ender. A ruha megvéd a sérüléstől, és a lábaddal irányíthatod a visszapattanást, látod, így. - Nagyjából megmutatta a mozdulatot.
Shen a fejét rázta - esze ágában sem volt kipróbálni efféle bolond mutatványokat. Egy másik fiú azonban nekiindult, nem olyan gyorsan, mint az imént Ender, mert- nem röppenéssel kezdte, de azért jó irambán. Endernek nem kellett látnia az arcát, hogy tudja, Bernard az. És rögtön utána elindult Bernard legjobb barátja, Alai is.
Ender a hatalmas terem túlsó végéből figyelte őket. Bernard azon kínlódott, hogy arrafelé irányítsa magát, amit padlónak nevezett ki. Alai átadta magát a mozgásnak, és felkészült rá, hogy majd visszapattan a falról. Nem csoda, gondolta Ender, hogy Bernard az űrrepülőben a karját törte. Megfeszíti magát repülés közben. Elveszíti a lélekjelenlétét. Ender elraktározta magában ezt az információt, mint amire a jövőben még szüksége lesz.
És még egy apróság. Alai nem arrafelé lendült el, amerre Bernard; hanem a szoba egyik sarkát célozta meg. Repülés közben útjaik mindinkább eltértek egymástól, és amikor Bernard egy esetlen; suta földét érés után nekivágódott a falnak, Alai egy hármasugrásban éppen hogy csak érintett három felületet ama sarok közelében, amely ilyenformán szinte érintetlenül hagyta a sebességét, és meglepő szögben repítette tovább. Közben egyfolytában kiáltozott és kurjongatott, akárcsak az őt figyelő fiúk. Néhányan megfeledkeztek a súlytalanságról, s elengedték a falat, hogy tenyerüket összeverve tapsolhassanak. Ezek most lomhán elúsztak erre-arra, miközben úszó mozdulatokat téve hadonásztak a karjukkal.
Hát ez a baj, gondolta Ender. Mit tehet az ember, ha sodródik? Arra nincs lehetősége, hogy lökje magát. Elfogta a kísértés, hogy ő is engedje el magát, és megannyi próbálkozás, tévedés után valahogy mégiscsak megoldja a problémát. De látta a többieket, hasztalan igyekezetüket, hogy irányítsák magukat, és semmi nem jutott eszébe, amit azok ne próbáltak volna ki.
Fél kézzel a padlót fogva szórakozottan babrálni kezdte a játék fegyvert, mely elöl; közvetlenül a válla alatt volt a ruhájához rögzítve. Eszébe jutottak a tengerészek kézi rakétái, melyeket olyankor használnak, amikor ellenséges állomáson kezdeményeznek támadást. Levette a ruhájáról a fegyvert, és megvizsgálta. Odabent, még a szobában minden gombot végignyomkodott rajta, de ókkor nem történt semmi. Talán itt, a küzdőteremben működni fog. Utasításokat nem látott rajtó, és a gombokon sem voltak feliratok. Hogy melyik a ravasz, afelől nem volt kétségi - mint minden gyereknek, neki is szinte csecsemőkora óta voltak játék fegyverei. Két gombot is talált, melyet a hüvelykujjával könnyen elérhetett, a markolat alatt pedig azok sorakoztak, amikhez nem lehetett hozzáférni, csak ha mindkét kezét használta. Nyilvánvaló volt, hogy a hüvelykujja közelében lévő két gombot rögtöni használatra szánták.
Megcélozta a padlót, és hátrahúzta a ravaszt. Azonnal érezte; hogy a pisztoly fölmelegszik, majd amikor ujját fölemelte a ravaszról, le is hűlt nyomban. Egyszersmind egy pici fénykör jelent meg a padlón, ott, ahová célzott.
Ezután a fegyver fölső részén lévő piros gombot nyomta meg, majd ismét meghúzta a ravaszt. Ugyan az történt mint az előbb.
Aztán megnyomta a fehérét is. Erős fény villant, mely szélesebb; de nem annyira éles fénykört vetített a padlóra. A fegyver ezúttal hideg maradt.
A vörös gombtól úgy viselkedik; mint egy lézer - holott Dap megmondta, hogy nem az -, ha meg a fehéret nyomom meg, akkor lámpa lesz. Egyiknek sem lehet valami nagy hasznát venni manőverezésekkor.
Vagyis minden azon múlik, hogyan löki el magát az ember, milyen irányra állítja be magát induláskor. Ez azt jelenti, hogy nagyon jól meg kell majd tanulnunk a felszállás és a visszapattanás irányítását, mert ha nem, akkor csak ide-oda szálldosunk a semmi közepén. Ender körülnézett a teremben. Egyesek közel sodródtak a falhoz, s hadonászva próbálták elkapni a korlátot. Sokan ütközték egymásnak, s ezen jót nevettek, mások kézen fogva köröztek, s ha kevesen is, de akadtak Enderhez hasonlók, akik nyugodtan megkapaszkodtak a falban, s figyeltek.
Látta, hogy köztük van Alai is, aki a végén Endertől nem messze, az egyik falnál kötött ki. Ender, egy hirtelen támadt sugallatra, ellökte magát, és gyors iramban elindult Alai felé. Arra már csak a levegőben gondolt, mit is fog majd mondani neki. Alai Bernard barátja volt. Mit is mondjon ő neki?
De már nem lehetett irányt változtatni. Előreszegezte hát a tekintetét, s apró láb- és kézmozdulatokkal igyekezett befolyásolni, merrefelé sodródjon. Későn jött rá, hogy túlontúl pontosan mérte be az irányt: nem Alai mellett fog célba érni, hanem egyenesen neki fog menni.
- Hé, kapd el a kezem! - kiáltotta Alai.
Ender kinyújtotta a kezét, Alai pedig lecsillapította az ütközést, és segített, hogy Ender szépen, simán érjen a falhoz.
- Ez jó volt - nyugtázta Ender. - Ezt, a dolgot gyakorolnunk kéne.
- Én is erre gondoltam, csak a levegőben mindenkiből kimegy az erő - felelte Alai. - És ha együtt mennénk ki? Akkor ellökhetnénk egyfást az ellenkező irányba.
- Igen.
- Rendben?
Ez annak beismerése volt; hogy talán nem minden történik köztük megfelelően. Rendben lévőnek találják, hogy valamit együtt csináljanak? Ender válaszképpen megragadta Alai csuklóját, és felkészüli rá, hogy ellökje.
- Készen vagy? - kérdezte Alai. - Rajta!
Mivel különböző erővel taszították el egymást, körözni kezdtek egymás körül. Ender egy-két kisebb kézmozdulattal változtatott egyik lába helyzetén, s ettől lelassultak. Akkor újra megcsinálta az iménti manővert. Attól kezdve nem köröztek, hanem egyenletesen sodródtak.
- Nagy fej vagy, Ender - mondta Alai. Óriási dicséret volta - Lökjük el magunkat, mielőtt beléjük rohanunk.
- Utána találkozzunk odaát, abban a sarokban. Ender nem akarta, hogy ez az ellenséges táborba vezető híd leomoljon.
- Az utolsó kap egy tejesüvegnyi fingot - közölte Alai.
Lassan, egyenletes mozgással, békamód elterpeszkedve és kezüket-térdüket egymásnak vetve megállapodtak egymással szemben.
- És most csak úgy odapattanunk? - kérdezte Alai. - Ilyet még én sem csináltam soha - felelte Ender. Ellökték egymást. A mozdulat a vártnál gyorsabban lódította el őket. Ender nekiment két fiúnak, aztán egy olyan falnak, amire nem számított. Beletelt egy percbe, mire visszanyerte a tájékozódóképességét, és meglelte azt a sarkot, ahol össze kellett találkoznia Alaijal. Alai már el is indult arrafelé, Ender kijelölte az utat, melyen, hogy elkerülje a fiúk legnépesebb csoportjával való összeütközést, két visszapattanás szerepelt.
Amikor Ender a sarokba ért, Alai már ott volt, s két karját két egymás melletti fogantyún átdugva szundikálást mímelt.
- Győztél.
- Hadd lássam a finggyűjteményedet - mondta Alai. - A szekrényedben tartom. Nem vetted észre?
- Azt hittem, azok a zoknijaim. - Már nem hordunk zoknit.
- Ó, persze. - Erről eszükbe jutott, milyen messze kerültek agyotthonuktól. Ez valamicskét lelohasztotta a jókedvüket s afölötti örömüket, hogy egy kicsit már belelőttek a navigálásba.
Ender elővette a pisztolyát, s megmutatta; mire jutott a két gomb alapos szemügyre vételével.
- Mit csinál, ha embert veszel célba? - tudakolta Alai.
- Nem tudom.
- És ha kiderítenénk?
- Megsebesíthetünk valakit - rázta a fejét Ender. - Szerintem rálőhetnénk egymás lábára, vagy ilyesmi. Én nem vagyok Bernard, sosem kínoztam macskákat szórakozásból.
- Ó!
- Nem lehet nagyon veszélyes, különben nem adnák gyerekek kezébe.
- Mi már katonák vagyunk. - Lőj a lábara.
- Nem, te lőj az enyémre. - Lőjünk egymásra.
Úgy is tettek. Ender rögtön érezte, hogy a ruha lábrésze megmerevedik, térdben és bokában mozdíthatatlanná válik.
- Megfagytál? - kérdezte Alai.
- Méghozzá olyan merevre, mint egy deszka.
- Fagyasszunk meg egy-kettőt közülük - javasolta Alai. - Indítsuk meg az első háborúnkat. Mi ketten mindnyájuk ellen.
Egymásra vigyorogtak. Aztán Ender azt mondta: - Inkább hívjuk ki Bernard-t.
- Ó? - húzta föl egyik szemöldökét Alai. - És Shent.
- Azt a kis ferde szemű seggriszálót?
Ender úgy döntött, hogy ez tréfa volt Alai részéről. - Hé, mindnyájan nem lehetünk niggerek!
- Ezért a nagyapám még megölt volna - vigyorgott Alai.
- Előbb adta volna el őt az én dédapám:
- Kapjuk el Bernard-t és Shent, fagyasszuk meg ezeket a seggpártiakat.
Húsz perc sem telt el, már mindenki meg volt fagyasztva a teremben, kivéve Eriden, Bernard-t, Shent és Alait. Ők négyen addig ültek ott viháncolva, nevetgélve, míg be nem jött Dap.
- Látom, megtanultátok, hogyan használjátok a felszerelést - mondta, majd csinált valamit a kezében lévő szerkezettel. Lassan sodródott mindenki a felé a fal felé, melyen Dap állt. Ő elvegyült a fagyott fiúk között, megérintette őket, s ezzel megolvasztotta a ruhájukat. Megindult a panaszáradat Bernard és Alai ellen, akiknek támadása fölkészületlenül érte őket.
- Miért nem készültetek föl rá? - kérdezte Dap. Rajtatok is ugyanolyan régóta van a ruha, mint rajtuk. Ti meg csak evickéltetek ide-oda, mint a részeg kacsák. Ne nyafogjatok, és akkor hozzákezdhetünk a munkához.
Ender észrevette, hogy Bernard-t és Alai-t tekintik a harc vezéreinek. Ez így nagyon is rendjén volt. Bernard tudta, hogy Ender és Alai együtt jöttek rá, hogyan működik a fegyver. És Ender meg Alai barátok lettek. Lehet, hogy Bernard azt hiszi; Ender beállt az ő csapatába, holott ez nem így van. Ender egy új csapathoz csatlakozott Alai csapatához. Mint ahogy Bernard is csatlakozott hozzá.
Ez persze nem volt mindenki számára nyilvánvaló; Bernard ugyanúgy handabandázott; mint eddig, s hol ilyen, hol olyan megbízásokkal küldözgette a haverjait. Alai azonban most már szabadon mozgott az egész teremben, s ha Bernard-ra rájött a bolondóra, Alai meg-megeresztett valami kis tréfát, amivel lecsillapította. Amikor eljött a főnökválasztás ideje, szinte egyhangúlag Alait választották még. Bernard duzzogott pár napig, de aztán magához tért, és mindenki beleilleszkedett az új rendbe. A csapat már nem vált ketté Bernard bandájára és Ender számkivetettjeire. Alai volt köztük a híd.

Ender az ágyán ült, számítógépe a térdén. Az egyéni tanulás ideje volt, és Ender a Szabad Játékkal volt elfoglalva. Ebben a ravasz és hóbortos játékban az iskolai számítógép mindig új és új elem beiktatásával építgette azt az útvesztőt, amit föl kellett tárni. Az ember egy ideig visszatérhetett az általa már megkedvelt eseményekhez, de ha túl sokáig hanyagolta őket, akkor eltűnték, s más dolgok foglalták el a helyüket.
Nemritkán mulatságos dolgok, máskor izgalmasak, amikor ugyancsak fürgének kellett lennie, ha életben akart maradni. Sokszor meghalt, de ez így volt rendjén, mert ezekben a játékokban az ember csak sok-sok meghalás révén ismerte ki a dolgok csínját-bínját.
Az őt megelevenítő képernyős figura kisfiúként indult el. Aztán egy időre medvévé változott. Most éppen egy hatalmas egér volt, melynek hosszú, finom vonalú keze volt. El kellett futtatnia számtalan, ormótlan bútordarab alatt. Rengeteget játszott így a macskával, de már unta - túl könnyen ki tudott térni előle, hiszen ismert minden bútort.
Most ne az egérlyukon keresztül, mondta magának. Undorodom az Óriástól. Buta játék, és soha nem tudok győzni. Akármit választok, mindig rossz.
De aztán mégis átment az egérlyukon, majd a kertben lévő kis hídon is. Elkerülte a kacsákat és a zuhanórepülésben bombázó moszkitókat - régebben próbált velük játszani, de túl könnyű volt, s ha nagyon sokáig játszott a kacsákkal, akkor hallá változott, s ezt nem szerette. Ez az állapot nagyon is emlékeztette arra, amit a küzdőtevémben élt át, amikor merevre fagyasztott testtel várta a gyakorlat végét, azt, hogy Dap felolvassza. Így aztán most is, mint általában, azon vette magát észre, hogy fölfelé lépdel a szelíden hullámzó dombokon.
Kezdetét vette a földcsuszamlás. Eleinte mindig utolérte, s belenyomta egy kőrakás alól kiszivárgó, túlméretezett vérfoltba. De úgy gondolta, most már szerzett annyi gyakorlatot, hogy olyan szögben tud felfutni a kaptatón; amivel mindig magasabb szintre érve elkerülheti az omlást.
És mint mindig, a földcsuszamlás végül most is megtisztult a kövektől, a domboldal szétnyílt, s már nem is agyagpala volt, hanem fehér cipó, a leváló kéreg alatt fánk módjára duzzadó. És amikor leugrott a cipóról, ott állt egy asztal tetején, mögötte óriás cipó, mellette óriás vajtömb. És ott volt maga az Óriás is, állát a tenyerébe hajtva nézte őt. - Ender tetőtől talpig akkora volt, mint az Óriás arca az állától a homlokáig.
- Azt hiszem, leharapom a fejed - mondta az Óriás, mint mindig.
De Ender most nem szaladt el, nem is maradt egy helyben, hanem odavitte magát az Óriás arcához, és belerúgott az állába.
Az Óriás kinyújtotta a nyelvét, és Ender elesett.
- Mit szólnál egy kitalálós játékhoz? - kérdezte az Óriás. Szóval semmi sem változott - az Óriás ragaszkodott a kitalálós játékhoz. Hülye számítógép. Millió és millió forgatókönyvet táplálhattak be a memóriájába, és az Óriás csak ezt az egy hülye játékot tudta játszani.
Mint mindig, most is két hatalmas; Ender térdéig érő poharat tett az asztalra. Mint mindig, most is más-más folyadékkal voltak megtöltve. A számítógép gondoskodott róla, hogy a folyadékok soha ne ismétlődjenek, nem mintha Ender észben tudta volna tartani őket. Ezúttal az egyik egy sűrű, krémszerű folyadék volt, a másik ellenben pezsgett és sistergett.
- Az egyik méreg, a másik nem - közölte az Óriás. - Találd ki a helyes választ, és akkor elviszlek Meseországba.
Úgy kellett kitalálni, hogy a fejét beledugta az egyik pohárba, és ivott. Sohasem találta el a helyes választ. Előfordult, hogy feloldódott a feje. Volt; hogy meggyulladt. Máskor meg belesén, és megfulladt. Néha kiesett belőle, elzöldült és szétrohadt. Mindig kísérteties volt, és az Óriás mindig nevetett.
Ender tudta, hogy választhatja akármelyiket, úgyis meghal. A játék így volt kitalálva. Az első meghalás után megint megjelent az Óriás asztalán, hogy újból megpróbálja. A második halál után vissza kellett mennie a földcsuszamláshoz. Aztán a kerti hídhoz. Aztán az egérlyukhoz. És ha onnan is visszament az Óriáshoz, megint játszott és megint meghalt, akkor elsötétült a képernyő, megjelent rajta a "Szabad Játék vége" kiírás, mire Ender lefeküdt az ágyába, és remegve várta, hogy végre el tudjon aludni. A játék csaláson alapult, de ha már az Óriás említette azt a Meseországot - ami biztosan valami hülye, háromévesnek való Meseország, a szokásos hülye Lúdanyóval vagy Hüvelyk Matyival vagy Pán Péterrel, úgyhogy nyilván nem is érdemes odamenni -, azért mégis ki kell valahogy módolnia, hogy megverje az, Óriást és eljusson oda.
Ivott egy kortyot a sűrű folyadékból, amitől szinte azonnal felfújódott, s emelkedni kezdett, mint valami léggömb. Az Óriás nevetett, és ő újra meghalt.
A legközelebbi játszmánál a folyadék megkötött, mint a cement, s fogva tartotta a fejét, miközben az Óriás a gerince mentén fölhasította a hátát, kicsontozta, mint a halat szokták, s enni kezdte - neki meg ezalatt remegett keze-lába.
Amikor ismét a földcsuszamlásnál találta magát; úgy döntött, nem megy tovább. Ez egyszer még azt is eltűrte, hogy elborítsa a leomló föld. És noha egyszerre érzett hideget-meleget, a következő életében visszament odáig, amíg a domb kenyérré változott, s ő ott állt az Óriás asztalán, előtte a hatalmas poharakkal.
Bámulta a két folyadékod. Az egyik habzott, a másik meg hullámokat vetett, mint a tenger. Töprengett, vajon melyik milyen halálnemet tartogat a számára. Az óceánra emlékeztetőből például előjön egy hal, és bekap. A habzó mérges gőzei megfullasztanak. Gyűlölöm ezt a játékot. Tisztességtelen. Hülye. Erkölcstelen.
És nem dugta be az arcát egyikbe se, hanem felrúgta előbb az egyiket, aztán a másikat, és miközben az Óriás azt kiáltozta: - Csaló! Csaló! -, ügyesen eliszkolt a keze ügyéből. Aztán fölugrott az Óriás arcára, fölkúszott a száján és az orrán, és nekiesett a szemének. Az anyag puha volt, mint a túró, és hiába üvöltözött az Óriás, az Ender-figura szabályosan beásta magát a szemébe, belemászott, és mind mélyebbre-mélyebbré fúrta magát benne.
Az Óriás, hanyatt zuhant, dőltében elmozdult a kép, s amikor a hatalmas test megnyugodott a földön, körülötte ágas-bogasan kusza, szinte csipkeszerű fák látszottak. Felröppent, majd leszállt a halott Óriás orrára egy denevér. Ender kivezette magát az Óriás szeméből.
- Hogy kerültél ide? - kérdezte a denevér. - Ide nem jön soha senki.
Ender persze nem tudta, mit feleljen erre, inkább lenyúlt, kimarkolt egy keveset az Óriás szeméből, és odakínálta a denevérnek.
Az elvette, felröppent, s még visszakiáltott:
 - Köszöntelek Meseországban!
Szóval megcsinálta. Föl kéne fedeznie. Ha lemászna az Óriás arcáról, megnézhetné, hová is jött tulajdonképpen.
Inkább mégis félbehagyta itt a játékot, betette a számítógépet a szekrényébe, levetkőzött, és magára búzta a takarót. Nem akarta megölni az Óriást. Állítólag ez játék volt, nem pedig választás a sóját szörnyű halála és a még annál is rosszabb gyilkosság között. Gyilkos vagyok, még akkor is, ha játszom. Peter büszke volna rám.

Hetedik fejezet
SZALAMANDER

- Hát nem nagyszerű tudni azt, hogy Ender képes a lehetetlenre?
- Mindig rosszul voltam a játékos sorozatban bekövetkezett halálaitól, s azt gondoltam, hogy az egész elmejáték legrombolóbb hatású része az Óriás itala, de hogy valaki így nekiessen a szemének - és őt akarjuk mi megtenni a hajóhadaink parancsnokának?
- Egyedül az számít, hogy megnyerte azt a játékot, amit nem lehetett megnyerni.
- Gondolom, most majd elviszi.
- Arra voltunk kíváncsiak, hogyan rendezi el a dolgát Bernard-ral. Tökéletesen elrendezte.
- Vagyis mihelyt megbirkózik egy helyzettel, nyomban áthelyezi egy másikba, amivel nem tud megbirkózni. Pihennie sem lehet?
- Lesz egy, két, esetleg három hónapja a saját csoportjában. Egy gyerek életében ez igazán nagy idő.
- Észrevette maga egyáltalán, hogy ezek a fiúk nem gyerekek? Elnézette, amiket csinálnak, ahogy beszélnek, és nem látom rajtuk, hogy kisgyerekek volnának.
- A maga módján mindegyik a legokosabb gyerek a világon.
- De nem kellene továbbra is gyerekekként viselkedniük? Ezek nem normálisak. Úgy csinálnak, mintha ők lennének - a történelem. Napóleon és Wellington. Caesar és Brutus.
- Mi most a világot próbáljuk megmenteni, s nem a sebzett szívéket gyógyítani. Túl sok magában az együttérzés…
- Levy tábornok nem sajnál senkit. Az összes video erről tanúskodik. De ne bántsák ezt a fiút.
- Tréfál?
- Úgy értem, ne bántsák jobban, mint amennyire muszáj.

Alai a vacsoránál szemben ült Enderrel.
- Végre rájöttem, hogy küldted azt az üzenetet. Bernard nevét használva.
- Még hogy én?
- Ki más? Az biztos, hogy nem Bernard volt. Shen pedig igazán nem remekel a számítógépnél. Azt is tudom, hogy nem én voltam. Akkor ki más? De nem számít. Rájöttem, hogyan kell úgy tenni, mintha egy új tanuló lépne be a rendszerbe. Egyszerűen megalkottál egy tanulót, akinek a még kitöltetlen Bernard nevet adtad, egy B-E-R-N-A-R-D nevű üres helyet, úgy, hogy a számítógép ne dobja ki; mint egy már létező diák megismétlését.
- Működőképesnek hangzik - vélte Ender.
- Jó, jó. Tudjuk, hogy működik. Csak éppen te ezt gyakorlatilag az első napon csináltad meg.
- Vagy én; vagy más. Talán Dap, hogy visszatartsa Bernard-t a túlzott uralomra töréstől.
- Én még mást is találtam. A te neveddel nem tudom megcsinálni.
- Ó?
- Az Enderrel beléptetett dolgokat azonnal kidobja.
Az adattáraidba sem tudok bejutni. Külön biztonsági rendszert dolgoztál ki magádnak.
- Lehet.
- Sikerült behatolnom és szétdúlnom valakinek az adattárát - vigyorgott Alai. - De máji a nyomomban van, tönkreteszi a rendszert. Védelemre van szükségem, Ender. A te rendszeredre van szükségem.
- Ha odaadom neked, rá fogsz jönni, hogyan csináltam, és ellenem fogod fordítani.
- Még hogy én? - méltatlankodott Alai. - Hisz a legjobb barátod vagyok!
- Majd kidolgozok neked is egy rendszert - nevetett Ender.
- Most?
- Befejezhetem még az evést?
- Te sohasem fejezed be az evést.
Ez igaz volt. Az étkezés végén Ender tálcáján mindig maradt étel. Ránézett a tányérjára, s úgy döntött, ennyi elég volt.
- Akkor menjünk.
A szállásukra érve Ender lekuporodott az ágya mellé, s azt mondta:
- Hozd hát ide a számítógépedet, megmutatom, hogy kell.
Ám amikor Alai megérkezett, ő még akkor is ott ült, s a szekrénye továbbra is zárva volt,
- Mi van? - kérdezte Alai.
Válaszul Ender rámutatott a szekrényére.
- Illetéktelen behatolási kísérlet - mondta. A zár nem nyílt ki.
- Valaki borsot akar törni az orrod alá. Ki akar tolni veled - vélekedett Alai.
- Biztos, hogy még most is akarod a biztonsági rendszeremet? - Ender fölállt, s elsétált az ágyától. - Ender - szólt utána Alai.
Ender hátrafordult. Alai kezében egy kis papírlap volt.
- Mi az?
- Nem tudod? - nézett föl rá Alai. - Az ágyadon volt. Nyilván Fajta ültél.
Ender elvette a cédulát.

ENDER WIGGIN
ÁTIRÁNYÍTVA A SZALAMANDER HADTESTBE
PARANCSNOKA BONZO MADRID
AZONNALI ÉRVÉNYBELÉPÉSSEL
KÓD ZÖLD-ZÖLDT-BARNA
NEM VIHET MAGÁVAL SEMMIT

- Okos vagy, Ender, de a küzdőteremben nem vagy jobb nálam.
Ender megrázta a fejét. A legnagyobb ostobaságnak érezte, hogy most előléptetik. Senkit sem léptettel elő, amíg be nem töltötte a nyolcadik évét. Ő még héj sem volt. S akik együtt érkeztek; azok rendszerien együtt is vonultak be, úgy, hogy majd minden sereg egyszerre kapott égy-egy gyereket. Egyetlen más ágyon sem volt ilyen áthelyező cédula.
Éppen akkor, amikor a dolgok kezdtek összeállni Éppen akkor, amikor Bernard már kezdett kijönni mindenkivel, még Enderrel is. Éppen akkor, amikor Ender igazi barátságot kezdett érezni Alai iránt. Éppen akkor, amikor az élete végre kibírhatóvá vált.
Ender lenyúlt, hogy fölhúzza Arait az ágyról.
- A Szalamander Hadtest mindenesetre versenyben áll - jegyezte meg Alai.
Endert annyira dühítette ez a tisztességtelen áthelyezés, hogy haragjában könnyek szöktek a szemébe. Nem szabad sírni, győzködte magát.
Arai látta a könnyeket, de volt benne annyi jóérzés, hogy nem tett említést a dologról.
- Seggfejek, Ender, látod, még azt se engedik; hogy magaddal vidd, ami a tiéd.
Ender elvigyorodott, és ezzel elmúlt a sírhatnékja
- Szerinted vetkőzzek le, és menjek pucéran? Alai is nevetett.
Ender akkor megindultan átölelte, majdnem olyan erősen, mintha Valentine-t ölelné, és valótan Valentine jutott az eszébe, és olyan jó lett volna hazamenni.
- Nem akarók elmenni - mondta. Alai viszonozta az ölelését.
- Megértem őket, Ender. Te vagy köztünk a legjobb. Lehet, hogy minél előbb meg akarnak tanítani mindenre.
- Nem akarnak megtanítani mindenre - felelte Ender. - Én azt akartam megtanulni, milyen az, ha az embernek van egy barátja.
Alai komoly képpel rábólintott.
- Mindig a barátom maradsz, a legjobb barátom mondta, majd elvigyorodott. - Menj, és aprítsd a hangyokat!
- Jó - mosolygott vissza rá Ender.
Alai akkor váratlanul arcon csókolta, s a fülébe súgta
- Salaam. - Aztán elvörösödő arccal elfordult, s visszament a saját ágyához, a hálóterem végébe. Ender sejtette, hogy a csók és a szó, amit hallott, tiltott dolog lehet. Talán egy betiltott vallás. De az is lehet, hogy a szó csak Alai számára bír valami egyéni és erővel teli jelentéssel. De akármit mondott is Alai, Ender tudta, hogy az szent dolog, s ezzel leleplezte magát Ender előtt, mint egyszer régen az anyja, amikor ő még nagyon kicsi volt, még monitort sem helyezték be a nyakába, és az anyja, amikor azt hitte, hogy ő már alszik; a fejére tette mindkét kezét, és imát mondott fölötte. Ender soha senkinek nem említette, még anyának se; de szent emlékként őrizte magában, annak emlékeként, hogy mennyire szerette őt az anyja, amikor azt hitte, senki, még ő sem láthatja, hallhatja. Ezt adta most neki Alai; szent ajándékot, melynek jelentését még magának Endernek sem volt szabad megértenie.
Egy ilyen dolog után nincs mit mondani. Alai az ágyához érve pillantásával megkereste Endert. A tekintetük egy másodpercre - találkozott, s értőn egymásba kulcsolódott. Aztán Ender elment.
Az iskolának ebben a részében nem volt zöld-zöldbarna jelzés; az egyik közös helyiségben kellett megkeresnie. A többiek mindjárt végeznek a vacsorával, ezért nem akart a kantin tájékára menni. A játékterem ellenben ilyenkor csaknem üres szokott lenni.
Pillanatnyi hangulatában egyik játék sem vonzotta. Odament hát a szóba végében sorakozó, mindenki által használható számítógépekhez, és bejelentkezett a sóját játékával. Egykettőre megérkezett Meseországba. Most úgy érkezett meg, hogy az Óriás már halott volt; óvatosan végig kellett másznia az asztalon; átugrani az Óriás feldöntött székének a lábára, majd onnan le a földre. Egy ideje már patkányok lakmároztak az Óriás tetemén, de miután Ender megölt egyet az Óriás rongyos ingéből kihúzott gombostűvel; a többiek békén hagyták.
Az Óriás teteme már eljutott a pusztulás végső szakaszába. Amit szét lehetett hordani belőle, már széthordták az apró dögevők; a férgek elvégezték munkájukat a szerveken, s a test már nem volt egyéb, mint üres héj, múmia, fagyottan vigyorgó fogsorral, kiürült szemgödörrel, begörbült ujjakkal. Endernek eszébe jutott, hogyan ásta ki a szemét, amikor még élt, gonosz volt és értelmes. Mostani dühében és csalódottságában szinte kívánta, bárcsak megint elkövethetne egy ilyen, gyilkosságot. De az Óriás immár a táj részévé vált, már nem lehetett rá haragudni.
Azelőtt mindig átment a hídon a Szívkirálynő kastélyába, ahol elegendő szórakozást táláthatott magának; most azonban egyik sem vonzottá. Megkerülte az óriás tetemet, s elindult a patak mentén fölfelé, oda, ahol a forrás fakadt az, erdőben. Talált ott egy játszóteret, csúszdákkal, mászórudakkal, libikókákkal, körhintákkal s egy tucatnyi vidáman játszadozó gyerekkel. Amikor Ender megérkezett, úgy találta, hogy a játékban gyerekké válik, pedig alakja rendszerint felnőttként jelent meg a játékokban. Valójában kisebb volt, mint a többi gyerek.
Beállt a csúszdánál váró sorba. A többiek nem törődtek vele. Felkapaszkodott a csúszda tetejére, figyelte, ahogy az előtte lévő fiú végigpörög a hosszú csigavonalon le, a földig, aztán leült, és megindult ő is.
Még egy perce sem csúszott, amikor kiesett a csúszdából, s a létra alatt ért földet. A csúszda nem akarta megtartani őt.
Akárcsak a mászórudak. Egy darabig mászhatott, aztán hol az egyik, hol a másik rúd tett úgy, mintha anyagtalanná vált volna, s ő lepottyant. A libikókán is addig ülhetett, míg föl nem ért a tetőre; akkor leesett. Ha felgyorsult a körhinta, őt nem tartotta míg egyik rúd sem, s a centrifugális erő kiröpítette.
És a többi gyerek: nevetésük érdes volt, támadó. Körülállták, percekig mutogattak rá nevetve, aztán visszamentek játszani.
Ender szerette volna megverni, beledobálni őket a patakba. De inkább bement az erdőbe. Talált egy ösvényt, amely egykettőre valami régi kövesútban folytatódott, s bár alaposan Benőtté már a gaz, azért még járható volt. Kétoldalt jelzések mutatták a válaszható játszmákat, de Ender nem követte egyik jelzést sem. Fel akarta deríteni, hová vezet az út.
Egy tisztásra vezetett, a közepén egy kúttal, mellette táblával, melyen ez állt: "Igyál, utazó". Ender előre? hajolt, és belenézett a kútba. Abban a pillanatban dühös morgást hallott, s az erdőből tucatnyi, nyálát csorgató, emberarcú farkas rontott elő. Ender rájuk ismert - a játszótéri gyerekek voltak. Csakhogy most tépőfogat növesztettek, s nyomban felfalták a fegyvertelen Endert.
Mint rendesen, legközelebb is ugyanott jelent meg, s ugyanúgy felfalták, pedig Ender megpróbált bemászni a kútba.
A következő megjelenése azonban a játszótéren volt, ahol megint kinevették a gyerekek. Nevessetek csak, gondolta, tudom már, mik vagytok. Meglökte az egyik lányt, aki dühödten vette üldözőbe. Ender fölvezette a csúszdára. Persze, megint leesett, de a közvetlenül mögötte igyekvő lány is leesett vele együtt. Amikor leért a földre, farkassá változott, s ott feküdt holtan vagy ájultan.
Ender egymás után sorra vezette csapdába mindegyiket. De mielőtt végzett volna az utolsóval is, éledezni kezdtek a farkasok, s már nem, voltak többé gyerekek. Megint széttépték Endert.
A reszkető, izzadságban fürdő Ender ezek után az Óriás asztalán látta életre kelni saját figuráját. Abba kéne hagynom, gondolta. Ideje, hogy elinduljak az új hadtestemhez.
Ehelyett azonban leejtette magát az asztalról, s az Óriás testét megkerülve elment a játszótérre.
És amikor a gyerek leesett a földre és farkassá változott; Ender a patakhoz vonszolta a testet, és beledobta. A test minden alkalommal sistergett; mintha a víz savas lenne; a farkas elhamvadt, s a helyén fekete füstfelhő emelkedett föl s oszlott szét. Ilyen könnyedén végzett a gyerekekkel, pedig a végén már kettesével, hármasával üldözték. Amikor látta, hogy a tisztáson nem les rá egyetlen farkas sem, a vödör kötelén leereszkedett a kútba.
Az üreget betöltő halvány fénynél is látta, hogy odalent halomban állnak a drágaságok. Mellettük elhaladtában észrevette, hogy a háta mögött, a drágakövek között szemék villognak. Az ennivalóval megrakott asztal nem érdekelte. A barlang mennyezetéről kalitkák lógtak le, melyekben furcsa, de barátságos külsejű teremtmények voltak. Majd később játszom veletek, gondolta Ender. Végül egy ajtóhoz ért, mélyen smaragdzöld fénnyel világítottak e szavak

A VILÁG VÉGE

Nem tétovázott. Kinyitotta az ajtót, és belépett. Egy kis sziklapárkányon állt, mely egy magasan lévő sziklatömbből nyúlt ki. Alatta hol világosabban, hol sötétebben zöldellő erdő, melyben itt-ott föl lehetett fedezni az őszi színek s a világosabb tisztások foltjait, ökörfogatokat, apró falvakat, egy távolabbi dombtetőn egy kastélyt, s ha lenézett, a lába alatt szélfútta felhők vonultak. Fölötte egy tágas barlang mennyezete volt az égbolt, ahogy a kristályok meg-megcsillantak a fénylő sztalaktitokban.
Az ajtó bezárult mögötte. Ender tüzetesen megnézte az elébe táruló látványt. Olyara gyönyörű volt, hogy ezúttal még annyira sem érdekelte, mint máskor, hogy életben marad-e. De még azzal sem törődött igazán, hogy miféle játék várja itt. Megtalálta a helyet; s hogy nézhette, már az maga jutalom volt. Így aztán, a következményekkel nem törődve, leugrott a párkányról.
Lefelé zuhant egy zavaros vízű folyó és vad sziklák felé, ám egyszercsak egy felhő alája siklott, felfogta s arrébb vitte onnan. Egyenesen a kastély tornyához, s ott is bevitte a nyitott ablakon át. Egy olyan szobában találta magát, ahol szemmel láthatóan - sem a padlóban, sem a mennyezeten nem volt ajtó, az ablakok pedig egy veszedelmes vízesésre nyíltak.
Az imént óvatlanul levetette magát egy meredélyről, most azonban tétoázott.
A kandalló előtti kis szőnyeg hosszú, karcsú testű, éles fogú kígyóvá göngyölődött.
- Csak rajtam keresztül menekülhetsz - mondta a kígyó. - A halál az egyedüli menekvésed.
Ender körülkémlelt a szobában fegyver után, de ekkor hirtelen elsötétült a képernyő, s a széle mentém szavak villantak fel:

AZONNAL JELENTKEZZ A PARANCSNOKNÁL.
ELKÉSTÉL.
ZÖLD-ZÖLD-BARNA

Ender dühösen kikapcsolta a gépet, s a színes falhoz lépve megkereste a zöld-zöld-barna szalagot, megfogta, s mihelyt kivilágosodón, elindult utána. A szalag sötétzöldje, világoszöldje és barnája arra a kora őszi pompájú királyi birtokra emlékeztette, amelyre a játékbán bukkant rá. Vissza kell mennem oda, szögezte le magában. A kígyó egy hosszú fonál; le tudok ereszkedni a toronyból, és keresztülvágok a vidéken. Talán azért hívják ezt a helyet a világ végének, mert itt érnek véget a játékok, mert elmehetek az egyik faluba, hogy elvegyüljek az ott dolgozó és játszadozó kisfiúk között, akiknek nem kell ölni, és ahol engem sem öl meg senki, ahol csak élni kell.
De ahogy ezt végiggondolta, nem tudta elképzelni, milyen lehet "csak élni". Ezt még soha nem csinálta. De azért szerette volna ezt csinálni.

A hadtestek nagyobbak voltak, mint a Fióka-csapatok, és Így a szállástermük is nagyobb volt. Hosszú, keskeny helyiség, kétoldalt emeletes ágyakkal; de olyan hosszú, hogy még a padló görbülete is látszott, ahogy a terem vége, a Hadiskola kerekének részeként fölfelé hajlott.
Ender megállt az ajtóban. Egy-két közelebb lévő fiú futólag rápillantott, de idősebbek voltak, és mintha meg se látták volna. Az ágyukon fekve, könyökükre dőlve folytatták a beszélgetést. Csatákról folyt a szó, természetesen - mint a nagyobb fiúk között mindig. Sokkal nagyobbak voltak, mint Ender. Toronyként magasodtak fölébe a tíz-tizenegy évesek; még a legfiatalabb is nyolcéves volt, és Ender amúgy sem volt nagy termetű a korához képest.
Megpróbálta kifigyelni, melyikük lehet a parancsnok, de a legtöbbjük ruhája olyan volt, amit félig harci öltözéknek, félig az általánosan éjjeli uniformisnak nevezett ruhának - azaz tetőtől talpig csupasz bőr lehetett mondani. Sokuk előtt ott volt a számítógép, de kevesen foglalkoztak vele.
Ender belépett a szobába. Erre már észrevették.
- Mit akarsz? - förmedt rá egy fiú az ajtó melletti Felső ágyról. Ő volt a legnagyobb, s Ender már előbb észrevette; hogy az ifjú óriásnak itt-ott már pelyhedzik az álla. - Te nem vagy Szalamander.
- Állítólag az vagyok - felelte Ender. - Zöld-zöld-barna, igaz? Átirányítottak. - Megmutatta a papírját a szemmel láthatóan ajtóőri tisztet betöltő fiúnak.
Amikor az ajtóőr utánanyúlt, Ender visszahúzta, csak annyira, hogy a másik ne érhesse el.
- Azt mondták, Bandzó Madridnak adjam át.
Addigra már egy másik fiú is odajött, az előzőnél kisebb; de Endernél még így is nagyobb.
- Nem bandzó, te pisis. Bon-zó. Ez egy spanyol név. Bonzo Madrid. Aqui nosotros hablamos espaňol, Seňor Gran Fedor.
- Akkor hát biztosan te vágy Bonzo - próbálkozott Ender, ezúttal helyesen ejtve a nevet.
- Nem, én csak egy ragyogóan tehetséges nyelvzseni vagyok. Petra Arkanian. Az egyetlen lány a Szalarnander Hadtestben. Több golyóm van, mint akárkinek itt a szobában.
- Petra anyánk beszél - mondta az egyik fiú -, csak beszél és beszél.
- A szélbe, szélbe, szélbe - kottyantotta közbe egy másik.
Páran nevettek.
- Maradjon köztünk - mondta Petra - ha a Hadiskolának beöntést adnak, a zöld-zöld-barnánál dugják be.
Endert elfogta a kétségbeesés. Neki már tényleg semmi se sikerül - teljesen gyakorlatlan, kicsi, tapasztalatlan, a többiek utálták, amiért ilyen hamar előléptették - és most, merő véletlenségből épp azzal barátkozott össze, akivel nem kellett volna. A Szalamander Hadtest számkivetettjével, aki épp most kapcsolta őt magához a többiek agyában. Jó munka volt. Ahogy körbepillantott a nevető, csúfondáros arcokon, elképzelte, hogy a testüket szőr borítja, s a fogaik tépőfogakká hegyesednek. Én vagyok itt az egyetlen emberi lény? A többiek mind állatok, csak arra várnak, hogy felfalhassanak?
Aztán eszébe jutott Alai. Biztosan minden hadtestben van legalább egyvalaki, akivel érdemes megismerkedni.
Egyszer csak, bár senki sem szólt, hogy csendesedjenek el, a nevetés abbamaradt, a csoport elnémult. Ender az ajtó felé fordult. Egy magas, sötét és karcsú fiú állt ott; a szeme gyönyörű fekete, vékony ajka finomón metszett. Egy ilyen szépségnek csak engedelmeskedni tehet, mondta valami Enderben. Úgy kell látnom, ahogy ez a szempár lát.
- Ki vagy? - kérdezte a fiú halkan.
- Ender Wiggin, uram - válaszolta Ender. - Az újoncokból irányítottak át a Szalamander Hadtestbe. - És nyújtotta a parancsot.
A fiú gyorsan, határozottan vette át a papírt, egy pillanatra sem érintve Ender kezét.
- Hány éves vagy, Wiggin? - Majdnem hét.
- Azt kérdeztem - folytatta a fiú ugyanolyan halkan -, hány éves vagy, nem pedig azt, hogy hány éves vagy majdnem. 
- Hatéves kilenc hónapos és tizenkét napos.
- Mióta dolgozol a küzdőteremben?
- Már néhány hónapja.
- Kaptál kiképzést harci manőverezésből? Voltál már tagja valamilyen toonnak? Vettél már részt közös gyakorlatban?
Ender ilyesmikről még csak nem is hallott eddig. Megrázta a fejét.
Madrid alaposan szemügyre vette.
- Értem. Mint arra hamarosan rá fogsz jönni, az iskola vezető tisztjei, elsősorban a játékokat irányító Anderson őrnagy, nagyon szeretnek tréfálkozni. A Szalamander Hadtest még csak most kezd kiemelkedni a méltatlan ismeretlenségből. Az utolsó húsz játszmánkból tizenkettőt megnyertünk. Rajtaütöttünk a Patkányon, a Skorpión és a Kopón, s máris készek vagyunk megütközni a vezérségért. Így aztán egészen természetes, hogy egy ilyen hasznavehetetlen, kiképzetlen, kétségbeejtően alulfejlett példányt ódnak nekem, mint ami]yen te vagy.
- Nem örül, hogy megismerhetett téged - szólalt meg csendesen Petra.
- Pofa be, Arkanian - mondta Madrid. - Ha próbatétel, akkor mi is megtoldjuk eggyel. De bármilyen akadályokat állítsanak is elénk a tisztjeink, mi akkor is…
- Szalamanderek vagyunk! - kiáltották egyszerre a katonák.
Enderben az eseményekről alkotott kép ösztönösen megváltozott. Itt egyfajta gyakorlat, amolyan szertartás zajlott. Madrid nem akarta őt megsérteni, csak a befolyása alá akart vonni egy váratlan eseményt, egyszersmind felhasználni arra, hogy megerősítse vezető pozícióját a hadtestben.
- Mi vagyunk az a soklángú tűz, mely elemészti őket, felfalja a hasukat, a zsigereiket; a fejüket és a szívüket! Mi vagyunk a…
- Szalamanderek! - csapott fel újra a kiáltás. - Nem gyengít bennünket még ez az egy sem Enderben egy pillanatra felcsillant a remény.
- Gyorsan tanulok, és keményen fogok dolgozni mondta.
- Nem adtam neked engedélyt a szólásra - felélte Madrid. - Mihelyt lehet, igyekszem túladni rajtad. Meglehet, veled együtt le kell majd mondanom egy értékes emberemről is; de amilyen kicsi vagy, a semminél is kevesebbet érsz. Egy jegelttel több minden csatában, veled kapcsolatban erre lehet számítani, és most mi azon a ponton vagyunk; hogy minden fagyasztott katona beleszámít az állásba. Szó sincs személyeskedésről, Wiggin, de biztos vagyok benne, hogy valaki másnak a költségén kaphatod meg a kiképzésedet.
- Csupa szívélyesség - kottyantotta közbe Petra. Madrid közelebb lépett a lányhoz, és visszakézből pofon vágta. A pofon is halk volt, mert csak a körmei érték a lány arcát. A nyomuk azonban - négy élénkvörös jel - ott maradt, s apró vérpöttyök mutatták a helyet, ahol a körmök hegye felszántotta a bőrt.
- És most közlöm veled az utasításaimat, Wiggin. Remélem, utoljára vagyok kénytelen szólni hozzád. Ne légy láb alatt; amikor a küzdőteremben gyakorlatozunk. Természetesen ott kell lenned, de egyik toonhoz sem fogsz tartozni, és nem veszel részt a hadműveletekben. Ha kihívnak bennünket csatára; gyorsan felöltözöl, és a többiekkel együtt te is megjelensz a kapunál. De nem lépsz be rajta, amíg le nem telik a játék kezdetétől számított négy teljes perc, és utána is a kapuban maradsz fel nem húzott és el nem sütött fegyvereddel mindaddig, míg a játszma véget nem ér.
Ender bólintott. Vagyis levegőnek fogják nézni. Remélte, hogy hamarosan túladnak rajta.
Azt is észrevette, hogy Petra föl sem jajdult fájdalmában, még csak az arcához sem kapott, pedig az egyik, gyönggyé hízott vércsepp gurulni kezdett le, az álla felé, miközben piros csíkot húzott maga után. Lehet, hogy a lány számkivetett, de mivel Bonzo Madrid úgysem lesz a barátja, teljesen mindegy, akár össze is barátkozhat Petrával.
A számára kijelölt ágy a terem túlsó végében volt. Ez egy fölső priccs volt, úgyhogy fektében nem is látta az ajtót; mert eltakarta a mennyezet görbülete. A közelében fáradt tekintetű; mogorva, a legkevésbé értékesnek tartott fiúk voltak. Egyetlen üdvözlő szavuk nem volt Enderhez.
Megpróbálta a tenyerével nyílásra bírni a szekrényét, de nem történt semmi. Aztán rájött, hogy ezek a szekrények nincsenek biztosítva. A rajtuk lévő gyűrűnél fogva ki lehetett a fiókokat húzni. Vagyis most, hogy égy nádtesthez került; többé már kincs olyan, hogy magánélet.
A szekrényben talált egy egyenruhát. Nem a Fiókák halványzöld, hanem a Szalamander Hadtest narancssárgával szegélyezett sötétzöld egyenruháját. Nem egészen az ő mérete volt - de hiszen talán sohasem kellett ezt- az egyenruhát ilyen fiatal gyerek méretére elkészíteni.
Már éppen vetkőzni kezdett, amikor észrevette, hogy az ágyak közti folyosón Petra közeledik feléje. Leugrott az ágyról; hogy a padlón állva fogadja a lányt.
- Pihenj - mondta az -, én nem vagyok tiszt.
- Toonvezér vagy, nem?
Valaki elvihogta magát a közelben.
- Miből gondolod, Wiggin? - Elöl van az ágyad.
- Azért fekszem elöl, mert én vagyok a Szalamander Hadtest legjóbb lövője, és mert Bonzo fél, hogy forradalmat szítok; ha a toonvezérek nem tartanak szemmel. Mintha ilyen fiúkkal tudnék bármit is kezdeni - mutatott körbe a közeli- ágyakon fekvő mogorva képű fiúkon.
Most meg mit akar, tovább rontani azt, ami már úgyis rossz?
- Mindenki jobb, mint én - mondta Ender, hogy mutassa, ő nem osztja a lány megvetését a többiek iránt, akik végtére is a közvetlen szomszédai lesznek. t - Én lány vagyok, te pedig egy pisis hatéves - szögezte le Petra. - Ennyi közös vonással miért ne lehetnénk barátok?
- Nem fogom megcsinálni helyetted a házi feladatodat - mondta Ender.
A lány azonnal felfogta, hogy ez vicc volt.
- Hohó! - mondta. - Ha bekerülsz a játékba, attól kezdve rettentően katonás minden. Az iskola nem olyan, mint a Fiókáknál. Történelem és stratégia és taktika és hangyok és matek és csillagászat, csupa olyasmi, amire akkor lesz szükséged; ha majd pilóta leszel vagy parancsnők. Majd meglátod.
- Szóval a barátom vagy. Jutalmat is kapok? kérdezte Ender, utánozva a lány fesztelenül fölényes beszédmodorát, amitől Petra olyan volt, mintha nem törődne semmivel.
- Bonzo nem fogja engedni, hogy gyakorolj. Át fogja veled vitetni a számítógépedet a küzdőterembe, hogy tanulj. Bizonyos értelemben igaza van - nem szívesen venné, ha egy totál képzetlen kiskölyök megbolygatná a pontosan kidolgozott hadműveleteit. Kezdett visszacsúszni a műveletlen emberek külvárosi keveréknyelvét idéző, slampos stílusába. - Bonzo, ő aztán egy precízjóska. Olyan nett, hogy pisálhat akár tányérba is, onnan se fröccsen ki.
Ender elvigyorodott.
- A küzdőterem mindig nyitva van. Ha akarod, pihenőidőben elvihetlek, megmutathatok pár dolgot, amit tudok. Nem vagyok valagi elsőrendű katona, de őzért elég jó vagyok, és nálad biztosan többet tudok.
- Ha akarod - mondta Ender. - Kezdjük holnap, reggeli után.
- És ha valaki addigra már lefoglalja a termet? Nálunk az volt a szokás, hogy mindig reggéb után mentünk.
- Semmi, gond. Ami azt illeti; kilenc küzdőterem van.
- Soha nem hallottam a többiről.
- Mindnek ugyanaz a bejárata. A Hadiskola egész középpontja, maga a kerékágy küzdőtermekből áll. Ezek nem forognak, mint az állomás többi része; így jön létre bennük a nulla, vagyis a nem gravitáció, mivelhogy mozdulatlanok. Nincs forgás, nincs lefelé. De azt is megtehetik, hogy akármelyik közös terem odakerüljön a küzdőterem bejáratának a folyosójára. Te odabent vagy, ők meg elmozdítják, és egy másik küzdőterén kerül az előző helyére.
- Ahogy mondtam - rögtön reggeli után.
- Helyes - felelte Ender.
A lány sarkon fordult, s indult vissza.
- Petra - Szólt utána Ender.
Petra visszafordult.
- Köszönöm.
A lány nem szólt semmit, csak újra megfordult, s végigment az ágyak között. 
Ender visszamászott az ágyára, s végre levette magáról az egyenruhát. Így meztelenül heverészve szórakozottan firkálgatott új képernyőjére, s közben azon járt az esze, vajon kezdtek-e már valamit az ő elérési kódjával. A biztonsági rendszerét nyilván kitörölték azóta. Itt neki nem lehetett semmiféle tulajdona, még saját képernyője sem.
Valamelyest gyengült a világítás. Közeledett a lefekvés ideje. Ender nem tudta, melyik fürdőszobát kell használni.
- Az ajtón túl fordulj balra - mondta az ágyszomszédja. - A Patkányokkal; a Kondorkeselyűkkel és a Mókusokkal osztozunk rajta.
Ender megköszönte, és elindult.
- Hé - szólt utána a fiú -, így nem mehetsz. A szobán kívül mindig kell az egyenruha.
- Még a vécére is?
- Oda különösen. És tilos szóba állni más hadtest bármelyik tagjával. Étkezéseknél vagy a vécében. Előfordulhat néha a játékteremben és persze olyankor, ha egy tanár külön felszólít rá. De ha Bonzo elkap; akkor meghaltál, érted?
.- Kösz,
- És, izé, Bonzo dühös lesz, ha Petra szeme láttára vetkőzöl.
- Ő meztelen volt, amikor beléptem, nem?
- Ő azt csinál, árait akar, de rajtád mindenesetre legyen ruha. Ez Bonzo parancsa. - Hülyeség. Petra még úgy nézett ki, mint egy fiú, úgyhogy ez hülye szabály volt. Csak arra volt jó, hogy elkülönítse a többiektől, hogy másnak kiáltsa ki, hogy megossza a hadtestet. Nagy baromság volt. Hogyan lehetett Bonzo parancsnok, ha ennél okosabbat nem tudott kitalálni? Alai jobb parancsnok volna, mint Bonzo. Ő tudja, hogyan kell összekovácsolni egy csapatot,
Én is tudom; hogyan kell összekovácsolni egy csapatot, gondolta Ender. Egyszer talán én is parancsnok leszek.
Épp kezet mosott a fürdőszobában, amikor valaki megszólította
- Hé, újabban csecsemőket is beöltöztetnek a Szalamanderek egyenruhájába?
Ender nem válaszolt. Csak, megszárította a kezét. - Hé, odanézzetek! Már meg kisbabákat kapnak a Szalamanderek! Ezt nézzétek! Elsétálhatna a lábam között, és még a tökömet se érné el!
- Mert nincs is neked olyanod, Dink, azért - válaszolta valaki.
Ender kiment, de még hallotta, amint egy harmadik azt mondja
- Ez Wiggin. Tudjátok, az a nagyokos a játékteremből.
Mosolyogva lépdelt végig a folyosón. Lehet, hogy kicsi, de ismerik a nevét. Persze, a játékteremből, vagyis a dolognak nincs jelentősége. De majd meglátják. Ő is jó katona lesz. Nemsokára mindenki tudni fogja a nevét. Lehet; hogy nem a Szalamander Had-. testben, de hamarosan.

Petra a küzdőteremhez vezető folyosón várta.
- Várj egy kicsit - mondta. - Épp most ment be a Nyúl Hadtest, és beletelik néhány percbe, mire átvált a kővetkező küzdőteremre.
Ender leült a lány mellé.
- Többről van itt szó, mint csak arról; hogy az egyik küzdőterem átvált a következőre - morfondírozott. - Például miért van gravitáció a termen kívüli folyosón, mielőtt belépnénk az ajtón?
Petra becsukta a szemét. - És ha a küzdőtermek valóban szabadon lebegnek; mi történik, ha az egyiket rögzítik? Az miért nem forog az iskolával együtt? Ender bólintott.
- Rejtélyes dolgok ezek - suttogta Petra. - Ne üsd beléjük az orrodat. Rettenetes dolgok történtek azzal a katonával; aki a legutóbb megpróbálta. A fürdőszobában találtak rá, a lábánál fogva lógott a mennyezetről, a feje meg bent volt a vécében.
- Vagyis nem én vagyok az első, aki ezt megkérdezte.
- Vésd a fejedbe, kisfiú - a kisfiú nem lenézően, inkább barátságosan hangzott a szájából - soha nem mondanak neked többet az igazságból, mint amennyit mondaniuk kell. De mindenki, akinek egy csöpp esze van, tudja, hogy a tudomány területén megváltozott egy és más a jó öreg Mazer Rackham és a Dicsőséges Flotta napjai óta. Köztudott, hogy ma már befolyásolni tudjuk a gravitációt. Ki-be kapcsoljuk, megváltoztatjuk az irányát, talán még vissza is tükrözzük sok szellemes dolgot kitaláltak már, hogy mit lehetne csinálni a gravitációs fegyverekkel és a csillaghajók gravitikus meghajtásával. Képzeld csak el, milyen lenne, ha a csillaghajók útja a bolygók közelében vezetne! Talán még ki is haraphatnának belőlük darabokat azáltal, hogy így másik irányból és egy kisebb pontra összpontosítva tükröznék vissza rájuk a bolygók saját gravitációját. De ezek nem mondanak nekünk semmit.
Ender többét is megértett annál, mint amit a lány mondott. Egy dolog volt a gravitációval való mesterkedés, és más dolog a tisztek által elkövetett csalás, ám a legfontosabb üzenet így szólt: a felnőttek az igazi ellenség, és nem a többi hadtest. Nem mondják el nekünk az igazát.
- Gyere, kisfiú - mondta a lány. - A küzdőterem készen áll. Ha Petrára bízod magad, az ellenség fűbe harap. - Kuncogott. - Petra; a költő; így hívnak.
- Azt is mondják rólad; hogy kicsit dilis vagy.
- Hidd el nekik, hátulgombolós. - Egy zacskóban tíz célgolyója volt. Ender fél kézzel Petra ruháját fogta, a másikkal meg a falat, hogy megtámaszthassa dobás közben a lányt, aki nagy erővel hajította el a golyókat különböző irányokba. Azok ide-oda pattogtak a nulla gravitáción. - Engedj el - mondta a lány, s pörögve-forogva eltávolodott tőle. Majd néhány ügyes kézmozdulattal megállította magát, s gondosan célba vette egyik golyót a másik után. Amelyiket kilőtte, annak fénye fehérrőf vörösre változott. Ender tudta, hogy a színváltozás nem egészen két percig tart. Mire az utolsót is eltalálta, csak egy golyó változott vissza fehérré.
Petra kiszámított szögben pattant le az egyik falról, és nagy sebességgel ért vissza Enderhez. A fiú elkapta, és nerc engedte, hogy róla is visszapattanjon - az egyik legelső fogás volt ez, amit még Fiókáként megtanítottak neki.
- Jól csinálod - dicsérte meg Petrát.
- Semmi különös. Te is megtanulod, hogy kell. Petra megtanította, hogyan kell az egész, kinyújtott karjával célozni.
- A legtöbben nem jönnek rá, hogy minél messzebb van a célpont, annál távolabbra kell tartanod a nagyjából két centiméteres kör sugarát. Ez annyi, mint a tizedmásodperc és a fél másodperc közti különbség, de csatában ez hosszú idő. Sok katona azt hiszi, eltévesztette, pedig pontosan a célra tartott, csak éppen túl gyorsan mozdult el. Szóval ne úgy használd a puskádat, mint valami kardot, csitt-csatt, aprítsd, ahol éred. Célozz!
A hívóval visszahozta a célgolyókat, majd lassan, egyiket a másik után újra elhajította őket. Most Ender célzott. Mindet elvétette.
- Jó - mondta a lány. - Egyetlen rossz szokásod sincs.
- De jó se - jegyezte meg a fiú.
- Azokat tőlem fogod kapni.
Nem sokra mentek azon az első reggelen. Leginkább beszélgettek. Hogyan kell gondolkozni, miközben az ember céloz. Egyszerre kell észben tartani a saját és az ellenség indítékát. Egyenesen előre kell tartani a kart, s testtel célozni, úgy, hogy akár lefagyasztott karral is tudj lőni. Tanuld meg, hová megy a lövés, amikor meghúzod a ravasz, s mekkorát rúg, hogy ne kelljen minden tüzelésnél olyan messzire elhúzódnod. Ne feszíts, inkább lazíts, különben rád jön a remegés.
Aznap ez volt az egyetlen gyakorlót, amelyen részt vett. A délutáni katonai kiképzés idejére azt a parancsot kapta, hogy hozza magával a számítógépét és a terem egyik sarkába húzódva készítse el a házi feladatát. Bonzónak el kellett, hoznia minden katonáját a küzdőterembe, de használnia nem kellett őket.
Ender azonban nem készítette el a házi feladatát. Ha mint katona nem vehetett részt a kiképzésben, mint taktikus azért figyelhette Bonzót. A Szalamander Hadtest a szokásos négy, egyenként tízfős toonra oszlott. Némely parancsnok úgy állította föl a toonjait, hogy az A jelzésűben voltak a legjobb katonák, a D-ben pedig a leggyengébbek. Bonzo ezzel szemben vegyítette őket; mindegyikben voltak kiválóak is meg gyengék is.
Igaz ugyan, hogy a B-toon kilenc főből állt. Vajon, kit irányítottak át, tűnődött Ender, hogy neki helyet csináljanak? Hamar kiderült, hogy a B-toonnak új vezéré van. Nem csoda hát, hogy Bonzo olyan ellenszenvvel kezelte őt - egy toonvezetőt veszített el azért, hogy megkapja Endert.
És Bontónak még másvalamiben is igaza volt. Endert még nem lehetett használni. A gyakorlásra szánt időt teljes egészében a manőverek kidolgozására szánták. Olyan toonok, melyek egymást nem láthatták, pontos időzítésű, közös és célzott hadműveletek lebonyolítását gyakorolták; más toonok a harcrend felborítása nélkül tanulták egymás segítségével a hirtelen irányváltoztatásokat - s mindezeket a katonák magától értetődő gyakorlatoknak tekintették, Ender számára pedig ismeretiének voltak. Ismeretlen volt az a készség, hogy puhán érjen földet s ezzel csillapítsa a becsapódás erejét. A célzott repülés. A pályamódosítás, melyhez igénybe lehet venni az ide-oda sodródó, fagyott katonákat. A gurulások, a forgások, a kitérések. A fal menti siklások - ami nehéz, de igen értékes manővér, tekintve, hogy az ellenség nem kerülhet az ember hátába.
Ender ugyan látta, mennyi mindent nem tud még, de látott olyasmiket is; melyeken tudott volna javítani. A jól begyakorlott alakzatoknak már a létezése is hiba volt. A katonák ugyan azonnal engedelmeskedhettek az elüvöltött parancsoknak, ám ez egyben azt is jelentetté, hogy a parancsok megjósolhatók voltak. Az egyes katonáknak továbbá kevés lehetőségük adódott a kezdeményezésre. Ha már egyszer megszületett egy terv, azt végig kellett csinálniuk. Arra már nem nyílt lehetőség, hogy alkalmazkodjanak az ellenség válászlépéseihez. Ender úgy vette szemügyre Bonzo harcrendjét, ahogy egy ellenséges parancsnok tenné, azaz kereste a lehetőségeket a gyenge pontok áttörésére.
Az aznap esti szabadon választott játéknál megkérte Petrát, hogy gyakoroljon vele.
- Nem - felelte a lány. - Egy napon parancsnok akarok lenni, ezért a játékteremben kell játszanom. A közhiedelem szerint a tanárok figyelik a játszókat, s közülük választják ki a parancsnoklásra esélyeseket. Ender ugyan kételkedett benne, mert szerinte a toonvezéreknek minden videojátékosnál több esélyük volt rá, hogy megmutassák, parancsnokként mire lennének képesek.
De nem vitatkozott Petrával. Már az is elég nagylelkűség volt tőle, hogy a reggeli után gyakorolt vele. De hát neki muszáj volt folytatnia. És egyedül legföljebb csak néhány alapgyakorlatot végezhetett el. A legtöbb nehéz művelethez tárcák kellettek vagy csoportok. Ha legalább Alai vágy Shen itt lehetne, hogy velük gyakorolhatna.
Na és miért ne gyakorolhatna velük? Ugyan még nem hallott olyat, hogy egy katona Fiókával gyakorolt volna, de- olyan szabályról sej hallott, amelyik tiltotta volna. Egyszerűen nem fordult elő; a Fiókákat túlságosan lenézték. És Endert még mindig Fiókaként kezelték. Szüksége volt valakire, akivel gyakorolhat, ő meg azzal segíthet, hogy megtanít egyet-mást, amit az idősebb fiúktól látott.
- Hé, visszajött a mintakatona! - kiáltott Bernard. Ender ott állt a régi hálóterem ajtajában. Csak egy napja ment el, de a hely máris idegennek tűnt, s idegenek voltak régi társai is. Nem sok kellett volna hozzá, hogy megforduljon s elmenjen. De itt volt Alai, aki megszentelte a barátságukat. Alai nem volt idegen.
Nem is akarta eltitkolni, hogyan bántak vele a Szalamander Hadtestben.
- És igazuk van. Nagyjából annyi hasznomat veszik, mint űrruhában a tüsszentésnek. - Alai nevetett, és lassan köréjük gyűlt a többi Fióka is. Ender akkor előadta a javaslatát. A szabad játék ideje alatt naponta kemény munka a küzdőteremben, Ender irányításával. Ezalatt megtanulnának mindenfélét, amit Ender lát majd más hadtestektől az elkövetkező csatákban, ő pedig megszerezné azt a gyakorlatot, mely ahhoz kell, hogy katonai jártasságra tegyen szert. Egyszóval együtt készülnénk fel.
Sokan akartak jönni a fiúk közül.
- Jöhettek - mondta Ender - feltéve, hogy tényleg dolgozni akartok. Ha csak büdösítitek ott a levegőt, kiteszem a szűrötöket. Nincs fölösleges időm.
Nem is vesztegették az időt. Ender nagy üggyel-bajjal próbálta elmagyarázni, amit látón, s kitalálni, hogyan csinálják utána ők is. De mire a szabad játék ideje letelt, azért megtanultak ezt-azt. Fáradtak voltak, de már rájöttek néhány módszer fortélyára.
- Hol voltál? - kérdezte Bonzo.
Ender úgy állt a parancsnoka ágya mellett, mint aki nyársat nyelt.
- Gyakoroltam a küzdőteremben.
- Hallom, veled volt a régi csapatód néhány Fiókája is.
- Nem gyakorolhattam egyedül.
- A Szalamander Hadtest egyetlen katonája sem lófrálhat holmi Fiókákkal. Te már katona vagy. Ender szó nélkül nézett vele farkasszemet.
- Hallottad, mit mondtam, Wiggin?
- Igen, uram.
- Nincs több gyakorlás azokkal a kis seggdugaszokkal. 
- Beszélhetek önnel bizalmasan? - kérdezte Ender. Egy ilyen kérést a parancsnoknak teljesíteni illett. Bonzo arcát elöntötte a düh; de kivezette Endert a folyosóra.
- Ide figyelj, Wiggin, nekem nem kellesz, igyekszem megszabadulni tőled, de ne nehezítsd meg a dolgomat, mert fölkenlek a falra.
- A jó parancsnok nem fenyegetőzik ostobaságokkal, gondolta Ender.
Bonzót idegesítette Ender hallgatása.
- Figyelj, te kérted, hogy jöjjek ki veled, akkor hát beszélj.
- Uram; ön helyesen járt el, amikor egyik toonba sem osztott be. Semmit sem tudok.
- Nincs szükségem rá, hogy te mondd meg, mikor járok el helyesen.
- Én viszont jó katona leszek. Nem zavarom meg az ön rendszeres kiképzését, de gyakorolni fogok, méghozzá kizárólag azokkal, akik hajlandók velem gyakorolni, és ezek az én Fióka-társaim.
- Te azt fogod tenni, kis pimasz, amit én mondok neked.
- Úgy van, uram. Minden parancsát teljesítem, amit jogszerűen ad nekem. A szabad játék azonban szabad. Ott nem lehet megszabni a feladatokat. Egyet sem. Erre senkinek sincs joga.
Látta, hogy Bonzóban már forr a méreg. A vak düh rossz tanácsadó. Ender hideg fejjel tudott haragudni, így vált a düh eszközzé a kezében. Bonzo ellenben felpaprikázódott, s ezért ő vált a düh eszközévé.
- Uram, nekem gondolnom kell a saját karrieremre. Nem veszek részt a hadtest kiképzésében és csatáiban, de néha tanulnom is kell. Nem kértem, hogy helyezzenek az ön hadtestéhez, túl is állhat rajtam, mihelyt alkalma nyílik rá. De ha nem tudok semmit, senki se vesz majd át, így van? Hadd tanuljak hát valamit, annál hamarabb megszabadulhat tőlem, s szerezhet olyan katonát, aki valóban a hasznára lesz.
Bonzo nem volt annyira bolond, hogy ha hallotta, a haragtól ne ismerte volna föl a helyes érvelést. De azért olyan könnyen mégsem tudott szabadulni a dühétől.
- Míg Szalamander Hadtestben vagy, nekem fogsz engedelmeskedni.
- Ha megpróbálja a befolyása alá vonni a szabad játékomat, elintézem, hogy jégre tegyék.
Lehet, hogy ez nem volt igaz. De elképzelhető volt. Ha Ender nagy hűhót csap, mert beavatkoztak a szabad játékába, valószínű volt, hogy Bonzót eltávolítják a parancsnoki posztról. És számolni kellett azzal a ténnyel is, hogy a tiszteit nyilván láttak valamit Enderben, hiszen előléptették. Elképzelhető, hogy Endernek valóbán volt akkora befolyása a tanárokra, hogy azok jégre tegyenek valakit.
- Gazember! - sziszegte Bonzo.
- Nem az én hibám, hogy azt a parancsot a többiek füle hallatára adta ki nekem - jegyezte meg Ender. De ha akarja, majd úgy teszek, mintha ebben a szóváltásban ön kerekedett volna felül. Holnap aztán közölheti velem; hogy meggondolta magát.
- Nincs szükségem rá, hogy te mondd meg, mit tegyek.
- Nem szeretném, ha a többiek azt gondolnák, ön volt az, aki meghátrált. Nem volna alkalmas a parancsnokságra sem.
Bonzo ezért is gyűlölte; amiért ilyen kedves volt. Mintha Ender szívességből megengedné neki, hogy továbbra is ő parancsoljon. Sértette a dolog, mégsem volt más választása. Semmiféle értelemben nem volt más választása. Bonzónak az nem jutott eszébe, hogy ő követte el a hibát, amikor értelmetlen parancsot adott ki Endernek. Csák annyit tudott, hogy Ender legyőzte, aztán még meg is sértette a nagylelkűségével.
- Egyszer úgyis elkaplak - mondta fenyegetően.
- Lehet - válaszolta Ender. Ekkor megszólalt a villanyoltást jelző csengő. Ender úgy ment vissza a hálóterembe, mint aki mélyen le van sújtva. Mint akit megverték. Mint aki haragszik. A többiek levonták a magától értetődő következtetést.
És reggel, amikor Ender reggelizni indult, Bonzo megállította, és jó hangosan így szólt hozzá:
- Meggondoltam magam, zöldfülű. Ha a Fiókákkal gyakorolsz, talán tanulsz egyet-mást, s én könnyebben túladhatok rajtad. Lényeg, hogy minél előbb megszabadulhassak tőled…
- Köszönöm, uram - felelte Ender.
- Amit csak lehet - suttogta Bonzo.
- Remélem, jégre kerülsz.
Ender, hálásan mosolygott, és kiment a szobából. Reggeli után megint Petrával gyakorolt. Egész délután azt figyelte, hogyan vezeti Bonzo a kiképzést, s közben különböző módszereket talált ki a hadtest megsemmisítésére. A szabad játék ideje alatt. Alaijal és a többiekkel halálra dolgozta magát. Meg tudom csinálni, gondolta az ágyában fekve, miközben izmaiból lüktető fájdalommal próbált kioldódni a görcs. Sikerülni fog.

Négy napra rá a Szalamander Hadtest csatába ment. Ender leghátul haladt, a katonák mögött, akik végigfutották az utat a küzdőteremig. A fal mentén mindenütt két szalag volt, a Szalamanderek zöld-zöld-barnája és a Kondorkeselyűk fekete-fehér-feketéje. A folyosó pontosan ott vált ketté, ahol mindeddig a küzdőterem volt. Balra vezetett a zöld-zöld-barna, jobbra pedig a fekete-fehér-fekete. Aztán még egy jobb kanyar, és a hadtest megállt egy üres fal előtt.
A toonok némán fölfejlődtek. Ender itt is leghátul állt. Bonzo parancsokat osztogatott.
- Az A a fogantyúkba kapaszkodva fölmegy. A B balra, a C jobbra, a D le. - Amikor látta, hogy a toonok a kiadott utasítás értelmében elmozdulnak, még hozzátette: - Te pedig, zöldfülű, várj négy percet, aztán állj be az ajtóba. A puskádat le se kapcsold a ruhádról.
Ender bólintott. Bonzo mögött a fal hirtelen áttetszővé vált. Már nem is fal volt, hanem erőtér. A küzdőterem is megváltozott. Óriási barna dobozok függtek a levegőben, jócskán akadályozva a kilátást. Szóval étek azok az akadályok, melyekét a katonák csillagoknak hívtak. Úgy látszott, mintha véletlenszerűen volnának fölaggatva. Bonzo látszólag nem is törődött velük, a katonák meg szemmel láthatóan tudták már, hogyan kell bánniuk a csillagokkal.
De ahogy Ender ott ült, és a folyosóról figyelte a csatát, csakhamar kiderült számára, hogy mégsem tudják.
Nem tudták, hogyan kell puhán leérkezni rájuk, hogyan használhatók fedezékként, milyen taktikával lehet megtámadni az ellenség pozícióját egy csillagon. Egyáltalán nem volt érzékük aziránt, hogy melyik csillag számít. Makacsul támadtak olyanokat, melyek mellett falsiklással elmehettek volna, hogy ezzel előnyösebb helyzetbe kerüljenek.
A másik parancsnok kihasználta, hogy Bonzo semmibe vette a stratégiát. A Kondorkeselyűk nagy vérveszteséget okozó támadásokba kényszerítették bele a Szalamandereket, minek következtében egyre kevesebb Szalamander kerülte el a fagyasztást, s rohamozhatta meg a soron következő csillagot. Öt vagy hat perc elteltével világossá vált, hogy a Szalamander Hadtest támadó taktikával nem tudja legyőzni az ellenséget.
Ender belépett a kapun. Könnyedén siklott lefelé. Azokban a küzdőtermekben, melyekben eddig gyakorolt, az ajtó mindig a padló szintjén volt - ám ha valódi csata zajlott, az ajtót mindig a fal közepére, a padlótól és a mennyezettől egyenlő távolságra helyezték.
Egyszerre csak visszanyerte a tájékozódási képességét, pontosan úgy, ahogy akkor, az űrrepülőgépben. A lent hirtelen fönt, majd oldalt lett. Nulla gravitáción nem volt miért továbbra is úgy tájékozódni, mint odakint, a folyosón. A szabályos négyszög alakú ajtókra tekintve nem is lehetett megmondani, merre van a fölfelé. De nem is kellett. Mert Ender megtalálta a pillanatnyi helyzetre érvényes tájékozódási szempontot. Az ellenség kapuja lent volt. A játéknak az volt a célja, hogy az ember meginduljon le, az ellenség háza felé.
Ender végrehajtotta azokat a mozdulatokat, melyek ebbe az új irányba fordították. Ám ahelyett, hogy kezét-lábát széttárva teljes testfelületét mutatta volna az ellenségnek, csak a lábával fordult feléjük. Így ugyanis sokkal kisebb célpontot kínált nekik.
Valaki meglátta. Végtére is céltalanul sodródott a térben. Ösztönösen maga alá kapta a lábát, s amikor rávillantottak, abban a helyzetben fagyott meg a ruhája egész lábrésze. A két karja azonban ép maradt, mert a lövés nem közvetlenül a testét érte; ezért csak a lába fagyott meg. Eszébe jutott, hogy ha nem lábbál fordul az ellenség felé, akkor a testét találják el, s ezzel mozdulatlanságra kárhoztatják.
Mivel Bonzo megparancsolta, hogy ne vegye elő a fegyverét, Ender tovább sodródott, fejét, karját meg se mozdítva, mintha- azok is megfagytak volna. Az ellenség ügyet sem vetett rá, s tüzét a még lövöldözőkre összpontosította. Keserves harc volt, melyben a már számbelileg alulmaradt Szalamander Hadtest lépésről lépésre vonult vissza. A rend felborult, s a helyén tucatnyi magányos lövöldöző maradt. Most jó hasznát vették a Bonzo diktálta figyelemnek, mert minden megfagyott Szalamander legalább egy ellenséget vitt magával. Senki nem futott el, senki nem veszítette el a fejét, mindenki nyugodtan és pontosan célzott.
Petra különösen elemében volt. Észre is vette ezt a Kondorkeselyű Hadtest, és nagy erőket vonultatott fel az ártalmatlanná tételére. Először azt a karját fagyasztották el, amelyikkel lőtt, s akkor apadt el a száján a szitoközön, amikor már mindene meg volt fagyva, s az állán megszorult a sisak. A vég percek kérdése volt. A Szalamander Hadtest nem mutatott több ellenállást.
Ender örömmel látta, hogy a Kondorkeselyűk csak azt az öt katonát tudják felsorakoztam, amennyi minimálisan szükséges ahhoz, hogy a győzelemre kinyissák a kaput. Négynek ugyanis a sisakjával meg kellett érintenie a Szalamander-ajtó négy sarkában megvilágított pontot, miközben az ötödik áthalad az erőtéren. Ezzel vége volt a játéknak. A lámpák újra kigyulladtak, s a tanárok ajtaján kilépett Anderson.
Mialatt az ellenség az ajtó felé közeledelt, kihúzhattam volna a puskámat, gondolta Ender. Előhúzom, lelövöm az egyiket, s máris híja lett volna az ötnek. Akkor döntetlen lett volna az eredmény. Nem győzhettek volna a Kondorkeselyűk, ha nincs négy, aki megérintse a sarkokat, s egy, aki közben átmenjen a kapun. Bonzo, te seggfej, megmenthettelek volna a vereségtől. Még akár győzelemre is fordíthattam volna, hiszen könnyű célpontok voltak, s eleinte azt se tudták volna, honnan jönnek a lövések. Vagyok annyira jó lövő.
De a parancs parancs, és Ender megígérte, hogy engedelmeskedik. Némi elégtételt nyújtott az, hogy a hivatalos értékelés szerint a Szalamander Hadtest mérlege nem a várt negyvenegy rokkanttal és harcképtelenné tettel zárult, hanem negyven harcképtelenné tettel és egy sebesülttel. Bonzo nem is értette, míg még nem nézte Anderson könyvét, s rá nem jött, ki az. Sebesült, Bonzo, gondoltó Ender. Lőni még akkor is tudtam volna.
Bízott benne, hogy Bonzo odajön hozzá, s azt mondja: "- Ha legközelebb előfordul ilyesmi, lőhetsz." De Bonzo nem szólt egy szót sem; egészen a másnapi reggeli utánig. Ő természetesen a parancsnoki kantinban étkezett, de Ender esküdni mert volna rá, hogy ez a különös ponteredmény ott is épp akkora feltűnést kelltett, mint a katonák ebédlőjében. Minden más, nem döntetlenre végződő játékban a vesztes csapat tagjai vagy kiestek - azaz teljesen megfagytak -, vagy harcképtelenné váltak, ami azt jelentette, hogy maradt ugyan meg nem fagyott testrészük, ám azzal sem lőni, sem az ellenségen sebet ejteni nem tudtak. A Szalamander volt az egyetlen a legyőzött hódtestek kőzött, melyben megmaradt valaki a "sebesült, de aktív" kategóriában.
Ender nem ajánlkozott, hogy majd ő megmagyarázza, de a Szalamander Hadtestből mások elhíresztelték, miért eshetett ez meg. És amikor a többiek megkérdezték, miért nem szegte meg a parancsot és miért nem lőtt, ő nyugodtón azt válaszolta:
- Engedelmeskedtem a parancsnak. Reggeli után. Bonzo megkereste.
- A parancs továbbra is érvényben van, ne feledkezz meg róla - közölte vele.
Sokba fog ez még kerülni neked, te bolond. Lehet, hogy nem vagyok jó katona, de segíteni akkor is segíthetnék, és nincs okod, hogy ne engedd ezt meg nekem.
De nem szólt, 
A csata érdekes mellékhatásaképpen Ender fölkerült a katonai teljesítménylista élére. Mivel egyetlen lövést sem adott le, kiváló főeredményt ért el - ugyanis nem tévesztett egyet sem. És mivel nem esett ki, harcképtelenné sem vált, kitűnő lett a százaléka is. Senki még csak meg sem közelítette. Sokan nevettek ezen, mások dühöngtek; ám a táblán most az övé volt a vezető hely.
Aztán minden folytatódott tovább, míg a hadtest kiképzése zajlott, ő kívülről nézte, reggelenként pedig Petrával s esténként a barátaival keményen végigdolgozta a maga gyakorlatait. Egyre több Fióka csatlakozott hozzájuk, nem a móka kedvéért, hanem mert látták az eredményt, azt, hogy mind jobbak és jobbak lettek. És Ender meg Alai még így is alaposan megelőzték őket. Részben mert Alai mindig új meg új dolgokat próbált ki, amivel Endert újabbnál újabb taktikákra kényszerítette, ha győzni akart; részben meg azért, mert mindig elkövettek valami ostoba hibát, ami aztán olyasmiket juttatott az eszükbe, amiket öntudatos, jól képzett katona soha meg se próbált volna. Sok minden ezek közül haszontalanságnak bizonyult, de minden kísérletük szórakoztató és izgalmas volt, s mindig bevált belőlük annyi, hogy az egész végül is újabb lendületet adott nekik. Az este volt a nap fénypontja.
A következő két csata könnyű Szalamander-győzelmet hozott. Ender öt perc várakozás után bejött, és érintetlen maradt a megvert ellenségtől. Sejtette már, hogy az őket legyőző Kondorkeselyű Hadtest szokatlanul jó csapat volt; a Szalamander, amely csók olyan gyenge volt; amilyen Bonzo stratégiájának szorításában lehetett, az egyik legjobb csapat volt; és egyenletesen mászott fölfelé a ranglistán. Már csak négy hely választotta el a Patkány Hadtesttől.
Ender hétéves lett. A Hadiskolában nem sokat törődtek a kalendáriummal, de Ender rájött, hogyan tarthatja számon az időt a számítógépe segítségével, és tudta, mikor van a születésnapja. Tudta az iskola is; mértéket vettek róla; s kapott egy új Szalamander egyenruhát meg egy küzdőtermi védőöltözetet. Már az új ruhában ment vissza a szállására. Idegennek érezte, túlságosan bőnek, valahogy úgy, mintha rosszul szabták volna rá a bőrét.
Szerette volna, ha megállhatna Petra ágyánál, ha mesélhetne neki az otthonáról, arról, hogy régen milyen volt a születésnapja, vagy csak elújságolni, hogy születésnapja van, s a lány is mondhasson valami olyasmit, hogy sok boldogságot. De itt senki, sem köszöntött születésnapot. Gyerekes dolog volt, jellemző a földlakókra. Torta meg egyéb-butuska szokások.
A hatodik születésnapján Valentine sütött neki tortát. Leesett, és borzasztóan nézett ki. Főzni már senki sem tudott, ilyen hülyeségekre egyedül Valentine volt kapható. Mindenki kicsúfolta érte, de Ender, eltett belőle egy kis darabot a szekrényébe. Aztán kivették a monitorját, ő elment, de az a darabka bizonyára most is ott van - kis sárga, zsíros maszat. A katonák közűi senki sem emlegette az otthont; nem is létezett élet a Hadiskola előtt. Levelet senki sem kapott, de nem is írt senki. Mindenki úgy tett, mintha nem is érdekelné a dolog.
De engem igenis érdekel, gondolta Ender. Én csak azért vagyok itt, nehogy egy hangy kilője Valentine szemét, vagy lyukát vágjon a fejébe, mint az első csatákról készített videofelvételeken azoknak a katonáknak. Nehogy fölhasítsák a fejét egy sugárral, amely olyan forró, hogy nyomában az agy, mint a megkelt kenyértészta, szinte kiforr a koponyából. Ilyeneket iátok szörnyű éjszakáim lidérces álmaiban, s reszketve, de némán riadok fel, nehogy meghallják, hogy hiányzik a családom, s hogy haza akarok menni.
A reggelek könnyebbek voltak. Az otthon addigra visszavonult az emlékezet mélyére, s onnan küldte fel tompa sajgásait. Vagy fáradtságként meghúzódóa a szemben. Aznap reggel, mialatt öltöztek, bejött Bonzo.
- Védőöltözetet! - kiáltotta. Ez csatát jelentett. Ender negyedik játszmáját.
A Leopárd Hadtest volt az ellenség. Könnyű menetnek ígérkezett. A Leopárd még új volt, ott tanyázott a ranglistaalsó negyedében. Csak hat hónapja szervezték Pol Slattery parancsnoksága alatt. Ender fölvette vadonatúj harci öltözékét, és beállt a sorba - de Bonzo gorombán kirángatta, és hátraküldte, a sor végére. Ezt nem kellett volna; mondta némán Ender. Megengedhetted volna, hogy bent maradjak a sorban.
Ender a folyosóról figyelt. Pol Slattery fiatal volt, de ravasz, és volt egy-két újszerű ötlete. Katonáit állandó mozgásban tartotta, s azok egyik csillagtól a másikig szökkentek, és a fal mentén siklottak a lomha Szalamanderék mögé és fölé. Ender mosolygott. Bonzo viszont reménytelenül összezavarodott, akárcsak az emberei. Mintha mindenfelé csak Leopárdok nyüzsögtek volna. A csata mindazonáltal nem volt olyan kiegyenlítetlen, mint amilyennek a látszat mutatta; Ender látta, hogy a Leopárd is sok embert veszített, mert vakmerő taktikája túlzottan védtelenné tette. Valójában azonban az számított, hogy a Szalamander úgy érezte, hogy alulmaradt a küzdelemben. Ettől végképp elveszítették a kezdeményezőkészségüket. Noha nagyjából ugyanakkora erőt képviseltek, mint az ellenség, mégis úgy bújtak össze, mint egy tömegmészárlás utolsó túlélői, akik már csók abban reménykednék, hogy a nagy vérontásban az ellenség megfeledkezik róluk.
Ender lassan átcsusszant a kapun, tudatosította magában, hogy az ellenség kapuja lent van, és lassan megindult kelet felé egy olyan sarokba, ahol észrevétlenül meghúzódhat. Még rá is lőtt a saját lábára, hogy megmaradjon a legjobb védelmet nyújtó térdeplő helyzetben. Még nézni is azzal a közönyös tekintettel nézett, mint bármelyik megfagyott és tehetetlenül kifelé sodródó katona.
Mialatt, a Szalamander hadtest gyászosan várta a véget, a Leopárd szorgalmasan pusztította őket. Amikor a Szalamander végképp beszüntette a tüzelést, náluk még kilenc fiú maradt, akik egymáshoz igazodva elindultak, hogy kinyissák a Szalamanderkaput.
Ender gondosan célzott, kinyújtott karral, ahogy Petra tanította. Még mielőtt bárki is föleszmélt volna, hogy mi történik, megfagyasztott három katonát, akik már épp nyomták volna a sisakjukat az ajtó megvilágított sarkaihoz. A többiek közül akkor néhányan észrevették, és lőttek - de csak a már megfagyott lábát találták el. Ettől időt nyert, és leszedte a kapunál lévő másik két embert is. Mire végre eltalálták Endert a karján, és ezzel harcképtelenné tették, a Leopárdnak már csak négy épkézláb embere maradt. A játék tehát döntetlenre végződött, s Ender testét még csak nem is érte találat.
Pol Slattery dühöngött, de a dologban senki sem találhatott semmi kivetnivalót. A Leopárd Hadtestben mindenki azt hitte, hogy Bonzo szándékosan építette fel úgy a stratégiáját, hogy az utolsó pillanatig meghagy egy embert. Az eszükbe sem jutott, hogy a kis Ender a parancsot megszegve lőtt. A Szalamander Hadtest ellenben tudta, mint ahogy tudta Bonzo is. Ender a parancsnoka tekintetén látta, mennyire gyűlöli őt Bonzo, amiért megmentette őt a teljes vereségtől. Nem érdekel, szögezte le magában Ender. Legalább könnyebb lesz túladnia rajtam, ugyanakkor ők sem esnek túlságosan lejjebb a ranglistán. Adj el nyugodtan. Amit tőled az életben megtanulhatok, azt már mind megtanultam. Semmi egyebet nem tudsz, Bonzo, mint azt, hogy hogyan kell stílusosan megbukni.
És mit tanultam mind ez idáig? Míg az ágya mellett vetkőzött, Ender gondolatban felsorolta. Az ellenség kapuja fent van. Csata közben pajzsként kelt használni a lábat. A játék végére tartogatott kevéske tartalék mindent eldönthet. És a katonák is hozhatnak néha olyan döntéseket, melyek bölcsebbnek bizonyulnak a kapott parancsoknál.
Már meztelen volt, s épp mászni kezdett föl az ágyára, mikor meglátta, hogy Bonzo közeledik feléje zord, kőkemény arccal. Peter arca tudott ilyen lenni, gondolta, amikor csak a szemén látszott a gyilkos vágy. Bonzo azonban nem Peter. Bonzóban több a félelem.
- Végre túladtam rajtad, Wiggin. Meggyőztem a Patkány Hódtestet, hogy több mint véletlen okozta a te fantasztikus helyezésedet az eredménylistán. Holnap átmész hozzájuk.
- Köszönöm, uram - felelte Ender.
Talán túl hálásra sikeredett a hangja. Bonzo váratlanul rávetette magát, s egy komisz nyitott tenyeressel állon találta. Az ütés kibillentette Endert az egyensúlyából, amitől bedőlt az ágyába, majd kis híján lezuhant róla. Ekkor Bonzo keményen belebokszolt a gyomrába. Ender térdre esett.
- Megszegted a parancsomat - mondta Bonzo, majd hangosan, hogy mindenki hallja, hozzátette: - Jó katona sohasem szegi meg a parancsot.
Ha sírt is a fájdalomtól, Ender nem tehetett róla, bosszúra szomjas öröme telt az ágyak közül felcsapó morgásban. Bolond vagy te, Bonzo. Nem erősíted, hanem rombolod a fegyelmet. Ők tudják, hogy én egy vereségből döntetlent csináltam. És most látják, hogyan fizetsz meg érte. Mindenki előtt hülyét csinálsz magadból. Most mit ér a fegyelmed?
Másnap Ender szólt Petrának, hogy az ő kedvéért véget kell vetniük a reggeli lőgyakorlatoknak. Most nem hiányzik semmi, amit Bonzo kihívásnak vehetne; ezért a lány jobban teszi, ha egy ideig távol tartja magát Endertől. Petra tökéletesen megértette.
- Különben is - mondta -, már nem sok híja van, hogy elérd azt a szintet a lövésben, amit egyáltalán elérhetsz.
A szekrényében hagyta a védőöltözetét és a számítógépét. A Szalamanderek egyenruháját magán hagyja, amíg a hadbiztosságon át sem cserélik a Patkányok barna-feketéjére. Nem hozott magával semmit, és nem is visz el semmit. Itt nem volt semmije ami értéket jelenthetett egyáltalán, az vagy az iskolai számítógépben volt, vagy a fejében és kezében.
A játékteremben az egyik közös számítógépbe táplálta be azt a földi gravitáción zajló egyéni küzdelmet, amire közvetlenül a reggeli után került sor. Nem akart bosszút állni Bonzón, amiért megütötte. Azt azonban eldöntötte, hogy ezt még egyszer senki sem teheti meg vele.

Nyolcadik fejezet
PATKÁNY

- Graff ezredes, a játékok eddig mindig tisztességesen zajlottak. Akár összevissza, akár szimmetrikusan voltak elhelyezve a csillagok.
- A tisztesség csodálatos dolog, Anderson őrnagy, de semmi köze a háborúhoz.
- A játék jó híre forog veszélyben. Értelmetlenné válnak a versenyben elért helyezések.
- Sajnos.
- Hónapokat vesz majd igénybe. Éveket, mire kialakítjuk az új küzdőtermeket, és lefuttatjuk a szimulációkat.
- Épp ezért kérettem ide. Hogy lásson hozzá. Méghozzá alkotó képzelettel. Gondolja végig az összes képtelen, tisztességtelen csillaghelyzetet, ami csak eszébe jut. Találjon ki más módszereket is, amelyekkel kijátszhatja a szabályokat. Például utólagos bejelentéssel. Egyenlőtlen erőkkel. Aztán futtassa le a szimulációkat, és figyelje meg, melyek a legnehezebbek, s melyek a legkönnyebbek. Értelmes előrehaladásra van szükségünk. Végig akarjuk őt vinni.
- Mikorra tervezi, hogy parancsnokot csinál belőle? Ha nyolcéves lesz?
- Természetesen nem. Még a hadtestét sem szedtem össze.
- Ó, hát azt is így akarja összehozni?
- Anderson, maga kezdi túlságosan a szívén viselni a játékok sorsát. Elfelejti, hogy a játék nem más, mint kiképzési gyakorlat.
- Továbbá rang, identitás, cél, név; mindaz, ami e játszma végén megmutatja, valójában kik azok a gyerekek, akik részt vettek benne. Ha kiderül, hogy a játékot lehet manipulálni, súlyozni, lehet benne csalni, akkor vége az egész iskolának. Nem túlzok.
- Tudom.
- Ezek után remélem, hogy Ender Wiggin valóban az egyetlen, az igazi, mert ön ezzel jó időre tönkreteszi a képzési módszerünk hatékonyságát.
- Ha mégsem az, ha katonai csúcsteljesítménye nem éppen arra az időpontra esik, amikor flottáink megérkeznek a hangyok világaira, akkor már nem sok jelentősége lesz, hogy jó-e vagy rossz a kiképzési módszerünk.
- Remélem, megbocsát, Graff ezredes, de úgy érzem, jelentenem kell a parancsait és azoknak az én véleményem szerinti következményeit a Sztrategosznak és a Hegemónnak.
- Miért nem a mi kedves Polemarkhoszunknak?* 
- Mindenki tudja, hogy ő úgy táncol, ahogy ön fütyül.
- Minő ellenséges hang, Anderson őrnagy. És én még azt hittem, barátok vagyunk.
- Azok vagyunk. És talán igaza is van Enderrel kapcsolatban. Én csak azt nem hiszem el, hogy önnek, csak és kizárólag önnek kellene eldöntenie a világ sorsát.
- Én még azt sem gondolom, hogy jogom volna dönteni Ender Wiggin sorsáról.
- Szóval nem bánja, ha jelentem nekik a dolgot?
- De még mennyire hogy bánom, maga mitugrász minden lében kanál! Az ilyesmit azoknak kell eldönteni, akik értik is, amit csinálnak, és nem holmi berezelt politikusoknak, akik csak azért kaptak hivatalt, mert történetesen politikai hatalmasságok lettek abban az országban, ahonnan jöttek.
- De azért érti, ugye, miért csinálom?
- Mert olyan szűk látókörű, nyamvadt kis aktakukac, hogy azt hiszi, be kell biztosítania magát arra az esetre, ha a dolgok netán rosszra fordulnának. Nos, ha a dolgok rosszra fordulnak, úgyis valamennyien a hangyok tányérjára kerülünk. Bízzon csak bennem, Anderson, és ne hozza a nyakamra az egész átkozott Hegemóniát. Nélkülük is éppen elég nehéz dolgom lesz.
- Ó, szóval tisztességtelen lépésnek tartaná, igaz? Hogy minden összeesküdjön maga ellen? Maga, persze, megteheti Enderrel, de ugyanezt nem tudná elviselni, így van?
- Ender Wiggin tízszer okosabb és erősebb, mint én. Amit vele teszek; az elő fogja csalogatni belőle a lángelmét. Ha nekem kellene mindezt átélnem, megsemmisülnék. Anderson őrnagy, én tudom, hogy tönkreteszem a játékot, amit pedig ön jobban szeret, mint bármelyik fiú, aki részt vesz benne. Ha tetszik, gyűlöljön érte, de meg nem állíthat benne.
- Fenntartom magamnak a jogot, hogy bármikor érintkezésbe lépjek a Hegemóniával és a Sztrategoival. De ami a jelen helyzetet illeti - tegyen, amit akar. 
- Hálásan köszönöm.

- Ender Wiggin, te kis élenjáró seggdugasz, jaj, de örülök, hogy hozzánk kerültél. - A Patkány Hadtest parancsnoka kényelmesen elhevert az egyik alsó ágyon; nem volt rajta más, mint a számítógépe. Ahol te ott vagy, az a hadtest nem veszíthet. - A közelben néhány fiú elnevette magát.
Keresve sem találhattak volna két, egymástól annyira különböző hadtestet, mint a Szalamander és a Patkány. A hálóterem rendezetlen volt, zsúfolt és lármás. Bonzo után Ender azt hitte, megkönnyebbülést jelent majd a fegyelmezetlenség, de rá kellett jönnie, hogy eleve csendet és rendet várt, s ezért kényelmetlen érzéseket keltett benne az itteni összevisszaság.
- Mi jól megvagyunk; Enderkém-kedveském. Én vagyok a Nagyorrú Rose, a rendkívüli képességű zsidó gyerek, te pedig egy vacak kis zöldfülű goj vagy. Ezt ne felejtsd el.
Amióta az NF megalakult; a haderők Sztrategosza mindig zsidó volt. Közismert volt az a mítosz, mely szerint zsidó tábornokok még nem veszítettek el háborút. És mindmostanáig ez így is volt. Ettől aztán a Hadiskolában minden zsidó fiú arról ábrándozott, hogy egyszer majd Sztrategosz lesz, s az első pillanattól kezdve ezzel alapozták meg a tekintélyüket. Meg a feléjük irányuló neheztelést. A Patkány Hadtestet gyakran nevezték Zsidász Különítménynek, ami félig dicséret volt, félig meg a Mazer Rackham-féle Vadász Különítményre utalt gúnyosan. Sokan emlegették előszeretettel, hogy a Második Invázió alatt hiába volt egy amerikai zsidó mint elnök a szövetség Hegemónja, egy izraeli zsidó az NF védelem teljhatalmú parancsnokságával megbízott Sztrategosza, s egy orosz zsidó a flotta Polemarkhosza, mégis az alig ismert, kétszer hadbíróság elé állított, félig maori származású újzélandi Mazer Rackham verte szét, majd semmisítette meg a hangy flottát Vadász Különítményének Szaturnusz körüli akciójában.
Az emberek azt mondták, hogy ha Mazer Rackham meg tudta menteni a világot, akkor édesmindegy, hogy az ember zsidó-e vagy sem.
Pedig nem volt édesmindegy, és ezt Nagyorrú Rose jól tudta. Kigúnyolta magát, hogy elejét vegye az antiszemiták gúnyos megjegyzéseinek - majdnem mindenki, akit legyőzött, ha csak átmenetileg is, de zsidógyűlölővé vált -, de gondoskodott róla, hogy mindenki tisztába jöjjön vele, hogy ő micsoda. A hadteste a harmadik helyről indított rohamokat az elsőségért.
- Azért vettelek át, goj, nehogy azt higgyék, csak azért győzök, mert csupa nagyszerű katonám van. Azt akarom, hogy tudják, még egy ilyen kis finggal is, mint te, megszerzem a győzelmet. Mi itt csak három szabályt ismerünk. Azt csinálod, amit én mondok, és nem pisálsz az ágyba.
Ender bólintott. Tudta, hogy Rose azt várja, mikor kérdezi meg, melyik a harmadik. Így hát megkérdezte. - Ez volt a három szabály. Tudod, mi itt nem vagyunk valami jó matekosok.
Megértette az üzenetet. A győzelem mindennél fontosabb.
- Ezennel vége a pállott szájú Fiókákkal való gyakorlásnak, Wiggin. Nincs tovább. Bekerültél a nagyfiúk közé. Dink Meeker toonjába teszlek. Mostantól kezdve számodra Dink Meeker az Isten.
- Akkor ki vagy te?
- Az a személyügyi tiszt, aki a szolgálatába fogadta az Istent- vigyorgott Rose. - Neked pedig mindaddig tilos használni a számítógépedét, amíg egy csatában két katonát meg nem fagyasztottál. Ez a parancs nem az önvédelmi esetekre vonatkozik. Hallom, zseniális programozó vagy. Nem szeretném, ha az én gépemhez hozzábabrálnál.
Mindenkiből kitört a nevetés. Ender csak egy másodperc múlva értette meg, miért. Rose úgy programozta be a gépét, hogy a képernyőn egy életnagyságúnál nagyobb hím nemi szerv képe legyen látható, mely hol ide, hol oda billent, ahogy a gép ott feküdt Rose meztelen ölében, Bonzo csakis egy ilyen parancsnoknak adhatott engem tovább, gondolta Ender. Hogyan nyerhet csatákat valaki, aki ilyesmivel tölti az idejét?
Ender a játékteremben találta meg Dink Meekert; nem játszott, csak ült és figyelt.
- Egy fiú mutatta meg, hol vagy - kezdte Ender. Én Ender Wiggin vagyok.
- Tudom - felelte Meeker.
- A te toonodban vagyok.
- Tudom - hangzott ismét a válasz.
- Eléggé gyakorlatlan vagyok.
- Nézd, Wiggin - pillantott föl rá Dink -, én ezt mind tudom. Mit gondolsz, miért kértem Rose-t, hogy szerezzen meg téged nekem?
Tehát nem megszabadultak tőle, hanem kiszemelték, sőt egyenesen kérték. Meeker kifejezetten akarta őt.
- Miért? - kérdezte Ender.
- Figyeltem, ahogy a Fiókákkal gyakoroltál. Azt hiszem, van benned fantázia. Bonzo idióta. Azt akartam, hogy jobb kiképzést kapj, mint amit Petra nyújthat néked. Ő csak lőni tud, mást nem.
- Azt is meg kellett tanulnom.
- Most is úgy mozogsz még, mintha attól félnél, mindjárt beeresztesz a nadrágodba.
- Akkor taníts.
- Akkor tanulj.
- Nem akarom abbahagyni a szabadidős edzéseimét.
- Nem akarom, hogy abbahagyd.
- Nagyorrú Rose viszont igen.
- Nagyorrú Rose nem akadályozhat meg benne. Mint ahogy abban sem, hogy használd a számítógépedet.
- Azt hittem, a parancsnokok bármire utasíthatnak.
- Akár arra is, hogy a hold változzon kékké, csak a dolog attól még nem fog megtörténni. Figyelj, Ender, egy parancsnoknak pontosan annyi hatalma van, amennyit engedsz neki. Minél engedelmesebb vagy, annál nagyobb hatalma lesz fölötted.
- Mivel lehet elejét venni annak, hogy bántsanak?
Endernek eszébe villant Bonzo ütése.
- Azt hittem, ezért vettél órákat személyi támadásból.
- Te tényleg szemmel tartottál engem, ugye? Dink nem válaszolt.
- Nem akarom, hogy Rose megharagudjon rám. Szeretnék már részt venni a csatákban, elegem van abból, hogy a pálya szélén várjam be a végét.
- Lejjebb fogsz csúszni a ranglistán. Ezúttal Ender hallgatott.
- Nézd, Ender, amíg az én toonomban vagy, benne leszel a csatákban is.
Ender hamarosan megtudta, miért. Dink a saját toonja kiképzését függetlenítette a Patkány Hadtest többi részétől. Nála fegyelem volt és szigorúság; sohasem tanácskozott Rose-zal, s csak elvétve fordult elő, hogy az egész hadtest közös hadgyakorlatot végzett. Az volt a látszat, mintha Rose lett volna az egész hadtest parancsnoka, Dink pedig egy másiké, egy sokkal kisebbé, amely történetesen ugyanabban az időpontban és ugyanabban a küzdőteremben tartotta volna a gyakorlatát.
Dink rögtön azzal kezdte, hogy megkérte Endert, mutassa be a lábbal előre támadás figuráját. A többi fiúfanyalgott.
- Hogy lehet hanyatt fekve támadni? - értetlenkedtek.
Ender meglepetésére Dink nem javította ki őket, nem mondta, hogy "nem hanyatt fekve támadtok, hanem feléjük közeledve zuhantok lefelé". Látta, mit csinál Ender, de nem értette meg, hogy abban milyen orientáció rejlik. Csakhamar világossá vált Ender számára, hogy Dink bár lehet nagyon, de nagyon jó, gondolkodásban nem tud túllépni azon, hogy a folyosó gravitációjához igazodjék, holott csak arra kellene gondolnia, hogy az ellenség kapuja lent van.
Gyakorolták az ellenséges kézben lévő csillag elleni támadást. Mielőtt kipróbálták volna az Ender-féle új figurát, mindig fölegyenesedve, egész testüket szinte célpontul kínálva mentek. De még most is; miután elérték a csillagot, csak egy irányból támadták az ellenséget. Ha Dink elkiáltotta magát: - Föntről! -, akkor engedelmeskedtek. És megint: - Ismét föntről lefelé! - szólt a parancs, de mert továbbra is ragaszkodtak egy nem létező gravitációhoz, az ilyen manőverek alatt elbizonytalanodtak, mintha szédülés környékezte volna őket.
Utálták a lábbal előre támadást, Dink azonban ragaszkodott hozzá; ettől aztán Endert is utálták.
- Egy Fiókától kell megtanulnunk, hogyan kell harcolni? - morogta egyikük, de azért úgy, hogy Ender is meghallja.
- Igen - felelte Dink; és dolgoztak tovább.
És megtanulták. A valódi összecsapásokban aztán megtapasztalták, mennyivel nehezebb a lábbal előre támadó ellenséget lelőni. Ettől kezdve készségesebben végezték a gyakorlatot.
Ender aznap este első ízben egy egész délutáni munka után érkezett a saját gyakorlatára. Fáradt volt.
- Már egy igazi hadsereg tagja vagy - mondta Alai -, nem kell velünk gyakorlatoznod.
- Tőletek olyasmiket tanulhatok, amiket senki más nem tud - válaszolta Ender.
- Dink Meeker a legjobb. Hallom, ő a toonvezetőd. - Akkor lássunk munkához. Azt fogom megtanítani, amit ma tőle tanultam.
Elvégeztette Alaijal és még vagy két tucat másik gyerekkel azokat a gyakorlatokat, melyekkel egész délután vesződött. Közben új elemekkel gazdagította, például elpróbáltatta velük úgy, hogy a fél lábuk fagyott volt, majd mindkettőt, de olyat is csináltak, hogy az irányváltoztatás eszközéül fagyott fiúkat használtak fel.
Az edzés félidejében Ender észrevette, hogy Petra és Dink az ajtóban állva figyelik őket. Később, amikor ismét ódapillantott, már eltűntek.
Szóval szemmel tartanak, és tudják, mit csinálunk. Nem tudta; hogy Dink a barátja-e, s csak remélte, hogy Petra az; bizonyos azonban semmiben nem lehetett. Haragudhatnak is, amiért olyat csinál, amihez csak a parancsnokoknak és a toonvezetőknek volna joguk - katonákat képez és gyakorlatoztat. Sértheti őket, hogy egy katona ilyen szoros kapcsolatot tart a Fiókákkal. Mindenesetre feszélyezte a tudat, hogy idősebb gyerekek figyelik.
- Mintha mondtam volna, hogy nem használhatod a számítógépedet - állt meg Nagyorrú Rose az ágya mellett.
Ender föl se nézett.
- A holnapi trigonometria feladatomat csinálom. Rose odanyomta a térdét Ender képernyőjéhez.
- Megmondtam, hogy nem használhatod.
Ender az ágyára tette a számítógépet, és felállt.
- A trigonometriára nagyobb szükségem van, mint rád.
Rose legalább negyven centiméterrel nagyobb volt, mint Ender. De őt ez nem aggasztotta különösképpen; úgy gondolta, fizikai erőszakra nem fog sor kerülni, vagy ha mégis, hát ő is ott lesz. Rose lusta volt, és nem ismerte a párharcot.
- Mész lefelé a ranglistán, fiú - mondta.
- Épp erre számítottam. Vezetni is csak azért vezettem, mert bután használtak föl a Szalamander Hadtestben.
- Bután? Bonzo stratégiája jó volt nekik egy-két kulcsjátszma megnyeréséhez…
- Bonzo stratégiája fabatkát sem ér. Valahányszor elsütöttem a puskámat, megszegtem a parancsot. Rose ezt nem tudta. Ettől dühös lett.
- Szóval hazugság volt minden, amit Bonzo rólad mondott. Nemcsak kicsi és alkalmatlan, de függelemsértő is vagy.
- De a vereséget a magam erejéből döntetlenre fordítottam. - Majd legközelebb meglátjuk, mire vagy képes a magad erejéből. - Azzal Rose elment.
- Buta vagy, mint a föld - csóválta a fejét Ender egyik toontársa.
Ender Dinkre nézett, aki szórakozottan firkálgatott a képernyőjére. Dink fölpillantott, észrevette, hogy Ender nézi, és rezzenetlen tekintettel visszanézett rá. Arcizma sem ránduIt. Semmi. Jól van, gondolta Ender, tudok én magamra vigyázni.
Két nap múlva csatába kellett menniük. Ender mint toontag először vett részt ütközetben - ideges volt. Dink toonja a folyosó jobb oldali falánál sorakozott föl; Ender nagyon vigyázott, nehogy a falnak támaszkodjon vagy testsúlyát egyik vagy másik oldalra helyezze. Úgy állt ott, mint a mérleg nyelve.
- Wiggin! - kiáltotta Nagyorrú Rose.
Ender érezte, amint a félelem végigvág rajta a torkától az ágyékáig, s beleborzongott a rémületbe. Rose észrevette.
- Remegsz? Reszketsz? Be ne csurgass, Fióka! Rose beakasztotta az ujját Ender puskatusába, s az erőtérhez rántotta, mely eltakarta a tekintet elől a küzdőtermet. - Meglátjuk, Ender, milyen jól szerepelsz most. Ha kinyílik az ajtó, beugrasz, s mész egyenesen az ellenség ajtaja felé.
Öngyilkosság. Céltalan, értelmetlen önpusztítás. De most engedelmeskednie kellett a parancsnoknak, ez csata volt, nem iskola. Endert egy pillanatra elöntötte a néma düh, de aztán lecsillapította magát.
- Nagyszerű, uram - felelte. - Abba az irányba tüzelek majd, amerre a fő csapatkontingensük van. - Lövésre egyáltalán nem lesz időd, zöldfülű - nevetett Rose.
A fal eltűnt. Ender felugrott, s a mennyezeti fogantyúkat elkapdosva lökdöste magát ki- és lefelé, mind gyorsabban haladva az ellenséges ajtó irányába.
Már a küzdőterem felénél járt, amikor a Százlábú Hadtest kezdett benyomulni az ajtón. Sokan még éppen elértek a csillagok takarásába, Ender azonban maga alá húzta a lábát, s jó néhányukat már a belépés pillanatában, a lába közül kilőve, tett ártalmatlanná.
Aztán az ő lábát is kilőtték, de még három értékes másodperc telt el, mire eltalálták a testét, s így harcképtelenné fették. Addig még sokakat megfagyasztott, utána meg széttárta a karját, de úgy, hogy a puskát tartó keze a Százlábú Hadtest főserege felé mutatott.
Mielőtt végképp megfagyott volna, még belelőtt az ellenség sűrűjébe.
Egy másodperccel később belecsapódott az ellenséges ajtó erőtérébe, majd őrült forgással visszapattant róla. Egy csillag mögött, egy csapát ellenséges katona között ért földet; azok nagyot taszítottak rajta, amitől még gyorsabban kezdett pörögni. A csata végéig aztán nem is nyerte vissza az uralmát maga fölött, bár a levegővel való súrlódás fokozatosan lelassította. Meg sem tudhatta, hány ellenséget fagyasztott meg, mire maga is jégre került, de nagyjából úgy nézett ki, hogy mint rendesen, megint a Patkány Hadtest győzött.
A csata után Rose nem szólt hozzá. Ender megtartotta a vezető helyét, mivel három embert megfagyasztott, kettőt harcképtelenné tett, hétnek pedig sérülést okozott. Függelemsértésről meg, hogy Ender használhatja-e a számítógépet vagy sem, több szó nem esett. Rose nem hagyta el a szálláshelyét, és békén hagyta Endert.
Dink Meeker gyakoroltatni kezdte a folyosóról való rögtöni támadást - Ender rettentő pusztítást végzett az ellenség soraiban már az ajtón való belépésük pillanatában.
- Ha egy ember ekkora kárt tud tenni bennük, képzeljétek el, mit művelhet egy egész toon. - Hogy harci körülmények között gyakorolhassák az indulást, Dink rávette Anderson őrnagyot, hogy még a kiképzések idejére is nyisson ajtót az egyik fal közepén, ahelyett az egyetlen, a padló szintjén lévő ajtó helyett. A dolognak persze híre ment. Attól kezdve senki sem időzhetett öt, tíz, tizenöt másodpercet a folyosón, hogy felmérje az erőviszonyokat. A játék megváltozott.
Egyik csata jött a másik után. Ender már valódi szerepet kapott a toonon belül. Volt, hogy hibázott. El is vesztek ütközetek. A táblán az első helyről a másodikra esett vissza, aztán a negyedikre. Idővel mindkevesebb hibát vétette egyre jobban érezte magát a toon kötelékében, és visszakapaszkodott a harmadik, majd a második, végül az első helyre.

Az egyik délutáni gyakorlás után Ender bent maradt a küzdőteremben. Észrevette, hogy Dink Meeker rendszeresen elkésik a vacsoráról, és feltételezte, hogy azért, mert tovább gyakorol. Nem volt különösebben éhes, ellenben látni akarta, mit gyakorol Dink, amikor mások nem láthatják.
Dink azonban nem gyakorolt. Ott állt az ajtó közelében, s Endert nézte.
Ender megállt a terem közepén, s onnan nézte Dinket.
Egyikük sem szólt. Nyilvánvaló volt, hogy Dink azt várja, Ender menjen el. De az is nyilvánvaló volt, hogy Ender erre nemet mond.
Dink ekkor hátat fordított Endernek, lassan, módszeresen levette a védőruháját, és szelíden elrugaszkodott a földről. Lassan, szinte teljesen ellazult testtel sodródott a terem közepe felé, de úgy, mintha keze-karja minduntalan beakadna a terem jóformán nem is létező légáramlataiba.
Az edzés vad irama és feszültsége után, e kimerült és felajzott állapotban már nézni is pihentető volt Dink lebegő sodródását. Tíz percbe is beletelt, mire elért egy másik falhoz, ihol aztán vett egy hírtelem lendületet, visszatért a ruhájához, és újra felöltözött.
- Gyere - szólt Endernek.
Átmentek a hálóterembe, amely most üres volt, mivel a többiek mind vacsorázták. Ki-ki a maga ágyánál átöltözött a rendes egyenruhájába. Ender utána odament Dink ágyához, s megvárta, míg ő is indulásra készen állt.
- Miért vártál? - kérdezte Dink.
- Nem voltam éhes.
- Hát, most már tudod, miért nem vagyok parancsnok.
Ender régóta szerette volna tudni.
- Ami azt illeti, kétszer léptettek elő, de visszautasítottam.
Visszautasította?
- Elvették a régi szekrényemet, ágyamat és számítógépemet, parancsnoki fülkébe költöztettek, és hadsereget adtak. De én addig nem jöttem ki a fülkéből, amíg be nem adták a derekukat, és vissza nem helyeztek másvalakinek a hódtestébe.
- Miért?
- Mert nem engedem meg, hogy ezt tegyék velem. Nem hiszem, Ender, hogy még nem láttál át a disznóságaikon. De lehet, hogy túl fiatal vagy ehhez. Nem a többi hadtest az ellenség. A tanárok - ők a mi ellenségünk. Csatába küldenek bennünket egymás ellen, hogy meggyűlöljük egymást. A játék a mindenük. Győzni, győzni, győzni. Nem vezet semmire. Gyilkoljuk magunkat, eszeveszetten próbáljuk megverni egymást, s közben azok a vén gazemberek figyelnek, tanulmányoznak bennünket, kutatják a gyenge pontjainkat, s eldöntik, megfelelők vagyunk vagy sem. Megfelelők, de vajon mire? Hatéves voltam, amikor idehoztak. Mi a fenét tudtam akkor? Ők eldöntötték, hogy megfelelek a programnak, azt azonban soha senki nem kérdezte meg, vajon a program megfelel-e nekem.
- Akkor miért nem mész haza - Dink ajkára torz mosoly ült ki.
- Mert nem adhatom fel a játékot. Mert szeretem ezt; cibálta meg az ágyra dobott védőruháját. Akkor meg miért ne lehetnél parancsnok?
Dink megrázta a fejét.
- Soha. Nézd meg, mit művel Rosennel. Az a fiú őrült. A Nagyorrú Rose. Idebent alszik, nem a fülkéjében. Miért? Mert rettenetesen fél az egyedülléttől, Ender. Fél a sötétben.
- Rose?
- De mert parancsnokot csináltak belőle, úgy is kell viselkednie. Nem tudja, mit csinál. Folyton győz; de ez rémíti a legjobban, hiszen nem tudja, miért győz, legföljebb annyit sejt, hogy ehhez nekem is van valami közöm. Bármelyik percben rájöhet valaki, hogy Rosen nem is egy varázserejű izraeli tábornok, aki akkor győz, amikor akar. Ő nem tudja, miért győz vagy miért veszít valaki. És nem tudja más sem.
- Ez még nem jelenti azt, hogy őrült.
- Tudom, te egy éve vagy itt, s azt hiszed, ezek az emberek itt normálisak. Pedig nem azok. Nem vagyunk azok. Benézek a könyvtárba, lehívok könyveket a számítógépemen; régieket, mert semmi újat nem engednek meg nekünk, de azért én nagyon jól tudom, milyenek a gyerekek, és mi nem vagyunk azok. A gyerekek veszíteni is tudnak néha, és ebből senki nem csinál nagy ügyet. A hadseregekben nem szoktak gyerekek lenni, és nem csinálnak belőlük parancsnokokat, hogy irányítsanak negyven másik kölyköt, mert ezt nem viselhetik el, csak ha egy kicsit bele is hibbannak.
Ender megpróbált visszaemlékezni, milyen volt a többi gyerek odahaza a városban, abban az osztályban, ahová járt. De csak Stilson jutott az eszébe.
- Volt egy bátyám. Teljesen normális srác volt. Csak a lányok érdekelték. Meg a repülés. Repülni akart. Sokat labdázott a barátaival. Valami célbadobós játékot, amelyben egy karikára kellett dobni a labdát, miután végigcselezted vele a folyosót, amíg a csendfelelős el nem kobozta. Fantasztikusan jókat szórakoztunk vele. Épp a cselezésre próbált megtanítani, amikor elhoztak.
Endernek eszébe jutott a saját bátyja, és ez nem volt valami kedves emlék.
Dink félreértette az arckifejezését.
- Hé, tudom, hogy itt nem szokás az otthonról mesélni. De valahonnan mégiscsak idejöttünk. Te is tudod, hogy nem a Hadiskola hozott a világra bennünket. A Hadiskola ehhez nem ért; csak pusztítani tud. És mindnyájunknak vannak otthoni emlékei. Lehet, hogy nem kellemesek, de emlékek, s mi mégis hazudunk, úgy teszünk, mintha - Ender, szerinted - miért van az, hogy soha senki nem emlegeti az otthonát? Nem arról árulkodik ez, hogy nagyon is fontos, csak senki nem meri bevallani? Ó, hogy a fene vinné el!
- Bizony, senki, úgy, ahogy mondod - felelte Ender. - Én épp Valentine-ra, a nővéremre gondoltam. - Nem akartalak felzaklatni.
- Minden rendben. Nej gondolok rá túl gyakran, mert olyankor minidig szóval ilyen állapotba kerülök.
- Úgy van, itt nem szokás sírni. Krisztusom, ez így még soha nem jutott az eszembe! Hogy itt soha senki nem sír. Mi tényleg megpróbálunk felnőttek lenni. Olyanok, mint az apánk. Fogadok, hogy az apád olyan volt, mint amilyen te vagy. Fogadok, hogy nyugodt volt, beletörődött, és aztán egyszer csak kitört, és…
- Én nem vagyok olyan, mint az apám.
- Akkor lehet, hogy tévedek. De nézd meg Bonzót, a régi parancsnokodat. A spanyol becsületesség előrehaladott esete. Semmiféle gyengeséget nem engedhet meg magának. Nála jobbnak lenni sértés. Ha nem ő a legerősebb, az olyan, mintha kimetszenék a golyóit. Téged azért gyűlöl, mert amikor büntetni próbált, nem szenvedtél. Gyűlöl miatta, és tiszta szívből meg akar ölni. Bolond. Mind bolondok.
- Te nem vagy az?
- Én is az vagyok, kispajtás, de a hülyeség végső stádiumában én legalább kiúszhatok egyes-egyedül az űrbe, ahol viszont a hülyeség úszik ki belőlem, hogy beszivárogjon a falakba, s elő se jöjjön mindaddig, míg lesznek csaták és lesznek kisfiúk, akik a falnak mennek és kispriccelik magukból a hülyeséget. Ender elmosolyodott.
- És te is bolond vagy - mondta Dink. - Gyere, menjünk enni.
- Talán ha parancsnok lehetnél, nem volnál bolond. Talán attól, hogy fölismerted a létezését, már meg is menekültél tőle.
- Nem engedem meg, hogy gazemberek irányítsanak, Ender. Téged is odarendeltek már kihallgatásra, és nehogy azt hidd, hogy majd kedvesen bánnak veled. Nézd meg, máris mit tettek veled.
- Semmit sem tettek, csak előléptettek.
- És ettől olyan könnyű lett az életed, mi? Ender nevetve csóválta meg a fejét.
- Így talán valóban igazad van - Azt hiszik, máris jégre tettek. Ne engedd nekik. - De hát pontosan ezért jöttem - ellenkezett Ender.
- Hogy eszközként használjanak föl. Hogy megmenthessük a világot.
- Nem hiszem el, hogy te még hiszel benne. - Miben?
- A hangyveszélyben. Hogy meg kell menteni a világot. Hallgass rám, Ender, - ha a hangyok vissza akarnának jönni, hogy elkapjanak bennünket, itt volnának. De ők nem indítanak újabb inváziót. Megvertük őket, és elmentek.
- De hát a videók…
- Mind az Első és Második Invázióból származnak. A nagyszüleid még meg sem születtek, amikor Mazer Rackham elűzte őket. Nézd meg alaposan. Egy nagy átverés az egész. Nincs háború, ők csak szarakodnak.
- De hát miért?
- Mert amíg az emberek félnek a hangyoktól, a Nemzetközi Flotta hatalmon maradhat, és amíg az NF hatalmon van, addig bizonyos országok megtarthatják a vezető szerepüket. Csak figyeld a videókat, Ender. Az emberek egykettőre rákapnak majd erre a játékra, és majd csinálnak egy polgárháborút, hogy azzal vessenek véget minden háborúnők. Itt van a fenyegetés, Ender, nem a hangyoknál. És ebben a háborúban, ha kitör, te és én nem leszünk barátok. Mert te amerikai vagy, csakúgy, mint szeretett tanáraink, én pedig nem vagyok az.
Bementek a kantinba, és amíg ettek, mindenféle másról beszélgettek. Endernek azonban mindegyre az járt a fejében, amit Dink mondott. A Hadiskola olyan zárt világ volt, a játék annyira fontos helyet foglalt el a gyerekek gondolkodásában, hogy Ender már el is felejtette, hogy odakint egy egész világ van. Spanyol becsület. Polgárháború. Politika. A Hadiskola valójában csak egy kis hely, ugye?
Ender azonban nem ugyanazokra a következtetésekre jutott, mint Dink. A hangyok léte valóság volt. A fenyegetés is. A Nemzetközi Flotta sok mindent ellenőrzött, de nem ellenőrizte a videókat és a hálózatokat. Ott nem, ahol Ender felnőtt. Dink hazájában, Hollandiában; ahol már a harmadik nemzedék élt orosz uralom alatt, lehet, hogy mindent ellenőriztek, de Ender tudta, hogy a hazugságok nem ]ehetnek hosszú életűek Amerikában. Ő tehát hitt.
Hitt, ámbár a kételkedés magját már elhintették benne, amelynek itt-ott sikerült is vékonyka gyökerét eresztenie. Azzal, hogy e magocska növekedésnek indult, minden megváltozott. Ender ettől kezdve nem annyira arra figyelt, hogy mit mondanak az emberek, mint inkább arra, hogy mit gondolnak.
Az esti gyakorlásra a fiúk fele sem jött el. - Hol van Bemard? - kérdezte Ender.
Alai vigyorgott. Shen becsukta a szemét, s úgy tett, mint aki boldog meditálásba merült.
- Te nem hallattad? - kérdezte egy másik gyerek, aki egy fiatalabb Fióka-csapatból jött. - Elterjedt a híre, hogy amelyik Fióka eljár a te gyakorlataidra, az egyik hadtestben sem viszi majd semmire. Állítólag a parancsnokok nem vesznek be olyan katonákat, akiket már elrontottak a te edzéseid.
Ender bólintott.
- Én viszont úgy okoskodom - folytatta a gyerek -, hogy ha olyan jó katona leszek, amilyen csak lenni tudok; akkor minden parancsnok, aki csak ér valamit, hajlandó bevenni. Na?
- Na! - felelte mély meggyőződéssel Ender. Folytatták a gyakorlatozást. Félórája csinálhatták már, s épp azt gyakorolták, hogyan kell a fagyott katonákkal való összeütközést kivitelezni, amikor néhány, más-más egyenruhába öltözött parancsnok lépett be a terembe. Feltűnően neveket irkáltak föl maguknak.
- Hé! - kiáltotta Alai. - Jól írjátok ám le a nevemet! Másnap este még kévesebben jöttek el. Ender sorra meghallgatta a történeteket - melyik Fiókát páholták el a fürdőszobában, melyiket érte báleset a kantinban vagy a játékteremben, kinek dobták ki az iratait a szemétre az idősebb fiúk, miután játszva megsértették a Fióka számítógépét védő primitív biztonsági rendszert.
- Ma este nem gyakorolunk - jelentette ki Ender. - Az ördögöt nem - vágta rá Alai.
- Hagyjunk ki pár napot. Nem akarom, hogy a kicsik közül bárkit is bántalmazzanak.
- Ha kihagysz akár egyetlen estét is, tudni fogják, hogy a dolog működik. Pontosan úgy, mintha behúznád füled-farkad, valahányszor Bemard disznó módon viselkedik veled.
- Különben is - tette hozzá Shen -, mi nem ijedünk meg, és nem törődünk az egésszel, úgyhogy tartozol nekünk azzal, hogy folytatod. Szükségünk van a gyakorlásra, mint ahogy neked is.
Endernek eszébe jutott az, - amit Dink mondott. Az egész világhoz képest a játék olyan jelentéktelen dolog volt. Miért szentelné valaki élete minden estéjét ennek a végtelenül ostoba játéknak?
- Úgysem visszük valami sokra - mondta, s már indult is kifelé.
Alai megállította.
- Rád is rád ijesztettek? Felpofoztak a fürdőszobában? Benyomták a fejed a klozetba? Puskát dugtak a seggedbe?
- Nem - felelte Ender.
- A barátom vagy még? - kérdezte jóval csendesebben Alai.
- Igen.
- Akkor én, is a barátod maradok, és itt leszek, és gyakorolok veled.
Megint eljöttek az idősebb fiúk, de már kevesebb volt köztük a parancsnok - leginkább egy-két hadsereg katonái voltak. Ender fölismerte a Szalamanderek egyenruháját meg egyet-kettőt a Patkányok közül. Most nem neveket irkáltak, hanem gúnyolódtak; össze-vissza kiabáltak, és csúfot űztek a fejletlen izmaikkal nehéz gyakorlatoknak nekiveselkedő Fiókákból. Néhány gyereknék valóban kezdtek az idegeire menni.
- Figyeljetek rájuk - mondta Ender a többieknek. - Jegyezzétek meg a szavakat. És ha egyszer majd meg akarjátok őrjíteni az ellenséget, ilyesmiket kiabáljatok nekik. Ettől kiborulnak és őrjöngeni kezdenek. Mi viszont nem őrjöngünk.
Shen megfogadta a takácsot, és attól kezdve egy négy Fiókából álló csoporttal együtt ötször vagy hatszor fennhangon megismételte az idősebb fiúk csúfolódó szavait. Amikor pedig fújni kezdték, mint valami óvodás versikét, néhány nagyobb fiú ellökte magát a faltól, s harciasan megindult feléjük.
A védőöltözéket valójában ártalmatlan fényekkel zajló küzdelmekre tervezték; nulla gravitáción vívott párharcban kevés védelmet nyújtott, ellenben komolyan gátolta a mozgást. A fiúk felét így is kilőtték, s ők nem harcolhattak - merev ruhájuk ugyanakkor nagyon is hasznossá tette őket. Ender gyorsan összehívta Fiókáit a terem egyik sarkában. A nagyok ezt harsány nevetéssel fogadták, s a még most is a fal mellett várakozók, látván Ender csoportjának a visszavonulását, szintén előbbre merészkedtek, hogy be-, kapcsolódjanak a támadásba.
Ender és Alai azt találták ki, hogy egy fagyott katonával nekimennek az egyik ellenségnek. A fagyott Fióka sisakkal előre csapódott neki a másik testnek. Ott, ahol a sisak eltalálta, a nagyfiú a melléhez kapott, és felordított fájdalmában.
A gúnyolódásnak vége szakadt. Ekkor már a többi nagyfiú is elszánta magát a harcra. Endernek nem sok reménye volt, hogy bármelyikük is megússza sebesülés nélkül. Az ellenség azonban vaktában támadott; még sohasem dolgoztak együtt, szemben Ender csapatával, amely ugyan most csak tizenkét tagú volt, de jól ismerték egymást, és remekül tudtak összedolgozni.
- Alakítsatok novát! - kiáltotta Ender. A többi fiú nevetett. Három csoportra szakadva, lábukat egymásnak vetve leguggoltak, s közben úgy tartották a kezüket; hogy azok apró csillagokat formáljanak a hátuk mögötti falon. - Megkerüljük őket, s elindulunk az ajtó felé. Most!
Amikor kiadta a jelszót, a három csillag szétesett, minden fiú más irányba lódult, méghozzá olyan szögben, hogy a falról visszapattanva fejük az ajtó felé mutasson. Könnyen végrehajtható hadművelet volt, tekintve, hogy az ellenség a terem közepén csoportosult, ahonnan sokkal bajosabban lehetett irányt változtatni.
Ender úgy helyezkedett, hogy az elrugaszkodás után összetalálkozzék az imént még lövedékként használt fagyott katonával. A fiú már nem volt megfagyva, megengedte, hogy Ender belekapaszkodjon, körbeforgassa, majd ellódítsa az ajtó felé. Sajnos az akció szükségszerűen maga után vonta, hogy Ender fejjel előre meginduljon, méghozzá csökkentett sebességgel, az ellenkező irányba. A katonái közül egyedül ő sodródott meglehetős lassúsággal a teremnek ama része felé, ahol a nagyobb fiúk gyűltek össze. Úgy irányította magát, hogy közben lássa, minden katonája biztonságban elérte-e a szemközti falat.
Időközben a feldühödött és szervezetlen ellenség észrevette őt. Ender kiszámította, mennyi idő alatt ér a falhoz, ahol aztán újra elrugaszkodhat. Nem volt annyi ideje. Az ellenség némelyike már el is lökte magát az ő irányába. Ender megrökönyödve fedezte fel közöttük Stilson arcát. Aztán megrázta magát, s belátta, hogy tévedett. De azért ugyanaz a helyzet volt, és ezúttal nem fogják nyugodtan ülve kivárni, mi lesz a párbaj kimenetele. Ender tudomása szerint ezeknek a fiúknak nem volt vezérük, és jóval nagyobbak voltak, mint ő.
Ő viszont megtanult már egyet-mást arról, hogy hogyan kell helyezgetni a súlyt a közelharcban, és volt némi fogalma a mozgó testek fizikájáról is. A játékcsaták szinte sohasem mentek el a közelharcig - az ember nem ütközött neki egy ellenséges katonának, ha az nem volt megfagyva. Így aztán Ender a rendelkezésére álló néhány másodpercben úgy próbált helyezkedni, hogy fogadhassa a vendégeit.
Szerencsére azok is hasonlóképpen keveset tudtak a nulla gravitációs harcmodorról, s az a pár fiú is, aki megkísérelte Endert leütni, megtapasztalhatta, hogy ez elég reménytelen vállalkozás akkor, ha az ember teste az ökle előrelendülésének pillanatában ugyanolyan sebességgel mozdul hátra. Ennek ellenére Ender rögtön észrevette, hogy akadnak olyanok a csoportban, akiknek csonttörésen jár az eszük - ő azonban ebben semmiképpen sem akart részt venni.
Megragadta az egyik pofozkodót a karjánál fogva, és teljes erejéből megrántotta. E mozdulattól ugyan kilódult az útból az első támadás hátralévő idejére, ám az ajtóhoz semmivel sem jutott közelebb.
- Maradjatok ott! - kiáltotta a barátainak, látván, hogy azok felfejlődnek, hogy máris indulhassanak a megmentésére. - Ti csak maradjatok ott!
Valaki elkapta a lábát. Ettől szert tett némi emelőerőre, amit arra használt ki, hogy erőteljesen rátaposson az illető fülére és vállára. A fiú felordított s elengedte; ha már akkor megtette volna, amikor Ender nekirugaszkodott a rúgásnak, sokkal kisebb sérüléssel megúszta volna, s Ender is arra használhatta volna fel a manővert, hogy a testét ellódítsa. A fiú azonban nagyon erősen kapaszkodott belé; ettől beszakadt a füle, a vércseppek szétszóródtak a levegőben, Ender pedig még lassabbón sodródott tovább.
Már megint ezt csinálom, gondolta Ender. Megint bántok valakit, hogy mentsem magam. Miért nem hagynak békén, hogy ne kelljen bántanom őket?
Látta, hogy most három fiú közeledik feléje, méghozzá összehangolt támadást vezetve. De előbb még meg kell fogniuk, csak aztán csaphatnak le rá. Ender rögtön úgy helyezkedett, hogy ketten a lábát kapják el, s a keze szabadon maradjon, hogy elbánhasson a harmadikkal.
Persze bekapták a horgot. Ender a harmadik fiú vállán megmarkolta az inget, hirtelen fölrántotta, és sisakjával a fiú arcába öklelt. Újra az ordítás, újra a vér. A másik két fiú eközben veszettül csavargatta, cibálta a lábát. Akkor Ender a vérző orrút nekilökte az egyiknek, amitől azok összegabalyodtak, az ő lába meg kiszabadult. Utána már egyszerű volt, hogy a másik fiú fogását emelőerőként használva ágyékon rúgja, majd eltaszítsa őt az ajtó felé. Ő ugyan még így sem tudott jól elrugaszkodni, a sebessége sem nőtt számottevően, de ez már nem számított. Senki sem ment utána.
Amikor az ajtóban várakozó barátaihoz ért, azok elkapták; kézről kézre adták, s közben nevetve, játékosan rá-rácsaptak.
- Te komisz! - kiabálták. - Te szörnyeteg! Te tüzes istennyila!
- A gyakorlásnak mára vége - jelentette be Ender. - Holnap visszajönnek - vélte Shen.
- Nem lesz benne köszönetük - mondta Ender. Ha védőruha nélkül jönnek, ugyanezt megkaphatják tőlünk. Ha meg ruhában, akkor használhatjuk a fénypuskát.
Egyébként a tanárok úgysem fogják megengedni - jegyezte meg Alai.
Endernek eszébe jutott, amit Dink mondott neki, és nem tudta, igaza van-e Alainak vagy sem.
- Hé, Ender! - kiáltotta utána egy nagyfiú, amikor már félig kint volt a küzdőteremből. - Te egy semmi vagy, ember! Semmi!
- Bonzo, a régi parancsnokom - mondta Ender. Azt hiszem, nem szeret.
Ender aznap este végignézte a névsort a számítógépében. Négyen jelentkeztek orvosi vizsgálatra. Egynek bordasérülése volt, egy másik a heréit fájlalta, a harmadiknak beszakadt a füle, a negyediknek betört az orra, és meglazult pár foga. A sérülés oka mindegyik esetben ugyanaz volt, véletlen összeütközés nulla gravitáción.
Ha a tanárok megengedték, hogy ez megjelenjen a hivatalos jelentésben, akkor nyilván nem akartak senkit megbüntetni a küzdőteremben lefolytatott komisz kis csatározásért. Akkor hát nem csinálnak semmit? Nem érdekli őket, mi folyik ebben az iskolában?
Mivel a szokottnál korábban ért vissza a szállásra, eszébe jutott a számítógépébe táplált fantáziajáték. Már jó ideje nem játszott vele. A játék már régen nem ott kezdte újra, ahol ő legutóbb abbahagyta. Most például az Óriás testétől indította el. De már csak akkor lehetett ráismerni, hogy ez valójában egy holttest, ha az ember kellő távolságra állt tőle, s úgy vette szemügyre. Immár egy fűvel s kúszónövényekkel benőtt dombbá pusztult le, melyen az arc éle, az a fehér csont olyan volt, mint valami málló, sorvadó hegytetőn egy kiugró mészkővonulat.
Ender tartott tőle, hogy most újra meg kell vívnia a farkasgyermekekkel, de legnagyobb meglepetésére azok nem voltak ott. Azzal, hogy megölte őket, talán örökre eltűntek. Ettől kicsit szomorú lett.
Bement a föld alá, s az alagutakon át feljutott arra a sziklapárkányra, ahonnan ki lehetett látni a gyönyörű szép erdőre. Újra levetette magát, s újra elkapta egy felhő, amely aztán bevitte a kastély toronyszobájába.
A kígyó megint legöngyölődött a szőnyegről, ám ezúttal Ender nem tétovázott. Rálépett a fejére, s erősen tartotta rajta a lábát. A kígyó vergődött, vonaglott, de ő annál erősebben nyomta bele a kőpadlóba. Amikor végre nem mozdult többé, Ender fölkapta, megrázta, mígnem a kígyó letekeredett, s a minta eltűnt a szőnyegből. Ezután, maga után vonszolva a kígyót, elindult, hogy keressen egy kijáratot.
De csak egy tükröt talált. És a tükörben látott egy arcot, melyet azonnal felismert. Peter volt az. Vér csöpögött le az állán, s a szája sarkából egy kígyó farka állt ki.
Ender nagyot kiáltott, s ellökte magától a számítógépet. A hálóteremben lévő néhány fiú megriadt a zajra, de ő bocsánatot kért, s megnyugtatta őket, hogy nem történt semmi. A fiúk visszamentek a helyükre. Ender újra a képernyőre nézett. Most is ott állt, s bámult bele a tükörbe. Föl akarta kapni valamelyik bútordarabot, hogy belevágja a tükörbe, de nem tudta megmozdítani. És a tükör sem jött le a falról. Végül Ender a kígyót vágta hozzá. A tükör összetört, s egy lyuk tárult Föl mögötte a falban. A lyukból tucatszám bújtak elő az apró kígyók, melyek villámgyorsan, újra és újra belemartak az Endert jelképező alakba. Az, miközben őrjöngve tépte le magáról a kígyókat, összeesett, s egy halom apró, vonagló kígyókból álló kupac tetején meghalt.
A képernyő kivilágosodott, és megjelent rajta a kiírás

AKARSZ MÉG EGYET JÁTSZANI?

Ender kikapcsolta és eltette a gépet.
Másnap eljött hozzá néhány parancsnok, vagy katonát küldött hozzá azzal, hogy ne aggódjon, véleményük szerint jó ötlet, hogy a kiképzésre még rátesz egy lapáttal, folytassa csak nyugodtan. És hogy bizonyosan ne zaklathassa őt senki, elküldték néhány korosabb katonájukat azzal, hogy nekik sem fog ártani egy kis külön gyakorlás.
- Ők is vannak akkorák, mint azok a hangyok, akik tegnap este megtámadtak. Most majd kétszer is meggondolják - mondták neki.
Aznap este nem tucatnyian voltak, hanem negyvenöten, ami több volt egy hadtestnél is, és akár mert Ender oldalán megjelentek idősebb fiúk is, akár mert az előző este eleget kaptak, a lényeg, hogy egyetlen ellenség sem bukkant fel.
Ender nem kezdte újra a fantáziajátékot. De álmodott róla. Folyton eszébe jutott, milyen érzés volt megölni, a földbe taposni a kígyót, pontosan úgy, ahogy beszakította annak a fiúnak a fülét, ahogy megölte Stilsont, ahogy eltörte Bemard karját. És milyen érzés volt utána fölállni, kézben tartani az ellenség testét, aztán szembetalálkozni Peter arcával, mely a tükörből nézett vissza rá. Ez a játék túl sokat tud rólam. Ez a játék mocskos hazugságokat állít. Én nem vagyok Peter. Az én szívemben nincs helye gyilkosságnak.
És aztán az ennél is rosszabb félelem - attól, hogy igenis gyilkos, csak jobb, mint amilyen Peter valaha is volt, s hogy éppen ez tetszett meg benne a tanároknak. Mert nekik gyilkosokra van szükségük, ha eljön a hangy háború. Olyan emberekre, akik beletapossák a porba az ellenség arcát, s telefröcskölik a vérükkel az űrt.
Én vagyok hát a ti emberetek. A vérengző vadállat, akit annyira akartatok, amikor a világra segítettetek. Az eszközötök vagyok, mit számít hát, hogy gyűlölöm magamból azt, amire nektek a leginkább szükségetek van? Mit számít, hogy igazat adtam a kicsi kígyóknak, s boldog voltam, amikor a játékban megöltek engem?

Kilencedik fejezet
LOCKE ÉS DÉMOSZTHENÉSZ

- Nem azért hívtam ide, hogy az időt töltsük. Hogy a fenébe csinálta ezt a számítógép?
- Nem tudom.
- Hogy jutott egyáltalán hozzá Ender bátyjának a képéhez, s hogyan illesztette be a meseországi sablon grafikái közé?
- Graff ezredes, én nem voltam jelen a program készítésénél. Csak annyit tudok, hogy a számítógép soha senkit nem vitt még el erre a helyre. Már Meseország is elég különös volt, de ez itt már nem is Meseország. A világ végén is túl, és…
- Ismerem a helyneveket, csak azt nem tudom, mit jelentenek.
- Meseország be volt programozva. Néhány más helyen is megemlítik. De a világ végéről sehol sem esik szó. Vele kapcsolatban nincsenek tapasztalataink.
- Nem tetszik nekem, hogy a számítógép ilyenformán piszkál bele Ender agyába. Peter Wiggin a legerősebb személyiség az életében, kivéve talán a nővérét, Valentine-t.
- És az elmejátékot olyanra tervezték, hogy segítse a formálódásukat, segítsen nekik, hogy olyan világokat találjanak, ahol kényelmesen érezhetik magukat.
- Nem érti, ugye, Imbu őrnagy? Én nem akarom, hogy Ender kényelmesen érezze magát, amikor vége van a világnak. Nekünk itt nem az a dolgunk, hogy kényelmesen érezzük magunkat, amikor vége van a világnak!
- A játékbeli világ vége nem szükségszerűen az emberiség végét jelenti a hangy háborúkban. Ennek Ender számára sajátos jelentése van.
- Helyes. Miféle jelentése?
- Nem tudom, uram. Nem látok bele a gyerekbe. Kérdezze meg őt.
- Imbu őrnagy, én önt kérdezem. - Ezerféle dolgot is jelenthet.
- Mondjon egyet.
- Önök elszigetelték a fiút. Talán ennek a világnak kívánja a végét. A Hadiskola végét. Vagy esetleg annak a világnak a végéről van szó, amelyben kisfiúként felnőtt, az otthonáról, ahonnan ide érkezett. De az is lehet, hogy nehéz elviselnie a tudatot, hogy hány gyerekkel elbánt már itt. Tudja, milyen érzékeny kölyök, s mivel már van a rovásán néhány csúnya testi sértés, bizony kívánhatja annak a fajta világnak a végét.
- Vagy egyikét sem a felsoroltak közül.
- Az elmejáték egy viszonyt fejez ki a gyerek és a számítógép között. Ketten együtt hoznak létre történeteket. Ezek a történetek igazak, olyan értelemben, hogy bennük visszatükröződík a gyerek életének a valósága. Ez minden, amit tudok.
- Én pedig azt tudom, Imbu őrnagy, hogy Peter Wiggin képe nem olyan kép volt, amit csak úgy elővehettünk az itteni, iskolai irattárunkból. Mi őróla semmiféle anyagot, se elektronikusat, se másmilyet, nem szereztünk be, amióta Ender ide érkezett. Márpedig ez kép frissen készült.
- Mindössze másfél év telt el, uram, hát mennyit változhatott ezalatt a fiú?
- Most egész másként viseli a haját. A szája is megváltozott a fogszabályozótól. Kaptan egy újonnan készült képet a Földről, és össze hasonlítottam. Az itteni, hadiskolai számító gép csak úgy juthatott hozzá ahhoz a képhez ha kikérte egy földi számítógépből. Méghozzá nem is olyanból, amely be van kapcsolva az NF-hez. Az ilyesmihez ugyanis rekvirálási felhatalmazás szükségeltetik. Nem sétálhatunk be csak úgy az észak-karolinai Guilford megyébe, hogy kikapjunk egy képet az iskolai irattárból. Van erre valakinek felhatalmazása ebben az iskolában?
- Nem érti, uram. A mi hadiskolai számítógépünk csak egy része NF hálózatának. Ha nekünk van szükségünk egy képre, nekünk kell igényelnünk, de ha az elmejáték programja dönt úgy, hogy kell neki a kép…
- Fogja magát, és elveszi.
- Nem minden szíre-szóra. Csak ha a gyerek érdekét szolgálja vele.
- Rendben van, az ő érdekét szolgálja. De miért? A bátyja veszedelmes alak, azért selejtezték ki ebből a programból, mert ő a legrosszabb emberi lény, akire valaha rátettük a kezünket. Miért olyan fontos hát Endernek? Még ennyi idő után is, miért?
- Őszintén bevallom, uram, nem tudom. És az elmejáték programja úgy van kitalálva, hogy abból sem tudhatjuk meg. Talán még maga a program sem tudja. Itt felderítetlen területen járunk.
- Úgy érti, a számítógép menet közben alakítja a történetet?
- Így is mondhatja.
- Hát, ettől egy kicsit jobban érzem magam. Azt hittem, én vagyok az egyetlen, aki ezt teszi.
Valentine egyedül ünnepelte meg Ender nyolcadik születésnapját új, greensborói házuk fákkal beültetett hátsó udvarában. Egy helyütt elsöpörte a földről a tűleveleket és egyéb leveleket, s egy gallyal belekarcolta a fiú nevét. Aztán ágacskákból és tűlevelekből kicsiny kunyhót készített, s apró tüzet gyújtott. A füst kanyarogva szállt föl a magas fenyők ágai és levelei között. Föl-föl az űrbe, biztatta némán. Föl, egészen a Hadiskoláig.
Levél sohasem jött, és amennyire tudták, hozzá sem érkeztek meg az ő leveleik. Amikor elvitték, apa és anya leültek az asztalhoz, s néhány naponként hosszú leveleket írtak. Nemsokára már csak egyszer írtak hetente, s hogy arra sem jött válasz, havonta egyszer. Már két éve, hogy elment, de levél nem jött, egyáltalán nem jött, és a születésnapjáról sem emlékeztek meg. Meghalt, gondolta a lány keserűen, mert elfelejtettük őt.
De Valentine nem felejtette el. A szüleinek nem hozta tudomására, s legfőképpen Peter előtt nem célzott rá sohasem, mennyit gondol Enderre, milyen gyakran ír neki levelet, noha tudja, hogy sohasem fog választ kapni rájuk. És amikor anya és apa bejelentették, hogy elköltöznek a városból, méghozzá éppen Észak-Karolinába, Valentine tudta, már nem is számítanak rá, hogy az életben még egyszer viszontlátják Endert. Hiszen elhagyják az egyetlen helyet, amit a fiú a lakóhelyüknek ismert. Hogyan találhatná meg őket itt, e fák között, eme örökké változó, súlyos égbolt alatt? Egész életében folyosók mélyén élt, s ha azóta is ott él a Hadiskolában, ott még kevésbé találkozik a szabad természettel. Mit értene meg ebből az egészből?
Valentine tudta, miért költöztek ide. Peter kedvéért. Azért, hogy fák és apró állatok között éljenek, kint a vad természetben, ahogy azt apa és anya elképzelte, s hogy ettől szelídüljön valamicskét az ő különös és félelmetes fiuk. És ez, bizonyos értelemben, be is következett. Peter nyomban feltalálta magát ebben az életformában. Hosszú sétákat tett a szabadban, át az erdőkön, ki a nyílt vidékre - néha egy teljes napra eltűnt, számítógépe mellett csupán egy-két szendvicscsel a hátizsákjában s egy kis bicskával a zsebében.
De Valentine tudta. Látta a földbe szúrt, gallyakra apró mancsainál és lábainál fölszegezett félig nyúzott mókust. Szinte látta, hogyan csalta tőrbe Peter, hogyan cövekelte ki, hogyan vágta gondosan ketté, ügyelve, nehogy fölsértse a hasát, s fejtette le róla a bőrt, szemét a rángatózó, vonagló izmokra szegezve. Mennyi idő kellett a mókusnak, hogy elpusztuljon? És Peter mindvégig ott ült, hátát talán épp annak a fának vetve, mely a mókus fészkét rejtette, s míg a kis állat élete elszivárgott, ő a számítógépével játszadozott.
A lány először elszörnyedt, s kis híján felugrott a vacsorától, látva, milyen jó étvággyal eszik, s milyen elevenen társalog Peter. De később átgondolta a dolgot, és rájött, hogy Peter számára ez talán olyálfajta varázslatot jelent, mint neki azok az apró tüzek; áldozat, mellyel úgy-ahogy lecsillapítja a lelkére vadászó sötét istenségeket. Inkább kínozzon mókusokat, mint gyerekeket. Peter mindig fájdalmat vetett, aztán nevelte, táplálta, s ha megérett, mohón behabzsolta - jobb, ha ilyen kicsiny, szapora dózisokban veszi magához, mintha kegyetlenségbe tompulva élné ki magát az iskolás gyerekek kárára.
- Mintagyerek - mondogatták a tanárai. - Lenne csak száz ilyen az iskolában, mint ő. Mindig készül, mindig idejében beadja a dolgozatait. Szeret tanulni.
De Valentine tudta, hogy az egész csak látszat. Igaz ugyan, hogy Peter valóban szeretett tanulni, de soha semmire nem a tanárok tanították őt. Otthon tanult; a számítógépével lehívta mindazt, amire kíváncsi volt a könyvtárakból és az adattárakból, áttanulmányozta őket, eltöprengett rajtuk, és mindenekfölött mindent megbeszélt Valentine-nal. Az iskolában pedig úgy tett, mintha izgalomba hozná az aznapra kirótt ostobácska lecke. Nahát! Nem is tudtam, hogy ilyenek a békák belülről, mondta, otthon meg azt vizsgálta a DNS filotikus kollációja révén, hogy a sejtek hogyan szerveződnek organizmusokká. Peter a színlelés nagymestere volt, és minden tanára bedőlt neki.
De még ez is jó volt. Peter többé sohasem verekedett. Sohasem erőszakoskodott. Jól kijött mindenkivel. Ez a Peter új ember volt.
Mindenki elhitte. Ez egy új Peter, mondogatta apa és anya, és Valentine sokszor úgy szeretett volna rájuk üvölteni. Ez nem az új Peter! Ez a régi Peter, csak most okosabb!
Hogy mennyire? Okosabb, mint te, apa. Okosabb, mint te, anya. Okosabb mindenkinél, akit valaha ismertetek.
Csak nálam nem okosabb.
- Mindig el kell döntenem, megöljelek-e, vagy mit csináljak - mondta Peter.
Valentine hátát a fenyőfa törzsének vetette, kicsiny tüzéből maroknyi hamvadó parázs lett.
- Én is szeretlek téged, Peter.
- Olyan könnyű lenne. Mindig égeted ezeket a hülye kis tüzeket. Csak leütnélek, és bedobnálak a tűzbe. Amilyen tűzbuzi vagy.
- Gondolkoztam már azon, hogy kiheréllek, amikor alszol.
- Dehogy gondolkoztál. Ilyesmikre te csak akkor gondolsz, ha én veled vagyok. A legjobbat hozom ki belőled. Nem, Valentine, úgy döntöttem, nem öllek meg. Úgy döntöttem, segíteni fogsz nekem.
- Én? - Pár éve Valentine még megrémült volna Peter fenyegetéseitől. De ma már nem félt annyira. Nem mintha kételkedett volna benne, hogy a fiú meg tudná ölni őt. Nem tudott olyan szörnyűségeket kitalálni, amelynek elkövetésére ne tartotta volna képesnek Petert. De - azt is tudta, hogy Peter nem őrült, legalábbis nem olyan értelemben, hogy ne tudna uralkodni magán. Jobban tudott uralkodni magán, mint akárki, akit a lány ismert. Kivéve talán saját magát. Peter képes volt rá, hogy vágyait elnapolja, ahogy és ameddig a szükség úgy kívánta, továbbá tökéletesen el tudta titkolni az érzelmeit. Valentine tehát tisztában volt vele, hogy holmi dührohamban Peter nem fog ártani neki. Ilyet csak akkor tenne, ha több előnnyel járna, mint kockázattal. Erről viszont szó sem volt. És emiatt a lány bizonyos értelemben tényleg jobban szerette Petert, mint a többieket. Mert ő kivétel nélkül mindig értelmes önérdekből tette, amit tett. És így a lánynők, ha meg akarta őrizni a biztonságát, csak annyit kellett tennie, hogy Petert biztosítsa az életben tartásához a fiúnak nagyobb érdeke fűződik, mint ha meghalna.
- Valentine, a dolgok lassan beérnek. Nyomon követtem az oroszországi csapatmozgásokat.
- Miről beszélsz?
- A világról, Val. Tudsz te Oroszországról? A nagy birodalomról? A Varsói Szerződésről? A Hollandiától Pakisztánig terjedő Eurázsia kormányzóiról?
- Nem hozzák nyilvánosságra a csapatmozgásaikat, Peter.
- Persze hogy nem. Ezzel szemben nyilvánosságra hozzák a személy- és teherforgalmi vasúti menetrendjeiket. Na, én ezeket elemeztem a számítógépemmel, és kiderítettem, hogy a meghatározott útvonalakon mikor haladnak végig a titkos csapatszállító szerelvények. Az elmúlt három évre visszamenőleg. Az utóbbi hat hónapban megsokasodtak. Készülődnek a háborúra; a szárazföldi háborúra.
- De hát a Liga? A hangyok? Velük mi van? Valentine nem tudta, mit akar ezzel az egésszel Peter, de a fiú gyakran kezdeményezett efféle beszélgetéseket, melyekben megvitatták a világban zajló eseményeket. Peter rajta próbálta ki az ötleteit, hogy lássa, mennyit kell még finomítania rajtuk. Eközben a lány is finomította a saját gondolatait. Rájött, hogy noha ritkán értettek egyet abban, hogy milyennek kellene lennie a világnak, a tekintetben ritkán voltak más véleményen, hogy milyen is valójában. Az idők során mind szakszerűbben szűrték ki a pontos információkat azokból a történetekből, melyeket a kétségbeejtően tudatlan, könnyen átejthető újságírók összehordtak. Peter csak hírhordának nevezte őket.
- A Polemarkhosz, ugye, orosz? És ő tudja, mi történik a flottával. Vagy rájöttek, hogy a hangyok végül is nem jelentenek számunkra fenyegetést, vagy nemsokára nagy csatára van kilátásunk. Akár így, akár úgy, a hangy háborúnak nagyjából vége. Már készülődnek a háború utáni időre.
- Ha csapatokat mozgatnak, az csakis a Sztrategosz irányításával történhet.
- Mindez belügy, nem lépi át a Varsói Szerződés határait.
Ez zavaró volt. A béke és együttműködés külsőre zavartalannak látszott szinte azóta, hogy elkezdődtek a hangy háborúk. Peter egy alapvető zavart fedezett föl a világ rendjében. A lány őrizte magában a képet, mint valami tiszta emléket, arról, hogy milyen volt a világ, mielőtt a hangyok békét kényszerítettek volna rá.
- Szóval megint úgy lesz, ahogy azelőtt volt.
- Némi változtatásokkal. A pajzsok gondoskodnak róla, hogy többé senki se vesződjön atomfegyverekkel. Ezentúl nem millió-, hanem csak százezerszám kell megölnünk egymást - vigyorgott Peter. - Val, ez várható volt. Pillanatnyilag van egy óriási nemzetközi flottánk és hadseregünk, méghozzá amerikai túlsúllyal. Ha a hangy háborúknak vége, ez az erő el fog tűnni, mert az egész a hangyoktól való félelemre épült fel. És egyszer csak körülnézünk, s azt fogjuk látni, hogy az összes régi szövetségnek vége, mind kimúlt, kivéve egyet, a Varsói Szerződést. És akkor majd a dollár fog farkasszemet nézni ötmillió lézerrel. A miénk lesz az aszteroidaövezet, de az övék lesz a Föld, és nélküle odakint egykettőre szőlő és lágy kenyér nélkül maradsz.
Valentine-t a leginkább az nyugtalanította, hogy Peteren az aggodalomnak nyoma sem látszott.
- Peter, miért gondolom én azt, mintha te ebben valami remek lehetőséget látnál Peter Wiggin számára?
- Mindkettőnk számára, Val.
- Peter, te tizenkét éves vagy. Én tíz. Nekik van egy külön szavuk az ilyen korú emberekre, mint mi vagyunk. Gyerekeknek hívnak, és kisegerekként kezelnek bennünket.
- Mi azonban nem úgy gondolkodunk, mint más gyerekek, ugye, Val? És nem úgy beszélünk, mint más gyerekek. És mindenekfölött nem úgy írunk, mint más gyerekek.
- Ahhoz képest, hogy a beszélgetésünk halálos fenyegetésekkel indult, Peter, azt hiszem, eltértünk a tárgytól. - De Valentine érezte, hogy elfogja az izgalom. Írásban ugyanis ő jobb volt, mint Peter. Ezt mindketten tudták. Peter még ki is mondta egyszer, amikor arról beszélt, hogy ő mindig észreveszi, mások mit utálnak a leginkább önmagukban, és ezzel kínozza őket, Val viszont mindig azt látja meg, mit szeretnek a legjobban magukban, és azzal legyezgeti a hiúságukat. Ez a beállítás cinikus volt, de igaz. Valentine meg tudott nyerni másokat a maga nézőpontjának rá tudta venni őket, hogy ők is akarják azt, amit szerinte akarniuk kell. Peter ezzel szemben csak félelmet tudott kelteni bennük az iránt, amitől szerinte félniük kellett. Amikor először hívta föl erre Valentine figyelmét, a lány megharagudott. Ő abban akart hinni, hogy azért tudja meggyőzni az embereket, mert igaza van, nem pedig azért, mert okos. De hiába hajtogatta magának, hogy ő soha nem akarta kihasználni az embereket, ahogy Peter tette, mégiscsak élvezte a tudatot, hogy a maga módján képes másokat befolyásolni. És nemcsak abban, hogy mit tegyenek. Valami módon azt is tudta irányítani, hogy mit akarjanak tenni. Szégyellte, hogy örömét leli ebben a hatalmában, s néha mégis rajtakapta magát, hogy használja. Tanároknál, hogy azt tegyék, amit ő akar, no meg a többi diák. Anyánál és apánál, hogy úgy lássák a dolgokat, ahogy ő. Néha még Petert is meg tudta győzni. Ez volt mind közül a legriasztóbb - hogy annyira meg tudta őt érteni, annyira együtt tudott vele érezni; hogy szinte belülről látta. Több volt benne Peterből, hogysem be merte volna vallani, bár néha összeszedte a bátorságát, és elgondolkodott róla. Míg Peter beszélt, ő ezt gondolta: te hatalomról álmodsz, Peter, de a magam módján nekem nagyobb hatalmam van, mint neked.
- Tanulmányoztam a történelmet - mondta Peter. 
Egyet-mást kezdek felismerni az emberi viselkedés rendszeréből. Vannak időszakok, amikor a világ újrarendezi önmagát, és ilyen időszakokban a helyesen megválasztott szavak képesek megváltoztatni a világot. Gondolj arra, hogy mit csinált Periklész Athénban, és Démoszthenész…
- Igen, sikerült kétszer is tönkretenniük Athént.
- Periklésznek igen, de Démoszthenésznek igaza volt Philipposszal szemben…
- Vagy provokálta őt…
- Látod? Rendszerint ezt teszik a történészek, ha kell, összekevernek okot és okozatot, mert bizonyos korszakokban a világ cseppfolyóssá válik, és ilyenkor nagyot lendít rajta a megfelelő hang a megfelelő helyen. Thomas Paine és Ben Franklin például. Bismarck. Lenin.
- Nem egészen hasonló esetek, Peter. - Most csak szokásból ellenkezett vele; látta, merrefelé irányul a gondolatmenete, és ő is úgy gondolta, hogy ez bizony lehetséges.
- Tőled aztán nem is vártam, hogy megértsd. Te még most is azt hiszed, hogy a tanároktól érdemes bármit is megtanulni.
Többet értek, mint gondolnád, Peter.
- Szóval te Bismarcknak képzeled magad?
- Olyannak képzelem magam, mint aki tudja, hogyan kell eszméket elültetni a közvéleményben. Veled még nem fordult elő, Val, hogy kigondoltál valami frázist, valami bölcsességet, ki is mondtad, aztán két hét vagy egy hónap múlva egy felnőtt szájából hallottad vissza, aki egy másik felnőttnek mondta, s közben mindkettő idegen volt? Vagy videón láttad viszont, vagy az egyik hálózaton ütötte meg a füledet?
- Én ilyenkor mindig azt hittem, hogy egy jóval korábban hallott dologról képzeltem azt, hogy én találtam ki.
- Tévedtél. A világon, kishúgom, talán csak két- vagy háromezer olyan okos ember van, mint mi. A legtöbbjük dolgozik valahol, hogy megéljen. Tanítanak a szerencsétlenek, vagy kutatómunkát végeznek. Csak elvétve akad közöttük olyan, aki valódi hatalmi helyzetben van.
- Gondolom, mi vagyunk azok a szerencsés kevesek.
- Vicces, mint a féllábú nyúl, Val.
- Amilyenből nyilván több is akad ezekben az erdőkben.
- És körbe-körbe ugrándoznak.
Valentine nevetett ezen a hátborzongató képen, és gyűlölte magát, amiért mulatságosnak találja.
- Val, mi ki tudjuk mondani azokat a szavakat, amelyeket két hét múlva mindenki hangoztat majd. Meg tudjuk csinálni. Nem kell kivárnunk, míg felnövünk, és szépen elhelyezkedünk valami foglalkozásban.
- Tizenkét éves vagy, Peter!
- De nem a hálózatokban. Ott annak mondom magam, aminek akarom, mint ahogy te is.
- A hálózatokban minket minden gond nélkül diákokként azonosítanak, és az igazi vitákba be sem szállhatunk, legföljebb hallgatóságként, ami azt jelenti, hogy mondani semmiképpen sem mondhatunk semmit.
- Van egy tervem.
- Mint mindig.; A lány úgy tett, mintha nem érdekelné, de közben feszülten figyelt.
- Teljes jogú felnőttként kerülhetünk be a hálózatokba, olyan néven, amilyet csak akarunk, ha apa rávezet bennünket az ő civil kártyájára.
- És miért tenné? Van már diák kártyánk. Mit mondasz neki, hegy civil kártyára van szükségem, mert át akarom venni a hatalmat a világ felett?
- Nem, Val. Én nem mondok neki semmit. Majd te. Elmondod, mennyire aggódsz miattam, amiért ilyen keményen dolgozom az iskolában, hogy jó eredményt érjek el. Te viszont tudod, hogy meg fogok tébolyodni, mert sohasem beszélgethetek értelmes emberekkel, mindenki leereszkedően beszél hozzám, mert fiatal vagyok, és így sohasem beszélgethetek velem egyenrangúval. Te be tudod bizonyítani, hogy ez a feszültség máris kikezdte az idegeimet.
Valentine-nak eszébe jutott a mókus az erdőben, és megértette, hogy még ez a lebukás is része volt Peter tervének. Vagy legalábbis beleillesztette, ha már a lebukás megtörtént.
- Egyszóval ráveszed, hogy engedje meg, hogy használhassuk az ő civil kártyáját. Azért, hogy beiktassák oda a személyazonosságunkat s titokban tarthassuk, kik vagyunk, hogy így az emberek megadhassák nekünk azt a tiszteletet, amit megérdemlünk.
Ha Valentine az eszmék terén jelentett is kihívást Peternek, ilyen dolgokban, mint ez, soha. Nem tudta azt mondani, hogy ugyan miből gondolod, hogy tiszteletet érdemelsz? Régebben olvasott Adolf Hitlerről. Kíváncsi lett volna, ő milyen lehetett tizenkét éves korában. Nem ész dolgában, nem ilyen értelemben hasonlította Peterhez, hanem talán abban, ahogy a tiszteletet sóvárogta. És hogy mit jelentett volna az a világnak, ha gyerekkorában elkapja egy cséplőgép, vagy eltiporja egy ló?
- Val - mondta Peter, tudom, mit gondolsz rólam. Szerinted én nem vagyok rendes ember.
Valentine megdobta egy tűlevéllel. - Nyilat röpítek a szívedbe.
- Régóta terveztem már, hogy beszélek veled. De visszatartott a félelem.
A lány a szájába vett egy másik tűlevelet, s a fiúra fújta. Majdnem egyenes vonalban esett le a földre.
- Újabb elhibázott lövés. - Vajon Peter miért tettette magát gyengének?
- Féltem, hogy nem hiszel nekem, Val. Nem hiszed el, hogy meg tudom csinálni.
- Elhiszem, Peter, hogy bármit meg tudsz csinálni, s talán meg is csinálsz.
- De még jobban féltem attól, hogy hiszel nekem, s megpróbálsz megállítani.
- Ugyan, Peter, elég, ha újra megfenyegetsz, hogy megölsz. - Hát tényleg azt hitte, hogy ezzel a "látod, milyen kedves, szerény kisfiú vagyok?" viselkedéssel el tudja őt bolondítani?
- Szeretem a fekete humort, ne haragudj. Tudod, hogy csak ugrattalak. Szükségem van a segítségedre. - Te pontosan az vagy, amire a világnak szüksége van. Egy tizenkét évesre, aki majd megoldja minden gondunkat-bajunkat.
- Nem tehetek róla, hogy most tizenkét éves vagyok. És arról sem tehetek, hogy épp most adódik a lehetőség. Most jött el az idő, amikor alakíthatom az eseményeket. A cseppfolyós állapotban lévő világban mindig demokrácia van, s ilyenkor az győz, aki a legszebben beszél. Mindenki azt hiszi, Hitler a katonái révén jutott hatalomra, mert ők olyan készséggel gyilkoltak, és ez részben igaz is, mert az igazi világban a hatalom mindig a haláltól és a szégyentől való félelemre épít. Őt elsősorban mégis szavak juttatták hatalomra, az, hogy a megfelelő szavakat mondta a megfelelő időben.
- Épp hozzá hasonlítottalak gondolatban.
- Én nem utálom a zsidókat, Val. Nem akarok elpusztítani senkit. És háborút sem akarok. Azt akarom, hogy a világ egységes legyen. Olyan rossz ez? Nem akarom, hogy visszatérjünk a régi módszerekhez. Olvastál a világháborúkról?
- Igen.
- Megint visszajuthatunk oda. Vagy jöhet még rosszabb is. Egyszer csak arra ébredhetünk, hogy bezárult körülöttünk a Varsói Szerződés. No lám, milyen vidám gondolat.
- Peter, mi gyerekek vagyunk, nem tudod felfogni? Iskolába járunk, növünk-növögetünk… - De még miközben ellenállt is, Valentine akarta, hogy a fiú meggyőzze.
Peter azonban nem tudta, hogy már győzött.
- Ha elhinném, ha elfogadnám, akkor tétlenül üldögélve kellene végignéznem, hogyan múlik el egyik lehetőség a másik után, és mire elérném a megfelelő életkort, már túl késő lenne. Hallgass meg, Val. Tudom, mit érzel irántam, hogy kezdettől fogva mi volt a véleményed rólam. Elvetemült, komisz testvér voltam. Kegyetlen voltam hozzád, s amíg nem vitték el, még kegyetlenebb voltam Enderhez. De nem gyűlöltelek benneteket. Szerettelek mindkettőtöket, de ugyanakkor az kellett… nekem hatalom kellett, érted? Számomra ez a legfontosabb, igazán ebben vagyok tehetséges, látom, hol vannak a gyenge pontok, tudom, hogyan kell hozzájuk férkőzni, felhasználni őket, nem is kell próbálkoznom, tudom, és kész. Ha üzletember lennék, és valami nagy céget vezetnék, addig küszködnék, mesterkednék, míg föl nem kerülnék mindennek a csúcsára - és mim lenne akkor? Semmim. Én vezetni fogok, Val, irányítani valamit - de annak olyasminek kell lennie, amit érdemes irányítani. Én olyan teljesítményt akarok véghezvinni, ami megéri a fáradságot. Világraszóló Pax Americanát. Olyat, hogy ha jön valaki más, miután megvertük a hangyokat, ha jön valaki, hogy megsemmisítsen bennünket, azt lássa, hogy már belaktunk ezernyi világot, békében élünk önmagunkkal, s minket már nem lehet elpusztítani. Érted? Meg akarom menteni az emberiséget az önpusztítástól.
A lány még sohasem hallotta ilyen komolyan beszélni a fiút. A hangjában most nyoma sem volt gúnyolódásnak vagy hazugságnak. Nagyot fejfödött e téren. Vagy az is lehet, hogy végül rátapintott az igazságra.
- Ezek szerint egy tizenkét éves fiú és a kishúga fogják megmenteni a világot?
- Hány éves volt Sándor? Nem máról holnapra fogom megcsinálni. Most még csak elkezdem. Ha segítesz.
- Nem hinném, hogy az is az aktushoz tartozott, amit azokkal a mókusokkal műveltél. Szerintem azért csináltad, mert szeretted csinálni.
Peter ekkor sírva temette arcát a kezébe. Val úgy gondolta, megjátssza magát, de aztán elgondolkodott. Mert ugye az is elképzelhető volt, hogy a fiú szereti őt, s most, hogy ilyen rémítő lehetőség nyílt meg előtte, még arra is hajlandónak mutatkozik, hogy leleplezze előtte a gyengeségét, csak hogy elnyerje Val szeretetét. Manipulál engem, gondolta a lány, de ez nem azt jelenti, hogy nem őszinte. Nedves volt az arca, amikor levette róla a kezét, s a szeme ki volt vörösödve.
- Tudom - mondta. - Ez az, amitől a legjobban féltem. Hogy tényleg szörnyeteg vagyok. Nem akarok gyilkos lenni, de egyszerűen nem tudom megállni.
A lány előtt még sohasem mutatta magát ilyen gyámoltalannak. Hogy te milyen okos vagy, Peter. Megőrizted a gyengeségedet, hogy most arra használhasd fel, hogy engem megindíts. És valóban meghatódott. Mert ha igaz volt, ha csak részben is, akkor Peter nem volt szörnyeteg, s így ő is kielégíthette a Peter-féle hatalomimádatát, s közben nem kellett attól félnie, hogy maga is szörnyeteggé válik. Tudta, hogy Peter most is számítóan viselkedik, de hitte, hogy számítása mélyén mégiscsak az igazat mondja. Ez a bizalom valahol egy hátulsó sarokban rejtőzött benne, de a fiú addig tapogatózott, míg végül megtalálta.
- Val, ha nem segítesz, nem tudom, mi lesz belőlem. De ha itt vagy, ha társam vagy mindenben, akkor visszatarthatsz attól, hogy olyanná váljak. Olyanná, mint a gonoszok.
A lány bólintott. Csak színleled, hogy megosztod velem a hatalmat, gondolta, de igazából, ha nem tudsz is róla, nekem van fölötted hatalmam.
- Megteszem. Segítek neked.
Mihelyt apa rávezette őket a kártyájára, kezdtek kimerészkedni az ismeretlen vizekre. Azoktól a hálózatoktól, melyek megkövetelték az igazi név használatát, távol maradtak. Nekik ez nem okozott gondot, mert igazi név csak a pénzszerzéshez kellett; márpedig ők nem pénzt akartak, hanem tiszteletet, s azt meg tudták szerezni. A megfelelő hálózatokon, hamis névvel, bárkik lehettek. Öregemberek, javakorabeli asszonyok, bárki - csak arra kellett vigyázniuk, hogy úgy is írjanak. Mást nem láttak belőlük, csak a szövegeiket, az eszméiket. A hálózatokon minden polgár egyenlőként kezdte.
Eleinte rögtönzött neveket használtak, s nem azokat, amelyekből Peter híres és befolyásos személyiségeket akart teremteni. Persze a nagy nemzeti és nemzetközi politikai fórumokon való részvételre nem hívták meg őket - amíg meghívást nem kaptak, vagy a résztvevők közé nem választották őket, addig csak hallgatóság lehettek. De már ott voltak és figyeltek, elolvastak néhány nagy név által jegyzett értekezést, tanúi voltak azoknak a vitáknak, melyek ott folytak a saját számítógépük képernyőjén.
És azokon a kisebb tanácskozásokon, melyeken közönséges halandók tettek észrevételeket a nagyszabású viták kapcsán, itt-ott már nekik is voltak megjegyzéseik. Peter először azon erősködött, hogy igenis lazítsanak.
- Nem tudhatjuk meg, milyen hatást gyakorol az írói stílusunk, ha nem kapunk válaszokat - márpedig ha szelídek vagyunk, senki sem fog válaszolni.
Nem voltak szelídek, és az emberek reagáltak rájuk. A nyilvános hálózatokon keresztül küldött válaszok olyanok voltak, mint az ecet; amelyeket pedig közvetlenül nekik postáztak, mintha méreggel itatták volna át. De megtudták, mit tartanak írásukban gyerekesnek, éretlennek. És mind jobbak lettek.
Amikor Peter elégedetten megállapította, hogy már tudnak felnőtt módjára írni, megölte régi személyazonosságukat, és azon kezdett dolgozni, hogy most már valóban felhívja magukra a figyelmet.
- Azt a látszatot kell kelteni, mintha teljesen független személyiségek volnánk. Más-más időpontban más-más témákról fogunk írni. Sohasem hivatkozunk egymásra. Te elsősorban a nyugati partvidéki hálózatokon működsz majd; én meg leginkább a délin. Természetesen helyi ügyekben. És most csináld meg a házi feladatodat.
Ki-ki megcsinálta a maga házi feladatát. Apa és anya néha aggódott amiatt, hogy Peter és Valentine folyton együtt vannak - hónuk alatt az elmaradhatatlan számítógéppel. De nem szólhattak egy szót sem a jegyeik jók voltak, és Valentine annyira, de annyira jó hatással volt Peterre. Elérte, hogy Peter magatartása minden téren megváltozzon. Jó időben együtt üldögéltek kint az erdőben, ha pedig esett, akkor kisvendéglőkben és télikertekben fogalmazták politikai fejtegetéseiket. Peter gondosan megtervezte mindkettőjük személyiségét, úgy, hogy egyik se rendelkezzék az ő minden eszméjével; sőt, akadt még néhány tartalék személyazonosság is, olyanok, melyek szükség esetén egy harmadik pártvéleményt fogalmazhattak meg.
- Hadd találjanak mindketten követőkre - mondta Peter.
- Akkor írd meg magad! - kiáltotta egyszer végképp elkeseredve Val, mert újra meg újra át kellett írnia a szöveget, de Peternek sehogy sem tetszett.
- Nem tehetem - válaszolta a fiú. - Nem hangozhatnak ugyanúgy. Soha. Ne felejtsd el, egy napon olyan híresek leszünk, hogy valaki nekilát majd, hogy elemezze az írásainkat. Mindannyiszor ki kell derülnie, hogy két különböző személy vagyunk.
A lány tehát írta tovább. A hálózatokban leginkább Démoszthenészként szerepelt; Peter választotta neki a nevet. Magát Locke-nak hívta. Nem is volt vitás, hogy álnevekről van, szó, ám ez is beletartozott a tervbe.
- Ha van egy kis szerencsénk, majd elkezdik találgatni, kik vagyunk.
- Ha elég híresek leszünk, a kormány meg fogja találni a módját, hogy rájöjjön.
- Addigra már olyan védettek leszünk, hogy sokat nem árthatnak nekünk. Az embereket esetleg megrázkódtatásként fogja érni, hogy Démoszthenész és Locke mögött két gyerek rejtőzik, de akkor már csak szokásból is hallgatni fognak bennünket.
Kezdtek vitákat kidolgozni, melyek megfeleltek saját karakterüknek. Valentine-nak kellett megfogalmazni egy kezdő állítást, melyre rögtönzött néven Peternek kellett válaszolnia. Kívánatos volt, hogy a válasz intelligens legyen, a vita pedig eleven, tele okos szúrásokkal, jó politikai retorikával előadva. Valentine szellemes alliterációi révén mondatai könnyen megjegyezhetőek voltak. A következő lépés az volt, hogy kellő időbeli eltéréssel, azt a látszatot keltve, hogy ott, a helyszínen születnek, bedobják a vitát a hálózatba. Előfordult, hogy mások is tettek egy-egy megjegyzést, de Peter és Val ezeket rendszerint figyelmen kívül hagyta, vagy épp csak az elhangzottakhoz némileg igazodva változtattak valamit saját megjegyzéseiken.
Peter gondosan vezette legemlékezetesebb mondásaik listáját, majd időről időre utánanézett, nem bukkannak-e fel másutt is e frázisok. Ha nem is mindegyik, de legtöbbjük megismétlődött valahol, olykor még a tekintélyesebb hálózatok legfőbb vitáiban is.
- Olvasnak bennünket - jegyezte meg Peter. - Már terjednek az eszméink.
- Vagy ha más nem, a szólamaink.
- Épp ez a mérce. Van már valamennyi befolyásunk. Még név szerint nem idéznek bennünket, de olyasmiken vitatkoznak, amiket mi dobtunk be a köztudatba. Segítünk a napirend összeállításában. Legalábbis afelé tartunk.
- Meg akarunk jelenni a legfontosabb vitákban? - Nem. Megvárjuk, míg ők kérnek fel rá minket. Csak hét hónapja csinálták még, amikor az egyik nyugati partvidéki hálózat üzent Démoszthenésznek. Heti rovatot ajánlottak neki egy jól menő hírhálózatban.
- Nem tudok hetenként megcsinálni egy hasábot - mondta Valentine. - Eddig még havi rovatom se volt.
- A kettő nem függ össze - felelte Peter. - Nálam igen. Én még gyerek vagyok.
- Mondj nekik igent, azzal, hogy nem szeretnéd fölfedni a valódi személyazonosságodat, s ezért hálózati időben kéred a honoráriumodat. És adjanak egy új belépőkódot, olyat, ami a társaság tagjait illeti meg.
- Így ha a kormány le akar nyomozni…
- Csak egy olyasvalakit talál, aki a Hálózati Hívón keresztül tud bejelentkezni. Apa kártyájáról szó sem fog esni. Én csak azt nem értem, hogy miért volt nekik fontosabb Démoszthenészt megszerezni, mint Locke-ot.
- A tehetség rögtön megmutatkozik.
Játéknak szórakoztató volt. De Valentine nem értett egyet némely állásfoglalásokkal, melyeket Peter erőltetett rá Démoszthenészre. Démoszthenész szép lassan egy paranoiás Varsó-ellenes íróvá nőtte ki magát. A lányt ez azért zavarta, mert Peter volt az egyetlen, aki tudta, hogyan kell félelmet ébreszteni az írásaival - a lánynak mindig tőle kellett ötletet merítenie ahhoz, hogy ő is megtegye ugyanezt. Közben a fiú Locke-ja alkalmazkodott a lány visszafogott, empátiával teli stratégiájához. Ennek bizonyos értelemben volt értelme. Azáltal, hogy a lányt rávette a Démoszthenész-féle írásokra, benne is kialakult némi beleérző képesség, valahogy úgy, ahogy Locke tudott játszani mások félelmeivel. A legfontosabb hatást mégiscsak az jelentette, hogy a lány eltéphetetlenül Peterhez volt kötve. Nem fordulhatott elő, hogy gondol egyet, és a saját céljaira veszi igénybe Démoszthenészt. Nem tudta volna, hogyan kell használnia. A dolog mégis két irányban működött. Peter sem tudta a lány nélkül megírni Locke szövegeit. Vagy igen?
- Azt hittem, az az elképzelésed, hogy egyesíted a világot. Ha ezt úgy írom meg, ahogy szerinted meg kell írnom, Peter, akkor a Varsói Szerződés felbontása érdekében háborúra szólítok fel.
- Nem háborúra, csak a hálózatok megnyitására és lehallgatási tilalomra. Az információk szabad áramlására. A Liga határozatainak végrehajtására, az istenért!
Valentine ösztönösen Démoszthenész hangján szólalt meg, még ha nyilván nem Démoszthenész véleményét mondta is.
K őztudott, hogy a Varsói Szerződésre úgy kellett tekinteni, mint olyan entitásra, melyben azok a szabályok érvényesek. A nemzetközi szabad mozgás továbbra is nyitott - de a Varsói Szerződés nemzetei között ezek belső ügyekként tartatnak nyilván. Pontosan ezért engedték meg készségesen, hogy a Ligában amerikai hegemónia alakuljon ki.
- Te Locke szerepét vitatod, Val. Bízzál bennem. Követelned kell a Varsói Szerződéstől, hogy mondjon le a hivatalos státusról. Egy sor embert ténylegesen magadra kell haragítanod. Aztán később, ha már kezded fölismerni, hogy a kompromisszumra szükség van…
- Akkor többé majd nem hallgatnak rám, hanem letérnek az útról, hogy harcolhassanak valami háborúban.
- Bízzál bennem, Val. Tudom, mit csinálok.
- Honnan tudod? Semmivel sem vagy okosabb nálam, és, te se csináltad ezt még soha.
- Én tizenhárom éves vagyok, te pedig tíz. - Majdnem tizenegy.
- És én tudom, hogy működnek az ilyen dolgok. - Jól van, úgy csinálom, ahogy te mondod. De az ilyen szabadság vagy halál dolgok közül, egyre sem leszek kapható.
- Leszel bizony arra is.
- És egy napon, amikor majd elkapnak bennünket, és megkérdezik, a húgod miért uszított háborúra, fogadok, azt feleled nekik, te tanácsoltad, hogy ezt tegyem.
- Biztos vagy benne, kis hölgy, hogy nem menstruálsz?
- Gyűlöllek, Peter Wiggin.
Valentine-t mindennél jobban idegesítette, amikor a cikke egyszerre több helyi újságban is megjelent, és apa is elolvasta, sőt idézett is belőle az asztalnál.
- Végre egy értelmes ember - állapította meg, majd azok közül a részek közül idézett valamit, amiket Valentine a legjobban utált saját írásából. - Jó együtt dolgozni ezekkel az uralomra törő oroszokkal, miközben odakint lesben állnak a hangyok, csak azt nem értem, hogy miután győzünk, a civilizált világ fele lényegében rabszolgasorba fog süllyedni. Te érted, drágám?
- Szerintem túlságosan komolyan veszed ezt az egészet - felelte anya.
- Szeretem ezt a Démoszthenészt. Tetszik, ahogy gondolkodik. Meglep, hogy nem találkozni vele a fő hálózatokban - kerestem a nemzetközi kapcsolatokat taglaló vitákban, és képzeld, soha egyikben sem vett még részt.
Valentine-nak elment az étvágya, fel is állt az asztaltól. Kisvártatva Peter is követte.
- Látom, nem szeretsz apának hazudni - mondta. Akkor hát mi legyen? Tulajdonképpen nem hazudsz neki. Meg se fordul a fejében, hogy valójában te vagy Démoszthenész, és Démoszthenész nem olyan dolgokat mond, amelyeket te igazán elhiszel. Így aztán kioltják egymást, együttesen nullát tesznek ki.
- Épp az ilyen okfejtések teszik Locke-ot olyan seggfejjé. - A lányt azonban nem az zavarta igazából, hogy hazudik apának; inkább maga az a tény, hogy apa valóban egyetértett Démoszthenésszel - holott a lány azt hitte, csak a bolondok fognak igazat adni neki.
Néhány nap múlva felkérték Locke-ot, írjon egy cikket a New England hírhálózat számára, s abban fejtsen ki Démoszthenésszel ellenkező véleményt.
- Nem rossz két gyerek esetében, akik között legföljebb nyolc fanszőrnyi a különbség - jegyezte meg Peter.
- Hosszú az út egy újságcikk megírása és a világ kormányzása között - figyelmeztette Valentine. Olyan hosszú, hogy még soha senki nem tette meg.
- De bizony megtették. Legalábbis az erkölcsi megfelelőjét. Az első cikkemben aljas dolgokat fogok állítani Démoszthenészről.
- Nos, Démoszthenész észre sem fogja venni, hogy Locke létezik egyáltalán.
- Pillanatnyilag.
Most, hogy a cikkírásból származó jövedelem teljes mértékben az azonossági kártyájukon volt számon tartva, apa kártyáját csak alkalmi személyazonosságokra vették igénybe. Anyának feltűnt, hogy túl sok időt töltenek a hálózatokon.
- A túlzásba vitt munka megárt - figyelmeztette Petert.
Peter elengedte egy kicsit a kezét, hadd remegjen, és azt felelte
- Ha úgy gondolod, hogy abba kéne hagynom, azt hiszem, most képes lennék rá, hogy féken tartsam a dolgokat, de igazán.
- Nem, nem - tiltakozott anya. - Nem azt akarom, hogy hagyd abba. Csak… légy óvatos, ennyi az egész. - Óvatos vagyok, mami.
Semmi sem lett más, semmi sem változott egy év alatt. Ender biztosan tudta ezt, s az egész mégis mintha megkeseredett volna. Továbbra is ő állt a ranglista élén, s már senki sem vonta kétségbe, hogy méltán. Kilencéves korára toonvezér volt a Petra Arkanian parancsnok vezette Főnix Hadtestben. Folytatta az esti kiképző gyakorlótok levezetését, immár egy parancsnokok által kijelölt elit csapattal - de minden Fióka is részt vehetett rajta, ha akart. Már Alai is toonvezér volt egy másik hadtestben, és megmaradtak jóbarátoknak; Shen ugyan nem volt vezér, ám ez nem jelentett akadályt. Dink Meeker végül elfogadta a parancsnokságot, s felváltotta Nagyorrú Rose-t a Patkány Hadtest élén. Minden jól megy, nagyon jól, jobbat nem is remélhettem volna…
Akkor miért gyűlölöm az életemet?
Végigment a gyakorlatokon és játékokon. Szívesen tanította a toonjában lévő fiúacat, és ők hűségesen követték az utasításait. Mindenki tisztelettel és hódolattal közeledett feléje az esti-gyakorlatokon. Eljöttek a parancsnokok, hogy végignézzék, mit csinál. Katonák járultak az ebédlőben az asztalához, kérve, hogy leülhessenek hozzá. Még a tanárok is becsülték.
Annyi, de annyi tiszteletet kapott, hogy a legszívesebben üvöltött volna tőle.
Figyelte hadtestében a kicsiket, a Fióka-csapatukból frissen kikerülteket, hogyan játszanak, hogyan figurázzák ki a vezetőiket, amikor azt hiszik, nem látja őket senki. Figyelte a Hadiskolában egymást már évek óta ismerő, régi barátok közti bajtársias viszonyt, azt, ahogy vígan, nevetve elevenítik fel a régi csatákat, az egykor végzett katonákról, parancsnokokról őrzött emlékeiket.
Az ő régi barátai azonban nem nevetgéltek és nem idézgettek emlékeket. Csak dolgoztak. A hírek és izgalmak mind a játék körül forogtak, azon túl nem volt semmi. Aznap este mégis történt valami gyakorlatozás közben. Ender és Alai épp a nyílt űri manőverek árnyalatnyi különbségeiről beszélgettek, amikor odajött Shen, néhány percig csendben hallgatta őket, majd váratlanul megragadta Alai vállát, és azt kiáltozta
- Nova! Nova! Nova! - Alaiból kipukkadt a nevetés, Ender pedig percekig hallgatta őket, amint felidézték egy régebbi csata emlékét, melynek során a valóságos nyílt téri manővezerésben ki kellett térniük az idősebb fiúk elől, és…
Hirtelen eszükbe jutott, hogy Ender is ott van. - Bocsáss meg, Ender - mondta Shen.
Bocsáss meg. Miért? Mert barátok?
- Én is ott voltam, ami azt illeti - mondta Ender. És akkor újra bocsánatot kértek. És vissza a munkához. Vissza a tisztelethez. És Ender rádöbbent, hogy eszükbe sem jutott, hogy a nevetésükbe, a barátságukba ő is beletartozik.
De hát hogyan is gondolhatták volna, hogy én is ott voltam? Nevettem velük? Belekapcsolódtam a beszélgetésükbe? Csak álltam ott, s figyeltem, mint egy tanár.
És így is gondolnak rám. Tanár. Legendás katona. Nem közülük való. Az ilyet az ember nem öleli át, és nem súg salaamot a fülébe. Az egész addig tartott csak, míg Ender áldozatnak tűnt. Amíg sebezhetőnek látszott. De most már mester, tehát teljesen és tökéletesen magára maradt.
Sajnáld magad, Ender. Végighevert az ágyán, s beütötte a szavakat a számítógépbe. SZEGÉNY ENDER. Aztán kinevette magát, és kitörölte a szavakat. Az iskolában nem egy fiú vagy lány cserélne boldogan helyet velem.
A képernyőre hívta a fantáziajátékot. Most is, mint már oly sokszor, átment a falun, melyet a törpék építettek az Óriás testéből készült domb belsejében. Könnyen emeltek szilárd falakat, hisz a bordák már amúgy is megfelelően görbültek, s a hely is épp elég volt közöttük az ablakok számára. Így osztották különálló lakásokra a tetemet, melyek az Óriás gerincén végighaladó útra nyíltak. A nyilvános amfiteátrumot a medenceüregben mélyítették ki, s a közösség pónijait az Óriás lába között legeltették. Ender igazából nem nagyon tudta, mit csinálnak a törpék, amikor munkához látnak, de mivel fagyták, hadd vonuljon át békén a falun, viszonzásul ő se bántotta a törpéket.
A gyakorlótér alappontjáról átugrott a medencecsontra, és átvágott a legelőn. A pónik visszarettentek tőle, ő azonban nem ment utánuk. Ender ekkor már nem értette a játék működését. Régen, még mielőtt eljutott volna a világ végére, minden harc volt, megoldandó rejtvény- semmisítsd meg az ellenséget, mielőtt ő pusztít el téged, vagy találd ki, hogyan juthatsz túl az akadályon. De most nem támadott senki, nem volt háború, és bárhová ment, sehol nem találkozott semmiféle akadállyal.
Kivéve persze a világ végi kastélyban lévő szobát. Már csak az az egy veszélyes hely maradt. És akármennyit esküdözött is Ender, hogy nem teszi, mégis mindig visszament oda, mindig megölte a kígyót, mindig belenézett a bátyja arcába, és utána, akármit csinált is, mindig meghalt.
Nem volt ez másként most sem. Megpróbálta az asztalon fekvő késsel lekaparni a maltert, hogy kihúzhasson egy követ a falból. De mihelyt rést ütött a malteron, víz zúdult ki rajta, s Ender végignézte, amint alakja, elveszítve maga fölött az uralmat, vadul küzd életéért, a fulladás ellen. Szobájában eltűntek az ablakok, a víz megemelkedett, s a belefulladt a vízbe. A tükörből pedig mindvégig Peter Wiggin arca figyelte őt.
Itt estem csapdába, gondolta Ender, beleestem a világ vége csapdájába, ahonnan nem vezet ki út. És most már tudta, miféle keserű ízt érez minden siker ellenére, amit a Hadiskolában elért. A reménytelenség íze volt az.
Amikor Valentine megérkezett, az iskola ajtajában egyenruhás emberek álltak. Nem úgy, mint az őrök, nem is álltak, inkább őgyelegtek, mintha arra várnának, hogy odabent valaki végezzen az ügyeivel. A Nemzetközi Flotta tengerészeinek egyenruhája volt rajtuk, az, amit a videókon látott véres csatákból mindenki ismert. Ettől egyfajta regényes légkör töltötte be aznap az iskolát, s a gyerekek óriási izgalomban voltak.
Nem úgy Valentine. Neki a dolog egyrészt Endert juttatta az eszébe, másrészt félelmet ébresztett benne. Valakit nemrégiben dühödt megjegyzésekre ingereltek Démoszthenész összegyűjtött írásai. A kommentárt, s következésképpen az ő munkásságát is, a nemzetközi kapcsolatok hálózatának nyílt konferenciáján vitatták meg, ahol a korszak legtekintélyesebb emberei közül néhányan támadták, mások viszont a védelmükbe vették Démoszthenészt. A lányt a leginkább egy angol megjegyzése nyugtalanította: "Akár tetszik Démoszthenésznek, akár nem, örökké nem maradhat inkognitóban. Túl sok okos embert haragított magára, és túl sok bolondot bűvölt el, hogysem sokáig rejtőzhetne e felettébb találó álnév mögött. Vagy maga leplezi le magát, hogy a hülyeség általa hadrendbe állított erőinek vezetését elvállalja, vagy ellenségei teszik meg ugyanezt, hogy a betegséget, mely ilyen romlott és torz elme kialakulásához vezetett, jobban megértsék."
Peter el volt ragadtatva, de hát ez várható is volt tőle. Valentine félt, hogy Démoszthenész gonosz lénye épp elég hatalmasságot bosszantott fel ahhoz, hogy most már valóban kinyomozzák, ki is ő. Még ha az amerikai kormányt akadályozta is ebben az alkotmány, a Nemzetközi Flotta nyugodtan megtehette. És íme, sehol másutt, épp a Western Guilford Középiskola előtt kell gyülekeznie NF-csapatoknak. Mintha bizony az volna a szokás, hogy itt szedik össze a sorköteles tengerészeket.
Ezért aztán nem érti meglepetésként, hogy a számítógépét bekapcsolva egy üzenet vándorol körbe a képernyőn.

KÉRLEK, KAPCSOLD KI, ÉS MENJ
AZONNAL DR. LINEBERRY IRODÁJÁBA!

Valentine idegesen várakozott az igazgatói iroda előtt, míg végre Lineberry doktor kinyitotta az ajtót, és intett, hogy lépjen be. Látva, hogy a szoba egyetlen kényelmes székében egy NF-ezredesi egyenruhát viselő, pocakos férfi ül, az utolsó kétsége is elszállt.
- Te vagy hát Valentine Wiggin - szólalt meg a férfi. - Igen - suttogta a lány.
- Én Graff ezredes vagyok. Már találkoztunk. Mikor? Mikor volt neki bármiféle dolga az NF-fel? - Azért jöttem, hogy néhány szót válthassunk bizalmasan a bátyádról.
Tehát nemcsak rólam van szó, gondolta a lány. Tudnak Peterről. Vagy ez most valami új? Csinált valami hülyeséget? Azt hittem, már nem csinál hülyeségeket.
- Valentine, olyan ijedtnek látszol. Nincs rá okod. Ülj le, kérlek. Megnyugtathatlak, a bátyád jól van. Felülmúlta minden várakozásunkat.
Valentine óriási megkönnyebbüléssel jött rá, hogy Ender miatt jöttek. Ender. Nincs itt szó semmiféle büntetésről, ellenben a kis Enderről van szó, róla, aki oly régen eltűnt már, aki nem kaphatott szerepet Peter terveiben. Szerencséd volt, Ender. Elmentél, még mielőtt Peter belevitt volna ebbe az összeesküvésbe.
- Mit érzel a bátyád iránt, Valentine? - Ender iránt?
- Persze.
- Mit érzek iránta? Hatéves kora óta nem láttam, még csak nem is hallottam felőle.
- Lineberry doktor, megbocsát nekünk? Lineberry megsértődött.
- Igaz is, Lineberry doktor, azt hiszem, Valentine és én eredményesebb beszélgetést folytathatunk, ha közben sétálunk. Odakint. Távol a felvevő készülékektől, melyeket az ön helyettese szerelt föl ebben a szobában.
Ez volt az első eset, hogy Valentine szótlannak látta Lineberryt. Graff ezredes leemelte az egyik képet a falról, s lehúzta a mögötte lévő parányi adóegységet a hangérzékeny membránnal együtt.
- Olcsó, de hatásos - mondta. - Azt hittem, tud róla.
Lineberry átvette a kis készüléket, és nehézkesen visszaült az íróasztalához. Graff kivezette a szobából Valentine-t.
Kisétáltak a futballpályára. A katonák tisztes távolból követték őket, olyanformán, hogy egy széles körív mentén fölfejlődve minden oldalról védelmet nyújtsanak.
- Valentine, segítened kell nekünk Ender érdekében.
- Milyen segítségre gondol?
- Még ezt sem tudjuk pontosan. Ahhoz is a te segítséged kell, hogy kitaláljuk, miben segíthetsz nekünk.
- Mégis mi a baj?
- Már ezzel is gondban vagyunk. Nem tudjuk. Valentine akaratlanul is elnevette magát.
- Három éve nem láttam őt! Maguk meg végig vele voltak odafönt!
- Valentine, nekem több pénzembe került, hogy iderepüljek a Földre s majd vissza a Hadiskolába, mint amennyit apád egész életében keresni fog. Nem szoktam csak úgy, alkalomszerűen ingázni.
- A király álmot látott - mondta Valentine -, de elfelejtette, mi volt az, felszólította hát bölcs tanácsadóit, magyarázzák meg álmát, különben meghalnak. Csak Dániel tudta megfejteni, mert ő próféta uralt.
- Te olvastad a Bibliát?
- Idén klasszikus művekkel foglalkozunk az angol fakultáción. Én nem vagyok próféta.
- Bárcsak mindent elmondhatnék neked Ender helyzetéről. De az órákba, esetleg napokba telne, és utána védőőrizetbe kellene helyezzelek, annyi szigorúan titkos dologról szereznél tudomást. Inkább azt nézzük meg, mit tehetünk korlátozott ínformációk birtokában. Van egy játék, amit a számítógéppel játszanak a diákjaink. - És elmesélte a lánynak a világ végét, a bezárt szobát és Peter képét a tükörben.
- A számítógép teszi oda a képet, nem Ender. Miért nem kérdezik meg a számítógépet?
- A számítógép nem tudja. - És nekem tudnom kellene?
- Amióta Ender nálunk van, most másodszor viszi zsákutcába ezt a játékot. Olyanná változtatja, amelynek, úgy látszik, nincs megoldása.
- Első ízben végül talált megoldást? - A legvégén.
- Akkor adjanak neki időt, talán ezt is megoldja. - Nem vagyok benne biztos. Valentine, a fivéred egy nagyon boldogtalan kisgyerek.
- Miért?
- Nem tudom.
- Ugye, maga nem sokat tud?
Valentine egy pillanatig azt hitte, hogy a férfi feldühödik, árira az inkább elnevette magát.
- Nem, nem sokat. Valentine, miért látja Ender örökké a bátyátokat, Petert a tükörben?
- Nincs rá oka. Hülye dolog. - Miért hülye?
- Mert ha van valaki, aki pontosan az ellentéte Endernek, hát az Peter.
- Mennyiben?
Valentine nem tudta, hogyan válaszoljon úgy, hogy ne sodorja magukat veszélybe. Nagy baj lehet abból, ha túl sok kérdés hangzik el Peterrel kapcsolatban. Valentine ismerte annyira a világot, hogy tudja, ha nem is venné komolyan senki Peter világuralomra törő terveit, mint amely veszélyt jelenthet a létező kormányokra, attól még igenis dönthetnek úgy, hogy Peter bolond, ki kell gyógyítani a megalomániájából.
- Arra készülsz, hogy hazudj nekem - jegyezte meg Graff.
- Arra készülök, hogy semmi többet ne mondjak magának - felelte Valentine.
- És félsz. Miért félsz?
- Nem szeretem, ha a családomról kérdezgetnek. Hagyja ki ebből a családomat.
- Valentine, én igyekszem ebből kihagyni a családodat. Hozzád jöttem, ezért nem is kell tesztsorozatba kezdenem Petert illetően, s a szüleidet sem kell megkérdeznem. Azon vagyok, hogy ezt a problémát most oldjam meg, azzal a személlyel, akit Ender a világon legjobban szeret, akiben a leginkább megbízik, és aki talán az egyetlen, akit szeret és akiben bízik egyáltalán. Ha így ezt nem tudjuk megoldani, akkor őrizetbe vesszük a családodat, és attól kezdve azt csinálunk, amit akarunk. Itt nem holmi csekélységről van szó, s én nem fogok csak úgy elmenni.
Az egyetlen, akit Ender szeret, és akiben bízik egyáltalán. Valahol mélyen sajogni kezdett benne a fájdalom, a szánalom, a szégyen, amiért lám, most Peter áll hozzá közel, Peter lett az élete központja. Neked, Ender, tüzeket gyújtok a születésnapodon. Peternek segítek, hogy teljesítse minden álmát.
- Sosem gondoltam magáról, hogy rendes ember. Akkor sem, amikor eljött, hogy elvigye Endert, és most sem.
- Ne tégy úgy, mintha egy semmiről sem tudó kislány volnál. Láttam, milyen teszteket csináltál kiskorodban, és ami a jelent illeti, hát nem sok egyetemi tanár tudna lépést tartani veled.
- Ender és Peter gyűlölik egymást.
- Ezt tudtam. Azt mondtad, egymás ellentéte Miért?
- Peter… ő néha nagyon utálatos tud lenni.
- Utálatos? Milyen értelemben?
- Aljas. Aljas és kész.
- Valentine, Ender érdekében kérlek, mondd el, mi csinál Peter, amikor aljas.
- Sokszor fenyegetőzik, hogy megöl valakit. Nem gondolja komolyan. De amikor kicsik voltunk, Ender is meg én is féltünk tőle. Azt mondta, megöl bennünket. Pontosabban azt mondta, megöli Endert.
- Ebből mi is megfigyeltünk valamit.
- A monitor miatt volt.
- Ennyi az egész? Mesélj nekem még Peterről. Így aztán a lány mesélt neki azokról a gyerekekről, akikkel Peter együtt járt az ilyen-olyan iskoláiban. Ütni nem ütötte, csak kínozta őket. Kinyomozta, mit szégyellnek a leginkább, s azt elmondta annak, akinek a megbecsülésére az illető gyerek a legjobban sóvárgott. Kiderítette, ki mitől fél a leginkább, s gondoskodott róla; hogy ki-ki minél gyakrabban szembesüljön vele.
- Enderrel is megtette ezt? Valentine megrázta a fejét.
- Biztos vagy benne? Endernek nem volt gyenge pontja? Valami, amitől a legjobban félt, vagy amit a leginkább szégyellt?
- Ender sohasem tett olyasmit, amit szégyellnie kellett volna. - És ekkor Valentine váratlanul, saját, mélyen elrejtett szégyenében, amiért elfelejtette és elárulta Endert, sírva fakadt.
- Miért sírsz?
Újra megrázta a fejét. Hogyan magyarázza el, milyen érzésekkel gondol az öccsére, aki olyan jó volt, akit oly sokáig oltalmazott, és milyen érzés arra gondolni utána, hogy lám, most meg Peter szövetségese, Peter segítője, Peter rabszolgája, méghozzá egy olyan fondorlatos ügyben, amelyben neki nincs semmiféle befolyása? Ender sohasem adta meg magát Peternek, én azonban megváltoztam, olyannyira a részévé váltam, mint Ender soha.
- Ender sohasem engedett - mondta.
- Minek?
- Peternek. Nem engedte, hogy olyan legyen, mint Peter. 
Némán lépkedtek végig a gólvonal mentén.
- Hogy lehetett volna Ender valaha is olyan, mint Peter?
Valentine megborzongott. - Már mondtam magának.
- De hát Ender sohasem tett olyasmit. Ő csak egy kisfiú volt.
- De azért mindketten akartuk. Mindketten… meg akartuk ölni Petert.
- Ó!
- Nem, ez nem igaz. Sohasem mondtuk ki. Ender sohasem mondta, hogy ilyet akarna tenni. Én csak… csak gondoltam. Én voltam az, nem Ender. Ő sohasem mondta, hogy meg akarná ölni Petert.
- Ő igazából mit akart?
- Ő egyszerűen csak nem akart olyan lenni… - Milyen?
- Peter kínozza a mókusokat. Kicövekeli, aztán elevenen megnyúzza őket, aztán ott ül és figyeli, hogyan pusztulnak el. Csinálta, de már nem csinálja. De régebben csinálta. Ha Ender tudta volna, ha látta volna őt, azt hiszem, ő…
- Mit tett volna? Megmenti a mókusokat? Megpróbálja meggyógyítani őket?
- Nem, akkoriban nem tudtuk… visszacsinálni azt amit Peter csinált. Vele nem lehetett szembeszállni. De Ender kedvesen bánna a mókusokkal. Érti? Etetni őket.
- De ha etetné őket, akkor megszelídülnének, és Peter annál könnyebben elkaphatná szegényeket. Valentine megint sírva fakadt.
- Akármit tesz az ember, mindig Petert segíti vele. Minden, de minden Petert segíti, akármiről van is szó, az ember úgysem szabadulhat.
- Te segítesz Peternek? - kérdezte Graff. A lány nem válaszolt.
- Peter ennyire rossz ember, Valentine? A lány bólintott.
- Ő a legrosszabb ember a világon?
- Hogy lehetne az? Nem tudom. Ő a legrosszabb ember, akit ismerek.
- Pedig te és Ender a testvérei vagytok. Ugyanazokat a géneket kaptátok, ugyanazok a szüleitek, hogy lehet hát olyan rossz, ha…
Valentine ekkor feléje fordult, és akkorát üvöltött rá, mintha a férfi meg akarná gyilkolni
- Ender nem olyan, mint Peter! Semmiféle értelemben nem olyan! Talán csak annyiban, hogy okos, ennyi az egész - semmi egyébben, amiben hasonlíthat valaki egyáltalán Peterre, ő nem és nem és nem hasonlít rá! Semmiben!
- Értem - mondta Graff.
- Tudom, mire gondol, maga gazember, arra gondol, hogy tévedek, hogy Ender olyan, mint Peter. Hát lehet, hogy én olyan vagyok, mint Peter, de Ender nem, ő egyáltalán nem olyan, mondtam is neki mindig régen, amikor sírt, hányszor, de hányszor elmondtam neki, nem, te nem vagy olyan, mint Peter, te nem szereted bántani az embereket, te kedves vagy, jó vagy, egyáltalán nem olyan vagy, mint Peter!
- És ez igaz.
A férfi helyeslése lecsillapította a lányt.
- De még mennyire, hogy igaz. Bizony igaz.
- Valentine, hajlandó vagy segíteni Endernek? - Már nem tehetek érte semmit.
- Valójában ugyanazt kéne tenned most is, mint amit mindig is tettél érte annak idején. Meg kellene vigasztalnod, azzal, hogy elmondod neki, ő nem szereti bántani az embereket, ő jó és kedves, és egyáltalán nem olyan, mint Peter. Ez a legfontosabb. Hogy ő egyáltalán nem olyan, mint Peter.
- Láthatom őt?
- Nem. Azt akarom, hogy levelet írj neki.
- Mi jó sülne ki abból? Ender még egyetlen levélre sem válaszolt, amit küldtem neki.
- Minden levélre válaszolt, amit megkapott - sóhajtotta Graff.
A lánynak csak egy másodperc kellett, hogy megértse.
- Maga tényleg gazember.
- A kreativitás számára az elszigeteltség jelenti az optimális környezetet. Az elgondolásaira voltunk belőle kíváncsiak, nem pedig a - na mindegy. Előtted nem kell védenem magam.
Hogy miért teszi mégis, a lány nem kérdezte.
- Csakhogy Ender most elengedte magát. Lebeg. Biztatnánk, hogy menjen tovább, de nem megy.
- Lehet, hogy azzal tennék szívességet Endernek, ha most azt mondanám magának, hogy menjen és egye meg, amit főzött.
- Nekem már segítettél egyszer. Segíthetnél még. Írjál neki.
- Ígérje meg, hogy bármit írok, nem húz ki belőle semmit.
- Ilyesmit nem ígérhetek. - Akkor felejtse el.
- Semmi gond. Majd megírom én azt a levelet. Majd felhasználjuk a többi leveledet, hogy egyeztessük az írói stílusokat. Sima ügy.
- Látni akarom őt.
- Az első eltávozást tizennyolc éves korában kapja. - Neki azt mondta, hogy tizenkét éves korában.
- Megváltóztattuk a szabályokat.
- Miért kellene segítenem magának?!
- Ne nekem segíts. Segíts Endernek. Mit számít az, ha azzal rajtunk is segítesz?
- Miféle szörnyűségeket művelnék vele odafönt? - Valentiné, drága kislányom - kuncogott Graff -, a szörnyűségek még csak ezután fognak kezdődni.
Ender már a levél negyedik soránál tartott, amikor rádöbbent, hogy azt nem a Hadiskola egy másik katonája írta. A szokásos módon érkezett - amikor bekapcsolta a számítógépet, megjelent az üzenet, hogy LEVÉL VÁR. Már négy sorát elolvasta, s akkor lepillantott a szöveg végére, és megnézte az aláírást. Ezek után visszatért az elejére, s összekuporodott fektében, hogy újra meg újra végigolvassa a szavakat.

ENDER,
AZOK A SZEMETEK MOSTANÁIG EGYETLEN LEVELEMET SEM ENGEDTÉK ÁT. LEGALÁBB SZÁZSZOR ÍRTAM MÁR NEKED, TE MEG BIZTOS AZT HITTED, HOGY EGYSZER SEM. PEDIG ÍRTAM. NEM FELEJTETTELEK EL. EMLÉKSZEM A SZÜLETÉSNAPODRA. EMLÉKSZEM MINDENRE. EGYESEK AZT GONDOLHATJÁK, HOGY ATTÓL, MERT KATONA LETTÉL, KEGYETLEN ÉS DURVA EMBERRÉ VÁLTÁL, AKI ÖRÖMÉT LELI MÁSOK BÁNTALMAZÁSÁBAN, AHOGY A VIDEÓN LÁTJUK A TENGERÉSZEKTŐL. DE ÉN TUDOM, HOGY EZ NEM IGAZ. TE EGYÁLTALÁN NEM VAGY OLYAN, MINT TUDOD KICSODA. Ő MOST LÁTSZÓLAG RENDESEBB, DE BELÜL UGYANOLYAN
PISZALAK. LEHET, HOGY TE KÍVÜLRŐL GONOSZNAK LÁTSZOL, DE EZ ENGEM SOHASEM FOG MEGTÉVESZTENI. TOVÁBBRA IS EGY CSÓNAKBAN VILLÁZVA, ŐSZINTE SZERETETTEL:
VAL
NE VÁLASZOLJ, NEHOGY PISANALIZÁLJÁK A LEVELEDET.

A levél nyilván a tanárok teljes helyeslésével íródott - de az is kétségtelen, hogy Val írta. A pszichoanalizálás írásmódja, meg a Peterre utaló piszalak, meg a villázás a csónakban kanalazva helyett; ez mind, mind olyasmi volt, amiről csak Val tudhatott.
És mégis, ez így együtt kicsit sok volt a jóból mintha valaki nagyon is biztos akart volna lenni abban, hogy Ender elhiszi a levél valódiságát. Márpedig ha valódi, akkor miért buzgólkodnak annyira?
Akárhogyan is, de nem lehet valódi. Még akkor sem, ha Val írta a saját vérével, mert ők vették rá a megírására. Hiszen írt azelőtt is, csakhogy azokból egyet sem engedtek át. Azok valódiak lehettek, erre azonban felkérték, ilyenformán ez is része a manipulációjuknak.
És újra megtelt reménytelenséggel. Már tudta, miért. Már tudta, mi az, amit annyira gyűlöl. Hogy nem ura a saját életének. Hogy ők irányítanak mindent. Hogy ők döntenek el mindent. Neki csak a játékot hagyták meg, egyedül csak azt, minden más őrajtuk múlott, az ő szabályaikon, az ő terveiken, az ő leckéiken, az ő programjaikon, s neki nem jutott más, mint hogy a csatában erre vagy arra mozduljon el. Az egyetlen igazi dolog, az egyetlen becses, igazi dolog az az emlék volt, arait Valentine-ről őrzött, arról a valakiről, aki szerette őt, és ehhez nem kellett egyetlen játékot sem lejátszania, aki szerette őt, ha volt hangy háború, ha nem volt, és őt is elvették tőle, és a saját oldalukra állították. Most tehát ő is beállt közéjük.
Gyűlölte őket, és gyűlölte minden játékukat. Olyan rettenetesen gyűlölte őket, hogy már csak sírva tudta elolvasni Val üres, megrendelt levelét. Több fiú is észrevette ezt a Főnix Hadtestből, és elfordították a fejüket. Ender Wiggin sír? Kínos. Itt valami szörnyű dolog történik. Minden hadtestek legkiválóbb katonája sírva fekszik az ágyán. A szobában tapinthatóvá vált a csend.
Ender kitörölte a képernyőről a levelet, kitörölte az emlékezetéből is, s aztán lehívta a fantáziajátékot. Maga sem tudta igazán, miért kell most neki annyira ez a játék, miért akar most mindenáron eljutni a világ végére, de tény, hogy haladéktalanul el akart jutni oda. Csak akkor döbbent rá, mit gyűlölt a leginkább Val levelében, amikor már egy felhőn lebegve siklott az őszi színekben pompázó idilli táj fölé. Hogy az egész levél Peterről szólt. Hogy ő mennyire nem olyan, mint Peter. A levél mást sem mondott, mint azokat a szavakat, amelyeket oly sokszor hallott a lánytól, amikor átölelve vigasztalta őt, akit Peter meggyötört, s most reszketett félelmében, dühében és irtózatában.
Mert pontosan erre kérték. Erről tudtak a gazemberek, és arról is tudtak, hogy Peter megjelenik a kastélybeli szoba tükrében, mindenről tudtak, és Val is csak egy eszköz volt, amit bevethettek az ellenőrzésére, csak egy újabb, még eljátszható trükk. Igaza volt Dinknek, ők az ellenség, ők, akik nem szeretnek semmit, nem törődnek semmivel, márpedig ő nem fogja azt csinálni, amit elvárnak tőle, semmit a világon nem fog megtenni értük. Csupán egyetlen emléke maradt, amit rejtegethetett előlük, egyetlen jó dolog, s az aljas disznók most abba is belerondítottak - így hát neki ezennel vége van, többé nem játszik.
A kígyó, mint mindig, most is a toronyszobában várta. Kigöngyölődött a szőnyeg mintájából, ám ezúttal Ender nem lépett rá. Fölvette a kezébe, letérdelt előtte, és a szelídnél is szelídebben a szájához emelte a kígyó tátott száját.
És megcsókolta.
Nem mintha tudatosan ezt akarta volna tenni. Arra gondolt, engedi, hogy a kígyó belemarjon a szájába. De arra is gondolhatott, hogy elevenen megeszi a kígyót, ahogy Peter tette a tükörben, a véres állával s a szájából kicsüngő kígyófarokkal. De aztán mégis megcsókolta.
És akkor a kezében tartott kígyó megvastagodott, és új alakot öltött. Emberi alakot. Valentine lett belőle. És ő is megcsókolta.
A kígyó nem lehetett Valentine. Túl gyakran megölte, hogysem a nővére lehessen. Túl gyakran felfalta, hogysem elviselje, a kígyó mindvégig Valentine lehetett.
Ezt tervezték volna el, amikor engedték, hogy elolvassa a lány levelét? Nem törődött vele.
A lány fölkelt a toronyszoba padlójáról, és a tükörhöz sétált. Ender is fölállította s Valentine mellé küldte az őt jelképező figurát. Most ott álltak a tükör előtt, melyben Peter bősz képe helyén egy sárkányt s egy egyszarvút láttak. Ender kinyújtotta a kezét, s megérintette a tükröt; a fal kitárult, mögötte széles, szőnyeg borította lépcső vezetett lefelé, s kétoldalt kiáltozó, ujjongó sokaság szegélyezte. Ő Valentine-nal kart karba öltve, együtt vonult le a lépcsőn. Ender szemét elborították a könnyek, a megkönnyebbülés könnyei; íme, végül mégiscsak kiszabadult a világ végi szobából. A könnyeitől pedig nem látta, hogy a sokaság minden egyes tagjának Peter-arca van. Ő csak azt tudta, hogy bárhová megy e világon, vele van Valentine.
Valentine elolvasta a levelet, melyet dr. Lineberry adott oda neki. "Kedves Valentine! Fogadd köszönetűnket és dicséretünket azokért az erőfeszítéseidért, melyeket a harci készültség megteremtése érdekében tettél. Értesítünk továbbá, hogy elnyerted az Emberség Ligája Csillagrendjének Első Fokozatát, a legnagyobb katonai elismerést, ami civilnek adható. Sajnos az NF elhárítása tiltja, hogy a folyó hadműveletek sikeres befejezése előtt nyilvánosságra hozzuk ezt a kitüntetést, de szeretnénk, ha tudnád, igyekezetedet teljes siker koronázta. Üdvözlettel: Shimon Levy tábornok, Sztrategosz"
Miután Valentine másodszor is végigolvasta, Lineberry doktor kivette a levelet a kezéből.
- Azt az utasítást kaptam, hogy engedjem át neked elolvasásra, aztán semmisítsem meg. - Egy fiókból öngyújtót vett elő, és meggyújtotta a papírt. Fényesen lobogott a láng a hamutartóban. - Jó vagy rossz hír volt? - kérdezte az igazgatónő.
- Eladtam a fivéremet - felelte Valentine -, és most megkaptam érte a fizetségemet.
- Kicsit melodramatikusan fogalmazol, nem, Valentine?
Valentine nem válaszolt, visszament az órára. Aznap este Démoszthenész egy gyilkos gúnnyal megírt vádiratot tett közzé a népességkorlátozási törvényről. Meg kellene engedni az embereknek, hogy annyi gyerekük legyen, ahányat csak akarnak, s a felesleget szét kellené küldeni más világokra, hogy az emberi faj a lehető legmesszebbre szétterjedhessen a galaxisban, ahol nem fenyegetné kipusztulással sem betegség, sem ellenséges támadás. Minden nemesi címek közül a legnagyobb, amit gyerek megkaphat, ha Harmadik lehet, írta Démoszthenész. Teérted, Ender, mondta magának, míg e mondatot írta.
Peter nevetett gyönyörűségében, amikor elolvasta. - Na, ezzel az elevenökre tapintottál! Harmadik! Mint nemesi cím! Te aztán tudsz gonoszkodni!

Tizedik fejezet
SÁRKÁNY

- Most?
- Azt hiszem.
- Kell egy parancs, Graff ezredes. A hadseregek nem szoktak megmozdulni arra, ha egy parancsnok azt mondja: "azt hiszem, ideje támadnunk".
- Én nem vagyok parancsnok. Én kisgyerekek tanító bácsija vagyok.
- Ezredes úr, beismerem, hogy zaklattam önt, beismerem, hogy az idegeire mentem, de a dolog bevált, minden úgy alakult, ahogy akarta. Az utóbbi egy-két hétben még azt is megkockáztathatom Enderrel kapcsolatban, hogy… hogy…
- Boldog volt.
- Elégedett. Szépen hozza a formáját. Az agya fürge, a játéka kiváló. Még nem volt ilyen fiatal gyerekünk, akit így fel tudtunk volna készíteni a parancsnokságra. Tizenegy évesen már előfordul; de ő kilenc és fél éves korára lett a legjobb.
- Nos hát, igen. Azért egy pár percig eltűnődtem azon, hogy miféle ember az, aki egy összetört gyereket csak azért gyógyít ki egynémely sérüléséből, hogy újra visszadobhassa a csatába. Egy kis privát erkölcsi dilemma kérem, ne is figyeljen oda. Fáradt voltam. Ennyi az egész.
- A világ megmentéséről van szó, emlékszik még?
- Hívja be.
- Azt tesszük, amit tennünk kell, Graff ezredes.
- Rajta, Anderson, hisz maga ég a vágytól, hogy végre láthassa, hogyan boldogul azokkal a csalárd játékokkal, melyek készítésére én utasítottam magát.
- Kicsit közönséges dolog engem így…
- Akkor én egy közönséges alak vagyok. Ugyan már, őrnagy! Mi mindketten a Föld söpredéke vagyunk. Én is égek a vágytól, hogy lássam, hogyan boldogul velük. Végtére is az életünk múlik rajta, hogy igazán jól csinálja, vagy nem ez az ábra?
- Ugye, nem akarja bevezetni, hogy a gyerekek nyelvén társalogjunk?
- Hívja be; őrnagy. Feltöltöm a tárait a rendelkezésre álló listákkal, s megkapja a biztonsági rendszerét is. Azért nem minden rossz, amit vele teszünk. Újra lehet magánélete.
- Úgy érti, az elszigeteltségben.
- Én az erő magányára gondoltam. Menjen, és hívja be.
- Igen, uram. Tizenöt percen belül itt vagyok vele.
- Isten vele. Igen, uram, genram, geram! Remélem, Ender, jól mulattál, remélem, nagyon de nagyon kellemesen szórakoztál. Könnyen lehet, hogy életedben utoljára. Isten hozott, kisfiam. A te kedves Graff bácsikádnak nagy tervei vannak veled.

Abban a pillanatban, amikor behozták, Ender már tudta, mi történik. Mindenki arra számított, hogy hamar parancsnokot csinálnak belőle. Talán nem ennyire hamar, de hát három éve jóformán folyamatosan vezette a ranglistát, még csak meg sem közelítette senki, az esti kiképzésein pedig az iskola legtekintélyesebb csapata kovácsolódott össze. Egyesek nem is értették, miért vártak a tanárok ilyen sokáig.
Ő azon töprengett, vajon melyik hadtestet szánták neki. Három parancsnok kinevezése állt küszöbön, köztük Petráé is, de azt nem is remélte, hogy a Főnix Hadtestet adják neki - senki sem kapta még meg ugyanazt a hadtestet, melynek előléptetése pillanatában a tagja volt.
Anderson először elvitte az új szállására. Ez még biztosabbá tette a dolgában - csak a parancsnokoknak volt külön szobájuk. Aztán kapott új egyenruhát és védőöltözéket, s végül megnézte a jelzéseket, hogy megtudja végre, mi lesz a hadteste neve.
A jelvény sárkányt ábrázolt. Sárkány Hadtest pedig nem létezett.
- Nem is hallottam még Sárkány Hadtestről mondta Ender.
- Azért, mert az elmúlt négy évben nem volt Sárkány Hadtestünk. Használaton kívül helyeztük a nevet, mert egy babona fűződött hozzá. A Hadiskola történetében még soha nem fordult elő, hogy a Sárkány Hadtest a játszmáinak akár a harmadát is megnyerte volna. Ez csak valami tréfa lehetett.
- Akkor most miért élesztik fel?
- Volt egy csomó fölösleges egyenruhánk, amit föl lehet használni.
Graff az asztalnál ült, még kövérebben s még elnyűttebben, mint legutóbb, amikor Ender találkozott vele. Átadta Endernek a fotóját, azt a kis dobozt, mellyel a parancsnokok gyakorlatozás közben a harc terem bármelyik pontjára eljuthatnak. De sokszor kívánta Ender az esti gyakorlatozások alatt, hogy bár volna fogója, s ne kellene falról falra pattanva eljutnia oda, ahova akar. Most, hogy már nélküle is tudott ügyesen manőverezni, íme, megkapta.
- Csak a napirenden szereplő gyakorlataidon működik - figyelmeztette Anderson. S mivel Ender már tervbe vette újabb gyakorlatozások beiktatását; ez azt jelentette, hogy a fogót csak bizonyos alkalmakkor használhatja majd. Ez érthetővé tette azt is, hogy miért nem tart külön gyakorlatokat oly sok parancsnok. Rá voltak utalva a fogóra, melynek viszont semmi hasznát nem vették a rendes foglalkozásokon kívül. Ha úgy érezték, hogy tőle kapják a tekintélyüket, a hatalmat a többi fiú felett, akkor még úgysem akartak nélküle dolgozni. Olyan előny ez, gondolta Ender, amellyel néhány ellenségemmel szemben én fogok rendelkezni.
Graff úgy mondta el hivatalos üdvözlőbeszédét, mint aki maga is unalmasnak és túl hosszadalmasnak találja. Csak a vége felé látszott úgy, mintha érdekelné is az, amit mond.
- A Sárkány Hadtest esetében egy szokatlan dologhoz folyamodunk. Remélem, nem bánod. Egy egészen új csapatot állítottunk össze oly módon; hogy egy teljes fészekalja Fiókát idejekorán előléptettünk, valamint elhalasztottuk egy-két haladó diákunk végzését. Azt hiszem, meg leszel elégedve a katonáid képességeivel. Nagyon bízom benne, mert megtiltjuk neked, hogy bármelyikükön is túladj.
- Csere nincs? - kérdezte Ender. A parancsnokok mindig cserékkel szabadultak meg gyenge embereiktől.
- Egy se. Az a helyzet, hogy már három éve vezeted a napirenden kívüli gyakorlataidat. Vannak követőid. Sok kiváló katona hajlandó lenne még tisztességtelen nyomást is gyakorolni a parancsnokára, hogy cserélje el őt a te hadtestedbe. Tőlünk olyan csapatot kaptál, amely idővel versenyképes lehet. Nem áll szándékunkban, hogy tisztességtelen úton hozzunk téged hatalmi helyzetbe.
- És ha olyan katonát is kaptam, akivel nem boldogulok?
- Boldogulj vele. - Graff lehunyta a szemét. Anderson fölállt, s a kihallgatásnak ezzel vége volt.
A Sárkány színjele a szürke-narancssárga-szürke volt. Ender fölvette a védőruháját, s addig ment a fényszalag mentén, amíg a saját hadteste szállására nem ért. A fiúk már ott voltak, ott nyüzsögtek a bejárat körül. Ender azonnal átvette az irányítást.
- Az ágyakat életkor szerint rendezzük el. Veteránok a szoba hátsó részébe, a legújabbak ide, előre. Ender pontosan tudta, hogy ez a szokásos rend ellentéte. Azt is tudta, hogy nem akar olyan lenni; mint sok parancsnok, aki még egyszer sem látta a fiatalabb fiúkat, mert azok mindig hátul voltak.
Mialatt érkezési sorrendben csoportokra oszlottak, Ender föl-alá járkált az ágyak között. Majdnem harminc katonája teljesen új volt, egyenesen a kezdők csoportjából való, minden harci tapasztalatot nélkülöző. Még egészen picik is akadtak köztük - az ajtóhoz legközelebbiek szívfacsaróan kicsik voltak. Ender emlékeztette magát, hogy ő is ilyennek tűnhetett fel Bonzo Madrid szemében, amikor először találkoztak. De hát Bonzónak csak egy kiskorú katonával kellett bajlódnia…
A veteránok közül egy sem tartozott Ender elit gyakorlócsapatához. Még toonvezér sem akadt köztük. Ami azt illeti, Endernél egy sem volt idősebb, vagyis még a veteránjainak sem volt tizennyolc hónapnál hosszabb gyakorlata. Volt, akit nem is ismert, oly kevéssé hívta föl magára a figyelmet.
Ők persze ismerték Endert, az iskola leghíresebb katonáját. És néhányan, Ender ezt is észrevette, még nehezteltek is rá. Legalább egy szívességet megtettek nekem - egy katonám se idősebb nálam.
Mihelyt mindenki elfoglalta az ágyát, Ender kiadta a parancsot, hogy vegyék föl a védőöltözéküket, és menjenek gyakorolni.
- Mi reggelre vagyunk beosztva, közvetlenül reggeli utánra. A reggeli és a gyakorlatozás között hivatalosan van egy szabad órátok. Majd meglátjuk, mi lesz, ha már megnéztem, mennyire vagytok ügyesek. - Három perc múlva, bár sokan még nem voltak felöltözve, kiparancsolta őket a szobából.
- De hát én meztelen vagyok! - mondta az egyik fiú.
- Legközelebb gyorsabban öltözz. Az első felszólítástól az ajtón való kifutásig három perc - a héten ez a szabály. A jövő héten két perc lesz a szabály. Mozgás! - Hamarosan az egész iskola azon viccelődött, hogy a Sárkány Hadtest amilyen gyenge, még az öltözködést is gyakorolnia kell.
Öt fiú teljesen pucér volt, kezükben a védőöltözékkel rohantak végig a folyosókon, kevesen voltak a szabályszerűen felöltözöttek is. A nyitott ajtajú osztálytermek előtt elhaladva jócskán magukra vonták a figyelmet. Ha rajta múlik, senki sem késik el még egyszer.
Míg a meztelenek felöltöztek, Ender ide-oda futtatta őket a harcterembe vezető folyosókon, még bele is izzadtak kicsit. Azután elvitte őket a felső ajtóhoz, ahhoz, amelyik a harcterem közepére nyílt, pontosan úgy, ahogy az igazi játékokban szereplő ajtók. Ott föl kellett ugraniuk, hogy a mennyezeti fogantyúk segítségével lökjék be magukat a terembe.
- Gyülekezzetek a szemközti falon - mondta. Úgy mintha az ellenség kapujához indulnátok.
Mindent elmondtak magukról, ahogy négyesével beugrottak az ajtón. Jóformán egyikük sem tudta, hogyan kell egyenesen törni a cél felé, s a szemközti falhoz érve az újak közül nem soknak volt elképzelése arról, hogy hogyan hasznosítsa vagy legalább irányítsa teste visszapattanását.
Az utolsó egy kisgyerek volt, szemmel láthatóan kiskorú. Sehogy sem érte el a mennyezeti fogantyút. - Ha akarsz, használhatsz egy oldalfogantyút is szólt oda neki Ender.
- Nyasgem - felelte a fiú. Egy hatalmas ugrással ujjai hegyét beakasztotta a mennyezeti fogantyúba, majd tehetetlenül, egyszerre három irányba pörögve kivágódott az ajtón. Ender nem tudta eldönteni, szeresse-e a gyereket, amiért visszautasította az engedményt, vagy bosszankodjék-e függelemsértő viselkedése miatt.
A végén csak összegyűltek a falnál. Ender észrevette, hogy kivétel nélkül mind úgy állt föl, hogy a fejük továbbra is a folyosón érvényes "fel" irányba mutatott. Így hát Ender szándékosan ott kapaszkodott meg, amit ők padlónak tekintettek, s onnan függeszkedett fejjel lefelé.
- Miért álltok fejjel lefelé, katonák? - ripakodott rájuk.
Némelyek kezdtek átfordulni az ellenkező irányba.
- Vigyázz! - A katonák megmerevedtek. - Azt kérdeztem, miért álltok fejjel lefelé!
Senki sem válaszolt. Nem tudták, mit vár tőlük.
- Azt kérdeztem, miért lóg mindenkinek a levegőben a lába, miközben a feje a talaj felé mutat! Végre megszólalt valaki
- Uram, ebben az irányban jöttünk be az ajtón.
- És mit számít az itt? Mit számít az, hogy odakint a folyosón milyen volt a gravitáció? Talán a folyosón fogunk harcolni? Idebent van egyáltalán gravitáció?
- Nem, uram. Nem, uram.
- Mától fogva mihelyt odaértek ahhoz az ajtóhoz, megfeledkeztek a gravitációról. A régi gravitációnak vége, megszűnt. Megértettétek? Akármilyen gravitációban vagytok is, amikor az ajtóhoz értek, ne felejtsétek el - az ellenség kapuja lent van. A lábatok az ellenséges kapu felé mutat. A fönt arra van, amerre a ti kaputok. Arra van észak, arra dél, arra kelet - akkor hát merre van nyugat?
Megmutatták.
- Ezt vártam. Az egyetlen művelet, amiben jók voltatok, a kiválasztás művelete, de ebben is csak azért, mert ezt a vécén is meg tudjátok csinálni. Miféle cirkuszt láttam itt az előbb? Ezt neveztétek sorakozásnak? Ezt neveztétek repülésnek? Egy-kettő, mindenki elrugaszkodik, és felsorakoztok a mennyezeten! Rajta! Indulás!
Ahogy várta, nem is kevesen ösztönösen nem ahhoz a falhoz indultak, ahol az ajtó volt, hanem az Ender által északinak nevezetthez, ahhoz, amelyik a folyosón volt a mennyezet. Persze nyomban rájöttek a tévedésükre, de akkor már késő volt - meg kellett várniuk, míg az északi falról visszapattanva irányt változtathatnak.
Ezalatt Ender gondolatban lassú és gyors felfogásúakra osztotta őket. A legkisebb gyerek, az, aki utolsónak jött be az ajtón, elsőként érkezett meg a helyesen kiválasztott falhoz, s ott ügyesen megkapaszkodott. Joggal léptették elő. Jól csinálta - ugyanakkor szemtelen volt és lázadó, talán dühös is, amiért ő is azok közé tartozott, akiket Ender meztelenül zavart ki a folyosóra.
- Hé, te! - kiáltotta Ender, ujjával a kicsire mutatva. - Merre van a lefelé?
- Az ellenséges ajtó felé - jött azon nyomban a válasz, gorombán, mintha azt akarná mondani, hogy jó jó, de most már foglalkozzunk fontosabb dolgokkal.
- A neved, kölyök?
- Uram, a katonád neve Bean.
- A méretedre vagy az agyadra utal?* - Halk nevetés hallatszott a többiek felől. - Jól van, Bean, jól veszed az akadályokat. Most pedig jól figyeljetek, mert fontos dolgot mondok. Senki sem juthat át azon az ajtón anélkül, hogy nagy valószínűséggel el ne találnák. Valamikor tíz-húsz másodpercetek is volt, mielőtt egyet is mozdulnotok kellett. Manapság ha az ellenség megérkezése pillanatában nem zúdultok be az ajtón, máris meg vagytok fagyasztva. És mi történik olyankor, amikor meg vagytok fagyasztva?
- Nem tudunk mozogni - felelte az egyik fiú.
- Ezt jelenti a megfagyás - hagyta helyben Ender -, de veled olyankor mi történik?
Bean volt az, aki a megilletődöttség legcsekélyebb jele nélkül, értelmesen megadta a választ
- Mész tovább arra, amerre elindultál, méghozzá ugyanazzal a sebességgel, mint akkor, amikor eltaláltak.
- Így van. Ti öten, ott a végén, induljatok!
A fiúk elképedve néztek egymásra. Ender mindőjüket kilőtte.
- Indul a következő öt!
És indultak. Ender őket is kilőtte, de mentek tovább, fejjel a fal felé. Az első öt ugyanakkor tehetetlenül sodródott a csapat törzse közelében.
- Nézzétek ezeket az állítólagos katonákat - mondta Ender. - A parancsnokuk indulást vezényelt nekik, és most nézzetek rájuk. Nem elég, hogy megfagytak, itt fagytak meg, ahol még akadályozhatják is a többieket. Azok ott rendesen elindultak, amikor megkapták rá a parancsot, s ott fagytak meg, az ellenség útjában, hogy még a kilátást is elállják előlük. Úgy gondolom, körülbelül öten fogtátok fel, miről van itt szó. És közülük az egyik kétségtelenül Bean. Így van, Bean?
A fiú nem válaszolt azonnal. Ender addig nézte, míg meg nem szólalt:
- Így van, uram.
- Akkor hát miről van itt szó?
- Ha az ember parancsot kap az indulásra, rögtön el kell indulnia, hogy ha jégre teszik, már jó messze legyen, és ne akadályozza a saját csapata manőverezését.
- Kitűnő. Legalább van egy katonám, aki rá tud jönni a dolgokra. - Abból, ahogy a katonák áthelyezték a testsúlyukat és egymásra néztek, miközben szándékosan kerülték, hogy Beanra pillantsanak, Ender észrevette, hogy nő bennük a harag. Miért csinálom ezt? Miért kell úgy jó parancsnoknak lenni, hogy egy fiút teszek meg az összes többi céltáblájának? Csak mert velem is ezt tették, én miért tegyem ugyanezt ővele? Ender szerette volna meg nem történtté tenni kötekedését a fiúval, szerette volna megmagyarázni a többieknek, hogy a kicsinek bárki másnál nagyobb szüksége van a segítségükre és a barátságukra. Persze, ezt nem tehette meg. Az első napon még nem. Az első napon még a melléfogásait is úgy kellett tálalnia, mintha valami ragyogó terv részei volnának.
Ender a fogója segítségével közelebb húzódott a falhoz, és az egyik fiút elkülönítette a többiektől.
- Tartsd magad egyenesen - mondta, majd megfordította a levegőben úgy, hogy a lába mutasson a társai felé. Amikor a fiú továbbmozdult, Ender lelőtte. A többiek nevettek. - Mennyit tudnál eltalálni a testéből? - kérdezte Ender attól a fiútól, aki közvetlenül a fagyott gyerek talpa alatt volt.
- Leginkább a talpát tudnám eltalálni.
- Hát te? - fordult Ender a mellette lévő fiúhoz.
- Én látom a testét.
- És te?
- Én mindenét - válaszolta az a gyerek, aki kicsit messzebb állt a faltól.
- A láb nem valami nagy. Nem sok védelmet nyújt. - Ender eltolta az útból a fagyott katonát, majd maga alá rántotta mindkét lábát, mintha a levegőben térdepelne, és rálőtt. Ettől nyomban megmerevedett a ruhája, s megtartotta a lábát ebben a helyzetben.
Akkor megfordult a levegőben, úgy, hogy a többiek fölé került térdeplő helyzetben.
- Mit láttok? - kérdezte.
- Sokkal kevesebbet - válaszolták a fiúk. Ender átdugta a fegyverét a két lába között.
- Én remekül látok - közölte, és egymás után kilőtte a közvetlenül alatta lévőket. - Állítsatok már le! kiáltotta. - Próbáljatok kilőni!
Mire az sikerült nekik, addigra ő már több mint a harmadrészüket kilőtte. Akkor hüvelykujjával benyomta a fogóját, és felolvasztotta magát és a többi fagyott katonát.
- És most - kérdezte - merre van az ellenség kapuja?
- Lent!
- És milyen helyzetből támadunk?
Néhányan mondani kezdték, Bean azonban maga alá rántott lábbal elrugaszkodott a faltól, s míg el nem érte a szemközti falat, szünet nélkül tüzelt a lába közül.
Ender egy pillanatig azon volt, hogy rákiált, hogy megbünteti - de aztán erőt vett magán, s nem hagyta, hogy az igazságtalanság felülkerekedjék benne. Miért kellene ennyire haragudnom erre a kisfiúra?
- Csak Bean tudja, hogyan kell? - kiáltotta.
De ekkor a levegőben térdeplő hadtest már el is lódult a szemközti fal felé, miközben torkuk szakadtából üvöltve lőttek folyamatosan a lábuk között. Eljöhet még az az idő is, gondolta Ender, amikor pontosan erre a stratégiára lesz szükségem, negyven üvöltő fiúra egy egyensúlyát nem lelő támadásban.
Amikor mind átértek a túloldalra, fölszólította őket, hogy mindnyájan egyszerre indítsanák ellene támadást. Igen, gondolta Ender, nem is rossz. Adtak egy kiképzetlen hadtestet, melyben nincsenek kiváló veteránok, de azt sem állíthatom róluk, hogy hülyék gyülekezete. Ezzel a csapattal tudok dolgozni.
Amikor kimerülten, de nevetve újra összegyűltek, elkezdhette velük az igazi munkát. Megparancsolta, hogy térdelő helyzetben fagyasszák meg a lábukat.
- No és így a csatában mire tudjátok használni a lábatokat?
Semmire, mondták páran.
- Bean nem így gondolja - vélekedett Ender. - Így lehet a legkönnyebben ellökődni a faltól. - Helyes - nyugtázta Ender.
A többiek erre morogni kezdtek, hogy ez csak mozgás, nem pedig harc.
- Mozgás nélkül nincs harc - szögezte le Ender, mire elhallgattak, s egy fokkal még jobban utálták Beant. - És most, ezzel a fagyott lábbal el tudtok rugaszkodni a faltól?
Senki sem mert válaszolni, nehogy véletlenül rosszat mondjon.
- Bean?
- Még nem próbáltam, de talán ha szembefordulok a fallal, s derékban meghajlok kicsit…
- Helyes, csak nem jó. Figyeljetek engem. Háttal, fagyott lábbal nekidőlök a falnak. Mivel térdelek, a talpammal is nekitámaszkodom. Amikor elrugaszkodsz a faltól, rendszerint lefelé kell löknöd magad, ami annyit tesz, hogy a tested alsó felét feszíted hátra, mint amikor a hüvelyből kipattintod a babot. Nevetés.
- No mármost fagyott lábbal is ugyanezt az erőt használom, csípőből és combból nyomom magam lefelé, csakhogy ez az erő most visszafelé nyomja a vállamat és a lábamat, ugyanakkor kilöki a csípőmet, és amikor elveszítem a testem feszességét, hátulról már nem feszít semmi. Figyeljétek.
Ender előrenyomta a csípőjét, amitől ellökődött a faltól, s a következő másodpercben már úgy igazított a helyzetén, hogy térdelő pozícióban, lefelé mutató lábbal száguldjon a szemközti fal felé. Odaérve aztán, ugyanabban a térdelő helyzetben a hátára gördült, s egy másik irányban pattant el a faltól.
- Lőjetek le! - kiáltotta, s ugyanakkor mihelyt sikerült a túlsó falnál sorakozó fiúkkal nagyjából párhuzamos irányt fölvennie, forogni kezdett a levegőben amitől a fiúk nem tudtak rábocsátani egy folyamatos sugárnyalábot.
Ender ekkor felolvasztotta a ruháját, s a fogóval visszavitette magát hozzájuk.
- Ma az első félórában ezt fogjuk gyakorolni. Olyan izmokat kell hozzá megerősítenetek, melyek létezéséről eddig nem is tudtatok. Meg kell tanulnotok, hogy pajzsként használjátok a lábatokat, a mozgásotokat pedig olyanformán irányítsátok, hogy ezt a forgást létre tudjátok hozni. Közelből ez a forgás semmire se jó, messziről viszont így nem tudnak kilőni benneteket - a sugárnak pár pillanatig ugyanazt a helyet kell érnie, amire forgás közben nincs lehetőség. Most pedig fagyasszátok meg magatokat, és induljatok.
- Útvonalakat nem jelölsz ki? - érdeklődött az egyik fiú.
- Nem, útvonalakat nem jelölök ki. Azt akarom, hogy ütközzetek egymásnak, és tanuljátok meg, hogy mikor hogyan boldogulhattok, kivéve az alakzatok gyakorlásának idejét, mert olyankor rendszerint szándékosan intézem úgy, hogy nekimenjetek egymásnak. És most indulás.
Amikor azt mondta, indulás, valóban elindultak. A gyakorlat végeztével Ender jött ki utolsónak, mivel mindvégig a leglassúbbaknak segített a technika tökéletesítésében. Bár annak idején jó tanáraik voltak, a kezdő csoportokból frissen kikerült tapasztalatlan újoncok teljes tanácstalanságot árultak el, amikor egyszerre két vagy három dolgot kellett volna csinálniuk. Remekeltek, amikor a fagyott lábbal ellendelülést kellett gyakorolni, nem volt gondjuk a levegőben való manőverezéssel sem, az ellenben már meghaladta a képességeiket, hogy az egyik irányba ellódulva egy másik irányba tüzeljenek, ugyanakkor két átpördüléssel forduljanak a helyes irányba, rögtön azután, hogy egyfolytában tüzelve elrugaszkodtak egy másik faltól. Ender a legszigorúbb gyakorlatoztatáson túl egy ideig nem is csináltatott velük semmi mást. A stratégia és az alakzatok betanulása a legnagyobb rendben ment, ám nem ért az egész semmit, ha a hadtest nem tanulta meg azt, hogy önmagával hogyan bánjon a csatában.
Márpedig neki ezt a hadtestet most kellett fölkészítenie. Túl korán lett parancsnok, ráadásul a tanárok épp most változtattak a szabályokon, hogy ne tudjon kereskedni, s ne kelljen szuperklasszis veteránokat adniuk neki. És még arról sem kezeskedtek, hogy megadják a szokásos három hónapot, hadd szedje rendbe a csapatát, mire csatába küldik őket.
De legalább esetenként ott van Alai és Shen, akik segítenek új fiai kiképzésében.
Még a harcteremből kifelé vezető folyosón volt, amikor szembetalálkozott a kis Beannel. A gyerek dühösnek látszott. Ender épp akkor nem akart egy újabb gondot a nyakába venni.
- Üdv, Bean.
- Üdv, Ender.
Kis csend támadt.
- Uram - szólt Ender halkan.
- Tudom, min dolgozol, Ender, vagyis uram, s ezért figyelmeztetlek.
- Figyelmeztetsz?
- A legjobb embered lehetnék, de akkor ne játssz velem.
- Különben?
- Különben én leszek a legrosszabb embered. Választhatod az egyiket vagy a másikat.
- És most mit akarsz, csókoljak neked kezet? Ekkor már Ender is kezdett dühbe gurulni.
- Egy toont akarok - közölte Bean a legnagyobb nyugalommal.
Ender ekkor odalépett hozzá, s lenézett rá, egyenesen a szemébe.
- Miért kellene neked egy toon?
- Mert tudom, mit kezdjek vele.
- Könnyű azt tudni, mit kezdjen az ember egy toonnal - mondta Ender -, csak az a nehéz, míg megcsináltatod velük, amit akarsz, Miért is engedelmeskednének egy ilyen incifincinek, mint te vagy?
- Téged is így hívtak, ha jól tudom. Ha jól tudom, Bonzo Madrid mind a mai napig így hív.
- Kérdeztem valamit, katona.
- Majd kivívom a tiszteletüket, ha nem akadályozol meg benne.
- Segítek neked - vigyorgott Ender. - Pokolian - felelte Bean.
- Senki sem figyelt rád, legföljebb csak sajnáltak, amiért ilyen kicsi vagy. Én azonban gondoskodtam róla, hogy ma mindnyájan észrevegyenek. Mostantól minden mozdulatodat figyelik. Ahhoz, hogy tiszteljenek, már csak annyi kell, hogy légy tökéletes.
- Vagyis még esélyem sincs, hogy tanuljak, máris ítéletet mondasz rólam.
- Szegény gyerek. Senki sem bánik vele tisztességesen. - Ender szelíden a falnak taszította Beant. Megmondom én neked, hogyan kaphatsz toont. Bizonyítsd be nekem, hogy tudod, amit mint katona csinálsz. Bizonyítsd be nekem, hogy tudod, hogyan kell más katonákkal bánni. És végül bizonyítsd be nekem, hogy van, aki hajlandó követni téged a csatába. Akkor majd kapsz toont. De addig tuti, hogy nem. Bean elmosolyodott.
- Ez így rendben van. Ha nemcsak mondod, hanem így is fogod csinálni, akkor egy hónapon belül toonvezér leszek.
Ender lenyúlt, megragadta Bean mellén az egyenruhát, és nekilódította a falnak.
- Ha azt mondom, Bean, hogy én valamit így csinálok, akkor azt úgy is csinálom.
Bean csak mosolygott. Ender elengedte, és elment. A szobájába érve egész testében remegve feküdt le az ágyára. Mit csinálok? Ez még csak az első gyakorlatozás volt, s én máris úgy erőszakoskodom velük, mint Bonzo tette. Meg Peter. Taszigálom őket. Kiszemelek egy szerencsétlen kis kölyköt, hogy legyen valaki, akit a többiek utálhatnak. Hányni tudnék. Mindent végigcsinálok, amit valaha gyűlöltem a parancsnokomban.
Vajon elkerülhetetlenül következik az emberi természetből, hogy magad is olyanná válsz, amilyen az első parancsnokod volt? Ha így van, jobb, ha most rögtön lemondok.
Újra és újra végiggondolta mindazt, amit csinált és mondott ezen az első gyakorlaton. Miért nem tudott a saját hadtestében úgy beszélni, ahogy az esti gyakorlócsapatával? Ahol másfajta tekintély, mint a kiválóságon alapuló, nem létezett? Ott soha nem osztogatott parancsokat, elég volt, ha csak javaslatot tett. Csakhogy ez itt nem válna be, mert ez egy hadtest. Az önként összeverődött gyakorlócsapatban nem kellett megtanulni, hogyan csinálják együtt a dolgokat. Nem kellett kifejleszteni bennük a csoporttudatot, soha nem kellett megtanulniuk az összetartást s azt, hogy bízniuk kell egymásban. És nekik nem kellett kiadott parancsokra azonnal válaszolni.
De fordulhat a másik véglethez is. Ha akarna, lehetne hanyag és alkalmatlan, akárcsak Nagyorrú Rose. Bármiben, amihez hozzákezd, elkövethetne ostoba hibákat. Neki fegyelmet kellett tartani, vagyis meg kellett követelnie - és kapnia - a gyors, feltétlen engedelmességet. Egy jól képzett hadtestre volt szüksége, ami azt jelentette, hogy vég nélkül sulykolta a katonákba a gyakorlatokat, még akkor is, amikor azok már régen azt hitték, hogy mesterei annak a bizonyos technikának - míg végül oly természetessé nem vált számukra, hogy már gondolkozni sem kellett rajta.
De hogy is volt ez a dolog Beannel? Miért támadt neki a legkisebb, leggyengébb és minden bizonnyal legokosabb fiúnak? Miért tette azt Beannel, amit az általa oly megvetett parancsnokok ővele tettek?
Akkor eszébe jutott, hogy az egész tulajdonképpen nem is a parancsnokaival kezdődött. Ő már akkor el volt szigetelve a saját Fióka-társai között, mielőtt Rose-nak és Bonzónak alkalma lett volna lekezezően bánni vele. És még csak nem is Bemard kezdte. Hanem Graff.
A tanárok műve volt. És nem véletlenül. Ender csak most eszmélt rá, hogy ez egyfajta stratégia volt. Graff szándékosan intézte úgy, hogy el legyen választva a többi fiútól, ő tette lehetetlenné, hogy közel kerüljön hozzájuk. És most már a mögötte rejlő okokat is megsejtette. Nem az volt a cél, hogy a csoport többi része egységes legyen - valójában ezzel megosztotta őket. Graff azért szigetelte el Endert, hogy így kényszerítse küzdésre. Azt akarta, hogy bizonyítsa be - nem, nem az alkalmasságát, hanem hogy sokkal jobb, mint bárki más. Csak így szerezhette meg mások tiszteletét és barátságát. Csak így válhatott jobb katonává, mint bármilyen más módszerrel vált volna. Ugyanakkor ettől lett magányos, félénk, dühös, bizalmatlan. És talán ez mind, mind kellett is ahhoz, hogy jobb katona váljék belőle.
Én is ezt teszem most veled, Bean. Bántalak, hogy minden tekintetben jobb katona legyen belőled. Hogy élesítsem az eszedet. Hogy erőfeszítésre kényszerítselek. Hogy folyton kibillentselek az egyensúlyodból, hogy ne tudd soha, mi történik legközelebb, ezért mindig készen állj, készen a rögtönzésre, elszántan a győzelemre, akármi történjék is. Ezzel teszlek egyszersmind szerencsétlenné is. Ezért osztottak be hozzám, Bean. Hogy olyanná lehess, pontosan olyanná, mint amilyen én vagyok. Hogy amikor megnősz, pontosan olyan legyél, mint az öregember.
És én - nekem majd Graffhoz kell hasonlítanom? Legyek kövér, keserű és érzéketlen, aki úgy formálja kényére-kedvére a kisfiúk életét, hogy azok tökéletes tábornokokként és admirálisokként kerülnek ki a gyárból, készen arra, hogy megvédelmezzék a hazai földet? Akkor aztán lubickolhatsz a bábjátékos szerepében - egészen addig, amíg olyan katonát nem kapsz, aki többre képes mindenki másnál. Az viszont nem kell neked. Tönkreteszi a szimmetriát. Be kell szorítanod őt a sorba, meg kell törnöd, el kell szigetelned, addig kell verned, míg be nem sorol a többiek érizé.
Hát, amit ezen a napon megtettem veled, Bean, azt megtettem. De figyelni foglak, méghozzá több részvéttel, mint gondolnád, és ha itt lesz az ideje, rájössz majd, hogy a barátod vagyok, s hogy olyan katona lett belőled, amilyenné válni akartál.
Aznap délután Ender már nem ment be az órákra. Végighevert az ágyán, s azzal foglalatoskodott, hogy a hadtest minden tagjáról leírta a benyomásait; mindazokat a vonásaikat, melyeket jóknak ítélt bennük, s azokat is, melyek még finomításra szorultak.
Az esti gyakorlaton beszélni szándékozott Alaijal. Javasolni akarta, hogy dolgozzák ki a kis csoportokban való tanítást. Hogy legalább ebben a dologban ne legyen egyedül…
Ám amikor este - a többség még vacsorázott Ender megérkezett a harcterem elé, Anderson őrnagyot találta ott, aki rá várt.
- Az egyik szabály megváltozott, Ender. Mostantól szabadidőben csak az egyazon hadtesthez tartozók dolgozhatnak együtt a harcteremben. Éppen ezért a termek csak a beosztás szerint vehetők igénybe. A mai este után legközelebb négy nap múlva jöhetsz ide.
- Senki más nem szokott külön gyakorlatozni.
- Újabban szoktak, Ender. Most, hogy parancsnok lettél egy másik hadtestben, nem akarják, hogy a fiaik veled gyakorlatozzanak. Bizonyáré megérted. Inkább saját gyakorlatokat vezetnek ők is.
- Én mindig is másik hadtestben voltam, nem abban, amiben ők. Mégis elküldték hozzám gyakorlatra a katonáikat.
- Akkor még nem voltál parancsnok.
- Ön, Anderson őrnagy, egy teljesen kezdő hadtestet adott nekem…
- Van köztük néhány veterán is.
- Egy jó sincs köztük.
- Ide egy sem juthat el, aki nem kiváló, Ender. Faragj belőlük jó katonákat.
- Alaira és Shenre van szükségem ahhoz, hogy…
- Ideje, hogy felnőj, Ender, és bizonyos dolgokban a magad erejére támaszkodj. Nincs szükséged rá, hogy azok a fiúk fogják a kezedet. Te már parancsnok vagy - légy szíves, viselkedj is úgy, Ender.
Ender ellépett Anderson mellett, mintha be akarna menni a harcterembe - aztán megállt, megfordult, és azt kérdezte:
- Mivel mostantól az esti gyakorlások a napirendbe lesznek iktatva, ez azt jelenti, hogy használhatom a fogót?
Valóban mosoly bujkált Anderson szája sarkában? Nem. Ilyesmi nem fordulhatott elő.
- Majd meglátjuk - mondta.
Ender hátat fordított, és bement a harcterembe. Nemsokára befutott a saját hadteste - és senki más. Vagy Anderson strázsált odakint, s feltartóztatott mindenkit, aki Enderhez igyekezett, vagy már az egész iskolában híre ment, hogy véget vetettek az ő önkéntes esti programjaiknak.
A gyakorlás jól sikerült, sokat teljesítettek, a végén Ender mégis fáradtnak és magányosnak érezte magát. Fél óra volt még takarodóig. A hadteste szállására nem mehetett be - régen megtanulta már, hogy a legjobb parancsnokok, ha nincs valami különös okuk a látogatásra, távol tartják magukat. A fiúknak meg kell adni a lehetőséget, hogy nyugodtan pihenhessenek, s ilyenkor ne legyen velük az, aki jutalmakat és büntetéseket osztogathat a szavaik, a cselekedeteik és a gondolataik alapján.
Így aztán elballagott a játékszobába, ahol néhány másik fiú is kihasználta az utolsó fél órát, hogy a végső csengőszó előtt még behajtsa vagy kiegyenlítse azt, ami az előző játszma után járt. Egyik játék sem ígérkezett érdekesnek, de azért beszállt egy könnyű, a Fiókák számára tervezett játékba. Olyan fásultság vett erőt rajta, hogy nem is érdekelte, mi a játék célja, inkább csak arra használta a kis játékfigurát, a medvét, hogy felfedezze maga körül a megrajzolt környezetet.
- Így sohasem fogsz nyerni.
- Hiányoltalak a gyakorlaton, Alai - felelte Ender mosolyogva.
- Én ott voltam. A te hadtestedet vezényelték máshová. Úgy látszik, már olyan nagy fej vagy, hogy nem játszhatsz többé kisfiúkkal.
- Egy egész könyökkel magasabb vagy, mint én! - Könyök! Az Isten meghagyta neked, hogy építs bárkát, vagy mi? Mióta vagy ilyen archaikus hangulatban?
- Nem archaikus, csak misztikus. Titkos, rejtett, kerülőkkel teli. Máris hiányzol nekem, te körülmetélt kutya.
- Te nem tudod? Mi már ellenségek vagyunk. Ha legközelebb egy csatában találkozunk, laposra verlek. Ez ugratás volt, mint mindig, de immár túlontúl sok igazság rejtőzött benne. Most, hogy Ender úgy hallgatta Alait, mintha az egész csak tréfa volna, belényilallt a fájdalom, amiért elveszíti a barátját, de még ennél is kegyetlenebbül mardosta a kétség, hogy vajon Alai tényleg csak annyi fájdalmat érez-e, ahogyan mutatja.
- Megpróbálhatod - felelte. - Amit tudsz, mindenre én tanítottalak. De nem tanítottalak meg mindenre, amit én tudok.
- Kezdettől tudtam, hogy eltitkolsz valamit, Ender. Csend lett. Ender medvéje bajban volt a képernyőn. Fölmászott egy fára.
- Nem titkoltam el semmit, Alai. Semmit a világon. - Tudom - válaszolta Alai. - Mint ahogy én sem. - Salaam, Alai.
- Sajnos nem lesz. - Mi nem lesz?
- Béke. Ezt jelenti a salaam. Béke veled.
A szavak visszhangot vetettek Ender emlékezetében. Anyja hangját hallotta, amint halkan felolvas neki valamit. Ő még egészen kicsi volt. Ne gondold, hogy békét hozni jöttem a földre. Nem azért jöttem, hogy békét hozzak, hanem hogy kardot. Ender lelki szemeivel látta, amint anyja egy véres karddal átdöfi Rettenetes Petert, s a képpel együtt a szavak is megragadtak a fejében.
Míg csend volt, a medve elpusztult. Mulatságos zenével kísért, ravasz kis halál volt. Ender megfordult. Alai már elment. Mintha belőle vettek volna ki egy darabot; egy belső pillért, amely a bátorságot és a bizakodást tartotta benne. Ender úgy érezte, hogy Alaijal - de még Shennel is - olyan hihetetlenül erős egységben forrott össze, hogy a mi sokkal könnyebben jött a szájára, mint az én.
De Alai otthagyott nála valamit. Amikor éjjel szenderegve feküdt az ágyában, az arcán érezte Alai száját, ahogy a béke szót suttogja. Az a csók, az a szó, a béke most is vele volt. Csak az vagyok, amire emlékszem, és emlékezetemben Alai a barátom, és ez az emlék oly erős bennem, hogy onnan senki ki nem tépheti. Akárcsak Valentine-t, minden emlékek legerősebbikét.
Másnap elment Alai mellett a folyosón; üdvözölték egymást, kezet fogtak, beszélgettek is, de mindketten tudták, hogy köztük már egy fal emelkedik. Majd egyszer talán sikerül rést ütniük ezen a falon, de jelenleg csak a gyökereikkel érintkezhetnek, melyek oly mélyre nőttek már e fal alá, hogy nem lehetett onnan kitépni őket.
A legszörnyűbb mégis a félelem volt, a félelem, hogy a falat többé nem lehet lebontani, hogy Alai a szíve mélyén még örül is az elválásnak, s nem is bánja, hogy Ender ellenségévé vált. Mert azóta, hogy nem lehettek együtt, végtelenül messze kerültek egymástól, és mindaz, ami biztos volt és megingathatatlan, immár törékennyé és tartalmatlanná vált. Azóta, hogy nem vagyunk együtt, Alai idegenné vált, az élete már nem az én életem része, és ez azt jelenti, hogy ha találkozunk is, már nem fogjuk ismerni egymást.
Elszomorodott, de már nem sírt. Azon már túl volt. Attól a naptól fogva, hogy Valentine-ból idegent csináltak, hogy eszközként használták az ő megdolgozására, őt többé már nem bánthatták meg olyan mélyen, hogy még egyszer elsírja magát. Ender ebben biztos volt.
És most, hogy a harag szétáradt benne, Ender úgy érezte, van már annyi ereje, hogy legyőzze őket, akik ellenségei - a tanárokat.

Tizenegyedik fejezet
VENI, VIDI, VICI

- Ezt a csatatervet maga sem gondolhatja komolyan.
- De igen.
- Csak báróm és fél hete kapta meg a hadtestét.
- Megmondtam magának. Számítógépes szimulációkat készítettünk a lehetséges eredményekről. És megkaptuk, mit tenne Ender a számítógép becslése szerint.
- Tanítani akarjuk, nem pedig az idegöszszeomlásba kergetni.
- A számítógép jobban tudja, mint mi.
- A számítógép nem a könyörületességéről híres.
- Ha maga könyörületességet akart volna gyakorolni, akkor inkább kolostorba kellett volna vonulnia.
- Maga szerint ez nem kolostor?
- Ez lesz a legjobb Endernek is. A lehető legnagyobb teljesítményre fogjuk sarkallni. - Azt hittem, két évig meghagyjuk parancsnoknak. Az első három hónap leteltével rendszerint kéthetenként küldjük őket csatába. Ilyenformán ez most kicsit különösnek tűnik.
- És van most erre két évünk?
- Persze, tudom. Csak előre látom, mi lesz Enderből mához egy évre. Semmire se lesz jó a kimerültségtől, mert addigra többet préselünk ki belőle, mint amire nemcsak ő, de akárki élő ember képes lehet.
- Közöltük a számítógéppel, hogy számunkra az a legeslegfontosabb, hogy az alany a kiképzési program után is használható legyen.
- Hát, amíg használható…
- Nézze, Graff ezredes, ha még emlékszik, éppen ön vett rá erre minden tiltakozásom ellenére.
- Tudom, és igaza van. Nem kellene a saját lelkifurdalásommal megterhelnem magát. Csak tudja, kezd elmúlni a lelkesedésem, hogy egy kisgyerek feláldozásával mentsük meg az emberiséget. A Polemarkhosz találkozott a Hegemónnal. Úgy látszik, az orosz hírszerzés aggódik, amiért a hálózatok néhány aktív szereplője már azt feszegeti, hogyan kellene Amerikának az NF felhasználásával megsemmisíteni a Varsói Szerződést, nyomban azután, hogy a hangyok döntő vereséget szenvedtek.
- Túl korainak hangzik.
- Őrültségnek hangzik. Szép dolog a szólásszabadság, de ezzel annak a veszélynek tesszük ki a Ligát, hogy eluralkodnak benne a nacionalista versengések - és mi ilyen szűk látókörű, öngyilkos népségért tesszük ki Endert annak, hogy elmenjen az emberi tűrőképesség határáig.
- Azt hiszem, ön lebecsüli Endert.
- De félek, hogy az emberiség fennmaradó részének ostobaságát is lebecsülöm. Teljesen biztosak vagyunk benne, hogy meg kell nyernünk ezt a háborút?
- Uram, e szavak árulásnak hangzanak. - Akasztófahumornak szántam.
- Nem találtam mulatságosnak. Ha a hangyokról van szó, semmi…
- Tudom, akkor semmi sem mulatságos.

Ender Wiggin az ágyában feküdt, s a plafont bámulta. Amióta parancsnok lett, öt óránál többet egy éjszaka sem aludt. De a lámpákat este tízkor leoltották, s föl sem kapcsolták reggel hatig. Néha így is elővette a számítógépét, s szemét a homályos képernyőre meresztve dolgozott vele. De legtöbbször csak a láthatatlan mennyezetet bámulva gondolkodott.
Vagy a tanárok kedveztek neki, minden látszat ellenére, vagy jobb parancsnok volt, mint gondolta. Az előző hadtesteiknél semmire se becsült, gyenge kis veteránjai hozzáértő vezetőkké nőtték ki magukat - annyira, hogy a szokásos négy helyett ő öt toont alakított ki, élükön a vezérrel és helyettesével; így minden veteránnak volt rangja. A kiképzés a nyolctagú egész és négytagú fél toonok manőverezésével zajlott - ennélfogva egyetlen vezényszóra a hadtest nem kevesebb, mint tíz különféle manőver elvégzésére volt képes, a gyakorlatban is. Nem volt még hadtest, amely így széttördelte volna magát, de Ender nem is akart semmi olyasmit, amit már előtte is megcsináltak mások. A legtöbb hadtest a tömegben végrehajtható hadműveleteket, az előre kigondolt stratégiákat gyakorolta. Ender nem foglalkozott ilyesmivel - ő inkább arra képezte ki a toonvezéreit, hogy korlátozott célok elérésére vessék be hatékonyan kicsiny egységeiket. Méghozzá támogatás nélkül, egyedül, a saját kezdeményezésükre. Az első hét után vad műháborúkat rendezett a gyakorlóteremben, amiktől mindenki teljesen kimerült. De egy hónapi gyakorlás sem kellett hozzá, már tudta, hogy a serege képes rá, hogy a játékban valaha részt vett legjobb küzdőcsapattá váljon.
Ebből vajon mennyit terveztek meg a tanárok? Tudták-e; hogy ismeretlen, ámde kiváló fiúkat adnak neki? Azért adtak-e harminc Fiókát, köztük szép számban kiskorúakat, mert tudták, hogy a kicsik gyorsan tanulnak, gyorsan kapcsolnak? Vagy bármelyik csoport ugyanilyenné válhatott volna olyan parancsnok keze alatt, aki tudja, mit akar elérni, s ehhez azt is tudja, hogyan tanítsa meg őket rá?
A kérdés azért bosszantotta, mert nem volt benne biztos, meghiúsítja-e vagy beváltja a reményeiket. Abban azonban biztos Volt, hogy lelkesen várja a csatát. A legtöbb hadtestnek három hónap kellett, mire megjegyezték a bonyolult felállási alakzatok tucatjait. De mi már készen vagyunk. Küldjetek bennünket csatába.
Nyílt az ajtó a sötétben. Ender fülelt. Csosszanó lépés. Az ajtó becsukódott.
Lehengeredett az ágyról, s a sötétben eljutott a két méterre lévő ajtóig. Egy papírdarabkát talált. Elolvasni természetesen nem tudta, de nem volt kétsége afelől, hogy mi az. Csata. Milyen rendes tőlük. Én kívánok, ők meg teljesítik.
Már rajta volt a Sárkány Hadtest egyenruhája, amikor a lámpa kigyulladt. Nyomban végigrohant a folyosón, és hat óra egy perckor már a hadteste szállásának ajtajában állt.
- Hét órakor csatát vívunk a Nyúl Hadtesttel. Bemelegítünk gravitáción, aztán álljatok indulásra készen. Vetkőzzetek le, megyünk a tornaterembe. Hozzátok a ruhátokat, mert onnan egyenesen a harcterembe megyünk.
- Mi lesz a reggelivel?
- Nem szeretném, ha bárki is elokádná magát a harcteremben.
- De pisilni csak szabad előtte? - Legföljebb egy dekalitert.
Nevettek. Akik nem meztelenül aludtak, most levetkőztek; mindenki felnyalábolta a védőruháját, s futólépésben indultak Ender után a tornaterembe. Ott kétszer végigfuttatta őket az akadálypályán, aztán három csoportra osztva felváltva mehettek az ugróasztalra, a birkózószőnyegre és a padra.
- Ne hajszoljátok agyon magatokat; elég, ha fölébredtek. - De nem kellett félnie, hogy kimerülnek, jó formában voltak, könnyedén mozogtak, és mindenekfelett izgatta őket a közelgő csata. Néhányan ösztönösen birkózni kezdtek - a máskor unalmas torna most, a csata ígéretében, hirtelen szórakoztatóvá vált. Önbizalmuk a még próbára nem tettek, a felkészültségükben bízók túlzott önbizalma volt. És miért ne bízhatnának benne? Hisz felkészültek. És én is.
Hat óra negyvenkor parancsot adott az öltözésre. Eközben szót váltott a toonvezérekkel és helyetteseikkel.
- A Nyúl Hadtest nagyrészt veteránokból áll, de Carn Carby csak öt hónapja lett a parancsnokuk, és azóta én nem harcoltam velük. Katonának remek volt, s a Nyulak is tisztességes helyezéseket értek el az évek során a ranglistán. De szerintem alakzatokban fognak harcolni, ezért nem aggódom miattuk.
Hat óra ötvenkor megparancsolta, hogy feküdjenek le a birkózószőnyegekre, és lazítsanak. Hat óra ötvenhatkor vigyázzt vezényelt, majd végigfuttatta őket a folyosón a harcteremig. Ender időnként felugrott, és megérintette a mennyezetet. A fiúk is mind fölugráltak, hogy ők is megérintsék ugyanazt a helyet. Színsávjuk balra kanyarodott; a Nyúl Hadtest itt kanyarodott el jobbra. Hat óra ötvennyolckor megérkeztek a harcterembe vezető kapujukhoz.
A toonok öt oszlopban sorakoztak fel. Az A és az
E felkészült rá, hogy az oldalsó fogantyúkat megragadva bepöccentse magát a terem szélei felé. A B és a D felsorakozott, hogy a két párhuzamos mennyezeti fogantyút elkapva fölfelé pattanjon be a nulla gravitációba. A C toon készen állt, hogy a küszöbről elrugaszkodva lefelé vegye az irányt.
Föl, le, balra, jobbra; Ender elöl, az oszlopok között állt, hogy ne legyen az útjukban, s újra elismételtette
- Merre van az ellenség kapuja?
Lefelé, válaszolták mindnyájan nevetve. És ez volt az a pillanat, amikor a fent átváltozott északra, a lent délre, a bal és a jobb pedig keletre és nyugatra.
Eltűnt előlük a szürke fal, s láthatóvá vált a harcterem. A játék nem sötétben folyt, de nem is fényárban csak annyira volt világos, mint alkonyatkor. Messze, a félhomályban Ender megpillantotta az ellenséges kaput, melyen már tódultak is befelé a megvilágított egyenruhák. Ender megérezte a pillanat gyönyörűségét. Mindenki okult abból, ahogy Bonzo félreismerte Ender Wiggint. Már rögtön azzal kezdték, hogy beözönlöttek az ajtón, úgyhogy nem is lehetett mást csinálni, mint kiválasztani, hogy melyik alakzatot célszerű alkalmazniuk. A parancsnokoknak nem volt idejük, hogy gondolkozzanak. Nos, Ender mindenesetre rászánja az időt, és bízik benne, hogy katonái meglőtt lábbal is tudnak harcolni, hogy ezzel megvédjék testüket, miközben késve jönnek át az ajtón.
Ender egy pillantással felmérte a harcterem alakját. Ott volt a legtöbb korai játékból ismerős, az állatkerti majmok mászórúdjára emlékeztető nyitott rács s a mögöttük látható hét vagy nyolc csillag. Ennyi elég is volt belőlük, s elég közel is voltak ahhoz, hogy érdemes legyen megközelíteni őket.
- Cserkésszétek be a közeli csillagokat - mondta Ender. - A C próbáljon a fal mellett osonni. Ha sikerül, mehet utána A és E. Ha nem, majd eldöntöm, mi legyen. Én a D-vel tartok. Indulás.
Minden katona tudta, mi történik, de a taktikai döntések teljes mértékben a toonvezérektől függtek. Még így is, hogy végighallgatták Ender utasításait, mindössze tíz másodperces késéssel érkeztek a terembe. A Nyúl Hadtest addigra már bele is kezdett valami bonyolult táncba odaát, az ő teremrészükben. Ender bármelyik másik hadtest tagjaként most aggódott volna, hogy vajon a saját alakzatukon belül ő és a toonja a megfelelő helyen van-e. Így azonban embereivel együtt csak az járt a fejében, hogyan és hányféleképpen suhanják körbe az alakzatot, vonják ellenőrzésük alá a csillagokat és a terem sarkait, s robbantsák szét az ellenséges hadtestet hasznavehetetlen csonkokká, hogy aztán azok ne tudjanak magukkal kezdeni semmit. Noha még négy hete sem voltak együtt, a harcmodoruk máris az egyedül célravezető módszernek látszott. Endert majdhogynem meglepte, hogy a Nyúl Hadtest nem ismerte fel azonnal, hogy reménytelenül korszerűtlenné vált.
A C toon - behajlított térdet mutatva az ellenség felé - végigsiklott a fal mentén. Vezérük, Bolond Tom, nyilván arra utasította embereit, hogy már előre lőjék ki a saját lábukat. E félhomályos helyiségben jó ötletnek bizonyult, mert a megvilágított öltözék a fagyasztás helyén elsötétült, így a toon tagjai kevésbé voltak láthatók. Ender ezért meg fogja őket dicsérni.
A Nyúl Hadtest mindaddig vissza tudta verni a C toon támadását, amíg Bolond Tom és fiai szét nem ugrasztották s tucatnyi Nyulat megfagyasztva visszavonulásra nem kényszerítenék őket egy csillag fedezékébe. Csakhogy a Nyúl-alakzat mögött is volt egy csillag, ami azt jelentette, hogy könnyedén le tudják majd szedni őket, egyiket a másik után.
A D toont a Forró Leves gúnynéven ismert Han Cu vezette. A csillag kiugró éle mentén villámgyorsan odasiklott, ahol Ender térdelt.
- Mi lenne, ha levetnénk magunkat az északi Falról, és beletérdepelnénk a képükbe?
- Csináljátok - felelte Ender. - Én meg a B-vel délről a hátukba kerülök. - Aztán elkiáltotta magát: - A és E lassíts a falakon! - Lábbal előre végigsiklott a csillag mentén, majd mindkét lábát a csillag nyílásóba akasztva felrúgta magát a felső falhoz, onnan meg lepattant az E toon csillagához. Egy pillanat, és már vitte is őket le, a déli falhoz. Ott aztán majdhogynem egy ütemre pattantak vissza a mögé a két csillag mögé, melyet Carn Carby katonái védtek. Mintha forró késsel vajat vágtak volna… Volt-nincs Nyúl Hadtest, és már semmi dolguk nem maradt, csak egy kis tisztogatás. Ender félbevágta a toonokat, hogy minden sarkot megtisztítsanak a teljesen vagy könnyebben lesérült ellenséges katonáktól. A toonvezérek három percen belül jelentették, hogy a terem tiszta. Ender fiai közül csak egyet fagyasztottak meg teljesen - a C toonnak azt a katonáját, aki a támadás középpontjában állt -, és mindössze öten váltak harcképtelenné. A többség megsebesült, leginkább a lábukon, s közülük is sokan maguk okozták a sérülésüket. Mindent összevéve a siker még annál is nagyobb volt, mint amire Ender számított.
A házigazda szerepét a toonvezérekkel játszatta el a kapuban - ők álltak a négy sisakkal a sarkokban, miközbe Bolond Tom átlépte a kaput. A legtöbb parancsnok azt lépteti át, aki életben maradt; Ender gyakorlatilag bárkit kiválaszthatott volna rá. Jó csata volt.
Kigyúltak a fények, a küzdőterem déli végében lévő tanárkapun át maga Anderson őrnagy lépett be. Ünnepélyes arccal nyújtotta át Endernek a tanári kampót, mely a szertartás szerint a játék győztesének járt.
Ender természetesen rögtön felolvasztotta vele a saját katonái védőöltönyeit, s mielőtt az ellenséget is felolvasztotta volna, máris toonokba gyűjtötte az embereit. Azt akarta, hogy határozott és katonás képet nyújtsanak, mire Carby és a Nyúl Hadtest visszanyeri az uralmat maga fölött. Átkozhatnak bennünket, hazudozhatnak rólunk, de emlékezni fognak rá, hogy megsemmisítettük őket… És ezt a többi parancsnok is látni fogja a szemükben; minket fognak látni e Nyúl-szemekben, a mi katonás, első csatánkban győztes és szinte teljes épségben megmaradt alakzatainkat. A Sárkány Hadtest nem sokáig lesz már ismeretlen név.
Carn Carby, mihelyt felolvasztották, rögtön odament Enderhez. Tizenkét éves volt; szemmel láthatóan csak az utolsó két iskolai évben csináltak belőle parancsnokot, ezért aztán nem is fölényeskedett, mint azok, akik ezt már tizenegy évesen elérték. Emlékezni fogok erre, ha majd legyőznek, gondolta Ender. Hogy meg kell őriznem a méltóságomat, és meg kell adnom a tiszteletet annak, akinek ez jár, mert így a vereség nem lesz szégyen. Remélem, nem kell majd túl gyakran végigcsinálnom.
Miután a Nyúl Hadtest kitámolygott azon az ajtón, melyen át a csata előtt Ender fiai jöttek be, Anderson végre elbocsátotta a Sárkány Hadtestet. Ender kivezette csapatát az ellenség kapuján. Az alant égő fények figyelmeztették őket, hogy merre van a lefelé, ha majd ismét kijutnak a gravitációba. Könnyedén, futva érték lábukkal a talajt, s nyomban utána összegyűltek a folyosón.
- Hét óra tizenöt perc - közölte Ender. - Tehát tizenöt percetek van a reggelizésre, utána itt várlak benneteket a harcteremben a reggeli gyakorlatra. Szinte hallotta néma ellenvetésüket: "Még ilyet, hiszen győztünk, hadd ünnepeljünk egy kicsit." Jól van, gondolta Ender, azt is lehet. - És engedélyt kaptok a parancsnokotoktól, hogy reggeli alatt megdobálhatjátok egymást étellel.
Elbocsátotta a nevetgélő, kurjongató fiúkat, akik futva mentek vissza a szállásukra. Kifelé menet elkapta a toonvezéreket, és közölte velük, hogy hét óra negyvenöt perc előtt senkit sem vár a gyakorlatra, amely amúgy is rövid lesz, tehát a fiúk le tudnak majd zuhanyozni. Félóra a reggelire, s hogy még le sem zuhanyozhatnak a csata után - ez még így is fukar kézzel volt mérve, de a tizenöt perchez képest kegynek fog tűnni. És Ender úgy látta jónak, ha a tizenöt perces ráadást a toonvezérek jelentik be. Hadd tanulják meg a fiúk, hogy a kegyek a toonvezérektől jönnek, a szigor pedig a parancsnoktól - így lesznek hajlékonyak a szerkezet kicsiny, szoros csomói.
Ender nem reggelizet. Nem volt éhes. Inkább a fürdőszobába ment, ahol lezuhanyozott, s közben betette védőöltözékét a tisztítóba, hogy mire megszárítkozik, az is készen legyen. Kétszer is lemosta magát, aztán sokáig folyatta magára a vizet - úgyis bekerül újra a körforgásba. Hadd igya ma mindenki az én verejtékemet. Újonc hadtestet adtak neki, s ő mégis győzött, és még csak nem is fej-fej melletti küzdelemben. Úgy győzött, hogy a végén mindössze hat fagyott vagy harcképtelenné tett katonája volt. Most, hogy látták, mire képes egy rugalmas stratégia, lássuk csak, milyen régóta alkalmazzák más parancsnokok az alakzataikat.
A harcterem közepén lebegve várta egymás után érkező katonáit. Természetesen senki sem szólította meg. Tudták, hogy ő majd szól, mihelyt készen lesz, de előbb nem.
Amikor mind ott voltak, Ender lehorgonyzott a közelükben, és egyenként végignézett rajtuk.
- Jó csata volt elsőre - mondta, amire lehetett ujjongva kiáltozni és Sárkány, Sárkány csatakiáltással próbálkozni - aminek ő egykettőre végett vetett. A Sárkány Hadtest jól szerepelt a Nyulak ellen mondta. - Az ellenség azonban nem lesz mindig ilyen gyenge. Ha ez jó csapat lett volna, akkor titeket, C toonbelieket nyugodtan bekeríthettek volna kétfelől, olyan lassan vettétek föl a megfelelő helyzetet. Ketté kellett volna válnotok, hogy két irányból fordulhassatok be, és közben ne tudjanak oldaltűz alá venni. A és E, ti pedig szánalmasan céloztatok. A találatok összeszámlálásakor kiderült, hogy két katonánként átlagosan csak egy találatot értetek el. Ez azt jelenti, hogy a legtöbb találatot a közeli támadásokban vittétek be. Ez így nem lesz jó - egy alkalmasabb ellenség felmorzsolhatja a támadóerőnket, hacsak nem lesz sokkal jobb fedezékük a távolban felállított katonáknál. Minden toonnak gyakorolnia kell tehát a távolból való célbalövést, mozgó és mozdulatlan célpontokra. A toonok fele legyen felváltva a célpont. Hárompercenként fogom felolvasztani a védőruhátokat. Most pedig indulás.
- Lesznek csillagaink, amikkel dolgozhatunk? kérdezte Forró Leves. - Hogy biztosak legyünk a célpontban?
- Ne szokjatok hozzá, hogy valamivel alátámasztjátok a karotokat. Ha a karotok nem tud mozdulatlanná válni, fagyasszátok le a könyökötöket! És most indulás.
A toonvezérek egykettőre mozgásba lendítették a dolgokat, Ender pedig egyik csoporttól a másikig haladva tette meg javaslatait, vagy segített a sajátos gondokkal szembetalálkozó katonáknak. Ők már tudták, hogy ha Ender megenged is magának durvább szavakat, amikor a csoportokkal beszél, ha külön dolgozik valakivel, olyankor mindig türelmes, mindig elmagyarázza, amit kell, ha javasol is valamit, azt nyugodtan teszi, s meghallgat minden kérdést, gondot, magyarázatot. Ezzel szemben sohasem nevetett, ha megpróbáltak évődni vele, ezért az ilyesmit abba is hagyták hamarosan. Együttlétük mindén pillanatában parancsnok volt - és erre sohasem kellett emlékeztetni őket; egyszerűen az volt.
Szájukban a győzelem ízével dolgoztak egész nap, s amikor az ebéd miatt fél órával hamarabb hagyták abba, azt is vidáman fogadták. Ender a toonvezéreket visszatartotta a hivatalos ebédidő kezdetéig, hogy kiértékelje az általuk választott taktikát, valamint az egyes katonák munkáját. Aztán lement a szobájába, és nagy gonddal átöltözött az ebédhez az egyenruhájába. Körülbelül tízperces késéssel lép majd be a parancsnokok kantinjába. Ezt hajszálra így akarta időzíteni. Mivel ez volt az első győzelme, még sohasem látta belülről a parancsnokok ebédlőjét, fogalma sem volt, mit kell egy új parancsnoknak csinálnia, csak azt tudta, hogy ma ő akar utolsóként belépni oda, akkor, amikor a táblán már megjelennek a reggeli csaták eredményei. Amikor már nem lesz ismeretlen a Sárkány Hadtest neve.
Semmiféle izgalom nem támadt, amikor belépett. Csak néhányan bámulták meg leplezetlenül, látva, hogy milyen kicsi, s észrevéve a sárkányokat az egyenruhája ujján. Mire megkapta az ennivalóját, és leült az egyik asztalhoz, a teremben már csend volt. Lassan, óvatosan enni kezdett, mintha nem venné észre, hogy mindenki őt figyeli. Aztán valahogy mégis folytatódott a társalgás, újra felcsapott a lárma, s ő is lazíthatott annyira, hogy körül tudjon nézni.
Egy teljes falat foglalt el az eredményjelző tábla. A katonák folyamatosan tájékozódhattak egy-egy hadtest elmúlt két esztendei teljesítményéről, de itt a parancsnokok teljesítményét tartották számon. Az új parancsnok nem örökölhette elődjétől annak esetleges jó helyezését - mindenki aszerint volt rangsorolva, hogy mit csinált.
A legjobb helyezést Ender érte el. Magától értetődően mindenkit felülmúlt a győzelem-veszteség rangsorban, de a többi kategóriában is messze az élen állt. Akár a hadirokkantak, akár a harcképtelenné tett ellenséges katonák, akár a győzelemig felhasznált idő átlagáról volt szó, minden kategóriában ő volt az első helyezett.
Már majdnem végzett az evéssel, amikor valaki megállt mögötte, és megérintette a vállát.
- Leülhetek? - Endernek meg sem kellett fordulnia, tudta, hogy Dink Meeker az.
- Üdv, Dink - felelte Ender. - Ülj le.
- Te kis aranyérmes fing - szólt Dink vidáman -, tudod, mind azon törjük a fejünket, csoda-e hogy tévedés szülte az eredményeidet.
- A szokás - mondta Ender.
- Egy győzelem még nem szokás - intette Dink -, ne játszd meg magad. Az embert újonc korában gyenge parancsnokok ellen küldik.
- Carn Carby nem a lista legalján szerepel. - Ez igaz volt. Carby neve nagyjából középtájon foglalt helyet. - Ő egész jó, beleszámítva azt, - hogy csak most kezdte - mondta Dink. - Ígéretes gyerek. Te nem vagy ígéretes. Te fenyegető vagy.
- Mire nézve fenyegető? Ha győzök, kevesebbet kapsz enni? Mintha olyasmit mondtál volna nekem, hogy ez az egész egy hülye játék, aminek nincs semmi értelme.
Dinknek nem tetszett, hogy a fejére olvassák a saját szavait, méghozzá ilyen körülmények között.
- Te vettél rá, hogy beszálljak velük a játékba. Veled azonban nem játszom, Ender. Engem nem fogsz megverni.
- Talán nem - mondta Ender.
- Én tanítottalak.
- Mindenre, amit tudok. De most már hallás után játszom el.
- Gratulálok - jegyezte meg Dink.
- Jó tudni, hogy van itt egy barátom. - De Ender nem volt benne biztos, hogy Dink a barátja-e még. Ezt Dink sem tudta biztosan. Néhány tartalmatlan mondat után visszament az asztalához.
Amikor végzett az evéssel, Ender körülnézett. Csak pár asztalnál beszélgettek. Ender észrevette Bonzót, aki már a legöregebb parancsnokok közé tartozott. Nagyorrú Rose már kijárta az iskolát. Petra egy távoli sarokban ült a csoportjával, és egyszer sem pillantott rá. Mivel a legtöbben lopva feléje néztek, köztük azok is, akikkel Petra beszélgetett, Ender esküdni mert volna rá, hogy a lány szándékosan kerüli a tekintetét. Ez a rossz abban, ha az ember kezdettől fogva győz, mélázott Ender. Elveszíti a barátait.
Adni kell nekik néhány hetet, hogy hozzászokjanak. Mire sor kerül a következő csatámra, itt is megnyugszanak a kedélyek.
Carn Carby elvi kérdést csinált belőle, hogy még az ebédidő lejárta előtt odamenjen és üdvözölje Endert. Ez is a nagylelkűségére vallott, és rajta, Dinktől eltérően, nem látszott gyanakvás.
- Pillanatnyilag kegyvesztett vagyok - közölte minden kertelés nélkül. - Nem hisznek nekem, hiába mondom, hogy csupa olyan dolgot csináltál, amit még soha senki se látott. Épp ezért remélem, hogy a legközelebbi csapatot pocsékká vered. Az irántam való szívességből.
- Az irántad való szívességből - egyezett bele Ender. - És köszönöm, hogy szóba álltál velem.
- Szerintem szemét módon viselkednek veled. Általában meg szokták éljenezni az új parancsnokokat, amikor először lépnék be a kantinba. Na persze az új parancsnokok már néhány vereséggel a tarsolyukban szoktak először belépni ide. Én is csak egy hónapja jutottam be. Ha valaki, hát te megérdemelnéd a tapsot - de hát az élet már ilyen. Fingasd meg őket.
- Majd igyekszem.
Carn Carby elment, és Ender gondolatban őt is hozzáírta ahhoz a listához, melyet a maga használatára vezetett az emberi lényekről.
Aznap éjjel jobban aludt, mint hosszú idő óta bármikor. Sőt olyan mélyen aludt, hogy föl sem ébredt, míg ki nem gyúltak a fények. Jókedvűen kelt föl, lassan ügetett ki a zuhanyozóba, s csak amikor visszajött, s kezdte magára húzni az egyenruháját, vette észre a padlón heverő papírdarabkát - akkor is csak azért, mert rázott egyet a ruhán, s az ettől keletkezett légáram megmozdította a papírt. Fölvette, és elolvasta.

PETRA ARKANIAN, FŐNIX HADTEST, 7 ÓRA

A régi csapata volt, melyet nem egészen négy hete hagyott el, s melynek alakzatait ismerte elölről-hátulról. Részben Ender hatására ők voltak a legrugalmasabb, az új helyzetekhez viszonylag gyorsan alkalmazkodni tudó hadtest. Még leginkább a Főnix lehetett képes rá, hogy megbirkózzék Ender cseppfolyós, kiszámíthatatlan támadásaival. A tanárok úgy döntöttek, érdekessé teszik Ender számára az életet.
A papíron hét óra állt, és már hat óra harminc volt. Lehet, hogy néhányan már el is indultak reggelizni. Ender félrelökte az egyenruhát, fölkapta a védőruhát, s egy perc múlva már ott állt a hadteste szállásának az ajtajában.
- Uraim, remélem, tanultak valamit tegnap, mert ma is végig fogjuk csinálni.
Beletelt egy percbe, mire felfogták, hogy ez csatát jelent és nem gyakorlatot. Biztosan tévedés, mondták.
Két egymást követő napon soha senki nem csatázott még.
Átnyújtotta a papírt az A toon vezérének, Fly Molónak; aki nyomban elüvöltötte magát:
- Védőöltözékbe! - s már indult is ruhát váltani. - Miért nem szóltál korábban? - kérdezte Forró Leves, aki úgy tudott Endertől kérdezni, ahogy senki más nem mert volna.
- Gondoltam, rátok fér egy zuhanyozás - felelte Ender. - A Nyulak tegnap azt híresztelték, hogy csak azért győztünk, mert a szagunk kiütötte őket.
Akik hallották, nevetek.
- Nem találtad meg a papírt, igaz, csak miután már visszatértél a zuhanyozásból?
Ender a hang irányába nézett. Bean nézett vissza rá szemtelenül, már védőöltözékben. Ideje, hogy megfizess a régi megaláztatásért, így van, Bean?
- Persze - válaszolta megvetően. - Én nem vagyok Olyan közel a padlóhoz, mint te.
Újabb nevetés. Bean elvörösödött mérgében.
- Világos, hogy nem számíthatunk a régi módszerekre - magyarázta Ender. - Jobb lesz, ha mostantól minden percben fel vagytok készülve a csatára. Ami sűrűn lesz. Nem tudom azt játszani, hogy szeretem, ahogy kitolnak velünk, egyet azonban szeretek - ha olyan csapatom van, amelyik bírja.
Ezek után ha azt kéri, hogy kövessék a Holdba űrruha nélkül, azt is megtették volna.
Petra nem volt Carn Carby; rugalmasabb módszerekkel dolgozott, és sokkal gyorsabban reagált Ender vakmerő, a helyszínen rögtönzött, tehát előre ki nem számítható támadására. Ez azzal az eredménnyel járt, hogy a csata végére Ender három emberét kilőtték, kilencet pedig harcképtelenné tettek. És Petra még azt a gesztust sem tette meg, hogy a csata végén mély bókkal járuljon Ender elé. Villámló szeme mintha azt mondta volna, hogyan alázhattál meg így engem, aki a barátod voltam?
Ender úgy tett, mintha nem venné észre a lány haragját. Gondolta, még néhány csata, és Petra rá fog jönni, hogy több találatot ért el ellene, mint Ender szerint bárki a jövőben. És még most is volt mit tanulnia a lánytól. A mai gyakorlaton azt fogja megtanítani toonvezéreinek, hogyan hárítsák el azokat a fortélyokat, melyeket Petra vonultatott fel ellenük. Hamarosan újra barátok lesznek.
Remélte.

A hét hét napján a Sárkány Hadtest hét csatát vívott meg. A táblán hét győzelem, és nulla vereség. Endernek egyszer sem volt a Főnix Hadtesttel vívott csatában elszenvedettnél nagyobb vesztesége, és két alkalommal mondhatta el, hogy egyetlen katonája sem fagyott meg vagy vált harcképtelenné. Többé senki sem hitte, hogy a vak szerencse állította őt a tábla élére, hisz soha nem tapasztalt fölénnyel vert meg élcsapatokat is. A többi parancsnok ettől fogva nem tehetett úgy, mintha észre sem venné őt. Voltak, akik mellé ültek az étkezéskor, s úgy próbálták óvatosan kiszedni belőle, hogyan verte meg legutóbbi ellenfelét. Ő őszintén elmondta nekik, hátha lesznek olyanok, akik tudni fogják, hogyan képezzék ki katonáikat és toonvezéreiket, s majd megismétlik az ő teljesítményeit. És míg Ender e néhány parancsnokkal beszélgetett, jóval nagyobb csoportok alakultak ki az ellenfelek, az Ender által legyőzöttek körül, melyek azon tanakodtak, hogyan tudnák megverni őt.
És sokan gyűlölték is Endert. Gyűlölték, amiért fiatal, amiért kiváló, amiért az ő fényében saját győzelmeik sápadtnak és vértelennek látszottak. Ender először az arcukon látta ezt a gyűlöletet, ahogy elmentek mellette, a folyosón… aztán észrevette, hogy ha néhányuk közelében ül le a parancsnoki kantinban, olyankor az egész csoport felkerekedik, és átül egy másik asztalhoz; máskor véletlenül oldalba könyökölték a játékteremben, a tornateremből ki-be lépve lábak akadtak az övébe, köpések és nedves papírgalacsinok vágódtak hozzá hátulról, miközben végigügetett a folyosókon. A harcteremben nem tudták megverni ezzel tisztában voltak -, így hát ott kezdtek ki vele, ahol biztonságban érezték magukat, ahol ő is csak egy közönséges kisfiú volt, nem pedig óriás. Ender megvetette őket, de titokban - olyan titokban, hogy még maga sem tudott róla - félt tőlük. Mert ezek voltak azok a kis kínzások, amilyeneket Peter csinált mindig, és Ender hovatovább túlságosan is otthon érezte magát.
De azért ezek kisstílű bosszantások voltak, Ender meg is győzte magát, hogy a dicséret egy másik formáját lássa bennük. A többi hadtest már kezdte őt utánozni. A legtöbb katona maga alá húzott térddel támadott, az alakzatok felbomlófélben voltak, és már olyan parancsnokok is akadtak, akik a falak mentén végiglopakodó toonokat küldtek ki. Még egyiknek sem sikerült létrehozni Ender öt toonból álló szervezetét - ez azt a kis előnyt nyújtotta neki, hogy a négy egység mozgására számító ellenfél nem kereste az ötödiket.
Ender mindent megtanított nekik, amit a nulla gravitációs taktikáról tudott. De ő hová mehetett, ha új dolgokat akart tanulni?
Rákapott a videoszobára, ahol rengeteg propagandaanyagot talált Mazer Rackhamről, valamint más olyan nagynevű parancsnokokról, akik az Első és a Második Invázió idején vezették az emberi haderőket. Ender egy órával hamarabb leállította a közös gyakorlatozást, s megengedte toonvezéreinek, hogy távollétében saját gyakorlatokat vezessenek. Ők rendszerint toon toon elleni közelharcot rendeztek, Ender pedig addig maradt velük, míg megbizonyosodott róla, hogy rendben mennek a dolgok, aztán elment régi csatákat nézni.
A legtöbb felvétellel csak az idejét vesztegette. Diadalmas zene, parancsnokok és kitüntetett katonák közelképei, zavaros jelenetek a hangyok berendezéseit megszálló tengerészekről. Itt-ott azért használható képsorokat is talált, az űr sötétjében fénypontokként manőverező hajókat, de még ennél is jobb volt, amikor a hajók fedélzeti lámpái tűntek fel a képernyőkön, elébe tárva ezzel egy teljes csataképet. A videón nehéz volt meglátni mindhárom dimenziót, s a jelenetek is rendszerint rövidek s minden magyarázatot nélkülözők voltak; de Ender fokozatosan ráismert, milyen ügyesen alkalmaztak a hangyok zavarkeltés céljából látszólag véletlenszerűen elhelyezkedő fényösvényeket, hogyan állítottak fel csapdákat; hogyan rendeztek álvisszavonulásokat, hogy tőrbe csalják az NF-hajókat. Néhány csatát sok-sok jelenetre vágtak szét, s ezek számos képanyagban fel-feltünedeztek; ha a megfelelő sorrendben nézte őket, rekonstruálhatta belőlük az egész csatát. Már olyan dolgokat is észrevett, amiket a hivatalos kommentátorok sohasem említettek. Ők mindig büszkeséget akartak ébreszteni az emberi teljesítmény, s ellenszenvet a hangyok iránt Ender azonban ekkor már azon is el-eltűnődött, vajon hogyan győztek egyáltalán az emberek. Hajóik lomhák voltak, flottáik elviselhetetlen lassúsággal válaszoltak az új helyzetekre, ezzel szemben a hangy flotta, mint amely tökéletes egységben cselekszik, azon nyomban válaszolt minden kihívásra. Az Első Invázióban az ember hajói természetesen alkalmatlanok voltak gyors ütközetekre - de akkoriban a hangy hajók is azok voltak. A hajók és a fegyverek csak a Második Invázióban váltak veszedelmesekké.
Stratégiát tehát Ender a hangyoktól tanult, nem az emberektől. Szégyellte és félelemmel töltötte el, hogy tőlük tanul, mert hiszen ők voltak a rút, gyilkos, gyűlöletes, szörnyű ellenség. Ám amit csináltak, azt nagyon jól csinálták. Egy bizonyos fokig. Mintha mindig egy alapstratégiát követtek volna - a lehető legtöbb hajót irányítani az ütközet kulcsfontosságú helyére. Soha nem követtek el semmi meglepőt, semmit, ami egy beosztott tiszt kiválóságára vagy ostobaságára mutatott volna. Szemmel láthatóan roppant szigorú fegyelem uralkodott köztük.
És volt még valami furcsaság. Rengeteg szó esett Mazer Rackhamről, de tényleges csatát elvétve mutattak vele a videók. Mindössze néhány jelenetet a csata elejéről, a hangyok főflottája mellett szánalmasan eltörpülő Rackham-erőket, majd azt a részt, midőn a hangyok odakint az üstökös pajzsnál már megverték az emberek főflottáját, megsemmisítették a legelső csillaghajókat, gúnyt űzve ezzel a magasabb stratégiára irányuló emberi erőfeszítésekből… Gyakran játszottak le ezt a filmet, hogy újra és újra felevenítsék a hangy győzelem kínját és rettenetét. Aztán azt, ahogy a reménytelen túlerő közeledik Mazer Rackham maroknyi hadához odaát, a Szaturnusz mellett, és…
És aztán a Mazer Rackham kis cirkálójából látható villanásnyi jelenet az egyik ellenséges hajó felrobbanásáról. Ez volt minden, amit egyáltalán látni lehetett. Sok film mutatta a hangy hajókba belerohanó tengerészeket, az odabent heverő hangy holttesteket, de egy sem akadt, melyben látni lehetett volna közelharcot vívó hangyokat - hacsak nem az Első Invázióból illesztettek be ilyenéket. Endert csalódással töltötte el, hogy Mazer Rackham győzelmét ilyen leplezetlenül cenzúrázták. A Hadiskola diákjai sokat tanulhattak volna tőle, s mégis minden, ami a győzelméről szólt, el volt rejtve a szem elől. Ez a szenvedélyes titkolózás nem válik ama gyerekek javára, akiknek meg kellene tanulniuk még egyszer véghezvinni azt, amit Mazer Rackham tett.
Persze, mihelyt híre ment, hogy Ender Wiggin folyton a háborús videókat nézi, a videoszoba sokak számára vonzóvá vált. A legfőképpen parancsnokokból álló közönség ugyanazokat a felvételeket nézte, mint Ender, s közben úgy tettek, mintha értenék, miért éppen azt nézi, és mit hámoz ki belőle. Ender soha semmit nem magyarázott. Még amikor hét jelenetet hívott le ugyanabból a csatából, de más-más felvételről, mindössze egy fiú kockáztatta meg óvatosan a kérdést:
- Egyik-másik nem ugyanabból a csatából való? Ender erre csak vállat vont, mintha a dolognak nem volna jelentősége.
A hetedik napi gyakorlat utolsó órájában, pár órával azután, hogy Ender hadteste megnyerte a hetedik csatáját, maga Anderson őrnagy látogatott el a videoszobába. Átnyújtott egy darab papírt az egyik parancsnoknak, majd Enderhez fordult:
- Graff ezredes haladéktalanul hívat az irodájába. Ender fölállt, s követte Andersont a folyosókon át. Anderson kezében ott voltak a kulcsok, melyek a diákokat távol tartották a tanárok szálláshelyétől. Végül megérkeztek Graff elé, aki mozdulatlanul ült az acélpadlóba becsavarozott forgószékén. A hasa már akkor is átbukott mindkét kartámlán, amikor ültében kihúzta magát. Ender megpróbált visszaemlékezni amikor először találkozott vele, alig négy évvel ezelőtt, Graff egyáltalán nem látszott kövérnek. Az idő és a feszültség nem kímélte a Hadiskola vezetőjét.
- Hét nap telt el az első csatád óta, Ender - mondta Graff.
Ender nem válaszolt.
- És hét csatát nyertél meg. Mindennap egyet. Ender bólintott.
- A pontarányaid is szokatlanul magasak. Ender összehúzta a szemét.
- Minek tulajdonítod, parancsnok, figyelemre méltó sikereidet?
- Olyan hadtestet adtak, amelyik mindent megcsinál, bármit találok is ki a számára.
- És mit találtál ki a számára?
- Lefelé vesszük az irányt, az ellenséges kapu felé, s közben pajzsként használjuk a lábunkat. Nem fejlődünk alakzatokba, és mozgékonyak maradunk. Az is segít, hogy öt nyolcfős toonnal dolgozom, nem pedig négy tízfőssel. Az ellenségeinknek nem volt idejük, hogy hatékonyan válaszoljanak az új módszereinkre, így aztán ugyanazzal a fortéllyal vertük végig őket. Ez így már nem fog sokáig tartani.
- Vagyis nem bízol benne, hogy mindig te győzöl.
- Ugyanazokkal a trükkökkel nem.
Graff bólintott.
- Ülj le, Ender.
Ender és Anderson leültek. Graff Andersonra nézett, mire ő vette át a szót:
- Most, e sűrű összecsapások után milyen állapotban van a hadtested?
- Mindnyáján veteránokká váltak.
- De hogy érzik magukat? Fáradtak? - Ha azok is, nem vallják be.
- Továbbra is készenlétben vannak?
- Maguk irányítják az emberi aggyal játszó számítógépes játékokat. Mondják meg maguk.
- Azt tudjuk, hogy mi mit tudunk. De azt is szeretnénk tudni, amit te tudsz.
- Mindnyájan nagyon jó katonák, Anderson őrnagy. Biztosan megvannak a korlátaik, de azokat még nem értük el. Az újabbak közül néhánnyal gondok vannak, mert néhány alaptechnikát sohasem tudtak igazán elsajátítani, de keményen dolgoznak, és fokozatosan javulnak. Mit kéne mondanom? Hogy pihenésre lenne szükségük? Persze hogy pihenésre lenne szükségük… néhány hetes szabadságra. A tanulmányaikkal sehogy sem állnak, ami azt illeti, egyikünk sem fényeskedik a saját osztályában. De maguk ezt tudják, és nem látszanak bánkódni miatta - akkor miért bánkódjam én?
Graff és Anderson gyors pillantást váltottak.
- Ender, miért tanulmányozod a hangy háborúkról készült videókat?
- Természetesen azért, hogy stratégiát tanuljak.
- Azokat a videókat propagandacélokból készítették. A hadászatunkról már mindent megjelentettünk. - Tudom.
Graff és Anderson újabb pillantást váltottak. Graff az asztalán dobolt.
- A fantáziajátékot már elő sem veszed - mondta.
Ender nem válaszolt.
- Áruld el nekem, miért nem játszod már.
- Mert győztem.
- Mindent sohasem nyerhetsz meg abban a játékban. Mindig jön valami új.
- Mindent megnyertem.
- Ender, mi abban akarunk segíteni neked, hogy olyan boldog légy, amilyen csak lehetsz, de ha te… - Maguk a lehető legjobb katonát akarják faragni belőlem. Menjenek le, nézzék meg a táblákon a helyezéseket. Nézzék meg a csúcsteljesítményeket. Eddig remek munkát végeztek velem. Gratulálok. És mikor akarnak bevetni egy jó hadtest ellen?
Graff szigorú szája mosolyra húzódott, teste beleremegett a hangtalan nevetésbe.
- Most - mondta Anderson; és átnyújtott Endernek egy cédulát.

BONZO MADRID, SZALAMANDER HADTEST, 12 ÓRA

- Tíz perc múlva - jegyezte meg Ender. - A csapatom épp a gyakorlatozás utáni zuhanyozás kellős közepén lesz.
- Akkor jó lesz igyekezni, fiam - mosolygott Graff.

Öt perc múlva ért a hadteste szállására. A többség már felöltözött a zuhanyozás után; néhányan a játék- vagy a videoszobában ütötték agyon az időt ebédig. Három kisebb fiút elküldött értük, a többieknek pedig meghagyta, hogy a lehető leggyorsabban öltözzenek át.
- Ez nagyon meleg helyzet lesz, és időnk sincs magyarázta. - Bonzót már körülbelül húsz perce értesítették, s mire mi az ajtóhoz érünk, ők már legalább öt perce odabent lesznek.
A fiúk felháborodottan kiáltoztak, s ráadásul olyan stílusban, amit a parancsnok jelenlétében nemigen engedtek meg maguknak. Mit művelnek ezek velünk? Teljesen meghülyültek?
- Ne törődjetek vele, hogy miért, ezzel ráérünk este foglalkozni. Fáradtak vagytok?
- A mai gyakorlat alatt teljesen kidöglöttünk - felelte Fly Molo. - Arról nem is beszélve, hogy reggel laposra vertük a Görény Hadtestet.
- Egy napon két csatát nem vív senki! - kiabálta Bolond Tom.
- A Sárkány Hadtestet sem verte még meg soha senki! - válaszolta Ender ugyanazon a hangon. Most akartok esélyt adni rá, hogy jól elpáholjanak bennünket? - Ender e gúnyos kérdéssel felelt a fiúk méltatlankodására. - Előbb győzz, aztán tégy fel kérdéseket.
Már mindenki visszaért a szállásra, legtöbbjük fel is volt öltözve.
- Indulás! - kiáltotta Ender, mire a csapat futva indult utána - egyesek még a harcterem előtti folyosóra érve is öltözködtek. Rossz előjel volt, hogy sokan ziháltak; túl fáradtak voltak ehhez a csatához. Nyitott ajtó várta őket - sehol egyetlen csillag, csak az üresnél is üresebb tér a vakítóan fényes teremben. Itt nem volt hova elrejtőzni, de még a sötétségbe se.
- A szívem! - sóhajtott fel Bolond Tóm. - Még ők sem érkeztek meg.
Ender a szája elé tett ujjával mutatta, hogy maradjanak csendben. Hogy az ajtó nyitva volt, az ellenség természetesen minden szavukat hallotta. Ender az ajtó két oldalára mutatott, jelezve, hogy a Szalamander Hadtest nyilván az ajtóval szomszédos falhoz lapulva várja őket, ahonnan könnyedén eltalálhatják a gyanútlan belépőket.
Ender intett, hogy mindnyájan húzódjanak hátrébb az ajtótól. Kiválasztott néhány magasabb gyereket, köztük Bolond Tomot is, letérdeltette őket, de nem a sarkukra ültetve, hanem úgy, hogy kihúzott testük L formát mutasson - és így megfagyasztotta őket. A csapat némán figyelt. Ezután kiválasztotta a legkisebb fiút, Beant, átadta neki Tom fegyverét, s rátérdeltette Tom elfagyasztott lábára. Végül áthúzta Bean mindkét, fegyvert fogó kezét Tom hóna alatt.
Végre a fiúk is megértették. Tom pajzs volt, fegyveres űrhajó, és Bean rejtőzött benne. Bizonyára nem volt sebezhetetlen, de időt nyert.
Aztán kiszemelt két másik fiút, akik majd belökik Tomot és Beant az ajtón, de intett nekik, hogy várjanak még. Villámgyorsan négy csoportra osztotta a csapatot - egy pajzs, egy vadász és két dobó egységre. És amikor már mindenki meg volt fagyasztva, vagy fel volt fegyverezve, vagy készen állt a dobásra, adta meg a jelt, hogy a dobók lökjék be terhüket az ajtón, majd maguk is ugorjanak utánuk.
- Rajta! - kiáltotta akkor Ender.
És megindultak - kettesével, úgy, hogy a pajzs a lövő és az ellenség közé kerüljön. Az ellenség azonnal tüzet nyitott, de főleg az elöl lévő, már fagyott fiúkat találta el. Eközben a Sárkányok - két szorgalmas puskájukkal s egész testfelületükkel az ajtó menti falakhoz simuló, szépen felsorakozott célpontjaikkal derekas munkát végeztek.
Jóformán lehetetlen volt célt téveszteniük. De már akkor a dobók is beugrottak az ajtón, s az ellenség által elfoglalt falon lévő fogantyúkat elkapva, olyan lehetetlen szögből vették tűz alá a Szalamandereket, hogy azok már nem is tudók, kire lőjenek: a föntről vadul rohamozó pajzspórokra-e vagy a velük egy szintről lövöldöző dobókra.
Mire maga Ender is bejutott az ajtón, a csata már eldőlt. Még egy perc sem telt el azóta, hogy az első Sárkány bejutott az ajtón, s a lövöldözésnek már vége is volt. A Sárkány vesztesége húsz fagyott vagy harcképtelenné tett ember volt, és csak tizenketten maradtak épségben. Eddig ez volt a leggyengébb eredményük - de győztek.
Amikor Anderson őrnagy megjelent, s átadta neki a fogót, Ender haragosan tört ki
- Azt hittem, olyan hadtest ellen fognak vezényelni bennünket, amelyikkel tisztességes harcban mérhetjük össze az erőnket.
- Gratulálok a győzelemhez, parancsnok.
- Bean! - kiáltotta Ender. - A Szalamander Hadtest parancsnoka helyében te mit csináltál volna? Bean, akit harcképtelenné tettek, de egészen nem fagyasztottak meg, épp az ellenséges ajtó közelében lebegett. Onnan kiáltotta:
- Egy állandóan mozgásban lévő egységet állítottam volna az ajtó elé. Nem szabad mozdulatlannak maradni, ha az ellenség pontosan tudja, hol vagy.
- Ha már csalnak - fordult Ender Andersonhoz -, miért nem gyakoroltatják a másik csapattal, hogyan kell intelligensen csalni?
- Javasolom, hogy tedd újra mozgásképessé az embereidet - mondta Anderson.
Ender megnyomta a gombokat, melyek egyszerre olvasztották fel mindkét hadtestet, s nyomban elkiáltotta magát:
- Sárkány Hadtest, oszolj! - Nem fogadják zárt alakzatban a - másik hadtest megadását; ez nem volt tisztességes küzdelem, még akkor sem, ha ők győztek - a tanárok rájuk osztották a vesztes szerepét, és csak Bonzo alkalmatlansága mentette meg őket. Ebben nem volt semmi dicsőség.
Csak amikor már ő is elhagyta a harctermet, jött rá, hogy Bonzo nem tudja, hogy ő haragszik a tanárokra. A spanyol büszkeség. Bonzo csak annyit tud, hogy legyőzték, noha a kezdeti előny őket pártfogolta… Bonzo csak annyit tud, hogy Ender a csapat legfiatalabb tagjával mondatta el mindenki füle hallatára, mit kellett volna neki, Bonzónak tennie, hogy győzzön; s hogy Ender inkább elment, csak ne kelljen fogadnia Bonzo méltóságteljes megadását. Ha eddig még nem gyűlölte Endert, most bizonyára meggyűlöli - de mivel már eddig is gyűlölte, Ender tudta, hogy ezentúl gyilkos dühöt fog táplálni iránta. Bonzo volt az utolsó, aki megütött engem, gondolta Ender. Mérget vennék rá, hogy nem felejtette el.
És nem felejtette el azt a piszkos húzást sem, midőn az idősebb fiúk meg akarták hiúsítani Ender gyakorlását. És sok más egyebet sem. Akkor azok gyűltek köréje vérszomjasan - mostantól Bonzo szomjazik majd a vérére. Ender eljátszott a gondolattal, hogy személye védelme érdekében külön gyakorlatokat végez - de most, hogy már nemcsak napi egy csatával, de akár kettővel is lehetett számolni, tudta, hogy úgysem jutna rá ideje. Ki kell használnom a lehetőségeimet, gondolta. A tanárok hajszoltak bele - ők tudnak megvédeni is.

Bean kimerülten huppant le az ágyára - noha még tizenöt perc volt hátra lámpaoltásig, a fiúk fele máris aludt. Fiókjából fáradtan előhúzta és bekapcsolta a számítógépét. Holnapra kilátásba helyeztek egy geometriatesztet, és Bean siralmasan készületlennek érezte magát. Ha volt rá elég ideje, mindig ki tudta következtetni a dolgokat, és Euklideszt már ötéves korában olvasta, de a tesztre olyan rövid időt adtak, hogy gondolkodásra nem jut majd ideje. Tudnia kell. És nem tudott. Elképzelhető, hogy rosszul fogja megoldani a tesztet. Ezzel szemben ma kétszer győztek, és ettől jól érezte magát.
Ám amikor bekapcsolta a számítógépét, minden geometriával kapcsolatos gondolata messzire száműzetett. A képernyőről az alábbi üzenet harsogott:

GYERE AZONNAL - ENDER

21 óra 50 volt, már csak tíz perc villanyoltásig. Mikor küldte Ender ezt az üzenetet? Mindenesetre jó lesz, ha nem hagyja figyelmen kívül. Lehet, hogy reggelre újabb csata van kilátásban - már a gondolattól is elgyengült -, s bármiről akar is Ender beszélni vele, akkor már nem lesz rá idő. Így hát legurult az ágyról, s indult engedelmesen a folyosókon át Ender szobájába. Bekopogott az ajtón.
- Gyere be - szólt ki Ender.
- Csak most vettem észre az üzenetedet. - Nagyszerű - nyugtázta Ender.
- Mindjárt eloltják a lámpákat.
- Majd segítek, hogy visszatalálj a sötétben.
- Csak nem tudtam, észrevetted-e, mennyi az idő. - Én mindig tudom, mennyi az idő.
Bean felsóhajtott magában. Ez egyszer sem maradhat el. Valahányszor ő és Ender beszélgetni kezdenek, legyen szó bármiről, az egykettőre vitává fajul. Bean ki nem állhatta ezt. Felismerte Enderben a lángelmét, és tisztelte érte. Ender miért nem tudott soha semmi jót észrevenni benne?
- Emlékszel, Bean, mi volt négy héttel ezelőtt? Amikor kérted, hogy csináljak belőled toonvezért?
- Aha.
- Azóta kineveztem öt toonvezért öt helyettessel. És egyikük se te voltál. Igazam volt? - húzta föl Ender a szemöldökét.
- Igen, uram.
- Akkor mondd el nekem, hogyan szerepeltél ebben a nyolc csatában.
- Ma tettek először harcképtelenné, de a számítógép szerint mire le kellett állnom, addigra már tizenegy találatot kaptam. Csatában öt találatnál kevesebbet sohasem kaptam. És mindig minden feladatot teljesítettem, amivel megbíztak.
- Miért csináltak belőled ilyen fiatalon katonát, Bean?
- Nem voltam fiatalabb, mint te. - De miért?
- Nem tudom.
- De tudod, s tudom és is.
- Megpróbáltam rájönni, de ezek csak találgatások. Te … te nagyon jó vagy. Ők ezt tudták, ezért nyomtak előre.
- Azt mondd meg, Bean, hogy miért.
- Azért, mert szükségük van ránk. - Bean leült a padlóra, s Ender lábát bámulta. - Mert szükségük van valakire, aki megveri a hangyokat. Semmi mással nem törődnek.
- Fontos, hogy ezt tudod, Bean. Mert ebben az iskolában a legtöbb fiú azt hiszi, a játék önmagáért fontos, pedig ez nem igaz. Legföljebb annyiban, hogy segít megtalálni azokat a gyerekeket, akik ha felnőnek, az igazi háború igazi parancsnokaivá válhatnak. Ami magát a játékot illeti, az egyáltalán nem téma. Azt egyenesen leszarják.
- Érdekes. Azt hittem, éppen hogy értünk csinálják. - Játék a szokásos időpontnál kilenc héttel korábban. Játék naponta. És már két játék naponta. Bean, én nem tudom, mit akarnak a tanárok, de a hadtest fárad, én is fáradok, és ők egyáltalán nem törődnek a játékszabályokkal. Megnéztem a számítógép régi adatait. Soha senki nem pusztított még el annyi ellenséget, és nem tartott meg annyit épségben a saját katonái közül a játék egész története során.
- Te vagy a legjobb, Ender.
- Lehet - ingatta a fejét Ender. - De nem véletlenül kaptam meg azokat a katonákat, akiket megkaptam. Csupa kezdő meg más hadtestből kiszuperált - de hasonlítsd őket össze, bizony az én leggyengébb katonám is bátran lehetne toonvezér egy másik hadtestben. Mindig is megnehezítették számomra a dolgokat, de most mindent ellenem akarnak fordítani. Bean, ezek azt akarják, hogy megbukjunk.
- Téged nem tudnak megbuktatni.
- Még érhet téged meglepetés. - Ender kapkodva, zihálva vette a levegőt, mintha fájdalom hasogatná, vagy nagy szélben kellene levegőt vennie; Bean ránézett, s tudta, hogy most a lehetetlen történik meg. Ender Wiggin egyáltalán nem ámítja őt, ellenkezőleg, épp most avatja a bizalmába. Nem sok. De valami. Ender emberi lény volt, s megengedte, hogy ennek Bean is tanúja legyen.
- Lehet, hogy te leszel meglepve - mondta Bean. - Annak is van határa, hogy naponta hány új ötlettel tudok előállni. Valakinek egyszer eszébe jut majd valami, amire nem számítottam, és nem leszek rá felkészülve.
- A legrosszabb esetben is mi történhet? Elveszítesz egy játékot.
- Igen. Ez a legrosszabb, ami történhet. Egyetlen játékot sem veszíthetek el. Mert ha egyet is elveszítek…
Nem magyarázta tovább, és Bean nem faggatta. - Azt akarom, hogy okos légy, Bean. Szükségem van rá, hogy olyan problémákra is találj megoldást, amilyenekkel még nem találkoztunk. Hogy olyan dolgokat is kipróbálj, amilyeneket még soha senki nem próbált, mert teljességgel ostobaságnak tűnnek.
- Miért én?
- Mert ha akadnak is nálad jobb katonák a Sárkány Hadtestben - nincsenek sokan, de azért akadnak -, nálad jobban és gyorsabban gondolkozó nincs egy sem. - Bean nem szólt. Mindketten tudták, hogy ez igaz.
Ender megmutatta a számítógépét. Tizenkét név volt rajta; minden toonból kettő-három.
- Válassz közülük ötöt - mondta. - Toononként egyet-egyet. Ők lesznek a különleges osztag. Képezd ki őket, de e célra szervezz külön gyakorlóórákat. Számolj be róla, hogy mire készíted fel őket. Egy dolognál ne időzz túl sokáig. Te és az osztagod a legtöbb esetben az egész hadtest, illetve a közönséges toonok része lesz, de néha szükségem lesz rátok. Ha olyasmit kell tenni, amit csak ti tehettek meg.
- Ezek mind újak - mondta Bean. - Nincs köztük veterán.
- Az elmúlt hét óta minden katonánk veterán, Bean. Nem vetted észre, hogy az egyéni ranglistákon mind a negyven katonánk ott van az első ötven között? Hogy tizenhét hellyel kell lejjebb menned, hogy olyan katonát találj, aki nem Sárkány?
- És ha nem tudok kitalálni semmit? - Akkor félreismertelek.
- Nem ismertél félre - vigyorgott Bean. Kialudtak a fények.
- Visszatalálsz, Bean? - Valószínűleg nem.
- Akkor maradj itt. Ha jól figyelsz, meghallhatod a jótündért, aki eljön éjszaka, és meghagyja, mi lesz a feladatunk holnap.
- Csak nem akarnak holnapra is kiosztani nekünk egy csatát?
Ender nem válaszolt. Bean hallotta, amint bemászik az ágyba. Erre aztán ő is felállt, és követte Ender példáját. Mielőtt elaludt volna, még vagy fél tucat ötlet jutott az eszébe. Ender örülne - mind jó nagy marhaság volt.

Tizenkettedik fejezet
BONZO

- Pace tábornok, kérem, foglaljon helyet. Úgy értesültem, hogy sürgős ügyben kívánt felkeresni.
- Ahogy szoktam; Graff ezredes. Nem óhajtok a Hadiskola belső ügyeibe avatkozni. Az autonómiájuk sérthetetlen, és bár rang tekintetében különbség van köztünk, teljesen tudatában vagyok, hogy csak tanácsot adni van felhatalmazásom, és nem utasíthatom, hogy lépjen akcióba.
- Akcióba?
- Előttem ne tettesse magát, Graff ezredes. Az amerikaiak előszeretettel teszik hülyének magukat, ha nekik úgy tetszik, engem azonban nem lehet megtéveszteni. Ön tudja, hogy miért vagyok itt.
- Ó! Úgy sejtem, Dap jelenthetett valamit. - Ó, hogy is mondjam, atyai érzelmekkel viseltetik az itteni diákok iránt. Úgy érzi, több mind hanyagság az, ahogy ön elhanyagol egy halálos veszedelemmel fenyegető helyzetet - hogy már-már összeesküvésnek nevezhető az, ami az egyik diákjuk halálát vagy komoly sérülését hivatott előidézni.
- Ez itt egy gyerekek számára létesített iskola, Pace tábornok. Aligha van olyan ügyünk, amelynek ide kellene szólítania az NF katonai rendőrfőnökét.
- Graff ezredes, Ender Wiggin neve bekerült a hadvezetőség elé. Még az én fülembe is eljutott. Hallottam, hogy még mértéktartó körök szerint is ő az egyetlen reményünk a győzelemre az elkövetkező invázióban. Ha az ő élete vagy egészsége forog veszélyben, nem hinném, hogy kellemetlen volna, hogy a katonai rendőrség érdeklődést matat a fiú védelme iránt. Ön mit gondol?
- A fenébe Dappel, és a fenébe önnel is, uram! Én tudom, mit csinálok.
- Valóban?
- Jobban tudom, mint bárki más.
- Ó, de hiszen ez nyilvánvaló, miután senkinek a leghalványabb fogalma sincs arról, hogy ön mit csinál. Nyolc napja tudomása van róla, hogy e "gyermekek" gonoszabbjai összeesküvést szőttek Ender Wiggin megverésére. És hogy eme összeesküvés némely tagjai, elsősorban is a Bonito de Madrid, közönségesen Bonzo névre hallgató fiú, e büntetés végrehajtásakor nemigen fognak önmérsékletet tanúsítani, úgyhogy Ender Wiggin, ez a felbecsülhetetlenül értékes nemzetközi mentsvár, komoly veszélybe kerülhet, amennyiben az agyvelőjét felmázolják az önök békésen keringő iskolájának falaira. Ön pedig, aki teljes mértékben tisztában van ezzel a veszéllyel, azt javasolja, hogy…
- Hogy ne csináljunk semmit.
- Beláthatja hát, hogy ez csak tovább növeli a zavarunkat.
- Ender Wiggin korábban is volt már ilyen helyzetben. Még a Földön, aznap, amikor elveszítette a monitorját, és még egyszer, amikor egy nagy csapat idősebb fiú…
- A múltat illetően nem teljesen tájékozatlanul jöttem ide. Ender Wiggin úgy felingerelte Bonzo Madridot, hogy az már túlmegy az emberi elviselhetőség határán. És önöknél nem áll készenlétben a katonai rendőrség, hogy elejét vegye a rendzavarásoknak. Ez esztelenség.
- Ha majd Ender Wiggin az irányítása alá vonja a flottáinkat, és meghozza a győzelmet vagy romlást ránk hozó döntéseit, lesz-e mellette katonai rendőrség, hogy védelmezze, ha a dolgok kicsúsznak a kezéből?
- Nem látom az összefüggést.
- No persze. Pedig van összefüggés. Ender Wigginnek hinnie kell, hogy történjék bármi, soha egyetlen Felnőtt sem lép közbe, hogy így vagy úgy a segítségére siessen. Tiszta szívéből hinnie kell, hogy csak annyit tehet, amit ő és a többiek a saját érdekükben kidolgoznak. Ha ezt nem hiszi, soha nem éri el a képességei maximumát.
- Akkor sem éri el a képességei maximumát, ha halott lesz vagy ha örök életére megnyomorodik.
- Vele ez nem fog megtörténni.
- Miért nem lépteti elő Bonzót? Már elég idős, hogy kijárhassa az iskolát.
- Mert Ender tudja, hogy Bonzo terveket sző az ő megölésére. Ha soron kívül előléptetnénk Bonzót, megtudná, hogy megvédtük őt. És Isten a tudója, Bonzo nem elég jó parancsnok, hogy csak úgy előléptessük.
- Mi a helyzet a többi gyerekkel? Nem lehetne őket rávenni; hogy segítsenek neki? - Meglátjuk, mi lesz. Ez az első, utolsó és egyetlen döntésem.
- Isten irgalmazzon magának, ha téved.
- Isten irgalmazzon mindnyájunknak, ha tévedek.
- A legfőbb hadbíróság elé fogom állítani. Meghurcolom a nevét az egész világon, ha nem lesz igaza.
- Tisztességes ajánlat. De arról se felejtsen el biztosítani, hogy amennyiben történetesen igazam lesz, kapok vagy fél tucat érdemrendet.
- Mire föl?!
- Mert visszatartottam attól, hogy beleavatkozzon.

Ender a harcterem sarkából, karját egy fogantyúba akasztva figyelte az osztagával gyakorlatozó Beant. Tegnap a fegyver nélküli támadást dolgozták ki, amikor is a lábukkal fegyverezték le az ellenséget. Ender is segített nekik a gravitációs közelharcból származó néhány technikai fogás erejéig - sok mindenen változtatni kellett, de a repülési tehetetlenség eszközét nulla gravitáción is éppoly könnyen be lehetett vetni az ellenséggel szemben, mint a földi nehézkedés körülményei között.
Bean azonban ma valami új játékot eszelt ki. Egy bizonyos fonal kellett hozzá, az a vékony, szinte láthatatlan fajta, amit az űrbeli építkezésékkor szoktak használni; hogy megtartsanak együtt két tárgyat. E fonalak olykor több kilométer hosszúak voltak; de ez itt, amely könnyedén, szinte láthatatlanul hurkolódott Bean derekára, csak egy kicsivel volt hosszabb a harcterem egyik falsíkjánál. Bean levette magáról, mint valami ruhadarabot, s egyik végét átnyújtotta egy katonájának.
- Akaszd egy fogantyúra, és néhányszor csavard is köréje. - Ő maga átvitte a fonal másik végét a harcterem túlsó sarkába.
- Buktató drótakadályként nem volt igazán használható. Igaz, hogy nemigen lehetett látni, de az egy szál fonal nem sok eséllyel állíthatta meg azt az ellenséget, amely könnyedén elvonulhatott akár alatta, akár fölötte. Bean akkor arra gondolt, hogy a levegőben való irányváltoztatásra fogja használni. A derekára csavarta a másik végével továbbra is egy fogantyúhoz rögzített fonalat, siklott néhány métert, majd egyenesen előrelökte magát. A zsineg elkapta, és éles irányváltoztatásra kényszerítene - egy olyan ív mentén lódítva el, mely végül durván nekivágta a falnak.
Vad üvöltésék szakadtak föl belőle. Talán egy perc is eltelt, mire Ender rájött, hogy nem a fájdalomtól üvölt.
- Láttátok, milyen gyorsan mentem? Láttátok, hogyan változtattam irányt?
Hamarosan az egész Sárkány Hadtest leállt, csak hogy lássa, hogyan gyakorol Bean a fonállal. Az irányváltoztatások meglepőek voltak, különösen ha az ember nem tudta, hol keresse a zsineget. Amikor Bean arra használta, hogy egy csillag köré csavarja magát, soha nem látott sebességet tudott elérni.
21 óra 40 volt, mire Ender véget vetett az esti gyakorlásnak. Csapata fáradtan, de az újdonság látásától boldogan baktatott végig a folyosón a szálláshelyéig. Ender is ott lépkedett közöttük, nem beszélt, csak hallgatta, mit mondanak a többiek. Fáradtak voltak, igen - több mint négy hete naponta vívtak csatát, gyakran a képességeiket a végsőkig próbára tevő helyzetben. De büszkék voltak, boldogok, összetartók sohasem veszítettek, és megtanulták, hogy bízzanak egymásban. Bízzanak benne, hogy bajtársaik keményen és jól fognak küzdeni, hogy vezetőik használni fogják őket, s nem elforgácsolni az erejüket - s mindenekfölött bízzanak Enderben, s legyenek meggyőződve, hogy ő mindenre felkészíti őket, bármi forduljon is elő.
A folyosón haladtukban Ender meglátott néhány idősebb fiút, akik látszólag élénk beszélgetésbe merültek az oldalfolyosókon és a járóaknákon. Ilyenek az ő folyosójukon is akadtak, lassan bandukoltak az ellenkező irányba. De valahogy túl sokan hordtak közülük Szalamander-egyenruhát, hogysem a dolog véletlen lehessen, s a más egyenruhában lévők is többnyire olyan hadtestekhez tartozó nagyfiúk voltak, melyek parancsnokai a leginkább gyűlölték Ender Wiggint. Egyesek ránéztek; aztán túlságosan is gyorsan elkapták a tekintetüket, másokon, akik nagyon is fesztelennek mutatták magukat, látszott a túlfeszített izgalom és idegesség. Mit csinálok, ha itt, a folyosón támadják meg a csapatomat? Az enyéim egytől egyig mind fiatalok, kicsik, a gravitációs harcban teljesen tapasztalatlanok. Mikor is tanulnának ilyesmit?
- Hé, Ender! - kiáltotta valaki. Ender megállt, visszanézett. Petra volt az. - Beszélni szeretnék veled. Ender egy pillanat alatt felismerte, hogy ha leáll beszélgetni, a hadteste egykettőre elhalad mellette, s ő egyedül marad Petrával a folyosón.
- Gyere velem - mondta. - Egy pillanat az egész.
Ender megfordult, és ment tovább a csapatával. Hallotta, amint Petra futva ered a nyomába.
- Jól van, megyek veled. - Ender megfeszült, amikor a lány melléje ért. Vajon ő is közibük tartozik, azok közé, akik úgy gyűlölik, hogy mindig ártani akarnak neki?
- Egy barátod kért meg, hogy figyelmeztessetek. Van néhány fiú, aki meg akart ölni.
- Meglepő, jegyezte meg Ender. A hírre egy-két katonája felkapta a fejét; úgy látszott, a parancsnokuk ellen szőtt összeesküvés tervét érdekesnek találják.
- És meg tudják tenni, Ender. A barátod szerint azóta tervezik, amióta parancsnok lettél…
- Úgy érted, amióta megvertem a Szalamandereket. - Én is gyűlöltelek, Ender, amikor megverted a Főnix Hadtestet.
- Nem mondtam, hogy bárkit is hibáztatnék érte. - Igaz. Az illető azt mondta, vonjalak félre, és figyelmeztesselek, amikor visszafelé jössz a harcteremből, hogy holnap légy óvatos, mert…
- Petra, ha te most valóban félrevontál volna, az a tucatnyi fiú, aki a nyomomban van, nyugodtan elkaphatna itt a folyosón. Képes lennél azt mondani, hogy nem vetted őket észre?
A lány elvörösödött.
- Nem, nem vénem észre. Hogy gondolhatod, hogy észrevettem őket? Nem tudod, hogy kik a barátaid? Átfurakodott a Sárkány Hadtesten, s Ender elébe kerülve fölmászott az eggyel magasabb szintre vezető járóaknában.
- Ez igaz? - kérdezte Bolond Tom.
- Mi igaz? - Ender átvizsgálta a szobát, s szólt két egymással dulakodó fiúnak, hogy feküdjenek le.
- Hogy néhány nagyobb fiú meg akar ölni téged… - Mesebeszéd - felelte Ender. De tudta, hogy nem az. Petra tudott valamit, s amit ma este útközben látott, az sem volt képzelődés.
- Lehet, hogy mesebeszéd, de remélem, megérted, ha azt mondom, az öt toonvezéred ma este elkísér a szobádba.
- Teljesen fölösleges.
- A kedvünkért. Tartozol nekünk ezzel a szívességgel.
- Nem tartozom nektek semmivel. -. De bolond lenne, ha visszautasítaná őket. - Csináljatok, amit akartok. - Megfordult, és elment. Toonvezérei ott ügettek mellette. Az egyik előrefutott, és kinyitotta a szobája ajtaját. Alaposan körülnéztek benne, aztán megígértették Enderrel, hogy bezárkózik, s majd csak akkor mentek el, amikor már közeledén a lámpaoltás ideje.
A számítógépén egy üzenet várta

NE MARADJ EGYEDÜL, SOHA! - DINK

Ender elvigyorodott. Ezek szerint Dink még a barátja. Ne félj. Nem csinálnak velem semmit. Van hadseregem.
Csakhogy itt a sötétben nem volt vele a hadserege. Éjjel Stilsonról álmodott; de most azt is látta, milyen kicsi Stilson, hatéves létére milyen nevetséges, ahogy megjátssza a nagy vagányt. És mégis, álmában Stilson és barátai úgy megkötözték, hogy nem tudott visszaütni, s aztán mindent, amit Ender valaha az életben végigcsinált Stilsonnal, álmában vele is végigcsinálták. S mindezek után Ender látta magát idióta módjára habogni nagy igyekezetében, hogy parancsokat adjon a hadtestének, de minden szó, amit kiejtett, zagyvaságnak tetszett.
Sötétben ébredt, és félelemben. Aztán megnyugtatta magát, emlékezetébe idézve, hogy a tanárok nem titkolták, milyen nagyra értékelik, különben nem is tennék ki ilyen erős nyomásnak; és egyébként sem engednék, hogy vele bármi is történjék - bármi rossz. Az is meglehet, hogy évekkel ezelőtt, amikor azok a nagyobb kölykök rátámadtak a harcteremben, odakint az ajtó előtt ott álltak készenlétben a tanárok, várva, hogy mi történik; nyilván közbeléptek volna, ha a dolgok elszabadulnak, s leállítják őket. A játékban a lehető legkeményebben bánnak velem, de a játékon kívül vigyáznak rám.
E biztos tudat birtokában újra elaludt, mígnem újra nyílt az ajtó, s a reggeli háború ott várta a padlón.
Természetesen győztek, ámbár a küzdelem kimerítő volt, mert a harctermet teljesen betöltötték a csillagok labirintusai, s a tisztogató hadművelet során negyvenöt percig tartott az ellenség kilövése. Pol Slattery Borz Hadteste sehogy sem akarta megadni magát. A játékban szerepelt egy új ötlet is - a harcképtelenné tett vagy megsebesített ellenség körülbelül öt perc múlva felengedett, ahogy az a gyakorlás ideje alatt lenni szokott. Csak a teljesen megfagyott ellenség maradt ki végérvényesen az akcióból. A Sárkány Hadtest tagjainál azonban nem működött a fokozatos olvadás. Bolond Tom jött rá, mi történik, amikor olyanok kezdték lőni hátulról, akikről azt hitte, már nincs velük gond, mert kiestek. A csata végén Slattery megrázta Ender kezét s azt mondta:
- Örülök, hogy győztél. Ha valaha megverlek, Ender, azt becsületes harcban akarom elérni.
- Használj ki mindent, amit adnak - felelte Ender. - Ha előnyt kapsz az ellenséggel szemben, mindig használd ki.
- Ó, kihasználtam én - vigyorgott Slattery. A tisztességes gondolkodás csak csata előtt és után jellemző rám.
A csata oly hosszúra nyúlt, hogy a reggelinek már vége volt. Ender végignézett felhevült, kiizzadt, elcsigázott katonáin, és azt mondta:
- Mára már mindent tudtok. Gyakorlás nem lesz. Pihenjetek. Szórakozzatok. Oldjatok meg egy tesztet. - Kimerültségüket abból is lehetett látni, hogy nem ujjongtak, még csak nem is nevettek vagy mosolyogtak, egyszerűen bementek a szállásterembe, és levették magukról a ruhát. Ettől még gyakoroltak volna, ha megkéri őket rá, de erejük fogytán volt, s így, reggeli nélkül elindítani őket túl tisztességtelen dolog lett volna.
Ender arra gondolt, most rögtön lezuhanyozik, de
ő is túl fáradt volt. Ahogy volt, védőruhástul lehevert az ágyára, csak egy percre - és az ebédidő kezdetén ébredt föl. Ugrott a terve, hogy a délelőtt folyamán tovább tanulmányozza a hangyokat. Már csak annyi ideje maradt, hogy megmosakodjon, egyen, és irány az osztály.
Lehámozta magáról az izzadságtól bűzlő védőruhát. A teste kihűlt, ízületei furcsán elgyengültek. Nem kellett volna fényes nappal aludnia. Kezd kimenni belőlem az erő. Kezdek fáradni. De nem engedhetem, hogy elhatalmasodjék rajtam.
Elkocogott hát a tornaterembe, s mielőtt zuhanyozni ment volna, háromszor fölkényszerítene magát a mászókötélre. Nem jutott eszébe, hogy távollétét észreveszik majd a parancsnoki kantinban, hogy ha ebédidő alatt megy zuhanyozni, midőn a hadteste farkaséhesen veti rá magát az aznapi első falatokra, ő azalatt teljesen és reménytelenül egymagára maradt.
Még akkor sem figyelt föl, amikor lépteket hallott a fürdőben. Hagyta, hadd csurogjon végig a víz a fején, a testén, s a léptek halk neszéről azt gondolta, talán már vége van az ebédidőnek. Újra hozzáfogott, hogy beszappanozza magát. Talán valaki későn fejezte be a gyakorlatozást.
Vagy mégsem. Megfordult. Heten voltak; őt nézték a fémmosdónak dőlve vagy a zuhany mellett állva. Bonzo állt elöl. Voltak, akik mosolyogtak, azzal a leereszkedő pimaszsággal, ahogy a vadász méregeti sarokba szorított zsákmányát. Bonzo nem mosolygott.
- Üdv - mondta Ender. Senki nem válaszolt.
Ender akkor elzárta a zuhanyt, még ha a teste szappanos volt is, és nyúlt a törülközője után. Nem volt ott. Az egyik fiúnál volt. Bernard-nál. A kép úgy lett volna teljes, ha ott van Stilson és Peter is; hiányzott belőlük Peter mosolya, és hiányzott Stilson kiáltó ostobasága.
Ender rögtön tudta, hogy a törülközőjelenettel akarnak nyitni. Semmitől sem tűnne gyengébbnek, mint ha meztelenül veszi üldözőbe a törülközőjét. Éppen ez volt a céljuk, hogy megalázzák és megtörjék. Ebbe a játékba nem megy bele. Nem hajlandó gyengének érezni magát csak mert vizes, mert fázik, mert nincs rajta ruha. Határozottan, karját kétoldalt leengedve, megállt előttük, és szemét Bonzóra szegezte. - Te kezdesz - mondta.
- Ez nem játék - felelte Bernard. - Elegünk van belőled, Ender. A mai nappal megkapod a bizonyítványodat. Mehetsz vele a jégre.
Ender nem nézett Bernard-ra. Bonzo kívánta a halálát, még akkor is, ha most néma maradt. A többiek fölkészültek a menetre, magukat hergelve, hogy lássák, meddig mehetnek el. Bonzo tudta, meddig akar elmenni.
- Bonzo - szólította meg Ender halkan. - Az apád büszke volna rád.
Bonzo megmerevedett.
- Ha most látna, ahogy készülsz megküzdeni egy zuhanyozóban egy meztelen fiúval, egy nálad kisebbel, és hogy ehhez hat barátodat is magaddal hoztad, tetszenél neki. Ó, micsoda tisztességes dolog, mondaná.
- Senki sem azért jött, hogy megküzdjön veled felelte Bonzo. - Azért jöttünk, hogy rábeszéljünk, játssz becsületesen. Talán veszíthetnél is hébe-hóba.
A fiúk nevettek, de Bonzo nem nevetett, és nem nevetett Ender sem.
- Büszke lehetsz magadra, Bonito, kisfiam. Ha hazamész, elmondhatod apádnak, hogy bizony, megvertem Ender Wiggint, aki még tízéves sem volt, míg én tizenhárom. Csak hat barátom jött velem, hogy segítsenek, úgy sikerült nagy nehezen megvernünk, habár ő csupasz volt, vizes és egy szál maga… de hát Ender Wiggin olyan veszélyes és rémítő alak volt, hogy kész csoda, hogy nem mentünk kétszázan ellene.
- Fogd be a szád, Wiggin - mondta az egyik fiú. - Nem azért jöttünk, hogy a kis csibész szónoklatát hallgassuk - tódította a másik.
- Fogjátok be ti - szólt Bonzo. - Fogjátok be, és álljatok félre az útból. - Hozzáfogott, hogy kibújjon az egyenruhájából. - Csupaszon, vizesen és egy szál egyedül, Ender, úgyhogy egyenlőek vagyunk. Arról nem tehetek, hogy nagyobb vagyok nálad. Amilyen zseniális vagy, majd kitalálod, hogyan vedd fel velem a harcot. - A többiekhez fordult. - Figyeljétek az ajtót. Ne engedjetek be senki mást.
A fürdő nem volt nagy, s az ember mindenütt csaptelepekbe botlott. Alacsony röppályájú szatellitaként bocsátották fel egy darabban, ezért telezsúfolták a víz-visszaadagolást biztosító berendezésekkel, hogy még véletlenül se pazarolják a helyet. Kézenfekvő volt, milyen taktikát kell követniük: addig lökik a másikat a szerelvényeknek, míg valamelyikük akkora kárt okoz, hogy abbahagyja.
Ender szíve összeszorult, amikor látta, milyen testtartást vesz föl Bonzo. Ellenfele is vett órákat, s talán nem is olyan régen, mind Ender. A karja hosszabb volt, izmosabb is - és amennyi gyűlölet izzott benne, nem számíthatott kíméletre tőle. A fejemre fog célozni, gondolta Ender. Legfőképpen az agyamat akarja szétverni. És ha a harc hosszú lesz, van is esélye rá, hogy sikerül. Erővel fölém tud kerekedni. Ha a saját lábamon akarok innen elmenni, gyorsan kell győznöm, és egyszer s mindenkorra. Újra elfogta az az émelygés, mint amikor Bernard karja eltörött. Csakhogy most engem törnek össze, ha előbb nem én töröm csontját.
Hátralépett, megpöccintette a zuhanyrózsát, amitől az kifelé fordult, s kinyitotta a forró vizes csapot. Abban a pillanatban gomolyogni kezdett a gőz. Kinyitotta a mellette lévőt és a következőt is.
- Nem félek a forró víztől - mondta Bonzo. A hangja puhán csengett.
De Ender nem a forró vizet akarta. Forróságot akart. A bőrén ott maradt a szappan, amit most az izzadság megnedvesített, s ettől csúszósabb lett a teste, mint amire Bonzo számított.
- Hagyjátok abba! - kiáltotta ekkor egy hang az ajtóból. Ender egy pillanatra arra gondolt, talán valamelyik tanár jött, hogy véget vessen a küzdelemnek, de csak Dink Meeker volt az. Bonzo barátai elkapták az ajtóban, és el sem engedték.
- Hagyd abba, Bonzo! - kiabálta Dink. - Ne bántsd őt!
- Miért ne? - kérdezte Bonzo, s most először elmosolyodott. Ó, gondolta Ender, boldog, hogy végre valaki fölismerte, ő a dolgok irányítója, nála van az erő.
- Azért, mert ő a legjobb! Ki más tudna harcba szállni a hangyokkal? Csak ez számít, te bolond, a hangyok!
Bonzo arcáról eltűnt a mosoly. Ezt utálta a legjobban Enderben, hogy Ender valóban számított másoknak, miközben ő, Bonzo, igazából nem számított! Ezekkel a szavakkal megöltél engem, Dink. Bonzo nem akarja hallani, hogy én menthetem meg a világot.
Hol vannak a tanárok? - jutott Ender eszébe. Nem tudják, hogy az első összecsapásunk egyszersmind a harc végét is jelentheti? Ez most nem olyan, mint a harctermi küzdelmek, ahol módja sincs rá az embernek, hogy valami végzetes kárt okozzon. Idebent gravitáció van, kemény a padló, kemények a falak, s telis-tele vannak kiugró fémszerelvényekkel. Vagy most állítják le őket, vagy soha.
- Ha hozzányúlsz, hangypárti vagy! - kiabálta Dink. - Áruló vagy! Ha hozzáérsz, halált érdemelsz! - A többiek visszanyomták Dink arcát az ajtóból, s ő elhallgatott.
A zuhanyrózsákból gomolygó gőz homályba vonta a helyiséget. Az izzadság végigcsorgott Ender testén. Most, mielőtt még a szappan leázna rólam. Most, amíg még csúszós vagyok, s nem tud megfogni.
Hátralépett, s hagyta, hogy a félelem kiüljön az arcára.
- Bonzo, ne bánts - mondta. - Kérlek.
Bonzo csak erre várt, hogy elismerjék, nála van az erő. Más fiú megelégedett volna annyival, hogy Ender meghódolt; Bonzo számára csak jel volt, hogy a győzelme biztos. Meglendítette a lábát, mintha rúgna, de az utolsó pillanatban ugrásra váltott. Ender észrevette, hogy Bonzo áthelyezte a testsúlyát, és lehajolt, hogy a másik kibillenjen az egyensúlyából, amikor majd el akarja kapni, hogy földhöz vágja.
Bonzo kemény bordái nekinyomódtak Ender arcának, markolni készülő keze pedig a hátára csapódott Ender azonban rándult egyet, és Bonzo keze elcsúszott. Ender egy pillanat alatt hátraarcot csinált, de így sem szabadult ki Bonzo szorításából. Ebben a helyzetben az lett volna a klasszikus mozdulat, ha fölemeli a sarkát, és beviszi Bonzo ágyékába. Ahhoz azonban, hogy ez a mozdulat hatásos legyen, mértani pontosság kellett, és Bonzo számított is rá. Már emelkedett is lábujjhegyre, miközben nyomta hátra a csípőjét, hogy Ender ne érjen el az ágyékáig. Ő meg, ha nem látta is, tudta, hogy ezáltal Bonzo közelebb hozta az arcát, már-már Ender haját súrolja vele. Ő tehát nem rúgott, hanem felugrott a földről, pontosan azzal a lendülettel, ahogy a falról pattan vissza a katona, és a fejével nekiment Bonzo arcának.
Még idejében pördült meg, hogy lássa, hogyan tántorodik hátra a meglepetéstől és a fájdalomtól levegő után kapkodva, vérző orral Bonzo. Ender tudta, hogy e pillanatban kisétálhatna a helyiségből, véget vetve ezzel a harcnak - úgy, mint akkor, amikor vér folyt a harcteremben. De ebben az esetben újra meg kellene vívnia a harcot. Újra meg újra, míg végképp el nem múlik a harci kedv. Csak úgy vethet ennek véget egyszer s mindenkorra, ha olyan sebet ejt Bonzón, amitől a félelme erősebb lesz a gyűlöleténél.
Ender tehát megtámaszkodott a mögötte lévő falon; majd fölugrott, és karjával ellökte magát. A lába Bonzo mellén és hasán ért földet. Ezután megpördült a levegőben, s mihelyt a lábujjain és a kezén leért, újra elugrott, egyenesen Bonzo alá - ezúttal nem hagyva ki a rúgást fölfelé, Bonzo ágyékába, ami keményen és biztosan célba is talált.
Bonzo nem jajdult fel fájdalmában. Egyáltalán nem reagált, épp csak a teste emelkedett meg kissé a levegőben. Akár egy bútordarabba rúgott volna Ender… Összeesett, oldalára rogyott teste elterült, egyenesen az egyik zuhanyból záporozó, gőzölgően forró vízpermet alá. Egyetlen mozdulatot sem tett, hogy meneküljön a gyilkos hő elöl.
- Úristen! - kiáltott valaki. Bonzo barátai ugrottak, hogy elzárják a vizet. Ender lassan fölállt. Valaki odadobta a törülközőjét. Dink volt az.
- Gyerünk ki innen - mondta Dink, és elvezette Endert. Hallották, amint mögöttük súlyos felnőttléptek dobognak lefelé az egyik járóaknában. Most jönnek a tanárok. Az orvosi osztag. Hogy bekötözzék Ender ellenségének sebeit. Hol voltak az összecsapás előtt, akkor, amikor még nem voltak sebek?
Enderben ekkor már nem volt helye semmiféle kétségnek. Az ő számára nincs segítség. Kerüljön szembe bármivel, most vagy a jövőben, nem fogja megmenteni senki. Lehet, hogy Peter szemét alak volt, de Peternek volt igaza, kezdettől fogva neki volt igaza, csak az az erő számít, amivel fájdalmat okozhatsz, amivel ölni és rombolni tudsz, mert ha nem tudsz ölni, akkor mindig te leszel a céltáblája azoknak, akik viszont tudnak, és soha senki és semmi nem fog tőlük megmenteni.
Dink a szobájába vezette, és lefektette az ágyra. - Megsebesültél valahol? - tudakolta.
Ender a fejét rázta.
- Ízekre szedted. Azt hittem, véged, ahogy először neked ment. De te szétcincáltad. Ha tovább bírja, megölöd.
- Ő akart megölni engem.
- Tudom. Ismerem őt. Senki sem képes úgy gyűlölni, mint Bonzo. De ennek vége. Ha ezért nem teszik jégre, és nem küldik haza, többé nem fog tudni a szemedbe nézni. Se neked, se másnak. Húsz centivel magasabb nálad, és mégis béna tehénné tetted, aki csak áll és kérődzik.
De Ender egyre Borszót látta, ahogy kinézett, amikor ágyékon rúgta. Az üres, halott tekintetet a szemében. Már akkor vége volt. Már akkor öntudatlan volt. Hiába volt nyitva a szeme, már nem gondolkodott, nem mozdult, csak nézett azzal az ostoba, halott tekintetével, azzal a szörnyű tekintettel, ahogy Stilson nézett, amikor végeztem vele.
- Feltétlenül jégre fogják tenni - mondta tovább Dink. - Mindenki tudja, hogy ő kezdte. Láttam, amikor fölálltak és kimentek a parancsnoki kantinból. Beletelt egy-két másodpercbe, mire rájöttem, hogy te sem vagy ott, aztán egy újabb percbe, mire kitaláltam, hová mehettél. Mondtam, hogy ne maradj egyedül. - Sajnálom.
- Jégre fogják tenni. Bajkeverő. Ő meg az a nyavalyás büszkesége.
És akkor, Dink megrökönyödésére, Ender sírva fakadt. Ott hevert hanyatt, izzadságtól és víztől lucskos testét rázta a zokogás, csukott szemhéja alól folytak a könnyek, és összekeveredtek az arcát borító cseppekkel.
- Jól vagy?
- Nem akartam bántani! - zokogta Ender. - Miért nem hagyott békén?

Hallotta, amint csendben nyílik, majd csukódik az ajtaja. Rögtön tudta, hogy megkapta a csatára szóló eligazítást. Abban a tudatban nyitotta ki a szemét, hogy a kora reggeli, hat óra előtti sötétséget fogja látni, ám ehelyett égtek a lámpák. Meztelen volt, s amikor megmozdult, érezte, hogy az ágya csuromvizes az izzadságtól. Sírástól bedagadt szeme sajgott. Az asztalán lévő órára nézett. 18 óra 20 perc volt rajta. Még ugyanaz a nap volt. Ma már volt egy csatám, sőt két csatám volt ma - tudják a gazemberek, min mentem keresztül, mégis ezt teszik velem.

WILLIAM BEE, GRIFF HADTEST, TALO MOMOE, TIGRIS
HADTEST, 19 ÓRA

Csak ült az ágy szélén. A cédula reszketett a kezében. Ezt nem tudom megcsinálni, hajtogatta némán, aztán kimondta hangosan is.
- Ezt nem tudom megcsinálni.
Zavaros szemmel fölállt, s nézte, hová tehette a védőöltözékét. Aztán eszébe jutott - míg zuhanyozott, betette a tisztítóba. Azóta is ott volt.
A papírral a kezében kiment a szobából. A vacsorának már majdnem vége volt, kevesen jártak a folyosón; de senki sem szólt hozzá, csak bámultak rá, tiszteletteljes ámulattal a fürdőszobában délben történtek miatt, vagy elképedve félelmetes és riasztó arca láttán. A fiai többé-kevésbé együtt voltak a szálláson.
- Üdv, Ender. Lesz ma este gyakorlás? Ender átnyújtotta a cédulát Forró Levesnek.
- A szemetek - mondta a fiú. - Egyszerre kettő? - Két hadtest! - szörnyedt el Bolond Tom.
- Bele fognak botlani egymásba - jegyezte meg Bean.
- Rendbe kell tennem a fürdőt - mondta Ender. Szedd össze őket, legyen együtt mindenki, én meg ott, a kapuban csatlakozom hozzátok.
Kiment a szállásteremből. A háta mögött azonnal hangzavar támadt. Kihallotta belőle Bolond Tom ordítását
- Két rohadt hadtest! Szíjat hasítunk a hátukból! A fürdő üres volt. Mindent föltakarítottak. Nyoma sem volt a vérnek, amely Bonzo orrából folyt a zuhany alá. Minden eltűnt. Itt nem történt soha semmi rossz.
Beállt a víz alá, és lemosta magáról a küzdelem verítékét, amely a vízzel együtt eltűnt a lefolyóban. Minden eltűnt hát - na persze, hála a recirkulálásnak, mindannyian a Bonzo vérével kevert vizet isszuk majd reggel. Ha nem lesz is már élet benne, azért az csak Bonzo vére lesz, az ő vére és az én verítékem mosódott bele ebbe a vízbe, csak mert ostobaságukban, kegyetlenségükben, vagy ki tudja, mi miatt megengedték, hogy ez megtörténhessen.
Megszárítkozott, fölvette a védőruháját, s átment a harcterembe. A csapat a folyosón várta; az ajtót még nem nyitották ki. Pillantásuk némán követte, amint előrement, és megállt a fakószürke erőtér mellett. Természetesen mindnyájan tudták, miféle csatát vívott ma a fürdőszobában; ez és az aznap reggeli ütközet okozta fáradtság csendet parancsolt rájuk, miközben rémülettel töltötte el őket a tudat, hogy nemsokára két hadtesttel kell megmérkőzniük.
Mindent elkövethetnek azért, hogy megverjenek, gondolta Ender. Mindent kitalálhatnak, megváltoztathatják az összes szabályt, nem számít semmi, csak engem megverhessenek. Már hányingerem van a játéktól. Nincs olyan játék, amely megérné, hogy a fürdőszoba kövén Bonzo vére fesse pirosra a vizet. Fagyasszatok meg, küldjetek haza, nem akarok játszani többé…
Az ajtó eltűnt. Mindössze három méterre négy egymáshoz illesztett csillag zárta el teljesen a kilátást. Két hadtest nem volt elég. Még az is kellett, hogy
Ender vaktában állítsa hadrendbe a csapatát.
- Bean - szólt Ender -, fogd a fiaidat, és derítsd föl, mi van ennek a csillagnak a túloldalán.
Bean előhúzta övéből a gombolyagot, egyik végét maga köré kötözte, a másikat osztaga egyik tagjának nyújtotta, majd óvatosan belépett az ajtón. Fiai villámgyorsan követték. Ezt már számtalanszor gyakorolták, úgyhogy egy pillanat múlva máris ott támaszkodtak a csillagon, erősen fogva a fonal végét. Bean nagy sebességgel lódult el az ajtóval többé-kevésbé párhuzamos síkban, majd a szoba sarkát elérve ismét ellökte magát, s immár teljes sebességgel száguldott az ellenség felé. A falon fénypontok mutatták, hogy az ellenség tűz alá vette. Ahogy a csillag élei szép sorjában megakasztották a fonalat, az általa leírt ív mind feszesebb, röptének iránya mind kiszámíthatatlanabb lett, úgyhogy lehetetlen volt eltalálni. Amikor a csillagot a túloldalról megkerülve végül megérkezett, osztaga annak rendje és módja, szerint elkapta. Bean kézzel-lábbal hadonászva jelezte az ajtóban várakozóknak, hogy az ellenség sehol sem találta el.
Elég sötét volt - kezdte Bean a beszámolót -, de annyira azért nem, hogy az embereket könnyen nyomon lehessen követni a ruhájuk fényei alapján. Ilyen fényviszonyok mellett lehet a legkevésbé látni. A csillagtól a terem ellenséges részéig az egész tér nyitott. Az ajtajuk köré egy négyszöget építettek nyolc csillagból. Nem láttam senkit, csak azokat, akik a dobozok mögül kukucskáltak ki. Ott ülnek, és várják, hogy majd jövünk.
És mintha csak Bean állítását akarnák megerősíteni, az ellenség szólongatni kezdte őket:
- Hé! Éhesek vagyunk, enni akarunk! Éhesek vagyunk, Sárkány-húst falunk!
Ender úgy érezte, elzsibbadt az agya. Elképesztő helyzet volt. Esélye sem lehetett a kétszeres túlerővel szemben, ráadásul védelemre berendezkedett ellenséget kellett megtámadnia.
- Valódi háborúban minden parancsnok, akinek egy csöpp esze is van, ilyenkor visszavonulna és megmentené a hadseregét.
- A pokolba is! Hisz ez csak játék - mondta Bean. - Onnantól kezdve, hogy semmibe vették a szabályokat, már nem játék.
- Akkor vedd te is semmibe őket.
- Oké - vigyorodott el Ender. - Miért is ne? Lássuk, mit szólnak egy harcrendhez.
- Harcrendhez?! - képedt el Bean. - Amióta megalakult a hadtestünk, még soha nem álltunk harcrendbe! - Még egy teljes hónapunk van a szokásos gyakorlási időszak végéig. Épp ideje, hogy foglalkozni kezdjünk alakzatok kialakításával. Ezeket mindig tudni kell. - Ujjaival A betűt formázva mutatott az üres ajtó felé, majd intett. Az egyik toon gyorsan kilépett, s Ender máris megkezdte az eligazításukat a csillag mögött. Az ijedt és zavart fiúknak nem volt elég a háromméternyi hely, hogy dolgozni tudjanak, így aztán majdnem öt percbe telt, mire egyáltalán megértették, hogy mit kell tenniük.
A Tigrisek és a Griffek a gúnykiáltásokon kívül mást nem tudtak bevetni ellenük, mialatt a parancsnokaik arról vitáztak, mozgósítsák-e túlerejüket a Sárkány Hadtest ellen most, amikor az még ott lapul a csillag mögött. Momoe mindenáron támadni akart, mondván
- Kétszeres túlerőben vagyunk. - Bee nem értett vele egyet
- Ha nyugton ülünk, nem veszíthetünk, de ha kimegyünk, megtalálja a módját, hogy megverjen bennünket.
Nyugton ültek hát, mígnem egyszer csak arra lettek figyelmesek a félhomályban, hogy Ender csillaga mögül egy jókora tömeg vonul kifelé. A zárt forma még akkor sem bomlott fel, amikor az oldalirányban sikló tömeg hirtelen megtorpant, majd meglódult a nyolc csillag holtpontja s az ott várakozó nyolcvankét katona felé.
- Hoppá! - szólt egy Griff. - Ezek alakzatban jönnek…
- Ezt csakis most, öt perc alatt hozhatták létre szögezte le Momoe. - Ha ez idő alatt megtámadjuk őket, győzhettünk volna.
- Cseszheted, Momoe - suttogta Bee. - Láttad hogy repült az a kis kölyök. Teljesen megkerülte a csillagot, mielőtt újból eltűnt mögötte, s közben egy szer sem érintette a falat. Lehet, hogy mindnek van fogója, erre nem gondoltál? Megint valami újat dobtak be.
Különös alakzat volt, annyi szent. A négyszögletes forma elején szorosan, mintegy falat képezve álltak a testek egymás mellett. Mögöttük egy henger volt: a kerülete hat, a mélysége két fiúból állt, akiket kinyújtott végtagjaikkal úgy fagyasztottak meg, hogy semmi módon ne tudjanak megkapaszkodni egymásban. És mégis tartották egymást, szorosan, mintha össze lennének kötözve - mint ahogy úgy is volt.
Eme alakzat belsejéből tüzelt a Sárkány Hadtest, méghozzá halálos pontossággal, arra kényszerítve a Griffeket és a Tigriseket, hogy a bolyba préselődve megmaradjanak a csillagaikon.
- Az egyik háta védtelen - mondta Bee. - Mihelyt beérnek a csillagok közé, a hátukba kerülhetünk… - Ne beszélj róla, hanem csináld - rivallt rá Momoe, majd megfogadva a saját tanácsát, utasította a fiait, hogy a faltól elrugaszkodva kerüljenek a Sárkány-alakzat mögé.
A Tigrisek elugrása okozta kavarodásban, miközben a Griffek keményen fogták a csillagaikat, a Sárkányok hadrendje egyszer csak megváltozott. Mind a henger, mind az elülső fal kettévált - minthogy a belül lévő fiúk széttolták őket -, ugyanakkor még irányt is változtatott, amennyiben elindult vissza, a Sárkánykapu felé. A Griffek szinte egy emberként nyitottak tüzet az alakzatokra és a velük együtt visszavonuló fiúkra, miközben a Tigrisek hátulról kapdosták el a Sárkány Hadtest életben maradt tagjait.
Valami mégsem volt rendjén. William Bee némi töprengés után rá is jött, mi az. Ezek az alakzatok röptükben nem változtathattak irányt, hacsak valaki nem lökte őket az ellenkező irányba, és ha volt annyi erejük, hogy azt a húsztagú alakzatot visszafelé lódítsák el, hát meglehetősen gyorsnak kellett lenniük.
Lám, már ott is volt hat apró Sárkány-harcos William Bee saját ajtaja közvetlen közelében. A védőruhájukat jelző fények számából Bee láthatta, hogy hárman harcképtelenek, ketten pedig sebesültek voltak; csak egy számított teljes értékűnek. Nincs mitől tartania. Bee szórakozottan célba vette őket, megnyomta a gombot, és…
Nem történt semmi.
Kigyúltak a fények. A játék véget ért.
Noha Bee kifejezetten őket nézte, így is egy teljes percébe került, mire rájött, mi történt az imént. Négy Sárkány-harcos rányomta a sisakját az ajtó sarkaira, és egyikük épp akkor lépett ki rajta. Az orra előtt végezték el a győzelmi szertartást. Tönkre lettek verve, de úgy, hogy az ellenségben jóformán kárt sem tudtak tenni, és mégis volt pofájuk elvégezni a győzelmi szertartást, az orruk előtt véget vetvén ezzel a játéknak.
Nyílt a tanárkapu, és Anderson őrnagy lépett a terembe.
- Ender! - kiáltotta, miközben körülnézett.
Egy fagyott Sárkány próbált válaszolni neki, de az állát összeszorította a védőruha. Anderson odanyúlt a fogójával, és felolvasztotta.
- Megint legyőztem, uram - mondta Ender mosolyogva.
- Szamárság, Ender - felelte Anderson halkan. A csatát a Griff fel és a Tigrissel vívtad.
- Ennyire hülyének néz? - kérdezte Ender.
- E kis manőver után - válaszolta Anderson fennhangon - a szabályokat olyan értelemben módosítjuk, hogy a kapu bevétele előtt minden ellenséges katonát meg kell fagyasztani vagy harcképtelenné kell tenni.
- Ez úgyis csak egyszer sikerülhetett - jegyezte meg Ender.
Anderson átnyújtotta neki a fogót. Ender nyomban felolvasztott mindenkit. A pokolba a formaságokkal! A pokolba mindennel.
- Hé! - kiáltotta a távozó Anderson után. - Legközelebb hogy lesz? Az én hadtestem egy ketrecben, fegyvertelenül, s vele szemben az egész Hadiskola? Mi a véleménye az egyenlőségről?
Helyeslő mormogás hallatszott a többiek felől, és nem is csak a Sárkány Hadtesthez tartozóktól. Anderson hátra sem fordult Ender tiltakozására. A végén William Bee válaszolt neki:
- Ender, ha egy csatában te állsz az egyik oldalon, legyenek bármilyenek a feltételek, ott már nem lesz egyenlőség.
- Úgy van! - kiáltozták a fiúk. Többen nevettek. Talo Momoe tapsolni kezdett.
- Ender Wiggin! - kiáltotta. A többiek is tapsoltak, és Ender nevét kiabálták.
Ender átment az ellenséges kapun. Katonái követték. A hangjuk, ahogy a nevét kiabálták, végigkísérte őt a folyosókon.
- Gyakorolunk este? - kérdezte Bolond Tom. Ender a fejét rázta.
- És holnap reggel? - Nem.
- Hát mikor?
- Ami engem illet, soha többé.
Hallotta, ahogy összesúgnak a háta mögött.
- Hé, ez nem tisztességes - mondta az egyik fiú. Arról mi nem tehetünk, hogy a tanárok elcseszik a játékot. Nem hagyhatod abba a tanítást, csak mert…
Ender nagyot csapott a tenyerével a falra, és a fiúra förmedt
- Engem többé nem érdekel a játék! - A hangja végigvisszhangzott a folyosón. Más hadtestekhez tartozó fiúk jelentek meg a hálótermük ajtajában. A csend elmélyült, s akkor Ender halkan azt kérdezte: - Megértetted ezt? - Majd súgva hozzátette: - A játéknak vége.
Egyedül ment vissza a szobájába. Lefeküdt volna, de nem tudott, mert az ágy nedves volt. Erről eszébe jutott mindaz, ami aznap történt, és dühében lekapta az ágyról és kiszórta a folyosóra a matracot és az ágyneműt. Aztán egy összegöngyölt egyenruhát tett oda párnának, s ráfeküdt az ágykeretet kitöltő sodronyokra. Kényelmetlen volt, de annyira nem izgatta, hogy emiatt fölkeljen.
Pár perc telt csak el, amikor kopogtak az ajtóján. - Menj el - mondta halkan. Akárki kopogott is, vagy nem hallotta, vagy nem törődött vele. Végül csak ki kellett szólnia, hogy jöjjön be az illető.
Bean volt az.
- Menj el, Bean.
Bean bólintott, de nem ment el. Csak nézte a cipőjét. Ender szeretett volna üvölteni, átkozódni, sikoltozni, hogy menjen már el. De aztán észrevette, milyen rettenetesen fáradt Bean, szinte hétrét görnyed a kimerültségtől, fénytelen a szeme a kialvatlanságtól - csak a bőre maradt selymes és áttetsző, amilyen a gyerekeké szokott lenni, csakúgy, mint a puha, gömbölyű áll, a vékony karok-lábak. Bean még nyolcéves sem volt. Lehetett akármilyen okos, tehetséges, jó, mégiscsak gyerek volt. Még fiatal.
Nem, nem az, helyesbített Ender. Kicsi, ez nem vitás. De Bean átélt egy olyan csatát, melyben az egész hadtest sorsa múlott rajta s a katonáin, és ragyogóan csinálta. Győztek. Itt nincs olyan, hogy valaki fiatal. Vagy hogy gyerek.
Bean Ender hallgatását és ellágyuló arckifejezését a maradásra való engedélynek gondolta, és tett egy újabb lépést befelé. Ender csak ekkor vette észre a papírlapot a kezében.
- Áthelyeztek? - kérdezte. Amit érzett, hitetlenkedés volt, a hangja mégis közönyösen, élettelenül kongott.
- A Nyúl Hadtesthez.
Ender bólintott. Hát persze. Nyilvánvaló volt. Ha a csapatommal nem tudnak legyőzni, elveszik tőlem a csapatot.
- Carn Carby jó ember - mondta. - Remélem, felismeri, mennyit érsz.
- Carn Carby a mai nappal elvégezte az iskolát. Míg mi csatáztunk, megkapta a papírját.
- Akkor most ki a Nyulak parancsnoka?
- Én - tárta szét tanácstalanul a kezét Bean. Ender fölnézett a mennyezetre, és bólintott.
- Hát persze. Végtére is csak négy évvel vagy fiatalabb, mint a szabályos kor.
- A helyzet egyáltalán nem mulatságos. Nem tudom, mi folyik itt. Ez a sok változtatás a játékban. Most meg ez. Tudod, nem csak engem helyeztek át. A parancsnokok fele megkapta a bizonyítványát, s a helyükre sokat a mieink közül neveztek ki parancsnoknak.
- Kiket?
- Úgy áll a dolog… hogy minden toonvezért és helyettest.
- Hát persze. Ha úgy döntenek, hogy szétzilálják a hadtestemet, a földig kell rombolniuk. Bármit csinálnak is, alapos munkát végeznek.
- Te akkor is győzni fogsz, Ender. Ezt mindnyájan tudjuk. Bolond Tom azt kérdezte: "Gondoljátok, hogy ki fogom találni, hogyan verjem meg a Sárkány Hadtestet?" Mindenki tudja, hogy te vagy a legjobb. Téged nem fognak legyőzni, akármit is…
- Máris legyőztek.
- Nem, Ender, nem tudnak…
- Már nem érdekel a játékuk, Bean. Soha többé nem játszom. Nincs több gyakorlás. Nincs több csata. Annyi cédulát tehetnek a szobám padlójára, amennyit csak akarnak, nem megyek. Ezt már azelőtt eldöntöttem, mielőtt átmentem volna az ajtón. Pontosan ezért küldtelek benneteket a kapu ellen. Nem hittem, hogy sikerülni fog, de nem is érdekelt. Csak stílusosan akartam kimenni.
- Látnod kellett volna William Bee arcát. Csak állt ott, s egyre azon morfondírozott, hogyan veszíthetett, amikor neked hét olyan embered volt, aki már csak a lábujjait tudta mozgatni, neki meg csak három olyanja, aki nem tudta.
- Miért kellene nekem William Bee arcát látnom? Miért kellene nekem bárkit is megvernem? - Ender a tenyerébe temette az arcát. - Ma súlyosan megsebesítettem Bonzót, Bean. Nagyon súlyosan megsebesítettem.
- Megérdemelte.
- Egyszerűen leütöttem. Olyan volt, mint aki meghalt. És még utána is bántottam.
Bean nem szólt semmit.
- Csak biztosra akartam menni, hogy többé nem fog bántani.
- Nem is fog - mondta Bean. - Hazaküldték. - Máris?
- A tanárok nem mondtak sokat, ez itt nem szokás. A hivatalos szövegben az áll, hogy elvégezte az iskolát, de a helyről, ahová továbbküldik - tudod, taktikai iskola, védelem, parancsnoki felkészítő, navigáció, effélék -, csak annyit közöltek, hogy Cartagena, Spanyolország. Ez az a hely, ahol lakik.
- Örülök, hogy megkapta a diplomáját.
- A pokolba, Ender, mi meg annak örülünk, hogy elment. Ha tudtuk volna, mit művel veled, ott helyben kinyírtuk volna. Igaz, hogy egy egész csapattal ment ellened?
- Nem. Csak ő harcolt meg én. Becsülettel küzdött. - Ha nem a becsületéről lett volna szó, ő meg a többiek közös erővel megverhettek volna. Akár meg is ölhettek volna. A becsület iránti érzéke mentette meg az életemet. - Én nem harcoltam becsületesen - tette hozzá Ender. - Én a győzelemért harcoltam.
- És győztél - nevetett Beai. - még a röppályáról is lerúgtad.
Kopogtak - és mielőtt Ender válaszolhatott volna, már nyílt is az ajtó. Ender újabb katonákat várt a hadtestéből, ám ehelyett Anderson őrnagy lépett be. Mögötte pedig Graff ezredes.
- Ender Wiggin - szólt Graff. - Igen, uram - állt fel Ender.
- Ma haragosnak mutattad magad a harcteremben, ami függelemsértésnek számít, és még egyszer nem fordulhat elő.
- Igen, uram - mondta Ender.
Beannek még most is függelemsértő érzései voltak, és úgy gondolta, hogy Ender nem érdemli meg a feddést.
- Szerintem épp ideje volt, hogy valaki megmondja egy tanárnak, milyen érzéssel fogadtuk azt, amit csináltak.
A felnőttek nem vettek róla tudomást. Anderson átnyújtott Endernek egy papírlapot. Egy egész ívet. Nem afféle cetlit, amilyeneken a Hadiskola belső utasításait szokták kiadni, hanem egy egész ívet, telis-tele utasításokkal. Bean tudta, mit jelent ez. Endert az iskolán kívülre helyezik át.
- Végeztél itt? - kérdezte Bean. Ender bólintott. Mi tartott nekik ilyen sokáig? Csak két-három évvel mész korábban. Már megtanultad, hogyan kell járni, beszélni, öltözködni. Mit taníthatnak még neked? Ender megrázta a fejét.
- Én csak annyit tudok, hogy a játéknak vége. Összehajtogatta a papírt. - Mindennek eljön az ideje. Beszélhetek a hadtestemmel?
- Nincs rá idő - felelte Graff. - Húsz perc múlva indul a járatod. Egyébként is, most, hogy már megkaptad a parancsot, jobb, ha nem beszélsz velük. Így könnyebb lesz.
- Nekik vagy maguknak? - kérdezte Ender, de választ sem várva gyorsan Beanhez fordult, egy pillanatra megfogta a kezét, aztán elindult az ajtó felé.
- Várj - szólt utána Bean. - Hová mész? Taktikaiba? Návigációsba? Védelmibe?
- Parancsnokképzőbe - felelte Ender. - Parancsnoki előkészítőbe?
- Parancsnokiba. - Ezzel Ender már kint is volt az ajtón, a szorosan a nyomában lépkedő Andersonnal együtt. Bean megragadta Graff ezredes ingujját. Senki sem megy Parancsnokképzőbe, amíg be nem töltötte a tizenhatot!
Graff lerázta magáról Bean kezét, kiment, és becsukta maga mögött az ajtót.
Bean magára maradt a szobában, s valahogy megpróbálta felfogni, mit jelenthet ez. Senki sem ment a Parancsnokképzőbe, amíg el nem végezte a hároméves Előkészítőt, akár a Taktikaiban, akár a Védelmiben. De ha már erről van szó, hat évnél hamarabb nem is hagyta el senki a Hadiskolát, márpedig Ender még csak négy évet töltött itt.
Összeomlott a rendszer. Semmi kétség. Vagy a csúcson bolondult meg valaki, vagy valami rosszul sült el a háborúval, az igazi, a hangy háborúval kapcsolatban. Mi másért dúlnák így szét a kiképzés rendjét, tennék tönkre így a játékot, ahogy ők tették? Mi másért tennének meg hadtestparancsnokul egy olyan kis kölyköt, mint amilyen én vagyok?
Bean mindegyre ezeken töprengett, miközben visszabaktatott a saját ágyához. Épp akkor ért oda, amikor kialudtak a lámpák. Sötétben, dohogva vetkőzött le, amiért egy olyan szekrénybe kell beraknia a ruháit, melyet nem is Iát. Pocsékul érezte magát. Eleinte azt hitte, azért, mert fél, amiért vezetnie kell egy hadtestet, de ez nem volt igaz. Tudta, hogy jó parancsnok lesz. Sírhatnékja volt. Nem sírt az első napok honvágya óta, azóta, hogy idehozták. Próbált nevet adni a torkát szorongató érzésnek, amely, bármennyire igyekezett is visszafojtani, néma zokogást váltott ki belőle. Beleharapott a kezébe, hogy elűzze, s inkább fájdalommal helyettesítse ezt az érzést. Nem segített. Soha többé nem látja viszont Endert.
Mihelyt meg tudta nevezni az érzést, már parancsolni is tudott neki. Lefeküdt, s kényszerítene magát, hogy addig csinálja a lazító gyakorlatokat, míg végre elmúlt a sírhatnékja. Akkor elaludt. A keze ott feküdt a szája mellett - tétován pihent a párnán, mintha Bean nem tudott volna dönteni, a körmét rágja-e vagy az ujját szopja. A homloka merő ránc és gyűrődés volt. Szaporán, felületesen szedte a levegőt. Katona volt; ha valaki régebben megkérdezte volna, mi akar lenni, ha felnő, nem tudta volna, mire gondol az illető.

Ender csak akkor vette észre, hogy Anderson őrnagy ruháján megváltozott a rangjelzés, amikor belépett a hajóba.
- Igen, ezredes lett - mondta Graff. - Ami azt illeti, ma délután óta Anderson őrnagy a Hadiskola parancsnoka. Engem más feladatokkal bíztak meg.
Ender nem kérdezte, mik azok a feladatok.
Graff berögzítette magát a vele szemközti, a székek közti átjáró túloldalán levő ülésbe. Rajtuk kívül csak egy utas volt, egy hallgatag, civil ruhás férfi, akit Pace tábornokként mutattak be. Pace-nél egy aktatáska volt, s csomagot sem vitt többet, mint Ender. A fiúra valahogy megnyugtatóan hatott, hogy Graff is üres kézzel jött el.
A hazafelé vezető úton Ender mindössze egyszer szólalt meg
- Miért megyünk haza? - kérdezte. - Azt hittem, a Parancsnokképző valahol az aszteroidák között van. - Ott van - felelte Graff. - De a Hadiskola nincs felszerelve a mélyűri hajók fogadására, ezért egy kis kerülőt kell tenned a Földre.
Ender meg akarta kérdezni, vajon ez azt jelenti-e, hogy láthatja a családját. De hirtelen elfogta a félelem, hogy talán megengedik, és inkább nem kérdezett semmit. Inkább becsukta a szemét, és aludni próbált. A háta mögül Pace tábornak nézte figyelmesen- hogy mi célból, Ender nem sejthette.
Forró nyári délután volt Floridában, amikor földet értek. Endert egészen elvakította a réges-régen látott napfény. Hunyorgott, tüsszögött, a legszívesebben visszamenekült volna valami zárt helyre. Minden a távolba nyúló volt és lapos; a talaj nem mutatta a Hadiskola fölfelé emelkedő görbületét, ahelyett mintha le akart volna zuhanni, úgyhogy sík területen Ender úgy érezte magát, mintha egy torony tetején ülne. Az igazi gravitáció másképpen nehezedett rá, csoszognia kellett tőle járás közben. Utálta ezt az érzést. Vissza szeretett volna menni, haza, a Hadiskolába, az egyetlen helyre a világegyetemben, ahová tartozott.

- Letartóztatták?
- Hát, kézenfekvő gondolat. Végül is Pace tábornok a katonai rendőrség vezetője. És a Hadiskolában valóban történt haláleset.
- Velem nem közölték, hogy Graff ezredest előléptették-e, vagy hadbíróság elé állították. Csak áthelyezték, azzal az utasítással, hogy tegyen jelentést a Polemarkhosznak.
- És ez jó vagy rossz jel?
- Ki tudja? Egyrészt nem elég, hogy Ender Wiggin életben maradt, de át is lépett egy küszöböt, amennyiben káprázatosan jó formában végezte el az iskolát - ezt el kell ismerni az öreg Graff érdeméül. Másrészt itt van a hajó negyedik utasa… Az, amelyik csomagként utazik.
- Mindössze a második halott az iskola történetében. De ez legalább nem lett öngyilkos.
- A gyilkosság mennyivel jobb, Imbu őrnagy?
- Nem volt gyilkosság, ezredes. Két nézőpontból is videóra rögzítettük. Endert senki sem hibáztathatja.
- Graffot azonban igen. Ha vége lesz az egésznek, a civilek majd átböngészik az iratainkat, s eldöntik, mit csináltunk jól, és mit rosszul. Érdemérmeket adnak majd olyasmikért, amiket jónak ítélnek, és megvonják a nyugdíjunkat, vagy börtönbe zárnak olyasmikért, amiket szerintük rosszul csináltunk. Legalább volt bennük annyi jóérzés, és nem mondták el Endernek, hogy a fiú meghalt.
- Ez is másodjára fordul elő.
- Stilsont sem mondták meg neki. - Ijesztő a kölyök.
- Ender Wiggin nem gyilkos. Csak győz kíméletlenül. Ha valakinek mindenképpen meg kell ijedni tőle, inkább a hangyok legyenek azok.
- Az ember már-már megsajnálja őket, ha arra gondol, hogy Ender fog majd harcba indulni ellenük.
- Sajnálni itt csak Endert kell. De annyira ne, hogy azt javasoljuk, inkább mondjunk le róla. Én csak most jutottam ahhoz az anyaghoz, amelyhez Graffnak mindvégig bejárása volt. A flottamozgásokra meg más effélékre gondolok. Azelőtt sokkal nyugodtabb éjszakáim voltak
- Szorít az idő?
- Nem kellett volna megemlítenem. Titkos információkat nem adhatok tovább.
- Tudom.
- Maradjunk annyiban, hogy a kelleténél egy nappal se vitték át korábban a Parancsnokképzőbe. De az is lehet, hogy késtek pár esztendőt.

Tizenharmadik fejezet
VALENTINE

- Gyerekek?
- Fivér és nővér. Ötszörösen elbújtatták magukat a hálózatokban - többek között olyan társaságok számára írt dolgozatokkal, melyek fizettek a tagságukért. Pokoli időbe telt, míg lenyomoztam őket.
- Mit rejtegetnek?
- Ki tudja? Mindenesetre a legnyilvánvalóbban az életkorukat. A fiú tizennégy, a lány tizenkét éves.
- Melyikük Démoszthenész?
- A lány. A tizenkét éves.
- Már megbocsásson! Nem mintha mulatságosnak tartanám, de muszáj nevetnem. Mennyit aggodalmaskodtunk, hogyan próbáltuk győzködni az oroszokat, hogy ne vegyék túlságosan komolyan Démoszthenészt, és Locke-ot hoztuk fel bizonyítékul, hogy az amerikaiak nem mind eszeveszett háborúpártiak. Fivér és nővér, a pubertáskor küszöbén…
- És a vezetéknevük Wiggin.
- Ó! Véletlen volna?
- Az a bizonyos Wiggin egy Harmadik. Ott van egy és itt van kettő.
- Ó, de remek! Az oroszok soha nem fogják elhinni…
- Hogy Démoszthenész és Locke nincsenek éppannyira a befolyásunk alatt, mint az a Wiggin.
- Ez itt valami összeesküvés? Valaki irányítja őket?
- Annyit meg tudtunk állapítani, hogy nincs semmiféle kapcsolat a két gyerek és bár melyik olyan felnőtt között, aki irányíthatná őket.
- Ez még nem jelenti azt, hogy valaki ne dolgozhatott volna ki egy olyan módszert, amit maguk nem ismertek föl. Nehéz elhinni, hogy két gyerek…
- Kikérdeztem Graff ezredest, amikor megérkezett a Hadiskolából. Az ő megítélése szerint ezek a gyerekek semmi olyat nem csináltak, amire a maguk erejéből ne lettek volna képesek. Gyakorlatilag azonos képességekkel rendelkeznek, mint… mint az a Wiggin. Csak más a vérmérsékletük. Őt inkább az lepte meg, hogy milyen irányban indult el a két személyiség. Nem vitás, hogy Démoszthenész a lány, de Graff szerint azért nem vált be a Hadiskolában, mert túl békés természetű, minden körülmények között a megegyezést kereső, és mindenekfölött mert túlteng benne az empátia.
- Ez nem éppen Démoszthenészre vall. - A fiúban pedig egy sakál lelke lakozik. - Nem Locke-ról nyilatkozták mostanában dicsérőleg, hogy "az egyetlen igazán nyitott elme Amerikában"?
- Nem nagyon lehet tudni, mi történik valójában. Graff mindenesetre azt ajánlotta, és én egyetértettem vele, hogy hagyjuk őket békén. Hogy ne leplezzük le őket. Most legföljebb csak arról készítsünk jelentést, hogy megtudtuk, miszerint Locke-nak és Démoszthenésznek nincsenek külföldi kapcsolataik, s éppígy nincs kapcsolatuk egyetlen hazai csoporttal sem, kivéve azokat, melyeket a nyilvánosság előtt jelentettek be a hálózatokon.
- Más szavakkal ez azt jelenti, hogy állítsunk ki nekik tiszta egészségügyi bizonyítványt.
- Tudom, hogy Démoszthenész veszélyesnek látszik - részben, mert oly sok követője van. De talán annak is van jelentősége, hogy kettejük közül az, akiben a leginkább túlteng a nagyravágyás, a visszafogott, bölcs személyiség szerepét választotta. És továbbra is csak beszélnek. Van hatásuk, de nincs hatalmuk.
- Tapasztalatom szerint a hatás egyenlő a hatalommal.
- Ha egyszer észrevesszük, hogy irányt változtatnak, könnyen leleplezhetjük őket.
- Csak az elkövetkező egy-két évben. Minél tovább várunk, annál idősebbek lesznek, s annál kevésbé lesz megrázó a felfedezés, hogy kik ők valójában.
- Tudja, milyen csapatmozgásokat hajtottak végre az oroszok. Az esély mindig megvan rá, hogy Démoszthenésznek valóban igaza van. És ebben az esetben…
- Jobb, ha kéznél van Démoszthenész. Jól van. Ami a jelent illeti; tisztának nyilvánítjuk őket. De tartsa őket szemmel. Nekem meg természetesen módot kell találnom rá, hogy megnyugtassam az oroszokat.

Valentine minden balsejtelme ellenére élvezte, hogy ő Démoszthenész. Rovatát immár gyakorlatilag az ország valamennyi hírhálózata lehozta, és roppant mulatságos volt látni, hogyan dől a pénz az ügyvédje által nyitott bankszámlára. Több-kevesebb rendszerességgel ő is, Peter is adományozott egy-egy gondosan meghatározott összeget - Démoszthenész nevében valamely pályázónak vagy ügynek; elég szép summát, hogy az adományra felfigyeljenek, mégsem annyit, hogy a pályázó úgy érezze, Démoszthenész így akar szavazatot vásárolni. Valentine ekkoriban már oly sok levelet kapott, hogy hírhálózátának titkárt kellett alkalmaznia, aki megválaszolta helyette az úgynevezett típusleveleket. A nemzeti és nemzetközi vezető személyiségektől érkezett szórakoztató írásokat, melyek lehettek ellenségesek vagy barátságosak, de mindig Démoszthenész gondolatait próbálták diplomatikusan kifürkészni, együtt olvasták el Peterrel - olykor ujjongva a gyönyörűségtől, hogy ilyen emberek írnak teljesen gyanútlanul gyerekeknek.
De néha elszégyellte magát. Apa rendszeresen olvasta Démoszthenészt; Locke-ot sohasem, vagy ha mégis, nem beszélt róla. A vacsoránál gyakran szórakoztatta őket a Démoszthenész aznapi cikkében talált némely hatásos poénnal. Peter szerette, amikor apa ilyeneket csinált - "Nézd, ez is azt mutatja, hogy az átlagember figyel" -, Valentine azonban ettől apja helyett is megalázva érezte magát. Ha egyszer rájön, hogy kezdettől fogva én írtam a cikkeket, amelyekről mesélt nekünk, s hogy én még csak a felét sem hittem el mindannak, amit leírtam, dühös lesz, és szégyellni fogja magát.
Egyszer kis híján bajba sodorta magukat az iskolában, amikor a történelemtanára azt a feladatot adta az osztálynak, hogy írjanak dolgozatot, melyben szembeállítják egymással Démoszthenész és Locke nézeteit két korai cikkük alapján. Valentine vigyázatlan volt, és egy pompás elemzést készített. Ezek után nagyon össze kellett szednie magát, hogy lebeszélje az igazgatót, aki a fejébe vette, hogy pontosan azzal a hálózattal közölteti a dolgozatot, amely Démoszthenész cikkeit szokta megjelentetni. Peter őrjöngött:
- Pontosan úgy írsz, mint Démoszthenész, nem közölhetik a dolgozatodat! Most kéne megölnöm Démoszthenészt, amikor kezdesz kicsúszni az irányításom alól.
Ha e baklövés miatt dühöngött, akkor még sokkal inkább megrémítette a lányt, amikor elhallgatott. Ez úgy történt, hogy meghívták Démoszthenészt, vegyen részt az oktatás jövőjével foglalkozó Elnöki Tanács munkájában, együtt a térdszalagrendes lovagokkal, akik rendszerint nem csináltak semmit, de azt gyönyörűen csinálták. Valentine azt hitte, Peter ezt diadalként fogja föl, de tévedett.
- Utasítsd vissza - hangzott a válasz.
- Miért tenném? - vitatkozott Valentine. - Semmi munkával nem jár, és még azt is mondták, hogy tekintve Démoszthenész köztudomású óhaját a visszavonultságra, valamennyi tanácskozást a hálózaton keresztül bonyolítanák. Ettől Démoszthenész tiszteletre méltó személyiséggé válna, és…
- És néked tetszik, hogy ezt előbb érted el, mint én. - Peter, itt most nem rólad meg rólam van szó, hanem Démoszthenészről és Locke-ról. Mi találtuk ki őket. Nem valóságos személyek. Ez a jelölés egyébként sem azt jelenti, mintha Démoszthenészt jobban szeretnék, mint Locke-ot, mindössze azt, hogy Démoszthenész támogatóinak köre sokkal erősebb. A kinevezése számtalan oroszgyűlölőt és sovinisztát tesz boldoggá.
- Nem számítottunk rá, hogy a dolgok így alakulnak. Locke-nak kellett volna tiszteletre méltóbb személlyé válnia.
- Azzá is vált! Az igazi tisztelet lassabban alakul ki, mint a hivatalos. Peter, ne haragudj rám, amiért jól megoldottam mindazt a feladatot, amivel megbíztál.
A fiú azonban napokig haragudott, és attól kezdve hagyta, hogy a lány találja ki minden cikkét, ahelyett hogy megmondta volna neki, mit írjon. Talán úgy gondolta, ettől romlani fog Démoszthenész cikkeinek a színvonala, de ha úgy volt is, senki nem vette észre. Az meg talán még jobban dühítette, hogy Valentine sohasem ment hozzá segítségért esdekelve. Ahhoz már túl régóta volt Démoszthenész, hogy másnak kelljen megmondania, mit gondoljon Démoszthenész a dolgokról.
És ahogy erősödött a kapcsolata más, politikailag tevékeny polgárokkal, mind több olyan értesülés jutott a birtokába, melyről a nagyközönség mit sem tudhatott. Bizonyos, vele kapcsolatot tartó katonai személyek óvatlan célzásokat ejtettek el előtte, melyeket utóbb Peterrel együtt összeillesztgettek, s így rajzolódott ki számukra a Varsói Szerződés tevékenységének lenyűgöző és elrémítő képe. Megértették, hogy valóban háborúra készülnek, kegyetlen, véres, az egész Földre kiterjedő háborúra. Démoszthenész nem tévedett, amikor gyanította, hogy a Varsóí Szerződés nem tartja tiszteletben a Liga feltételeit.
És Démoszthenész fokról fokra mind önállóbb jellemmé fejlődött. A lány időnként rajtakapta magát, hogy egy-egy írásbeli ülés végére valóban Démoszthenészként gondolkodik, mert egyetért olyan eszmékkel, melyeknek meg kellett volna maradniuk kiszámított pózoknak. És néha, Peter Locke-esszéit olvasva, akaratlanul is ingerelte a fiú nyilvánvaló vaksága a valóságban zajló dolgok iránt.
Talán nem is lehet úgy azonosulni egy személlyel, hogy ne válnánk azzá, akinek beöltöztünk. A lány napokig töprengett, ette magát ezen, aztán írt egy cikket, mintegy bevezetésként, hogy megmutassa, azok a politikusok, akik a béke megőrzése érdekében hízelegnek az oroszoknak, a végén elkerülhetetlenül és minden vonatkozásban az alárendeltjeik lesznek. Finom oldalvágás volt ez a hatalmon lévő párt felé, kapott is érte sok-sok szép levelet. És már nem is félt attól a gondolattól, hogy bizonyos mértékig maga is Démoszthenésszé válik. Démoszthenész okosabb, mint Peter, ezért tudtam benne mindig megbízni, gondolta.
Iskola után Graff várta. Ott állt az autójára támaszkodva. Civil ruhában volt, meghízott, a lány meg sem ismerte mindjárt. De még mielőtt bemutatkozott volna, intett neki, s erről a lánynak eszébe jutott a neve.
- Nem írok másik levelet - mondta. - Azt az egyet se kellett volna megírnom soha.
- Az az érzésem, nem szereted a kitüntetéseket. - Nem nagyon.
- Gyere, Valentine, autózz velem egyet. - Nem autózom idegenekkel.
A férfi átnyújtott neki egy papírt. Elbocsátó papír volt, a szülei is aláírták.
- Látom, nem idegen. Hová megyünk?
- Meglátogatunk egy ifjú katonát, aki Greensboróban van eltávozáson.
- Ender még csak tízéves - mondta a lány, miközben beszállt a kocsiba. - Mintha azt mondta volna, hogy először tizenkét éves korában kap eltávozást.
- Átugrott néhány fokozatot.
- Ezek szerint jól veszi az akadályokat? - Kérdezd meg tőle, ha majd találkoztok.
- Miért velem? Miért nem az egész családdal?
- Ender a maga módján szemléli a világot - sóhajtotta Graff. - Rá kellett beszélnünk, hogy találkozzon veled. Peter és a szüleitek iránt még csak érdeklődést sem mutatott. A hadiskolai élet keményen hatott rá.
- Hogy érti ezt? Megbolondult?
- Ellenkezőleg, nála okosabb embert nem ismerek. Van annyira okos, hogy tudja, a szülei nincsenek oda az ötletért, hogy most újra feltépjenek egy négy évvel ezelőtt beforrott sebet. Ami pedig Petert illeti - még csak nem is javasoltuk, hogy találkozzon vele, így nem volt alkalma rá, hogy elküldjön bennünket a pokolba.
Kiértek a Brandt-tóhoz tartó útra, majd lekanyarodtak a tópartra vezető hepehupás útra, s végül megérkeztek egy dombtetőn terpeszkedő fehér faházhoz. Az egyik oldalon a Brandt-tóra, a másikon pedig egy magánkézben lévő tóra lehetett lelátni.
- Ezt a házat építette Medly's Mist-E-Rub - magyarázta Graff. - Körülbelül húsz éve akadt rá az NF egy adóértékesítésen. Ender kikötötte, hogy a veled való beszélgetést ne lehessen lehallgatni. Megígértem neki, s hogy fokozzam a bizalmát, mindketten egy ő maga által épített tutajon mentek majd ki a vízre. Azért előre figyelmeztetlek, a beszélgetést követően szeretnék majd néhány kérdést intézni hozzád arról, hogy miről esett szó köztetek. Nem kell válaszolnod, de remélem, megteszed.
- Nem hoztam fürdőruhát. - Adhatunk egyet.
- Olyat, amiben nincs poloska?
- Van, ahol a, bizalomra kell építeni. Példának okáért én tudom, hogy Démoszthenész kicsoda.
A lányba belehasított a félelem, de nem szólt semmit.
- Azóta tudom, amióta megérkeztem a Hadiskolából. Lehetünk vagy hatan az egész világon, akik ismerjük a személyazonosságát. Nem számítva ide az oroszokat - hogy ők mit tudnak, azt csak az Isten tudja. Démoszthenésznek azonban nincs félnivalója tőlünk. Démoszthenész számíthat a diszkréciónkra. Pontosan úgy, ahogy én számítok Démoszthenészre, hogy ő sem mondja el Locke-nek, ami ma itt történik, Ez amolyan kölcsönös bizalom. Bizonyos dolgokat elmondunk egymásnak.
Valentine nem tudta eldönteni, Démoszthenészt fogadták-e el vagy Valentine Wiggint. Ha az előbbit, akkor nem szabad megbíznia bennük; ha ellenben az utóbbit, akkor talán igen. Ha nem akarták, hogy ezt megvitassa Peterrel, ebből csak az következhetett, hogy tisztán látták, mi a különbség közöttük. Ő közben szüntelenül azon töprengett, vajon ő, Valentine, tudja-e még, mi ez a különbség.
- Azt mondja, a tutajt ő építette. Mióta van itt? - Két hónapja. Úgy gondoltuk, pár napra szabadságoljuk - de tudod, mintha nem érdekelné, hogy továbbhalad-e vagy sem a tanulmányaiban.
- Ó! Tehát megint én vagyok a terápia.
- Ezúttal nem ellenőrizhetjük a leveledet. Csak próbálkozunk. Égető szükségünk van a fivéredre. Az emberiség a szakadék szélén áll.
Val ekkor már elég idős volt, hogy pontosan tudja, mekkora veszélyben van a világ. És elég régóta volt már Démoszthenész, hogy ne tétovázzon, ha a kötelességét kellett teljesíteni.
- Hol van?
- Lent a csónakkikötőben. - Hol a fürdőruha?
Ender nem integetett, amikor a lány a domboldalról közeledett feléje, nem mosolygott, amikor az rálépett az úszó sólyára. De Val azért tudta, hogy boldogan látja viszont; abból tudta, hogy a fiú szeme egy pillanatra sem fordult el az arcáról.
- Nagyobb vagy, mint ahogy emlékszem rád mondta ostobán.
- Te is - válaszolta a fiú. - Arra is emlékeztem, hogy gyönyörű vagy.
- Az emlékezet szeret megcsalni bennünket.
- Nem. Az arcod most is ugyanolyan, de már nem emlékszem rá, hogy mit jelent az, hogy gyönyörű. Gyere. Menjünk ki a tóra.
A lány gyanakodva méregette a kis tutajt.
- Nem kell felállni rajta, ennyi az egész - mondta a fiú. Mint a pók, csúszva-mászva, láb- és kézujjaira támaszkodva emelkedett föl. - Azóta, hogy te meg én az építőkockákkal játszottunk, ez az első tárgy, amit a saját kezemmel építettem. Annak idején Peter-biztos házakat építettünk.
A lány nevetett. Akkoriban nagy élvezettel építettek olyan dolgokat, melyek akkor is megálltak, ha egy csomó látható támaszt kivettek belőlük. Peter ellenben előszeretettel emelt ki innen-onnan egy-egy elemet úgy, hogy az építmény épp annyira legyen ingatag, hogy nyomban ledőljön az egész, mihelyt legközelebb hozzáér valaki. Peter rémes alak volt, de tagadhatatlan, hogy ő volt a gyerekkoruk középpontja.
- Peter megváltozott - mondta.
- Ne beszéljünk róla - kérte Ender. - Jól van.
Fölmászott a csónakra, ha nem is olyan ügyesen, mint Ender, aki egy evezővel kormányzott lassan a tó közepe felé. A lány hangosan megjegyezte, milyen napbarnított és izmos lett.
- Az erő a Hadiskolából származik. A barnaság meg ettől a tótól. Sok időt töltök kint a vízen. Ha úszom, úgy érzem magaín, mintha súlytalanságban, volnék. Hiányzik a súlytalanság. És ráadásul, amikor kint vagyok a tavon, körös-körül fölém magasodik a szárazföld.
- Olyan, mintha egy tálban élnél. - Négy évig éltem egy tálban.
- Most hát idegenek vagyunk egymásnak? - Nem vagyunk azok, Valentine?
- Nem - felelte a lány. Kinyújtotta a kezét, és megérintette a fiú lábát. Aztán hirtelen megszorította a térdét, pontosan ott, ahol Ender mindig is a legcsiklandósabb volt.
A fiú azonban szinte még ugyanabban a pillanatban elkapta a csuklóját. A keze ugyan kisebb volt, mint a lányé, a karja meg vékonyabb, feszesebb, de óriási erővel tudott szorítani. Ijesztő volt ebben a pillanatban, de mindjárt el is lazult.
- Ó, persze - mondta. - Mindig szerettél csiklandozni.
- Nem teszem többé - húzta vissza a kezét a lány. - Akarsz úszni?
Válaszképpen a lány leugrott a tutaj széléről az áttetsző tiszta vízbe, melyben nem volt klór. Elúszott valameddig, aztán visszafordult, s a párás napfényben kifeküdt a tutajra. Egy darázs keringett fölötte, majd leszállt a feje mellé. A lány tudta, hogy ott van, és rendes körülmények között félt volna tőle. Ma nem. Hadd mászkáljon itt a tutajon, hadd sütkérezzen a napon, mint én.
Aztán a tutaj billegni kezdett, s amikor megfordult, Endert látta, amint higgadtan, egy ujjal préseli ki az életet a darázsból.
- Galád jószágok ezek - mondta Ender. - Meg se várják, hogy rájuk támadj, már döfnek is beléd. - Elmosolyodott. - Tanultam valamicskét a megelőző stratégiákról. Jó vagyok bennük. Soha senki nem tudott legyőzni. Soha nem volt nálam jobb katonájuk.
- Ki várt tőled kevesebbet? - kérdezte a lány. Wiggin vagy te is.
- Akármit jelent is ez - jegyezte meg a fiú.
- Azt jelenti, hogy változást fogsz előidézni a világban. - És a lány elmesélte neki, mit csinálnak ketten, Peter meg ő.
- Hány éves most Peter? Tizennégy? És máris azt tervezi, hogy ő fogja kormányozni a világot?
- Nagy Sándornak képzeli magát. És miért is ne lehetne az? Miért ne lehetnél te is az?
- Mindketten nem lehetünk Sándorok.
- Két fej egyazon érmén. És én vagyok köztük a fém. - Hogy így kimondta, már maga sem tudta, igazat mond-e. Annyi mindenen osztozott Peterrel az utóbbi években, hogy még amikor azt hitte, megveti, olyankor is megértette őt. És Ender a mai napig csak egy emlék volt. Kicsi, törékeny fiúcska, aki az ő védelmére szorul. És nem ez a hűvös pillantású, sötét bőrű emberlény, aki puszta kézzel öldösi a darazsakat. Lehet, hogy ő, Peter és én mind ugyanazok vagyunk, és mindig is azok voltunk; talán csak irigységből hittük, hogy különbözünk egymástól.
- Az érmékkel csak az a baj, hogy ha az egyik fej fölül van, a másik alulra kerül.
- És most éppen azt hiszed, te vagy alul. Azt akarják, hogy biztassalak a tanulmányaid folytatására.
- Azok nem tanulmányok, hanem játékok. Elejétől a végéig csupa-csupa játék, csakhogy tetszésük szerint változtatják a szabályokat. - Lomhán a magasba emelte a kezét. - Látod a zsinórokat?
- De te is tudod használni őket.
- Csak ha ők is úgy akarják. Ha azt hiszik, hogy ők használnak téged. Nem, ez túl nehéz, nem akarok játszani többé. Épp amikor elönt a boldogság, amikor elhiszem, hogy ura vagyok a helyzetnek, belém döfnek egy újabb kést. Amióta csak itt vagyok, lidérces álmok gyötörnek. Álmomban a harcteremben vagyok, csak éppen nem súlytalanul, mert a gravitációval is játékokat űznek. Folyton változtatják az irányát, így aztán sohasem érem el azt a falat, ahová elindultam. Sohasem oda érkezem, ahová menni akartam. És folyton kérem, hogy engedjenek az ajtóhoz, de nem, ők mindig visszaszívnak.
A lány kihallotta a hangjából a haragot, és úgy érezte, magára kell vennie.
- Gondolom, én épp ezért vagyok itt. Hogy visszaszívjalak.
- Nem akartam találkozni veled. - Mondták.
- Féltem, hogy még most is szeretlek. - Én meg ebben reménykedtem.
- Az én félelmem, a te reményed - mindkettő beteljesült.
- Ez valóban így van, Ender. Lehet, hogy fiatalok vagyunk, de nem erőtlenek. Elég régóta játszunk már az ő szabályaik szerint, hogy a játék már a sajátunkké válhasson. Én most egy elnöki megbízatást teljesítek - mondta kuncogva. - Hogy milyen dühös miatta Peter!
- Én nem használhatom a hálózatokat. Itt nincs számítógép, csak ami a háztartás biztonsági rendszerét és a világítást működteti. Ósdi dolgok. Múlt századi masina, még abból az időből, amikor a számítógépeket még semmivel se kapcsolták össze. Elvették a hadtestemet, elvették a számítógépemet - de tudod, mit mondok? Igazából nem is érdekel.
- Jól meglehetsz magaddal.
- Nem magammal. Az emlékeimmel.
- Talán éppen ez vagy te: az emlékeid.
- Nem. Az idegenekkel kapcsolatos emlékeimre gondoltam. A hangyokkal kapcsolatos emlékeimre. Valentine megborzongott, mintha megcsapta volna valami hűvös légáram.
- Én többé nem vagyok hajlandó hangy-videókat nézni. Mindig ugyanazok.
- Én órákig tanulmányoztam őket. Ahogy a hajóik átszelik az űrt. És van itt valami fura dolog, csak itt jutott eszembe, ahogy idekint feküdtem a vízen. Rájöttem, hogy minden csata, amelyben hangyok és emberek vívnak egymással közelharcot, egytől egyig az Első Invázióból való. A Második Invázió jeleneteiben, amikor a mieink már NF-egyenruhát viselnek, szóval ezekben a jelenetekben a hangyok mind halottak. A vezérlőpultjaikra rogyva hevernek szanaszét. Harcnak, küzdelemnek nyoma sincs. Ami pedig Mazer Rackham csatáját illeti - nos, ebből a csatából soha egyetlen kockát sem mutattak nekünk.
- Talán valami titkos fegyver van benne.
- Nem, nem, az engem nem érdekel, hogy hogyan öltük meg őket. Itt magukról a hangyokról van szó. Semmit sem tudok róluk, holott egy napon állítólag harcolni fogok ellenük. Sokszor harcoltam már életemben, néha játékból, néha meg - nem játékból. Mindig azért győztem, mert rá tudtam jönni, hogyan gondolkodik az ellenfelem. Abból, amit csináltak. Meg tudtam fogalmazni, szerintük én mit csinálok, hogy ők hogyan képzelik a csata lefolyását. Ezen alapult az én taktikám. Ebben nagyon jó vagyok. Hogy megértem, miként gondolkoznak mások.
- A Wiggin gyerekek átka - tréfálkozott a lány, miközben megrémítette a gondolat, hogy Ender talán őt is megérti, éppúgy, mint az ellenségeit. Peter is mindig megértette, vagy legalábbis ebben a hiszemben volt, de ő erkölcsileg oly mélyen volt, hogy a lánynak a legaljasabb gondolatai lelepleződésekor sem kellett zavarba jönnie. De Ender… nem, a lány nem akarta, hogy ő megértse. Az olyan volna, mintha meztelenre kellene vetkőznie előtte. Szégyellné magát. - És azt gondolod, hogy nem tudod megverni a hangyokat, ha nem ismered őket.
- Súlyosabb dolgokról van itt szó. Most, hogy egyedül vagyok itt, és nincs semmi dolgom, van időm rá, hogy magamról is gondolkodjam. Azt próbálom megérteni, miért gyűlölöm magam olyan rettenetesen. - Ne, Ender.
- Ne mondd nekem azt, hogy "Ne, Ender". Sokáig tartott, míg rájöttem, hogy gyűlöltem és gyűlölöm magam. Hidd el, hogy így van. A végén erre az eredményre jutottam, abban a pillanatban, amikor tökéletesen megértem az ellenségemet, de annyira, hogy már le tudom győzni, abban a pillanatban meg is szerettem őt. Azt hiszem, lehetetlen a másikat igazán megérteni, megérteni, hogy mit akar, hogy miben hisz, és közben nem megszeretni, de úgy, ahogy az ember önmagát szereti. És akkor, abban a szent pillanatban, amikor felébred bennem iránta a szeretet…
- Megvered. - A lány e pillanatban nem félt a fiú megértésétől.
- Nem, nem érted. Elpusztítóm. Lehetetlenné teszem a számára, hogy az életben még egyszer megbánthasson. Fölaprítom, szétmorzsolom, míg végül megszűnik létezni.
- Persze nem teszed meg. - És újra feltámadt benne a félelem, még erősebben, mint az imént. Peter lehiggadt, de te… belőled gyilkost csináltak. Az érem két oldala közül vajon melyik melyik?
- Előfordult már, Val, hogy súlyosan bántalmaztam valakit. Ezt nem most találom ki.
- Tudom, Ender. Engem hogyan fogsz bántani? - Látod, mi lett belőlem, Val? - kérdezte a fiú halkan. - Még te is félsz tőlem. - És megérintette a lány arcát, de oly szelíden, hogy Valnek sírhatnékja támadt tőle. Olyan volt ez az érintés, mintha a hajdani kisbaba puha kezecskéjével simogatta volna meg. Val még emlékezett rá, milyen volt, amikor a fiú puha, ártatlan keze érintette az arcát.
- Nem félek - mondta, s ebben a pillanatban ez igaz is volt.
- Félned kellene.
Nem. Nem kellene félnem.
- Ha tovább is bent maradsz a vízben, csupa ránc leszel. És a cápák is rád jöhetnek.
A fiú elmosolyodott.
- A cápák már régen megtanulták, hogy békén hagyjanak. - De azért felmászott a tutajra, amitől az megbillent, s végigzúdult rajta egy hullám. Valentine érezte a hátán a hideget.
- Ender, Peter meg fogja csinálni. Elég okos, hogy kivárja az időt, de végül meg fogja találni az utat a hatalomhoz - ha most rögtön nem is, hát később. Még nem tudom, jó lesz-e ez vagy rossz. Peter tud kegyetlen lenni, de ismeri a hatalom megszerzésének és megtartásának a módját, és bizonyos jelek arra mutatnak, hogy mihelyt a hangy háborúnak vége lesz, vagy még az előtt, a világon újbál eluralkodik a zűrzavar. Az Első Invázió előtt a Varsói Szerződés épp jó úton volt ahhoz, hogy vezető szerephez jusson. Ha újból megpróbálják…
- Szóval ennél még Peter is jobb megoldás lehet. - Ender, te rájöttét, hogy benned is van pusztító erő. Nos, én is így vagyok vele. Peternek ezen a téren nem volt monopóliuma, akármit gondoltak is a vizsgálatokat végzők. És Petertől nem idegen az építés sem. Kedvesnek ugyan nem mondható, de már nem tesz tönkre minden jót, ami a szeme elé kerül. Ha egyszer rájössz; hogy a hatalom mindig az olyan emberfajta kezébe jut, aki vágyik rá, akkor szerintem Peternél rosszabb emberek is megkaparinthatnák.
- Ha ilyen erőteljesen ajánlod, talán magam is rá szavazhatnék.
- Néha rettentő hülyének látom a helyzetet. Egy tizennégy éves fiú és a húgocskája azt tervezik, hogy átveszik a világ kormányzását. - A lány nevetni próbált. A dolog egyáltalán nem volt mulatságos. - No persze mi nem vagyunk hétköznapi gyerekek. Egyikőnk se.
- Nem szeretnéd néha, ha azok lennénk?
A lány megpróbálta elképzelni, mi lenne, ha ő is olyan volna, mint a többi lány az iskolában. Milyen lehet az élet, ha nem érez felelősséget a világ jövőjéért?
- Borzasztóan unalmas lenne.
- Én nem így gondolom. - S a fiú elnyúlt a tutajon, mintha örökké itt akarna heverni a víz tetején.
Úgy is volt. Akármit csináltak is Enderrel a Hadiskolában, kiirtottak belőle minden nagyratörést. Valóban nem akarta itthagyni e táj napmeleg vizét.
Nem, döbbent rá hirtelen a lány. Nem, csak hiszi, hogy nem akar elmenni innen, de még így is túl sok van benne Peterből. Vagy belőlem. Egyikünket sem boldogítaná a túl sokáig tartó tétlenség. Vagy talán csak arról van szó, hogy egyikünknek sem lenne boldog az élete, ha csak önmagunk társaságával kellene beérnünk.
Ismét tapogatózni kezdett
- Melyik is az a név, amelyet a világon mindenki ismer?
- Mazer Rackham.
- És ha a következő háborúban úgy győzöl, mint annak idején Mazer?
- Mazer Rackham mázlista volt. Tartalékos. Senki se hitt benne. Véletlenül épp a megfelelő időben volt a megfelelő helyen.
- De tegyük fel, hogy megcsinálod. Legyőzöd a hangyokat, és megismerik a nevedet, ahogy megismerték Mazer Rackhamét.
Legyen híres valaki más. Peter híres akar lenni. Mentse meg ő a világot.
- Én nem a hírnévről beszélek, Ender. Még csak nem is a hatalomról. Én véletlenekről beszélek, például az olyanról, aminek következtében történetesen Mazer Rackham került oda, ahol valakinek meg kellett állítania a hangyokat.
- Ha én itt vagyok, akkor nem leszek ott - mondta Ender. - Valaki más lesz ott. Legyen az övé a véletlen.
A hangjából kihallható fásult közöny feldühítette a lányt.
- Én a magam életéről beszélek, te önző kutya! A fiú nem mutatta, hogy zavarnák a lány szavai; csak feküdt tovább lehunyt szemmel. - Amikor kicsi voltál, és Peter kínozott, én nem dőltem hátra a székben, várva anyát és apát, hogy majd ők védjenek meg. Ők nem is tudták, milyen veszélyes alak Peter. Én tudtam, hogy neked van monitorod, de nem vártam rájuk sem. Tudod-e, mint csinált velem annak idején Peter, amikor nem engedtem, hogy téged bántson?
- Fogd be a szád - suttogta Ender.
A lány elhallgatott, mert látta, hogy a fiúnak remeg a mellkasa, mert tudta, hogy most valóban megbántotta, mert tudta, hogy most, akárcsak Peter, ő is megtalálta Ender leggyengébb pontját, s egyenesen ott döfött belé.
- Nem tudom megverni őket - kezdte Ender halkan. - Egy napon ott fogok állni, mint Mazer Rackham, mindenki tőlem fog függni, és nem fogom tudni megtenni.
- Ha te nem; Ender, akkor nem tudja senki. Ha nem tudod megverni őket, akkor megérdemlik, hogy győzzenek, mert erősebbek és jobbak nálunk. Nem a te hibád lesz.
- Mondd ezt a halottaknak.
- Ha nem te, akkor ki?
- Akárki.
- Senki, Ender. Mondok én neked valamit. Ha megpróbálod és veszítesz, nem a te hibád lesz. De ha nem próbálod meg, és veszítünk, akkor az egészért te leszel a hibás. Mert mindannyiunkat megöltél.
- Én már mindenképpen gyilkos vagyok.
- Mi másnak kellene lenned? Az emberi lények nem azért fejlesztettek maguknak agyat, hogy tavak víztükrén heverésszenek. Az első dolog, amit megtanultunk, a gyilkolás volt. És jó, hogy megtanultuk, különben halottak lennénk, és a tigrisek örökölték volna a Földet.
- Sohasem tudtam megverni Petert. Akármit mondtam vagy tettem, megverni sohasem tudtam. Szóval visszakanyarodtak Peterhez.
- Több évvel volt idősebb nálad. Erősebb is volt. - Akárcsak a hangyok.
A lány értette a fiú okoskodását. Vagy inkább oktalanságát. Megnyerhetett mindent, amit csak akart, de a szíve mélyén tudta, hogy van valaki, aki bármikor tönkre tudná tenni őt. Mindig tudatában volt annak, hogy valójában nem győzött, hiszen ott volt Peter, a verhetetlen bajnok.
- Meg akarod verni Petert? - kérdezte a lány. - Nem - felelte a fiú.
- Verd meg a hangyokat. Aztán gyere haza, és nézd meg; ki figyel oda Peter Wigginre. Nézz a szeme közé, amikor az egész világ téged szeret és tisztel. Látni fogod a szemében a bukást. Így fogsz győzni, Ender.
- Nem érted - mondta a fiú.
- De igen.
- Nem, nem érted. Én nem akarom megverni Petert.
- Hát mit akarsz?
- Azt akarom, hogy szeressen.
A lány nem tudott válaszolni. Amennyire tudta, Peter senkit sem szeretett.
Ender nem szólt többet. Csak feküdt. És feküdt. Végül Valentine, aki már alaposan kiizzadt, és a közeledő alkonyban körülzsongták a moszkitók, utoljára még belemerült a vízbe, majd tolni kezdte a tutajt a part felé. Ender semmi jelét nem adta, hogy tudná, mit művel a lány, de szabálytalan lélegzése elárulta, hogy nem alszik. A partra érve Valentine kimászott a dokkra, és azt mondta:
- Én szeretlek, Ender. Jobban, mint valaha. Akárhogy döntesz is.
A fiú nem válaszolt. A lány nemigen bízott benne, hogy hitt neki. Magában dühöngve kapaszkodott vissza a dombra, amiért rávették, hogy így jöjjön el; Enderhez. Mert a végén pontosan azt tette, amit ők akartak. Rábeszélte Endert, hogy folytassa a kiképzőgyakorlatokat - márpedig ezt egyhamar nem bocsátja meg neki a fiú.

Ender - még nedvesen az utolsó vízbe merüléstől - belépett az ajtón. Kint már sötét volt, és sötét volt a szobában is, ahol Graff várt rá.
- Már megyünk is? - kérdezte Ender. - Ha akarod - felelte Graff.
- Mikor?
- Ha elkészültél.
Ender lezuhanyozott és felöltözött. Már megszokta a civil ruhadarabok egymáshoz illesztését, de az egyenruha, illetve a védőöltözék nélkül továbbra sem érezte magát jól. Soha többé nem lesz rajtam védőruha, gondolta. Az egyet jelentett a Hadiskola játékával, márpedig én azon már túl vagyok. Hallotta, milyen megveszekedetten cirpelnek a tücskök az erdőben, majd egy autó lassú közeledését a kavicsos úton.
Mit is vihetne még magával? Jó néhány könyvet kiolvasott a könyvtárban, de azok a házhoz tartoztak, nem vihette őket magával. Egyedül a tutaj volt az övé, a két kezével építette - de az is itt fog maradni.
A szobában, ahol Graff várakozott, már égtek a lámpák. Lám, Graff is átöltözött; újra egyenruhában volt.
Egymás mellett ültek az autó hátsó ülésén, s az országutakon robogva hátulról közelítették meg a repülőteret.
- Régen - mesélte Graff -, amikor a népesség növekedett, ezen a vidéken az emberek meghagyták az erdőket és a gazdaságokat. Ez itt egy vízgyűjtő terület. Az esőzések miatt sok folyó ered itt, és bőségesen akadnak föld alatti vizek is. A Föld mély, Ender, s egészen a szívéig nyüzsög benne az eleven élet. Mi, emberek, csak a felszínt foglaljuk el, ahogy némely poloskák is csak a part menti, mozdulatlan víz tajtékjában tudnak élni.
Ender hallgatott.
- Azért képezzük ki így, ezzel a módszerrel a parancsnokainkat, mert bizonyos dolgok együtt járnak vele, meghatározott módon kell gondolkozniuk, nem szabad, hogy számos dolog elvonja a figyelmüket, tehát el kell szigetelnünk őket. Téged is. El kell különítenünk a többiektől. Beválik, hidd el. De ha soha nem találkozol emberekkel, ha soha nem ismered meg magát a Földet, ha az űr hidegét kirekesztő fémfalak magányában élsz, oly könnyen elfelejtheted, miért is éri meg a Föld, hogy megmentsd. Hogy miért kellene ekkora árat fizetned az emberek világáért.
Tehát ezért hoztatok ide, gondolta Ender. Ha mégoly sietős is, ezért szántatok rá három hónapot, hogy megszerettessétek velem a Földet. Sikerült. Minden trükkötök bevált. Még Valentine is, ő is csak egy volt a trükkjeitek közül, hogy emlékeztessetek rá, nem a magam hasznáért járok iskolába. Hát én emlékszem.
- Lehet, hogy ezért igénybe vettem Valentine-t - folytatta Graff -, s lehet, hogy te ezért meggyűlöltél engem, Ender. De egyet ne felejts el, a dolog csak azért működött, mert ami köztetek van, az valódi, olyasmi, ami számít. Ember és ember között sokmilliárdnyi ilyen kapcsolat van. Ezek életben tartásáért harcolsz.
Ender az ablak felé fordította az arcát, melyen túl helikopterek és kormányozható léghajók szálltak le-föl.
Helikopterek mentek az Irtás-fokra, a Nemzetközi Flotta űrkikötőjébe. Hivatalosan egy már halott Hegemónról volt elnevezve, de mindenki csak Irtásfoknak hívta ama szerencsétlen kisváros után, melynek a helyét kővel borították, hogy meg tudják közelíteni a Pamlico-szoros hatalmas acél- és betonszigeteit. Itt, a sós vízben, ahol mohos fák, hajoltak a vízre, mintha inni akarnának, kényes vízimadarak lépdeltek még ma is. A cseperésző esőben a beton feketévé, csúszóssá vált, s nehéz volt megállapítani, hol ér véget, és hol kezdődik a szoros vize.
Graff átvezette a fiút a hivatalos vizsgálatok útvesztőjén. Hatalmat adott neki a kezében vitt kis műanyag Labda; ha bedobta a megfelelő mélyedésbe, kinyíltak az ajtók, emberek álltak fel tisztelegve, majd a mélyedés visszaköpte a labdát, Graff pedig továbbment. Ender megfigyelte, hogy eleinte mindenki Graffot nézte, de ahogy mind beljebb és beljebb hatoltak az űrkikötő belsejébe, egyre inkább őrajta állt meg az emberek tekintete. Eleinte a vitathatatlan tekintélyre figyeltek fel, de később, amikor már ők is csupa tekintélyes emberrel kerültek szembe, a poggyász vált érdekesebbé.
Ender csak akkor eszmélt rá, hogy Graff is felszáll vele együtt, amikor ő is beszíjazta magát a mellette lévő ülésbe.
- Meddig? - kérdezte. - Meddig jön el velem?
- Végig, Ender - mosolyodott el halványan Graff. - Magát nevezik ki a Parancsnokképző igazgatójává?
- Nem.
Vagyis csak azért mozdították el Graffot a hadiskolabeli posztjáról, hogy Endert elkísérhesse a következő állomáshelyére. Lám, milyen fontos ember vagyok, mélázott a fiú. És mintha Peter suttogta volna, ez a kérdés visszhangzott az agyában, hogyan tudnám ennek hasznát venni?
Összerázkódott, s megpróbált másra gondolni. Peternek lehettek szertelen ötletei arról, hogy majd ő fogja kormányozni a világot, de Ender nem gondolt ilyesmire. Ugyanakkor ha visszagondolt a hadiskolai életére, észre kellett vennie, hogy bár soha nem kereste a hatalmat, az mégis mindig melléje szegődött. Aztán úgy döntött, hogy ez a hatalom nem holmi manipuláció, hanem a kiválóság szülötte volt. Semmi oka nem volt, hogy szégyenkezzék miatta. Hatalmát soha nem használta arra - hacsak Beannel szemben nem -, hogy megsértsen valakit. És utóbb Beannel is jól alakultak a dolgok - a fiú végül a barátja lett az elveszített Alai helyett, aki viszont annak idején Valentine helyét foglalta el. Valentine-ét, aki segített Peternek tervei végrehajtásban. Valentine-ét, aki - bármi történt is - mindmostanáig nem szűnt meg szeretni őt. És e gondolatmenet nyomán vissza is érkezett a Földre, vissza az erdős dombok övezte tiszta vizű tó közepén eltöltött, nyugalmas órákhoz. Lám, ez a Föld, gondolta. Nem egy több ezer kilométer átmérőjű gömb, hanem egy erdő, egy tiszta vizű tó, a dombtető fái között megbúvó ház, a partról szelíden emelkedő, füves domboldal, a fickándozó halak s a madarak, melyek újra meg újra lecsapnak a víz és ég közti határvonalon élő rovarokra. A Föld nem más, mint a tücskök, a szelek és a madarak szakadatlan zsongása. És egy lány hangja, mely a messze gyerekkorból szól hozzá. Ez az a hang, amely egykor védelmezte őt a rettenet ellen. Mindent megtenne, hogy ez a hang élhessen tovább, visszamenne még az iskolába is, vagy újabb négy vagy negyven vagy négyezer évre maga mögött hagyná akár a Földet is - még akkor is, ha az a lány Petert szerette jobban.
Némán, lehunyt szemmel ült, éppen csak lélegzett;
Graff mégis kinyúlt feléje, s megérintette a kezét. Ender szinte kővé vált meglepetésében, Graff is visszavonult tüstént, de a fiút abban a pillanatban villámcsapásként érte a felfedezés, hogy Graff talán érez valami szeretetféleséget iránta. De nem, ez csak egy újabb kiszámított mozdulat volt. Graff most csinál parancsnokot egy kisfiúból. Nem kétséges, hogy a tananyag 17. fejezetében szerepel egy gyengéd mozdulat a tanár részéről.
A járat alig pár óra múlva megérkezett a BKK szatellitára. A Bolygóközi Kikötő valójában egy háromezer lakosú város volt. Itt az emberek azt az oxigént szívták be, melyet az egyszersmind táplálékul szolgáló növények termeltek, azt a vizet itták, mely már tízezerszer áthaladt a testükön, s csak azért éltek, hogy kiszolgálják a vontatókat, melyek a munka nehezét végezték a naprendszerben, s az ingajáratokat, melyek árut és utasokat szállítottak vissza a Földre vagy a Holdra. Olyan világ volt ez, ahol tehát Ender otthon érezhette magát, mivel a padló mindenütt fölfelé görbült, akárcsak a Hadiskolában.
Az ő vontatójuk egészen új volt; az NF folyamatosan adta le a régi járműveit, s mindig a legújabb modelleket szerezte be. Épp most hozott egy nagy tétel edzett acélt, melyet egy gyárhajóban munkáltak meg, amelyik apró bolygókat szedett szét az aszteroidaövezetben. Az acélt a Holdra kellett szállítani, így aztán a vontatóhoz máris hozzákapcsoltak tizennégy uszályt. Graff azonban megint bedobta a kis labdáját a leolvasóba, mire az uszályokat lekapcsolták a vontatóról. Tehát nagyon sietős lehet az útjuk oda, amit Graff egészen addig nem nevezett meg, amíg a vontató el nem távolodott a BKK-tól.
- Nem valami nagy titok - jegyezte meg a vontató kapitánya. - Valahányszor ismeretlen úticél felé megyünk, az a CsKK lesz. - Ender a BKK mintájára úgy döntött, hogy ez csak a Csillagközi Kikötő lehet.
- Most nem - mondta Graff. - Akkor hová?
- Az NF Parancsnokságra.
- Még arra sincs felhatalmazásom, uram, hogy tudjam, az hol van.
- A hajója tudja - közölte Graff. - Csak mutassa ezt meg a számítógépnek, és kövesse az általa kijelölt útvonalat. - Azzal átnyújtotta a kapitánynak a kis műanyag labdát.
- És egész úton tartsam csukva a szemem, nehogy meglássam, merre járunk?
- Ó, dehogy, szó sincs róla. Az NF Parancsnokság az Erósz nevű kisbolygón van, innen maximális sebességgel számolva körülbelül háromhavi távolságra. Természetesen ezt a sebességet kell alkalmaznia.
- Erósz? Én úgy tudtam, azt a hangyok radioaktívvá perzselték. Ó! Mikor kaptam felhatalmazást, hogy ezt tudjam?
- Nem kapott. Nagyon valószínű hát, hogy ha megérkeztünk az Erószra, magát állandó ottani szolgálatra fogják beosztani.
A kapitány nyomban megértette a dolgot, és csöppet sem tetszett neki.
- Én pilóta vagyok, maga átkozott gazember, nincs joguk, hogy odaláncoljanak egy darab sziklához!
- Eltekintek attól, hogy jelentést tegyek egy felettesének, milyen hangot ütött meg. Bocsásson meg, de azt a parancsot kaptam" hogy az elérhető leggyorsabb katonai vontatót vegyem igénybe. A megérkezésemkor ez maga volt. Egyáltalán nem arról van szó, mintha bárki is épp magára utazott volna. Fel a fejjel! Lehet, hogy már csak tizenöt év, és vége lesz a háborúnak, akkor pedig nem lesz titok többé, hol székel az NF Parancsnokság. Egyébként ha a dokkolásnál a látható képre szokta bízni magát, jó, ha tudja, hogy az Erósz el van sötétítve. Egy fekete lyuknál alig valamivel több fényt ver vissza, úgyhogy nem is fogja látni.
- Kösz - nyugtázta a kapitány.
Majdnem egy hónap telt el az utazásból, mire emberi módon tudott szólni Graff ezredeshez.
A fedélzeti számítógép könyvválasztéka nem volt valami széles, s az is inkább a szórakoztatás, mint az oktatás igényeit szolgálta volna. Így aztán a reggeli étkezés és torna után Ender és Graff többnyire beszélgettek. A Parancsnokképzőről. A Földről. Csillagászatról és fizikáról és minden egyébről, ami Endert érdekelte.
S őt mindenekelőtt a hangyok érdekelték.
- Tudni nem tudunk sokat - mondta Graff. - Élő példányt sohasem ejtettünk foglyul. Ha el is kaptunk valakit fegyvertelenül és élve, abban a pillanatban meghalt, mihelyt nyilvánvalóvá vált, hogy elfogták. Még a nemük is bizonytalan - a legvalószínűbbnek az látszik, hogy a hangy katonák többsége nőnemű, csak elcsökevényesedett a nemi szervük. De tudni ezt sem tudjuk. Számodra az lenne a leghasznosabb, ha ismernénk a lelki alkatukat, de arra még sohasem nyílt alkalmunk, hogy kikérdezzük őket.
- Mondja el mindazt, amit tudnak, abból talán kihámozok valamit, amire szükségem lehet.
És Graff elmondta. Elképzelhetőnek látszott, hogy hangy szervezetek a Földön is kifejlődhettek volna, ha egymilliárd évvel ezelőtt más irányt vesznek itt a dolgok. Molekuláris szinten nem okoztak meglepetéseket. Még a génanyaguk is ugyanaz volt - nem véletlenül emlékeztették az embereket a rovarokra. Igaz, hogy a belső szerveik ma már sokkal bonyolultabbak és sajátos feladatok elvégzésére elkülönültek voltak, valamint belső csontvázat fejlesztettek ki a külső váz nagy részének elveszítése mellett, testi felépítésük azért még nagyon is emlékeztetett az ősökre, a földi hangyákhoz hasonló lényekre.
- Ám ne hagyd magad megtéveszteni - figyelmeztette Graff. - Ennek a megállapításnak csak annyi jelentősége van, mint hogy a mi őseink nagyon hasonlíthattak például a mókusokra.
- Ha ez minden, amiből ki kell indulnunk, akkor ez az a valami - szögezte le Ender.
- A mókusok sohasem építettek űrhajókat - jegyezte meg Graff. - Rendszerint be szokott következni néhány fordulat azon az úton, amely elvezet a diók és magvak begyűjtésétől a kisbolygók betakarításáig, valamint állandó kutatóállomások felállításáig a Szaturnusz holdjain.
A hangyok feltehetőleg nagyjából ugyanazt a fényspektrumot látták, mint az emberek, és alkalmaztak mesterséges fényt a hajóikban és a földi berendezéseikben. Az antennáik azonban majdhogynem csökevényesnek látszottak. A külső testi jegyeikből nem következett, hogy nagyon fontos lenne számukra a szaglás, az ízlelés vagy a hallás. Persze ebben sem lehetünk biztosak. Annak viszont semmi jelét nem láttuk, hogy kommunikáció céljára igénybe vennék a hangot. Mind közül az volt a legfurcsább, hogy a hajóikon nem volt semmiféle kommunikációs eszköz. Se rádió, se más, ami bármiféle jeleket tud sugározni vagy venni.
- A hajók között folyik a kommunikáció. Láttam a videókon, hogy beszélnek egymással.
- Igaz. Csakhogy test a testtel, elme az elmével. Ez a legfontosabb dolog, amit megtudtunk róluk. A kommunikációjuk, akárhogy csinálják is, rögtöni. A fénysebesség nem korlátozza. Amikor Mazer Rackham legyőzte az inváziós flottájukat, mindenki lehúzta a redőnyt. Abban a pillanatban. Jeladásra nem volt idő. Egyszerűen leállt minden.
Endernek eszébe villantak azok a képek, melyeken sértetlen hangyok hevertek holtan a hadállásaikban.
- Akkor tudtuk meg, hogy ilyesmi egyáltalán lehetséges. A fénysebességnél gyorsabban kommunikálni. Ez hetven évvel ezelőtt volt - és mihelyt rájöttünk, mit lehet tenni, megcsináltuk. Nem én, gondolhatod, én akkor még meg se születtem.
- Hogyan lehetséges ez?
- Nem tudom elmagyarázni neked a filotikus fizikát. A felét sem érti senki. A lényeg az, hogy megépítettük az ansible-t. A hivatalos neve Filotikus Parallaktikus Azonnali Kommunikátor, de valaki kinézte egy régi könyvből az ansible nevet, és ez ragadt rajta. Nem mintha az emberek többsége egyáltalán tudna a gép létezéséről.
- Ez azt jelenti, hogy a hajók akár a naprendszer két távoli pontjából is tudnak beszélni egymással mondta Ender.
- Ez azt jelenti - helyesbített Graff, hogy a hajók akár a galaxis két távoli pontjából is tudnak beszélni egymással. A hangyoknak ehhez gépek se kellenek.
- Szóval abban a pillanatban, amikor megtörtént, értesültek a vereségükről - állapította meg Ender. Én mindig azt hittem… nekem mindenki azt mondta, hogy talán csak huszonöt évvel ezelőtt jöttek rá, hogy elveszítették a csatát.
- Az ilyesmi megóvja az embereket a vakrémülettől - mondta Graff - Én olyan dolgokat mesélek neked, amikről - mellesleg -, ha egyszer elhagynád az NF Parancsnokságot, nem tudhatsz. Legalábbis addig, amíg véget nem ér a háború.
- Ha valamennyire is ismerne - felelte Ender dühösen -, tudná, hogy tudok titkot tartani.
- Ez szabály. Huszonöt éven aluliak a biztonság szempontjából kockázatot jelentenek. Nagyon igazságtalan megkülönböztetés számos felelősségtudattal rendelkező gyerek esetében, de így leszűkíthető azok köre, akik képesek lennének kiszivárogtatni valamit.
- Egyáltalán mire jó ez az egész titkolózás?
- Mert vállaltunk néhány borzasztóan komoly kockázatot, Ender, és nem szeretnénk, ha minden földi hálózat vég nélkül taglalná e döntéseinket. Tudod, abban a pillanatban, hogy a kezünkben volt a működőképes ansible, beépítettük a legjobb űrhajóinkba, s útnak indítottuk őket, hogy támadják meg a hangyok hazai rendszereit.
- Tudjuk, hol vannak? - Igen.
- Tehát nem várjuk meg a Harmadik Inváziót. - Most mi vagyunk a Harmadik Invázió.
- Mi támadjuk meg őket. Erről senki még csak nem is álmodik. Mindenki azt hiszi, egy óriási hadihajóflottával várakozunk az üstökös fedezékében…
- Nincs ilyen. Itt teljesen védtelenek vagyunk. - És ha egy támadó flottát küldtek ki ellenünk?
- Akkor meghalunk. De a hajóink nem láttak ilyen flottát, ilyesminek semmi jele.
- Talán feladták, s úgy gondolják, most már békén hagynak bennünket.
- Lehet. Te láttad a videókat. Rábíznád az emberi faj életét arra a kockázatos esélyre, hogy talán valóban feladták, és békén hagynak bennünket?
Ender megpróbálta elképzelni az azóta eltelt időt. - És a hajók hetven éve úton vannak…
- Néhányuk. Olyan is van, amelyik negyven éve, meg olyan is, amelyik húsz éve. Ma már jobb hajókat építünk. Tanulgatjuk, hogyan játsszunk kicsikét ügyesebben a térrel. De minden olyan csillaghajó, amelyik jelenleg nincs építés alatt, útban van egy hangy világra vagy valamelyik előretolt állásukra. Minden csillaghajó, cirkálókkal és vadászgépekkel a hasában, valahol úton van a hangyok felé. Sebességet csökkent. Mert már majdnem oda is ért. Az első hajókat a legtávolabbi objektumokhoz küldtük, az utolsókat már a közeliekhez. És remekül időzítettünk. Néhány hónapos időkülönbséggel mind megérkeznek a frontra. Sajnos a legkezdetlegesebb, már elavult fegyverzetünk fogja megtámadni az otthonukat. De azért azok is elég jók - vannak fegyvereink, melyeket a hangyok még nem is láttak.
- Mikor fognak megérkezni?
- Valamikor öt éven belül, Ender. Minden készen áll az NF Parancsnokságon. Ott állítottuk fel a főansible-ot, amely kapcsolatot tart az egész inváziós flottával; minden hajó működik, harcra kész. Semmink se hiányzik, Ender, csak a csatát vezérlő parancsnok. Valaki, aki tudja, mit is kezdjen azokkal a hajókkal, ha majd megérkeznek.
- És mi van akkor, ha senki sem tudja, mit kell velük kezdeni?
- Megteszünk mindent, ami tőlünk telik, a rendelkezésünkre álló legjobb parancsnokkal.
Velem, gondolta Ender. Engem akarnak fölkészíteni öt éven belül.
- Nincs rá esély, Graff ezredes, hogy idejében fel tudok készülni egy flotta elvezérlésére.
- Nos - vont vállat Graff -, tégy meg minden tőled telhetőt. Ha nem készülsz el, majd azzal boldogulunk, amink van.
Ez megnyugtatta Endert. De csak egy pillanatra.
- Természetesen most senkink sincs, Ender.
A fiú tudta, hogy ez is Graff játékaihoz tartozik. Elhiteti velem, hogy tőlem függ minden, nehogy ellazítsak, inkább ösztökéljem magam, amilyen keményen csak tudom.
De akár játék, akár nem, attól még igaz is lehet. Tehát dolgozni fog, amilyen keményen csak tud. Val is ezt akarta tőle. Öt év. Csak öt év, míg a flotta megérkezik, és én még semmit sem tudok.
- Öt év múlva még csak tizenöt éves leszek.
- Tizenhatodikba lépsz - helyesbített Graff. - Minden attól függ, hogy mit tudsz.
- Graff ezredes - mondta a fiú. - Nem akarok mást, csak visszamenni és úszkálni a tóban.
- Majd ha megnyertük a háborút - felelte Graff. Vagy ha elvesztettük. Lesz még pár évtizedünk, míg visszatérnek ide, hogy végezzenek velünk. A ház ott lesz, és ígérem, hogy kedvedre úszkálhatsz.
- Csakhogy a megbízhatóság szempontjából még akkor is túl fiatal leszek.
- Állandó fegyveres testőrt adunk melléd. A katonaságnál tudják, hogyan kell kezelni az ilyen dolgokat.
Mindketten nevettek, és Endernek emlékeztetnie kellett magát, hogy Graff csak tetteti a barátságot, hogy minden ténykedése hazugság vagy kiszámított csalás, mely arra irányul, hogy őt egy hatékony, harci géppé változtassa. Eszköz lesek, pontosan az, amivé változtatni akartok - mondta magában némán -, de legalább ne fondorlatos módon akarjatok rávenni. Azért teszem meg, mert így döntöttem, s nem azért, mert sikerül lépre csalnod, te ravasz kutya.
Mire föleszméltek, a vontató már el is érte az Erószt. A kapitány megmutatta nekik a vizuális képet, majd ugyanarra a képernyőre rátette a hőrajzot is. Gyakorlatilag rajta voltak - csak négyezer kilométerrel kijjebb -, ám a mindössze huszonnégy kilométer hosszú Erósz láthatatlan maradt, ha nem fénylett a nap visszavert sugaraitól.
A kapitány a kisbolygó körül keringő három leszállósík egyikén dokkolt a hajóval. Közvetlenül nem szállhatott le, mert az Erósz fokozta a gravitációt, s így a terhek vontatására tervezett jármű soha többé nem tudott volna kiszabadulni a gravitációs gödörből. Itt a kapitány epés istenhozzádot mondott nekik, amitől azonban Ender és Graff nem veszítették el a jókedvüket. A kapitány haragudott, amiért meg kellett válnia a vontatótól, míg ők úgy érezték magukat, mint a börtönből feltételesen szabadlábra helyezett foglyok. Amikor átszálltak a kompra, mely az Erósz felszínére vitte őket, halálra nevettették egymást azoknak a szövegeknek az elferdített változatával, melyeket a kapitány kedvenc videóiból idéztek. A kapitány komor képpel vonult vissza, mint aki aludni tér. Akkor Ender, mintha csak úgy mellékesen jutna eszébe, még egy utolsó kérdést intézett Graffhoz:
- Miért harcoltunk a hangyokkal?
- Mindenféle okot hallottam már - felelte Graff. Mert túlnépesedett a rendszerük, és gyarmatokat kell szerezniük. Mert nem tudják elviselni a tudatot, hogy más értelmes élet is létezhet a világegyetemben. Mert nem hiszik, hogy a miénk értelmes élet. Mert valami bősz vallásban hisznek. Mert láttak rólunk régi videofelvételeket, és úgy döntöttek, hogy reménytelenül erőszakosak vagyunk. Mondom, mindenféle okot hallottam már.
- Maga mit hisz?
- Hogy én mit hiszek, nem érdekes. - De én szeretném tudni.
- Ők nyilván közvetlenül beszélgetnek egymással, Ender, elme az elmével. Amit az egyik gondol, a másik is el tudja gondolni, amire az egyik emlékszik, a másik is vissza tud emlékezni. Miért kellene hát nyelvet kifejleszteniük? Miért kellene megtanulniuk írni és olvasni? Ha látnák is, vajon honnan tudhatnák, mi az az írás-olvasás? A jelek? A számok? Vagy bármi, amit mi kommunikálásra használunk? Itt nem arról van szó, hogy valamit lefordítunk egyik nyelvről a másikra. Nekik egyáltalán nincs nyelvük. Mi minden eszközt, ami csak az eszünkbe jutott, bevetettünk, hogy megértessük magunkat velük, de hiába, ha nekik még olyan berendezésük sincs, amivel felfognák, hogy mi jeleket küldünk feléjük. Az is lehet ugyanakkor, hogy ők meg gondolatokat küldtek nekünk, s fel nem foghatják, miért nem válaszolunk.
- Ezek szerint az egész háború azért van, mert nem tudunk egymással beszélni.
- Ha a másik fickó nem tudja elmondani neked, mi járatban van, sohasem tudhatod, nem azért jött-e, hogy megöljön téged.
- És ha egyszerűen csak békén hagynánk őket?
- Ender, nem mi támadtuk meg őket, úgy kezdődött, hogy ők csaptak le ránk. Ha békén akartak volna hagyni bennünket, megtehették volna már száz éve, az Első Invázió előtt.
- Talán nem tudták, hogy értelmes lények vagyunk. Talán…
- Hidd el, Ender, évszázados vita folyik már erről a témáról. A választ nem ismeri senki. De ha sor kerül rá, az igazi választ nem kerülhetjük el, ha egyikünknek el kell pusztulnia, sziklaszilárdan hinnünk kell benne, hogy a végén mi maradunk életben. A génjeink nem engednek meg számunkra más választást. A természet nem tud olyan fajt kifejleszteni, amely ne törekedne a túlélésre. Egyének mutathatnak hajlandóságot önmaguk feláldozására, de a faj mint egész soha-, sem dönthet úgy, hogy ezentúl nem akar létezni. Ezért ha tehetjük, az utolsó példányig megölünk minden hangyot, s ugyanígy ők, ha tehetik, az utolsó szálig kiirtanak bennünket.
- Ami engem illet - mondta Ender -, a túlélésre szavazok.
- Tudom - felelte Graff. - Ezért vagy itt.

Tizennegyedik fejezet
ENDER TANÁRA

- Nem sajnálta az időt, igaz-e, Graff? Már maga az út sem nevezhető rövidnek, de a három hónapos vakáció túlzásnak tűnik.
- Nem szívesen szállítok tönkrement árut. - Vannak emberek, akiknek egyszerűen nincs érzékük a dolgok sürgőssége iránt. Ugyan már, hisz csak a világ sorsáról van szó. Ne is törődjön velem. De meg kell értenie az aggodalmunkat. Az ansible szüntelenül ontja a jelentéseket a csillaghajóink előrehaladásáról. Nap mint nap szembe kell néznünk a közelgő háborúval. Ha ugyan nevezheti ezeket napnak. Ez a gyerek tulajdonképpen még nagyon kisfiú.
- Van benne nagyság. Szellemi nagyság. - És gyilkos ösztön is, remélem.
- Igen.
- Terveztünk számára egy rögtönzött tanfolyamot. Természetesen minden tárgyat jóvá kell hagynia.
- Majd megnézem. Nem fogok úgy tenni, mintha tudnám, mivel foglalkozik az illető tárgy, Csamradzsnagar admirális. Csak azért jöttem, mert ismerem Endert. Attól tehát ne féljen, hogy felül akarom vizsgálni a beterjesztése rendjét. Legföljebb az iramát.
- Mennyit mondhatunk el neki?
- Ne vesztegessék az idejét a csillagközi utazás fizikájának elmagyarázásával.
- Mi a helyzet az ansible-lel?
- Már meséltem neki róla, valamit a flottákról is. Azt mondtam, öt éven belül megérkeznek úticéljukhoz.
- Úgy látom, nekünk már nagyon kevés mesélnivalónk maradt.
- Meséljen neki a fegyverrendszerekről. Eleget kell tudnia róluk ahhoz, hogy majd értelmes döntéseket hozhasson.
- Ó. Hát mégiscsak használhatunk valamit. Igazán kedves. Az öt szimulátor közül egyet kifejezetten neki szántunk.
- Mi van a többiekkel? - A többi szimulátorral? - A többi gyerekkel.
- Önt azért hozták ide, hogy vigyázzon Ender Wigginre.
- Csak kíváncsi vagyok. Ne felejtse el, valamikor mind az én diákom volt.
- És most mind az enyém. Megnyílnak előttük a flotta titkai, melyekbe önnek, Graff ezredes, mint katonának, sohasem volt betekintése.
- Úgy beszél, mint valami csuhás.
- Mert egy istenről beszélek. És egy vallásról. Közülünk még azok is ismerik a csillagközi repülés fenségességét, akik az ansible-en keresztül adnak utasításokat. Látom, visszataszítónak találja a miszticizmusomat. Biztosíthatom, ellenszenve csak a tudatlanságát leplezi le. Nemsokára Ender Wiggin is tudni fogja azt, amit én tudok, eljárja majd a kecses szellemtáncot a csillagok között, s bármilyen nagyság rejtőzzék is benne, a világegyetem előtt ki fog szabadulni, fel fog tárulkozni, meg fog mutatkozni, hogy mindenki láthassa. Magának kőből van a lelke, Graff ezredes, de én éppoly könnyen énekelek egy kőnek is, mint egy másik énekesnek. Ha akar, elmehet a szállására, és berendezkedhet.
- Nincs mivel berendezkednem a rajtam lévő ruhán kívül.
- Nincs semmije?
- A fizetésemet valami folyószámlán tartják a Földön. Még sohasem volt rá szükségem. Csak amikor civil ruhát kellett vennem a… a vakációmon.
- Egy nem materialista. Pedig maga bántóan kövér ember. Falánk aszkéta? Micsoda ellentmondás.
- Ha feszült vagyok, eszem. Míg ellenben ha maga feszült, csak úgy ontja magából a fáradt gőzt.
- Kedvelem magát, Graff ezredes. Azt hiszem, ki fogunk jönni egymással.
- Nem sokat adok rá, Csamradzsnagar admirális. Én Ender miatt jöttem ide. És egyikőnk se maga miatt jött.

Attól a pillanattól fogva, hogy kiszállt a vontatóból, Ender gyűlölte az Erószt. Ha a Földön, ahol minden padló lapos volt; kényelmetlenül érezte magát, akkor az Erósz reménytelen hely volt. Egy többé-kevésbé orsó alakú, a legkeskenyebb pontján mindössze hat és fél kilométer vastag szikla. Mivel a felszíne teljes egészében arra volt szánva, hogy az elnyelt napfényt energiává alakítsa át, mindenki a sima falú szobákban élt, melyeket az aszteroida belsejét keresztül-kasul átfurkáló alagutak kötöttek össze. Nem a zárt tér okozott gondot Endernek, inkább az, hogy az alagutak padlója mindenütt észrevehetően lejtett lefelé. Kezdettől fogva szédülés környékezte, amikor az alagutakban járt, különösen azokban, melyek az Erósz szűk kerületén futottak körbe. Az, hogy a gravitáció csak a fele volt a földi normának, nem jelentett könnyebbséget - tökéletesen átélte azt az illúziót, hogy bármelyik pillanatban lezuhanhat.
A szobák arányaiban is volt valami zavaró - a szélességükhöz képest túl alacsony volt a mennyezet s túl keskenyek a folyosók. Egyszóval nem volt kényelmes hely.
A legrosszabb azonban az emberek száma volt. Enderben nem maradtak meghatározó emlékek a földi városokról - hogy hány ember fér el valahol kényelmesen, arról a Hadiskolában alakultak ki elképzelései, melynek látásból minden lakóját ismerte. Itt azonban tízezer ember élt a szikla belsejében - ámbár zsúfoltság nem volt, pedig kellett a hely az életfenntartó rendszernek és egyéb berendezéseknek is. Endert inkább az zavarta, hogy mindenütt idegenek vették körül.
Soha nem engedték, hogy összeismerkedjen valakivel. Gyakran látta a Parancsnokképző többi diákját, de mert ő egy osztályba sem járt rendszeresen, a többiek csak arcok maradtak. Itt-ott meghallgathatott egy-egy órát, bár inkább hozzá jártak a tanárok, vagy előfordult, hogy segített valakinek egy bizonyos harcmód elsajátításában, akivel akkor egyszer találkozott, és aztán soha többé. Enni egyedül evett, vagy Graff ezredes társaságában; kikapcsolódni a tornaterembe járt, de ott ritkán találkozott kétszer ugyanazzal a személlyel.
Rájött, hogy megint elszigetelik, csak most nem úgy, hogy meggyűlöltetik a többi diákkal, inkább úgy, hogy nem adnak neki alkalmat a barátkozásra.
Amúgy is nehezen férkőzhetett volna a közelükbe - a diákok többsége már ifjú volt, s nem gyerek.
Ender tehát visszahúzódott a tanulmányaiba; gyorsan és jól tanult. Az űrnavigációt és a hadtörténetet úgy itta magába, mint a szivacs a vizet; az elvont matematika már nehezebben ment, de valahányszor olyan feladatot kapott, melyben tér- és időmotívumok szerepeltek, úgy vette észre, hogy biztosabban hagyatkozhat a megérzéseire, mint a számításaira. Gyakran azonnal rátalált egy megoldásra, melyet aztán csak hosszú percekig vagy órákig tartó számolással tudott bizonyítani.
És hogy valami öröme is legyen, ott volt a szimulátor, a legtökéletesebb videojáték, melyet valaha játszott. Tanárok és diákok oktatták ki lépésről lépésre a használatára. Eleinte, amikor még nem ismerte fel a játék félelmetes erejét, csak taktikai szinten játszott, egyetlen vadászgéppel, mely állandó manőverezésben kereste meg és pusztította el az ellenséget. A számítógép vezérelte ellenség fondorlatos volt és erős - és valahányszor Ender kipróbált egy taktikát, észrevette, hogy a számítógép perceken belül ellene fordítja.
A holografikusan kivetített játékban az ő vadászgépét csak egy aprócska fény képviselte. Egy más színű, másik fény volt az ellenség, s ezek ketten ott táncoltak, pörögtek, helyezkedtek a térnek a tízméteres élű kockájában, miközben ő a nagy erejű vezérlőgombokkal bármilyen iránybori elforgathatta a hasábot, vagyis tetszőleges nézőpontot vehetett fel - sőt a tér középpontját is úgy állíthatta be, hogy a párbajt közelebbről vagy távolabbról láthassa.
Ahogy mind ügyesebben tudta irányítani vadászgépe sebességét, mozgási irányát, fordulásait és támadóerejét, úgy vált mind bonyolultabbá maga a játék. Akár egyszerre két ellenséges hajója is lehetett; felbukkanhattak akadályok, az űr törmelékei; aggodalmak fogták el az üzemanyag és a korlátozott számú fegyverzet miatt; már a számítógép kezdte kijelölni számára, mit pusztítson el, milyen feladatot hajtson végre, úgyhogy ha győzni akart, ki kellett kapcsolnia mindent, ami elterelhette a figyelmét, és kénytelen volt csak a célra összpontosítani. 
Amikor már mesterfokon űzte az egy vadászgépes játékot, megengedték, hogy átlépjen a négy vadászgépes repülőszázadba. Szóbeli utasításokat adott a négy vadászgép szimulált pilótáinak, és a számítógép instrukcióinak puszta végrehajtása helyett maga választhatta meg az alkalmazott taktikákat, s úgy irányíthatta századát, hogy a számos célterület közül a szerinte legértékesebbet érjék el. Bármikor adhatott egy rövid időre személyes parancsot valamelyik vadászgépnek, s eleinte gyakran élt is ezzel a lehetőséggel. Csakhogy ilyenkor egykettőre megsemmisítették a másik három gépét, s a mind keményebbé és keményebbé váló játékban idejéből mind többet és többet kellett áldoznia a repülőszázad elvezénylésére. Ha megtette, egyre gyakrabban győzött.
Egy esztendeje élt már a Parancsnokképzőben; mesterien kezelte a szimulátort mind a tizenöt szinten, a magányos vadászgép irányításától a flotta elvezényléséig. Régen rájött már, hogy ami a Hadiskolában a harcterem volt, itt, a Parancsnokképzőben ezt a szerepet a szimulátor tölti be. Az osztályokban folyó munkát lehetett értékelni, az igazi nevelő azonban a játék volt. Időnként mások is bekukkantottak, s figyelték, ahogy játszik. Soha nem szóltak - mint ahogy máskor sem beszéltek hozzá, csak ha valamire kifejezetten meg akarták tanítani. Némán végignézték, hogyan futtat le egy-egy bonyolult szimulációt, s ha végzett, el is mentek nyomban. Mit csináltok ilyenkor, szerette volna megkérdezni. Elbíráltok? Eldöntitek, rám akarjátok-e bízni a flottát? Ne felejtsétek el, én nem kértem ilyet tőletek.
Észrevette, hogy sok mindent átvittek a szimulátorba abból; amit a Hadiskolában tanult. Szokásává vált, hogy néhány percenként áttájolja a szimulátort, ez azt a célt szolgálta, hogy ne eshessen bele a "lent-fönt" csapdájába, s folyamatosan meghatározhassa önnön helyzetét az ellenség nézőpontjából. Felvillanyozta, hogy ennyire ura a csatának, hogy minden pontból át tudja látni.
Ugyanakkor csalódott is volt, amiért csak ilyen kevés befolyással bír a vadászgépekre, mert hiszen azok csak annyira voltak képesek, amennyire az őket vezérlő számítógép megengedte. Például sohasem kezdeményeztek. Nem voltak intelligensek. Vágyódott a toonvezérei után, hogy megérhesse, az ő állandó felügyelete nélkül is jól szerepel valamelyik repülőszázada.
Mire letelt az első év, megnyert minden csatát a szimulátoron, s úgy játszott, mintha a gép a testéből nőtt része volna. Egyszer, étkezés közben megkérdezte Grafftól:
- Összesen ennyit tud a szimulátor?
 - Összesen mennyit?
- Amennyit most játszik. Csupa könnyű játékot kínál, s már jó ideje nem ad nehezebb feladatokat.
- Ó.
Graff arca közömbös maradt. Igaz, hogy Graff arca mindig közömbös volt. Másnap minden megváltozott. Graff elment, s a helyébe Ender kapott egy társat.

Amikor reggel Ender fölébredt, már ott volt a szobájában. Egy öregember. Törökülésben ült a padlón. Ender ránézett, várva, hogy majd megszólal. Az öreg nem szólt. A fiú fölkelt, lezuhanyozott és felöltözött; már belenyugodott; hogy békén hagyja az öregembert, ha egyszer az nem akar megszólalni. Régen megtanulta már, hogy ha valami szokatlan dolgot tapasztal maga körül, olyasmit, ami nem az ő, hanem másvalaki terveibe illeszkedik, ilyenkor több információt kap, ha vár, mint ha kérdezősködik. A felnőttek majdnem mindig hamarabb veszítették el a türelmüket, mint ő.
Az ember még akkor sem szólt, amikor Ender, elkészülvén, az ajtóhoz indult, hogy kimenjen. Az ajtó nem nyílt ki. Ender szembefordult a padlón ülő férfival. Hatvan év körülinek látszott, ilyen öreg embert Ender még sohasem látott az Erószon. Egynapos, ősz borostával fedett arca csak egy árnyalattal volt világosabb szürke, mint rövidre nyírt hajával borított koponyája. Az arca petyhüdt volt, a szemét ráncok és redők vették körül. Enderre szegezett pillantásában csak fásultság volt, semmi más.
Ender visszafordult az ajtóhoz, s újra megpróbálta kinyitni.
- Rendben - mondta beletörődve. - Miért zárták be az ajtót?
De az öregember csak nézett rá azzal az üres tekintetével.
Szóval ez egy játék, gondolta Ender. Nos, majd ha azt akarják, hogy menjek órára, ki fogják nyitni. Ha meg nem, akkor nem. Nem érdekel.
Ender nem szerette azokat a játékokat, melyekben akármi lehetett a szabály, és a célt is csak ők tudták egyedül. Így nem szeretett játszani. De dühbe se akart gurulni. Az ajtónak támaszkodva elvégzett egy lazító gyakorlatot, és meg is nyugodott tőle. Az öregember meg csak nézte szenvtelen arccal.
Mintha órák teltek volna el így, hogy Ender nem volt hajlandó megszólalni, az öreg meg adta az értelem nélküli némát. A fiú néha arra gondolt, talán valami erószi kórházból szökött hibbant, aki most az ő szobájában éli ki tébolyult fantáziáját. De minél inkább telt az idő, s nem jött senki az ajtóhoz, nem kereste senki, annál inkább hitte, hogy szándékosság van a dologban, mégpedig az, hogy őt zavarba hozzák. Csakhogy ő nem akarta megajándékozni az öregembert a győzelemmel. Hogy töltse az időt, különféle gyakorlatokba kezdett. Volt, amelyik nem ment a tornatermi felszerelés nélkül, de másokat, különösen a védelmi gyakorlatokon tanultakat, mindenféle segítség nélkül is meg tudott csinálni.
A gyakorlatok körbevitték a szobában. Az ütést és a rúgást gyakorolta. Az egyik mozdulattal közel került az öregemberhez, ahogy már korábban is megesett, de most az öreg marka kilőtt, s egy rúgás kellős közepén megragadta Ender bal lábát. Lerántotta a fiút a lábáról, s valósággal a földhöz csapta.
Ender dühösen pattant föl. Az öreg ott ült nyugodtan, törökülésben, még csak szaporábban se vette a levegőt, mintha meg se moccant volna. Ender ott állt előtte harci pózban, de a másik mozdulatlansága lehetetlenné tette, hogy támadjon. Hát most rúgja le az öreg fejét? Aztán magyarázkodjon Graffnak - igen, mert az öreg megfogott, s nekem egyenlítenem kellett.
Folytatta a gyakorlatokat, az öreg még tovább figyelte.
Aztán fáradtan, az elvesztegetett nap miatt dühösen, saját szobája foglyaként, visszament az ágyához, hogy elővegye a számítógépét. Ahogy lehajolt, érezte, hogy egy kéz durván a combja közé nyúl, egy másik pedig a hajába markol. Egy pillanat, és már fejjel lefelé állt. Arcát és vállát az öregember térde szinte belenyomta a padlóba, háta gyötrelmesen meghajolt, két lábát pedig valósággal gúzsba kötötte az öreg karja. Hiába is akarta volna, nem tudta megmozdítani a karját, visszahajlítani a hátát, hogy testét így ellazítva valami hasznát vegye a lábának. Az öregember nem egészen két másodperc alatt megsemmisítő vereséget mért Ender Wigginre.
- Jól van - zihálta Ender: - Maga győzött. Az öreg térde fájdalmasan nyomta lefelé.
- Mióta szokás, hogy te mondod meg az ellenségnek, mikor győzött? - kérdezte az öregember halk, rekedtes hangon.
Ender nem felelt.
- Egyszer már megleptelek, Ender Wiggin. Miért nem öltél meg rögtön utána? Csak mert békésnek látszottam? Hátat fordítottál nekem. Ostoba. Nem tanultál semmit. Soha nem volt Tanárod.
Ender meg sem kísérelte, hogy feltámadó haragján uralkodjon, vagy hogy elrejtse.
- Túl sok tanárom volt, honnan kellett volna tudnom, hogy maga ezzel szemben…
- Ellenség, Ender Wiggin - suttogta az öregember. - Az ellenséged vagyok, az első olyan ellenséged, aki okosabb nálad. Csak az ellenség lehet tanár. Csak az ellenség mondhatja meg neked, mit fog csinálni az ellenség. Senki más, csak az ellenség taníthatja meg neked, hogyan pusztíts és hogyan győzz. Csak az ellenség mutathatja meg neked, mi a gyengeséged. Csak az ellenség mondhatja meg neked, miben van az ereje. És a játéknak nincs más szabálya, mint hogy te mit tudsz kezdeni vele, s hogy mennyit tudsz kivédeni az ő támadásából. Mostantól az ellenséged vagyok. Mostantól a tanárod vagyok.
Ekkor az öregember elengedte Ender lábát. S mert a fejét továbbra is erősen nyomta a padlóhoz, a fiú nem tudta segítségül hívni a karját; így a lába nagy csattanással és émelyítő fájdalommal zuhant le a földre. Az öreg ott állt, s megengedte, hogy Ender fölálljon.
A fiú lassan, halk, fájdalmas nyögés kíséretében maga alá húzta a lábát. Egy percig négykézláb állva próbálta összeszedni magát. És akkor jobb keze kilökődött az ellenség felé. Az öreg visszatáncolt, Ender keze csak a levegőt markolta, de már lendült is a tanár lába Ender álla felé.
Ender álla nem volt ott. A fiú a hátán elnyúlva forgott a padlón, s mihelyt a tanára a rúgás következtében kilendült az egyensúlyából, Ender lába lecsapott az öreg másik lábára. Az összerogyó ellenség estében még arcul csapta a fiút, aki viszont egyetlen kart vagy lábat sem talált, mely legalább addig egy helyben maradt volna, míg meg tudja ragadni. Eközben az ő hátára és karjára csak úgy zuhogtak az ütések; Ender kisebb volt, nem ért túl az öregember cséphadaróként mozgó végtagjain. Azért a végén sikerült valahogy arrébb húzódnia, s akkor visszamászott az ajtóhoz.
Az öregember már ismét törökülésben ült, de a közöny eltűnt az arcáról. Mosolygott.
- Ez már jobb volt, fiú. Csak lassú. Egy flottával jobban kell majd bánnod, mint most a saját testeddel, különben senki sem lesz biztonságban a parancsnokságod alatt. Megtanultad a leckét?
Ender bólintott. Minden tagja sajgott.
- Jól van - mondta az öreg. - Akkor többé nem vívunk ilyen harcot. A többit rábízhatjuk a szimulátorra. Most majd én programozom a csatáidat, nem a számítógép. Én tervezem meg az ellenséged stratégiáját, te pedig megtanulod, hogy gyorsnak kell lenned, s hogy rájöjj, miféle trükköket vet be ellened az ellenség. Emlékezz rá, fiam, mostantól kezdve az ellenség okosabb, mint te. Mostantól kezdve az ellenség erősebb, mint te. Mostantól kezdve mindig vesztésre állsz.
Az öregember arca ismét elkomolyodott.
- Vesztésre állsz, Ender, de győzni fogsz. Megtanulod, hogy legyőzd az ellenséget. Majd ő megtanítja neked, hogy hogyan.
A tanár fölállt.
- Ebben az iskolában mindig az volt a szokás, hogy egy idősebb diák kiválaszt magának egy fiatalabbat. Egymás társául szegődnek, és az idősebb megtanítja a fiatalabbat mindarra, amit ő tud. Szüntelenül harcolnak, versengenek, és mindig együtt vannak. Én téged választottalak.
Amikor az öregember az ajtóhoz ment, Ender utánaszólt.
- Maga túl öreg ahhoz, hogy diák legyen.
- Ahhoz, hogy az ember az ellenség diákja legyen, sohasem Lehet túl öreg. Én a hangyoktól tanultam. Te tőlem fogsz tanulni.
Amikor az öregember nyitotta az ajtót, Ender fölugrott a levegőbe, s két lábbal tarkón rúgta. Nagyot rúgott, akkorát, hogy visszapattant álló helyzetébe, miközben az öreg egy kiáltással a padlóra rogyott.
Aztán lassan, a kilincsbe kapaszkodva fölállt; arcát eltorzította a fájdalom. Harcképtelennek látszott, de Ender nem bízott benne. És minden gyanakvása ellenére mégis készületlenül érte az öreg gyorsasága. Egy pillanat műve volt; és máris a szemközti falnál, a földön találta magát; orra-szája vérzett, mert beleverte az ágyba. Annyira még meg tudott fordulni, hogy lássa az ajtóban álló öregembert, aki rángó arcizmokkal tapogatta a tarkóját. És vigyorgott.
- Tanár úr - vigyorgott vissza rá Ender -, van magának neve?
- Mazer Rackham - mondta az öregember. És kiment.

Ettől kezdve Ender vagy Mazer Rackhammel volt, vagy egyedül. Az öreg ritkán szólalt meg, de ott volt; ott volt az étkezéseknél, tanítás közben, a szimulátornál, éjszakánként a szobájában. Néha elment, de ha
ő nem volt ott, az ajtót mindig zárva tartották, s míg Mazer vissza nem tért, nem jött hozzá senki. Ender egyszer egy egész hetet töltött így, s ekkor elnevezte Smasszer Rackhamnek. Az öreg úgy hallgatott e névre, mintha a sajátja volna, és semmi jelét nem adta, hogy egy kicsit is zavarná. Ender abba is hagyta hamar.
Mintegy kárpótlásul akadtak jó dolgok is. Mazer sorra megmutatta neki az Első Invázió egykori csatáiról készült videókat, valamint a Nemzetközi Flotta katasztrofális vereségeit a Második Invázióban. Nem a nyilvánosságnak szánt, cenzúrázott összeállítások voltak ezek, hanem teljes és összefüggő felvételek. Mivel sok anyag készült a döntő csatákról, a hangyok taktikáját és stratégiáját sokféle szögből tanulmányozhatták. Ender figyelmét életében először hívta föl olyasmikre egy tanár, amiket magától nem vett észre. Életében először találkozott eleven elmével, mely kivívta a csodálatát.
- Hogyhogy maga nem halott? - kérdezte. - Hetven éve már, hogy megvívta a csatáját. És még hatvannak se látszik.
- A relativitás csodái - felelte Mazer. - Húsz évig tartottak itt a csata után, pedig könyörögtem nekik, hadd legyek a hangyok bolygója és a gyarmataik ellen indított csillaghajók egyikének a parancsnoka. Aztán meg kellett érteniük bizonyos dolgokat abból, hogy hogyan viselkednek a katonák a csata keltette feszültség hatása alatt.
- Miféle dolgokat?
- Nem tanultál még annyi pszichológiát, hogy ezt megérthesd. Elég annyi, rájöttek, hogy még ha soha nem is lehetek a flotta főparancsnoka - már halott lennék, mielőtt az a flotta egyáltalán megérkezne -, mégiscsak én maradok az egyetlen emberi Lény, aki képes rá, hogy megértse mindazokat a dolgokat, amiket én megtudtam a hangyokról. Rájöttek, hogy én vagyok az egyetlen, aki valaha is az intelligenciájával s nem a szerencse révén legyőzte a hangyokat. Itt volt rám szükségük, hogy tanítsam azt a valakit, aki majd elvezényelheti a flottát.
- Ezért aztán kiküldték magát egy csillaghajóval, amit felgyorsítottak egy relativisztikus sebességre… - És utána visszafordultam és hazajöttem. Rettenetesen unalmas út volt, Ender. Ötven év a világűrben. Nekem hivatalosan csak nyolc évem telt el, de én ötszáznak éreztem. És mindezt azért, hogy megtaníthassam a következő parancsnokot arra, amit én tudok.
- Akkor hát én lennék az a parancsnok?
- Mondjuk úgy, hogy jelenleg te vagy az esélyesünk.
- Másokat is felkészítenek? - Nem.
- Ezek szerint én vagyok az egyetlen választási lehetőség, nem?
Mazer vállat vont.
- Kivéve magát. Maga még él, nem igaz? Miért nem maga az?
Mazer megrázta a fejét.
- Miért nem? Hiszen akkor maga győzött.
- Elegendő és alapos ok van rá, amiért én nem lehetek a parancsnok.
- Mutassa meg nekem, Mazer, hogyan verte meg a hangyokat.
Mazer arca kifürkészhetetlenné vált.
- Az összes többi csatát legalább hétszer megmutatta már. Azt hiszem, már mindenféle módszert láttam, amivel azóta túltettünk a hangyokon, csak azt nem mutatta meg soha, annak idején hogyan győzte le őket.
- Az a felvétel nagyon szigorúan őrzött titok, Ender.
- Tudom. Részben már sikerült összeraknom. Magát, a kis tartalék haderejével, meg az ő armadájukat, a tele hasú, óriási csillaghajókat, ahogy ontották magukból a harcosok seregeit. Maga ráront az egyik hajóra, célba veszi - s a robbanás. Minden klip itt ér véget. Ezután már csak az jön, hogy a katonák bemennek a hangy hajókba, de már mindenkit holtan találnak odabent.
- Ennyit a szigorúan őrzött titkokról - vigyorgott Mazer. - Gyere, nézzük meg a videót.
Egyedül voltak a videoszobában, melynek ajtaját Ender bezárta.
- Jól van, akkor nézzük - mondta.
A video pontosan azt mutatta, amit Ender rakott magában össze. Mazer öngyilkos berohanása az ellenséges alakulat szívébe, majd az az egyetlen robbanás, és aztán…
Semmi. Mazer hajója tovább-bukdácsolt a rengéshullámokon, a hangy hajók közt kanyarogva. És nem lőttek rá. Nem változtattak útirányt. Ketten egymásnak mentek és felrobbantak - fölösleges összeütközés volt, bármelyik pilóta elkerülhette volna. A kisujját sem mozdította érte egyik sem.
Mazer felgyorsította az akciót. Előreugrott.
- Három órát várakoztunk - magyarázta. - Senki sem akarta elhinni. - Aztán az NF-hajók lassan közelebb merészkedtek a hangy csillaghajókhoz. Néhány tengerész megkezdte az elszakadó és átszálló hadműveletet. A felvételek megmutatták, hogy a hangyokat a saját helyükön érte utol a halál.
- Most már láthatod - mondta Mazer -, már mindent tudtál, amit itt egyáltalán látni lehet.
- Miért történt így?
- Senki sem tudja. Nekem megvan a magam véleménye. De sok tudós azt mondja, a legkevésbé sem vagyok minősítve rá, hogy véleményem legyen.
- Maga nyerte meg a csatát.
- Azt hittem, ez feljogosít rá, hogy magyarázzam is, de tudod, hogy van ez. A xenobiológusok és a xenopszichológusok nem tudnak belenyugodni, hogy őket megelőzve egy pilóta jelentsen be valami szenzációs hírt, ráadásul puszta találgatásra alapozva. Azt hiszem, egytől egyig gyűlölnek, mert miután látták ezeket a felvételeket, életük végéig itt kell maradniuk az Erószon. Tudod, a biztonság. Nem voltak elragadtatva.
- Mondja el nekem.
- A hangyok nem beszélnek. Ők gondolnak egymásra, és ez afféle azonnali történés, mint a filotikus effektus. Mint az ansible. De az emberek többsége mindig úgy képzelte el, hogy ez egy irányított kommunikációt jelent, akárcsak a nyelv - én gondolok neked egy gondolatot, amire te válaszolsz. Én ebben sohasem hittem. A mód, ahogy együttesen reagálnak dolgokra, túlságosan közvetlen. Nem beszélik meg és nem döntenek a cselekvési lehetőségek között. Minden egyes hajó úgy viselkedik, mintha egy egységes organizmus része volna. Mint ahogy a tested válaszol a harc során, azaz a különböző testrészeid automatikusan, gondolkodás nélkül teszik, amit ilyenkor tenniük kell. Nem arról van szó, hogy más-más gondolkodású egyedek között valamiféle mentális beszélgetés zajlik. Nem: együtt, egy időben van jelen minden gondolatuk.
- Egyetlen személyről van szó, és a hangyok az ó keze, lába és így tovább?
- Igen. Nem én vetettem föl elsőnek, de én voltam az első, aki elhitte. És még valami. Annyira gyerekes butaság, hogy amikor a csata után elmondtam a xenobiológusoknak, úgy kinevettek, hogy a torkomra forrt a szó. A hangyok valójában rovarok. Akárcsak a hangyák és a méhek. Van egy királynőjük, és vannak dolgozóik. Így lehetett ez talán százmillió évvel ezelőtt, de ez volt a kiindulási pontjuk, a minta; amelyet követtek. Annyi bizonyos, hogy az általunk látott hangyok semmi módon nem tudnak kis hangyokat csinálni. De vajon nem tarthatták meg a királynőt azután is, hogy kifejlesztették az együtt gondolkodásra való képességüket? Nem lehet, hogy ma is a királynő a csoport középpontja? Miért kellene ezt valaha is megváltoztatni?
- Vagyis a királynő irányítja az egész csoportot.
- Bizonyítékom is volt rá. Nem valami mindenki által látható bizonyíték. Az Első Invázióban még nem létezett, mert az csak felderítés volt. A Második Invázióban ellenben már egy kolónia akart új kaptárat építeni magának, vagy ilyesmi.
- Ezért királynőt is hoztak magukkal.
- Itt vannak a Második Invázióról készült videók, amikor kint, az üstökös burkában pusztították a flottáinkat. - Sorra lehívta és lejátszotta a felvételeket. Mutasd meg nekem a királynő hajóját.
Nem volt könnyű. Ender sokáig nem vette észre. A szüntelen mozgásban lévő hangy hajók között nem lehetett látni zászlóshajót vagy egyéb irányítóközpontot. De lassanként, ahogy Mazer újból és újból lejátszotta a felvételeket, Endernek kezdett feltűnni, hogy minden mozgás egy központra irányul, és onnan sugárzik szét. Ez a középpont is mozgásban volt, de ha elég sokáig nézte, felismerhetővé vált; hogy a flotta szeme, az énje, az a távlati pont, amelyből a döntések megérkeznek, egy bizonyos hajó volt. Ender megmutatta.
- Tehát látod. Én is látom. Már ketten vagyunk, akik látták ezt a felvételt. És nekünk van igazunk.
- Úgy mozgatják ezt a hajót is, mint az összes többit.
- Tudják, hogy ez a gyenge pontjuk.
- Úgy van, ahogy mondja. Az a királynő. De ilyenkor az ember úgy okoskodik, hogy a királynő ellen intézett támadás esetén minden erőt azonnal odairányítanak. Magát letörölhették volna az égről.
- Tudom. És éppen ezt nem értem. Nem azt, hogy nem próbáltak megállítani - lőttek rám. De mintha nem tételezték volna föl rólam - csak amikor már késő volt -, hogy valóban megölhetem a királynőt. Talán az ő világukban nem szokás a királynőt megölni, csak elfogni, csak sarokba szorítani. Én elkövettem azt, amiről nem hitték, hogy ellenség valaha is elkövetheti.
- És amikor a királynő meghalt, a többiek is mind meghaltak.
- Nem, csak valami bódulatba estek. Az első hajókon, melyekre feljutottunk, még éltek a hangyok. Szervi értelemben. De nem mozogtak, nem reagáltak semmire, még akkor sem, amikor a tudósaink néhányukat élve felboncolták, hátha így valamivel többet tudhatunk meg róluk. Aztán nemsokára mind meghaltak. Nem volt bennük akarat. Attól kezdve, hogy a királynőnek vége lett, nem maradt semmi azokban a kis testekben.
- Miért nem hisznek magának?
- Mert nem találtuk meg a királynőt.
- Darabokra szakadhatott a robbanásnál.
- Ilyen a hadiszerencse. Ha az életben maradásról van szó, a biológia másodlagos kérdéssé válik. De azért bizonyos dolgok az én feltételezésemet erősítik. Nem élhetsz úgy ezen a helyen, hogy a bizonyíték ki ne szúrná a szemedet.
- Miféle bizonyíték van itt, az Erószon?
- Nézz körül, Ender. Emberi lények nem vájhatták ki ezt a helyet. Már abból is látni, hogy mi a magasabb mennyezetet szeretjük. Ez volt a hangyok előretolt hadállása az Első Invázió alatt. Akkor vésték ki maguknak, amikor mi még azt se tudtuk, hogy itt vannak. Jelenleg egy hangy kaptárban élünk. Már megfizettük a bérleti díjat. Ezer életbe került a tengerészetnek, míg szobáról szobára kifüstöltük őket e lépsejtekben. Minden méterért megharcoltunk.
Ender végre megértette, miért nem nyerték meg e szobák soha a tetszését.
- Tudtam, hogy ez itt nem emberi lakóhely.
- Amolyan talált kincs volt. Ha tudták volna, hogy azt az első háborút mi nyerjük meg, talán meg se építették volna ezt a helyet. Mi csak azért tanultuk meg a gravitációs manőverezést, mert ők itt megnövelték a gravitációt. Azért tanultuk meg a csillagenergia eredményes felhasználását, mert ők ezt a helyet elsötétítették. Ami azt illeti, éppígy fedeztük fel őket. Három nap leforgása alatt az Erósz fokozatosan eltűnt a teleszkópokból. Kiküldtünk egy vontatót, hogy derítse ki, mi lehet az oka. Kiderítette. A vontató továbbította nekünk a felvételeket, azokat is, melyeken a hangyok láthatók, amint megérkeznek a fedélzetre, és lemészárolják a legénységet. Míg a hangyok átvizsgálták a hajót, ment az adás; csak akkor szűnt meg, amikor már szétszedték az egész vontatót. Ebben állt a vakságuk - nekik soha semmit nem kellett géppel továbbítaniuk, ezért most, hogy a legénységünk meghalt, fel sem vetődött bennük, hogy bárki figyelheti őket.
- Miért ölték meg a legénységet?
- Miért ne? Ha ők elveszítik a legénységük néhány tagját, csak annyit érezhetnek, mint amikor te levágod a körmöd. Semmiség, nem kell miatta nyugtalankodni. Talán azt gondolták, ha kikapcsolják a vontatót üzemben tartó embereket, azzal megszüntetik a köztük és köztünk folyó kommunikációt. Nem a gyilkolás jelenti számukra az életet, hiszen érző lények, saját genetikai jövővel. A gyilkosság nem különösebben nagy ügy nekik - igazából csak a királynőölés számít annak, mert csak a királynő megölése genetikai ösvényt zár el.
- Vagyis nem tudták, mit tesznek.
- Ne mentegesd őket, Ender. Csak mert nem tudták, hogy emberi lényeket gyilkolnak, még nem jelenti azt, hogy nem gyilkoltak emberi lényeket. Jogunk van rá, hogy minden erőnkkel védekezzünk, s úgy találtuk, az az egyetlen lehetőségünk, ha megöljük a hangyokat, mielőtt ők ölnek meg minket. Így gondolkozz erről. Az eddigi hangy háborúkban ezerszám öldösték le az eleven, gondolkodó lényeket, miközben mi ugyanezekben a háborúkban, csak egyvalakit öltünk meg.
- Ha nem öli meg a királynőt, Mazer, akkor elveszítettük volna a háborút?
- Én úgy mondanám, három a kettőhöz esély szólt volna ellenünk. Ma is úgy gondolom, hogy tönkreverhettem volna a flottájukat, még mielőtt ők füstöltek volna ki bennünket. Nagy reakcióidejük volt, meg rengeteg tűzerejük, de nekünk is voltak előnyeink. Minden hajónkon akadt egy értelmes emberi lény, aki a maga feje szerint gondolkodott. Ha probléma adódott, mindegyikünk elő tudott állni valami remek megoldással. Ők ellenben egyszerre csak egy remek megoldással tudnak előállni. A hangyok gyorsan gondolkodnak, de mindent összevéve nem okosak. Ha elvesztette is a Második Invázió fontosabb csatáit néhány hihetetlenül félénk és ostoba parancsnok, alárendeltjeik egyike-másika tudott komoly károkat okozni a hangy flottában.
- Mi várható, ha az inváziónk eléri őket? Majd megint elkapjuk a királynőt?
- A hangyok nem ostobaságuktól kényszerítve tanulták meg a csillagközi utazást. Az olyan stratégia volt, amit csak egyszer vethettek be. Gyanítom, hogy többé nem juthatunk a királynő közelébe, hacsak nem a saját bolygójukon. Végtére is neki nem kell a hajóhaddal tartania ahhoz, hogy irányítani tudja a csatát; jelen csak akkor kell lennie, ha kis hangybabákat akar. A Második Invázió egyfajta kirajzás volt - a királynő azért jött, hogy benépesítse a Földet. Most azonban… nem, ez nem fog menni. Most majd flottánként kell legyőznünk őket. És mivel több tucatnyi csillagrendszerről számíthatnak utánpótlásra, úgy vélem, minden csatában hatalmas számbeli fölényben lesznek.
Endernek eszébe jutott az, amikor egyszerre két hadtesttel kellett harcolnia. És még azt hittem, csalnak. Ha elkezdődik az igazi háború, mindig így lesz. És nem lesz kapu, amit megrohamozhatok.
- Csak két dolog van, amire biztosan számíthatunk, Ender. Nem kell különösebben jól céloznunk. A fegyvereink nagy szórással működnek.
- Vagyis nem használjuk az Első és Második Invázió atomlövedékeit?
- Azoknál sokkal erősebb a mi dr. Készülékünk. Ha jól meggondolod, az atomfegyverek olyan gyengék voltak, hogy hajdanában a Földön is használhatták őket. A kis doktort sohasem vethetnéd be egy bolygón. Azért még hasznát vettem volna egynek a Második Invázióban.
- Hogyan működik?
- Nem tudom, vagy legalábbis nem eléggé, hogy tudnék építeni egyet. Két sugár fókuszpontjában létesít egy mezőt, melyben a molekulák nem tudják összetartani egymást. Az elektronokat nem lehet részekre osztani. Mennyire tudod a fizikát ezen a szinten?
- Az időnk nagy részét az asztrofizikára fordítjuk, de azért erről is van valami fogalmam.
- A mező gömb alakban terjed, de ahogy távolodik, úgy gyengül is. Kivéve, amikor beleütközik nagyszámú molekulába, mert ott megerősödik, és minden kezdődik elölről. Minél nagyobb hajóba ütközik, annál erősebb lesz az új mező.
- Valahányszor tehát a mező elér egy hajót, útnak indít egy újabb gömböt…
- És ha a hajóik túl közel vannak egymáshoz, beindulhat egy láncreakció, amely végül mindegyiket eltörli. Aztán a mező lebomlik, a molekulák újra összeállnak, s ahol az imént még egy hajó volt, most egy halom piszok van, benne sok-sok vasmolekulával. Se radioaktivitás, se felfordulás, csak piszok. Lehet, hogy az első csatában egymás közelébe csalhatnánk őket csakhogy ők gyorsan tanulnak. Kellő távolságot fognak tartani egymástól.
- Akkor hát dr. Készülék nem valami irányított lövedék - nem lőhetem ki úgy, hogy megkerülje a sarkokat.
- Úgy van. Az effajta lövedékek már semmire se jók. Sokat tanultunk tőlük az Első Invázióban, de ők is tanultak tőlünk - például azt, hogy hogyan kell fölállítani az eksztatikus pajzsot.
- A kis doktor áthatol a pajzson?
- Mintha ott se volna. Át ugyan nem látsz rajta, hogy megcélozd és fókuszba állítsd a sugárnyalábokat, de mert az eksztatikus pajzs generátora mindig hajszálpontosan a középpontban van, nem nehéz kiszámítani.
- Miért nem gyakoroltatták ezt velem soha?
- Mindig is ezt gyakoroltattuk veled. Csak hagyjuk, hogy helyetted a számítógép csinálja meg. A te dolgod agy, hogy egy magasabb stratégiai pozícióba jutva válassz ki egy célpontot. A fedélzeti számítógépe sokkal jobban tudják célra irányozni a doktort, mint te.
- Miért hívják dr. Készüléknek?
- Amikor kifejlesztették, úgy hívták, hogy Molekuláris Destrukciós Készülék. M. D. Készülék.
Ender még így sem értette.
- M. D. Ez a Medicinae Doctor rövidítése is. Azt jelenti, hogy orvosdoktor. M. D. Készülék, vagyis dr. Készülék. Amolyan viccnek szánták.
Ender nem értette, mi ebben a vicces.

Változtattak a szimulátoron. Továbbra is ő állíthatta be a perspektívát és a részletfinomságot, de a hajó vezérlőműszereit hiába kereste. Talált viszont helyette egy új műszerpultot s egy kis fejhallgatót a hozzá való mikrofonnal.
A technikus, aki már várt rá, sebtében elmagyarázta, hogyan viselje a fejhallgatót.
- De hát hogyan irányítsam a hajókat? - kérdezte Ender.
Mater elmagyarázta. Ezentúl nem fog többé hajókat irányítani.
- A kiképzésed újabb szintjére érkeztél el. A stratégia terén minden tapasztalatot megszereztél, ideje hát, hogy most már az egész flotta parancsnoklására összpontosíts. Ahogy a Hadiskolában a toonvezérekkel, úgy dolgozz most az osztagparancsnokokkal. Három tucat van belőlük, velük folytathatod a kiképzést. Tanítsd meg őket az intelligens taktikázásra; tanuld meg, mekkora az erejük, mik a korlátaik; az a dolgod, hogy összekovácsold őket.
- Mikorra érkeznek ide?
- Már a helyükön vannak, ki-ki a saját szimulátorában. A fejhallgatón keresztül szólsz majd hozzájuk. A műszerpultodon lévő új karok segítségével belehelyezkedhetsz bármelyik osztagparancsnokod nézőpontjába. Ez majdnem olyan körülményeket teremt a számodra, mint amilyenekkel egy igazi csatában találkoznál, ahol csak annyit fogsz tudni, amennyit a hajóid látnak.
- Hogy dolgozzak együtt olyan osztagparancsnokokkal, akiket sohasem látok?
- És miért kellene látnod őket?
- Hogy tudjam, kicsodák, hogyan gondolkodnak… - Majd abból, ahogy a szimulátorral dolgoznak, megtudod, hogy kicsodák és hogyan gondolkodnak. De szerintem még így sincs okod az aggodalomra. Most is hallgatnak téged. Tedd föl a fejhallgatót, hogy te is hallhasd őket.
Ender fölvette a fejhallgatót.
- Salaam - suttogta valaki a fülébe.
- Alai - mondta Ender.
- Meg én, a törpe.
- Bean.
És Petra és Dink, Bolond Tom, Shen, Forró Leves, Fly Molo - mind a legjobb tanulók, akikkel vagy akik ellen Ender harcolt, mindenki, akiben megbízott a Hadiskolában.
- Nem tudtam, hogy itt vagytok - mondta -, nem tudtam, hogy eljöttök.
- Már három hónapja hajszolnak végig a szimulátor fokozatain - közölte Dink.
- Majd meglátod, hogy vitán felül én vagyok a legjobb taktikus - újságolta Petra. - Dink is igyekszik, de ő olyan gyerekes gondolkozású.
Így aztán együtt láttak munkához, a repülőszázadparancsnokok irányították a pilótákat, Ender pedig a parancsnokokat. A közös tevékenység sokféle módját kellett megtanulniuk, mert a szimulátor rákényszerítette őket, hogy mindig más-más helyzetet próbáljanak ki. Volt, hogy egy nagyobb flottával kellett elboldogulniuk; Ender ilyenkor három-négy toonra bontotta őket, melyek egyenként három vagy négy repülőszázadból álltak. Néha a szimulátor egyetlen csillaghajót küldött, mellé a tizenkét vadászgépet, s Ender választott ki három osztagparancsnokot, melléjük rendelve négy-négy vadászgépet.
Élvezet volt, igazi játék. A számítógép irányította ellenség nem tűnt valami briliáns elmének, így aztán mindig ők győztek, bármennyi hibájuk volt is, bármennyi félreértés nehezítette is a dolgukat. És a három hét alatt, amíg gyakoroltak, Ender alaposan megismerte őket. Dink gyorsan végrehajtotta az utasításokat, de lassú volt, ha rögtönözni kellett; Bean nem tudott egyszerre sok hajót hatékonyan elvezényelni, de ha csak kevés volt, úgy irányította őket, mint sebész a szikét, s gyönyörűen megoldott minden feladatot, ami elé a számítógép állította; Alai majdnem olyan jó stratéga volt, mind Ender, és még nem egyértelmű utasítások esetén is rá lehetett bízni akár fél flottát is.
Ender minél jobban megismerte őket, annál gyorsabban ki tudta bontakoztatni és ki tudta használni a képességeiket. A szimulátor rendre felrajzolta a helyzetet a képernyőre. Ender ekkor tudta meg először, miből áll az ő flottája, s vele szemben hogyan állt föl az ellenség. Ilyenkor már csak percei voltak arra, hogy összehívja mindazokat a repülőszázad-parancsnokokat, akikre szüksége volt, beossza hozzájuk az egy vagy több hajót, s utasításaival ellássa őket. Aztán a mindinkább kibontakozó harcban hol az egyik, hol a másik vezér nézőpontjából szemlélte az eseményeket, s tett javaslatokat, vagy ha kellett, utasításokat. És mert a többiek csak a maguk harci kilátásait tudták felmérni, néha a számukra értelmetlennek tetsző parancsokat is adott nekik; ők azonban megtanulták már, hogy bízzanak Enderben. Ha tehát azt mondta nekik, vonuljanak vissza, visszavonultak, tudván, hogy vagy védtelen helyzetbe kerültek, vagy épp visszavonulásukkal csalják rosszabb helyzetbe az ellenséget. Tudták továbbá, hogy Ender is megbízik bennük, s feltételezi, hogy ha semmilyen parancsot nem ad nekik, ők azt a megoldást fogják választani, amit a legjobbnak ítélnek. Ha küzdőstílusuk nem felelt volna meg a helyzetnek, amibe kerültek, Ender nem ezt a feladatot választotta volna a számukra.
A bizalom teljes volt, a flotta élénken és felelősséggel dolgozott. Három hét múlva pedig Mazer lejátszotta Endernek a legutóbbi csatájuk felvételét, de ezúttal az ellenség nézőpontjából nézve.
- Ezt látta ő, amikor megtámadtad. Mi jut róla az eszedbe? Például a válasz gyorsaságából?
- Olyanok vagyunk, mint egy hangy flotta.
- Egyenrangú vagy velük, Ender. Éppoly gyors vagy, mint ők. És itt… ezt nézd meg.
És Ender nézte, hogyan mozdul egyszerre valamennyi százada, mind a maga helyzetének megfelelően, mind követve Ender átfogó utasításait, de tele merész rögtönzésekkel, cselekkel s olyan önálló támadó akciókkal, amilyet hangy flottától még soha nem láthattak.
- A hangyok kaptárészjárása nagyon jó, de egyszerre csak néhány dologra tud összpontosítani. A te osztagaid kifinomult intelligenciával közelednek a feladatokhoz, melyeket úgyszintén egy éles elme jelölt ki a számukra. Láthatod tehát, vannak bizonyos előnyeid, fejlettebb, bár nem legyőzhetetlen fegyverzet, hasonló gyorsaság és nagyobb adag hasznosítható intelligencia. Ezek a te előnyeid. Hátrányod, hogy számbelileg mindig alul fogsz maradni, s hogy az ellenség minden egyes ütközet után többet fog megtudni arról, hogy hogyan harcoljon ellened, s ennek érdekében azonnal cselekedni is fog.
Ender várta, mi következik mindebből.
- Egyszóval, Ender, mostantól tanítani fogunk. Olyan helyzetek szimulálására programoztuk be a számítógépedet, amilyeneket az ellenéggel való találkozáskor várhatunk. A Második Invázióban látott mozgásmintákat használjuk, de nem követjük gondolkodás nélkül ugyanezekét a motívumokat, hanem irányítani fogom az ellenség szimulálását. Eleinte körínyű helyzeteket fogsz látni, amelyektől könnyű győzelmeket remélsz. Tanulj belőlük, mert én mindig ott leszek egy lépéssel előtted, egyre nehezebb és magasabb fokozatú motívumokkal kínállak meg, hogy minden soron következő csatád nehezebb legyen, s kénytelen legyél mind kijjebb és kijjebb tolni a képességeid határát. - A végtelenbe?
- Az idő rövid. Olyan gyorsan kell tanulnod, amennyire csak bírsz. Én csak azért szántam rá magam a csillagközi utazásra, hogy még életben legyek, mire te felbukkansz, s amikor visszatértem, a feleségem és a gyerekeim már mind meghaltak, s az unokáim is velem egykorúak voltak. Nem volt mit mondanom nekik. Elszakadtam mindenkitől, akit szerettem, mindentől, amit ismertem, csak éldegéltem itt, ebben az idegen katakombában, arra kényszerülve, hogy semmi fontosat ne csináljak, csak tanítsam egyik diákot a másik után, akik kezdetben mind egy szálig oly ígéretesek voltak, de végül mindről kiderült, hogy gyenge, s nekem nem maradt más, mint a kudarc. Én csak tanítok, tanítok, s nincs, aki tanuljon. Te is nagy ígéret vagy, mint oly sokan előtted, de benned is ott lehetnek a kudarc csírái. Nekem az a dolgom, hogy megtaláljam őket, hogy elpusztítsalak, ha képes vagyok rá, és hidd el, Ender, ha el lehet téged pusztítani, én meg tudom tenni.
- Tehát nem én vagyok az első.
- Nem, persze hogy nem. De te vagy az utolsó. Ha nem tanulsz, nem lesz már időnk, hogy mást keressünk. Én tehát reménykedem benned, csak azért, mert te maradtál az egyetlen, akiben még lehet reménykedni.
- És a többiek? Az osztagparancsnokaim? - Melyikük foglalhatná el a helyed?
- Alai.
- Légy becsületes.
Ender erre már nem tudott mit felelni.
- Én nem vagyok boldog ember, Ender. Az emberiség nem kéri tőlünk, hogy legyünk boldogok. Csak azt kéri, hogy a kedvéért legyünk kiválóak. Első az életben maradás, aztán, ha sikerül, jöhet a boldogság. Ezért aztán remélem, Ender, hogy a kiképzés alatt nem fogsz a panaszaiddal untatni, ha nem találod elég szórakoztatónak a gyakorlatokat. Amennyire csak tudod, élvezd az életet a munka közti szünetekben, de első a munka, első a tanulás, a győzelem pedig a minden, mert nélküle nincs semmi. Ha vissza tudod adni nekem a halott feleségemet, Ender, akkor majd jöhetsz hozzám panaszkodni, hogy mibe kerül neked ez a tanulás.
- Semmi alól nem próbáltam kihúzni magam.
- De fogod, Ender. Mert ha tehetem, porrá foglak őrölni. Amit csak ki tudok agyalni, mindennel ütni foglak, és nem leszek könyörületes, mert ha ott állsz majd a hangyok előtt, ők olyasmiket fognak kitalálni, amit én el sem tudok képzelni, és ők olyat, hogy emberek iránti részvét, nem ismernek.
- Engem nem tud porrá őrölni, Mazer.
- Még hogy nem tudlak?
- Én erősebb vagyok, mint maga.
- Majd meglátjuk, Ender - vigyorgott Mazer.

Mazer nem várta meg a reggelt az ébresztéssel; 3 óra negyvenet mutatott az óra, amikor Ender rogyadozó léptekkel végigment mögötte a folyosón.
- Korán az ágyba és jó korán talpra, ettől lesz mindenki vaksi és bamba - kántálta Mazer.
Ender azt álmodta, hogy a hangyok épp most boncolják élve; csak éppen nem a testét nyitják föl, hanem az emlékeit szabdalják szét, majd holográfokként kirakosgatják, s úgy próbálják értelmezni. Roppant különös álom volt, még akkor sem tudott tőle egykönnyen szabadulni, amikor már a szimulátorhelyiséghez vezető alagúton jártak. Álmában a hangyok kínozták, ébren Mazer nem hagyta békén - egy perc nyugta sem volt kettejük között. Ender erővel kényszerítene magát, hogy fölébredjen. Minden jel szerint Mazer komolyan gondolta, hogy össze akarja törni őt és hogy az elcsigázott és álmos fiút játékra kényszerítene, nos, ez épp az az olcsó és könnyű kis fogás volt, amire Endernek számítania kellett volna. Hát, ez ma nem fog beválni.
A szimulátorhoz érve megtudta, hogy századparancsnokai már a vonalban vannak, csak őt várják. Az ellenség még nem érkezett meg, ezért két hadtestté osztva saját embereit, belekezdett egy álütközet lefolytatásába, oly módon irányítva mindkét oldalt, hogy közben le is vizsgáztassa mindegyik parancsnokát. Lassan kezdtek, de csakhamar erőre kaptak és megelevenedtek.
Aztán a szimulátor képernyője kivilágosodott, a hajók eltűntek, s hirtelen minden megváltozott. A képmező közelebbi szélén feltűntek az emberflotta három csillaghajójának holografikus fénnyel megrajzolt körvonalai. Mindegyikhez tizenkét vadászgép tartozott. Az ellenség, amely nyilván tudott az emberek jelenlétéről, egy gömböt formált, melynek középpontjában egyetlen hajó volt. Ender haderejéhez képest a hangyok kétszeres túlerőben voltak, ugyanakkor a kelleténél sokkal közelebb húzódtak egymáshoz - dr. Készülék így sokkal nagyobb kárt okozhat bennük, mint amire az ellenség számított.
Ender kiválasztotta az egyik csillaghajót, felvillantotta a szimulátor képmezőjében, és beleszólt a mikrofonba.
- Alai, ez a tiéd; adj vadászgépeket belátásod szerint Petrának és Vladnek. - Ellátta a másik két csillaghajót is vadászgépekkel, csak egyet-egyet véve el mindegyiktől Bean javára. - Osonj a fal mentén, Bean, és kerülj alájuk, de csak ha nem üldöznek - aztán usgyi vissza, fedezékbe, mert te vagy a tartalék. Erről jut eszembe olyan helyet válassz, ahonnan gyorsan behívhatlak, ha sürget a helyzet. Alai, minden erőddel támadd meg a gömbjük egy pontját. Ne lőj, amíg nem szólok. Most csak manőverezünk.
- Könnyű menet lesz, Ender - szólt Alai.
- Ha könnyű, miért né lehetnénk óvatosak? Azt akarom, hogy a végén egyetlen hajót se veszítsünk. Ender két haderőbe csoportosította a tartalékait, melyek biztos távolságból követték Alait. Bean már elhagyta a szimulátor képmezőjét, de Ender, hogy nyomon kövesse, épp hol jár, néha bevillantotta Bean nézőpontját.
A kényes játszmát mindazonáltal Alai folytatta az ellenséggel. Egy golyót formázó alakzat belsejéből fürkészte az ellenséges gömböt. De akárhonnan közelített is, a hangy hajók visszahúzódtak, mintha valami befelé, a középen lévő hajó felé vonná őket. Ha Alai oldalt siklott, a hangy hajók együtt haladtak vele; ha közelített, visszahúzódtak, s mihelyt elment, újra fölvették a gömbformát.
Cselezés, visszahúzódás, át a gömb fölött egy másik pontba, megint vissza, újabb csel - és akkor megszólalt Ender.
- Menj bele, Alai.
Alai azt felelte Endernek, miközben a golyó már indult is.
- Tudod, hogy be fognak engedni, aztán körülvesznek, és elevenen felfalnak.
- Ne törődj azzal a hajóval, ott a középen.
- Úgy lesz, ahogy mondod, főnök.
Ahogy várható volt, a gömb kezdett összehúzódni. Ender előrehozta a tartalékot; az ellenséges hajók a gömbnek azon az oldalán sűrűsödtek, ahol a tartalék volt.
- Ott támadjátok meg őket, ahol a legsűrűbben vannak - mondta Ender.
- Ez ellene mond négyezer év hadtörténetének - jegyezte meg Alai, miközben előreküldte a vadászgépeit. - Ott kellene támadnunk, ahol túlerőben vagyunk.
- Ebben a szimulációban ők nyilván nem tudják, mire képesek a fegyvereink. Csak egyszer számíthatunk vele sikerre, de azt a sikert tegyük látványossá. Tűz!
Alai megcsinálta. Gyönyörű szimuláció volt: előbb egy, kettő, aztán egy tucat, végül az ellenséges hajók majd mindegyike felrobbant káprázatos fény kíséretében, miközben a tűztér egyik hajóról a másikra ugrón a sűrűn felállt alakzatban.
- Senki se legyen útban! - figyelmeztetett Ender. A gömbforma túloldalán lévő hajókat, melyeket nem ért el a láncreakció, könnyedén leszedték és elpusztították a vadászok. Az űr eme szöglete felé kereket oldani igyekvő szökevényeket pedig Bean tartotta szemmel. A csata véget ért. Könnyebb volt, mint a nemrégiben végrehajtott gyakorlatok többsége.
- Ez most egy valódi invázió szimulálása - vonta meg a vállát Mazer, amikor Ender ezt szóvá tette neki. - Olyan csatának kellett lennie, amelyben nem tudták, mire vagyunk képesek. Most kezdődik a te munkád. Ha lehet, ne bízd el magad ettől a győzelemtől. Nagyon hamar odaállítalak majd az igazi kihívások elé.
Ender napi tíz órát gyakorolt az osztagparancsnokaival, de nem egyvégtében; adott nekik néhány órás délutáni pihenőt. Két-három naponta kerültek sorra a Mazer felügyelete alatt zajló ütközetszimulációk, melyek, ígéretéhez híven, már egyáltalán nem voltak olyan könnyűek. Az ellenség hamar leszokott róla, hogy be akarja keríteni Endert, és erőit soha többé nem tömörítette úgy össze, hogy a láncreakció létrejöhessen. Az előzőhöz képest mindig volt valami új, valami nehezebb vonás. Előfordult, hogy Endernek mindössze egy csillaghajója és nyolc vadászgépe volt; az ellenség egy ízben átevickélt az aszteroidaövezeten; néha meg stacionárius csapdákat, vagyis nagy építményeket állított fel, melyek felrobbantak, ha Ender túl közel vitte hozzá valamelyik osztagát, és ilyenkor többnyire megbénította vagy elpusztította Ender egyik-másik hajóját.
- Nem nyelheted le a veszteséget! - kiabált vele Mazer a csata után. - Ha igazi ütközetbe kerülsz, nem lesz meg az a fényűzésed, hogy korlátlan vadászgépkészletek állnak a rendelkezésedre a számítógép jóvoltából. Az lesz, amit magaddal viszel, és semmi több! Szokj hozzá, hogy fölösleges veszteség nélkül harcolj.
- Nem volt fölösleges veszteség - ellenkezett Ender. - Nem tudok ütközeteket megnyerni, ha egy hajó elvesztésétől való félelmemben semmiféle kockázatot nem merek vállalni.
- Kiváló, Ender - mosolyodott el Mazer. - Kezdesz tanulni. De egy igazi csatában lesznek feljebbvaló tisztjeid is, s ami a legrosszabb, civilek vágnak majd ilyesmiket a fejedhez. Most pedig nézd: ha az ellenségnek lett volna esze, itt, Tom osztagánál kapott volna el. - Együtt elemezték végig az ütközetet, s mindazt, amit Mazer megmutatott neki, továbbadta a vezéreinek a legközelebbi gyakorlaton; és így megtanulták, hogy a következő alkalommal megbirkózzanak vele.
Azt hitték, már kész vezérekként kezdtek összecsiszolódott csapatként együtt dolgozni. Most azonban, hogy együtt vették fel a harcot az igazi kihívásokkal szemben, jobban kezdtek bízni egymásban, mint eddig bármikor, s a csaták is mindinkább felvillanyozták őket. Elmondták Endernek, hogy azok, akik az adott játékban épp nem vesznek részt, a szimulátorszobából kísérik figyelemmel a csatát. Ender elképzelte, milyen volna, ha vele lehetnének a barátai, ha együtt kiáltoznának vagy nevetnének, vagy kapkodnának levegő után a félelemtől; néha őrültségnek gondolta az egészet, máskor meg eszeveszetten vágyott rá. Amikor egy tó közepén ringó, napsütötte tutajon töltötte a napjait, még akkor sem volt ilyen magányos. Mazer Rackham a társa volt, a tanára, de nem volt a barátja.
De nem szólt semmit. Mazer előre megmondta, hogy itt nincs könyörület, hogy az ő személyes boldogtalansága nem érdekel senkit. Többnyire őt magát sem érdekelte. Az esze mindig a játékon járt - tanulni, okulni próbált a csatákból. És nemcsak annak a bizonyos csatának a tanulságain töprengett el, de azon is, hogy mit tehettek volna a hangyok, ha okosabbak, s mit tesz majd ő, ha a hangyok valóban megcsinálják, amit kell. Ébren és álmában együtt élt a régi s a jövendő csatákkal, s olyan ellentmondást nem tűrően vitte magával parancsnokait, hogy azokat már-már megkörnyékezte a lázadás szelleme.
- Túl kedves vagy hozzánk - mondta Alai egy napon. - Miért nem haragszol ránk, amiért nem remekelünk minden egyes gyakorlat minden egyes pillanatában? Ha továbbra is így kényeztetsz bennünket, azt fogjuk hinni, hogy szeretsz minket.
Néhányan belekuncogtak a mikrofonba. Ender persze fölismerte az iróniát, és hosszú hallgatással válaszolt rá. Amikor nagy sokára megszólalt, mintha nem is hallotta volna Alai szemrehányását.
- Újra - mondta -, és ezúttal mellőzve minden önsajnálatot. - És megcsinálták újra és jól.
De ahogy nőtt a bizalmuk Ender mint parancsnokuk iránt, úgy tűnt el fokozatosan a barátságuk, amire még a hadiskolai napokból emlékeztek. Egymáshoz ugyanakkor közelebb kerültek; bizalmas ügyeiket egymással beszélték meg. Ender a tanáruk, a parancsnokuk volt, távoli, amilyen távolinak ő érezte Mazert, és éppoly követelő is.
Annál derekasabban küzdöttek. És Endert semmi sem vonta el a munkájától.
Legalábbis ébren nem. És éjszakánként is a szimulátor járt az eszében, amíg álomba nem merült. De attól kezdve más dolgok foglalkoztatták. Gyakran emlékezett vissza például az Óriás lassanként felbomló testére - de nem úgy, ahogy a számítógépe képelemei mutatták. Álmában az Óriás valóságos lény volt, még körüllengte a halál illata. Ilyenkor minden másképpen volt. Az Óriás bordái közül kinőtt kis faluban hangyok köszöntötték őt komoly képpel, ahogy a gladiátorok köszöntötték a szórakozni vágyó. Caesart, mielőtt meghaltak volna. Álmában nem gyűlölte a hangyokat, s ha tudta is, hogy elrejtették előle a királynőjüket, nem akarta felkutatni őt. Mindig gyorsan maga mögött hagyta az Óriás testét, és a játszótérre érve mindig ott találta a farkas alakot öltött, mindig gúnyolódó, ismerős arcokat viselő gyerekeket. Néha Petert ismerte föl köztük, néha Bonzót vagy Stilsont, Bemard-t; de bizony nemegyszer megesett az is, hogy némely vad teremtmény Alai volt és Shen, Dink és Petra; olykor meg Valentine, akivel álmában még azt is megtette, hogy víz alá nyomta, majd megvárta, míg megfullad. A lány küszködve, vergődve próbált kiszabadulni a keze közül, de aztán egyszer csak nem mozdult többé. Ő akkor kivonszolta a tóból, a tutajra fektette, s ott feküdt, arcán halotti vicsorgással. Ender sírva-üvöltve borult rá, egyre csak azt kiabálva, hogy játék volt az egész, csak játék, hogy ő csak játszott!…
Akkor Mazer Rackham fölrázta. - Kiabáltál álmodban - mondta. - Bocsánat - felelte Ender.
- Semmi baj. Eljött az újabb csata ideje.
Az iram egyre nőtt. Már rendszeressé vált a napi két csata, és Ender a minimálisra szorította le a gyakorlást. Míg a többiek pihentek, kihasználta az időt, s végignézte a régi felvételeket, hogy lássa, hol hibázott, s megpróbálja kitalálni, vajon mi történik legközelebb. Néha fel tudott készülni az ellenség újításaira, máskor meg nem.
- Szerintem maga csal - mondta egy napon Mazernek.
- Nocsak?
- Figyeli a gyakorlatozásaimat. Látja, hogy min dolgozom. Bármit csinálok, mintha mindenre föl volna készülve.
- Amit látsz, annak túlnyomó része számítógépes szimulálás - felelte Mazer. - A számítógép úgy van beprogramozva, hogy az újításaidra csak azután válaszoljon, amikor már alkalmaztad őket valamelyik csatában.
- Akkor a számítógép csal.
- Több alvásra volna szükséged, Ender. Csakhogy Ender nem tudott aludni. Éjszakánként mind tovább és tovább feküdt ébren, és az alvás egyre kevésbé volt számára pihentető. Túl gyakran ébredt föl éjszakánként - maga sem tudta, azért-e, hogy többet gondolkodhasson a játékról, vagy mert menekül az álmai elől. Olyan volt, mintha valaki arra kényszerítené álmában, hogy újból élje át legrosszabb emlékeit, de úgy, mintha valóságosak volnának. Ezek mellett az éjszakák mellett immár a nappalok tűntek álomszerűnek. Elfogta a félelem, hogy játék közben túl fáradt lesz, hogy majd nem tud elég világosan gondolkodni. Ha belekezdett, a játék feszültsége fölébresztette, de ekkor meg az a gondolat kínozta, hogy észrevenné-e, ha elmebeli képességei megfogyatkoznának.
És mintha valóban tartani kellett volna ettől. Már nem volt csata, melyben ne veszített volna el pár vadászgépet. Az ellenség többször is rákényszerítene, hogy a szándékoltnál nagyobb gyengeséget áruljon el; máskor meg úgy kifárasztották, hogy a győzelme legalább annyira a szerencsén, mint az eredményes stratégián múlott. Mazer megvető arccal nézte végig a játékot.
- Nézd meg ezt - mondta. - Ezt nem kellett volna csinálnod. - És Ender újrakezdte a parancsnokaival való gyakorlást, hogy valamiképpen megőrizze bennük a harci szellemet; de néha, gyengeségük, hibáik láttán, utat engedett csalódottságának.
- Néha hibázunk - súgta egyszer Petra, mintha segítséget kért volna.
- Néha meg nem - válaszolta Ender. A lány kaphat segítséget, de nem tőle. Ő tanít - Petra meg találjon magának barátokat a többiek között.
Aztán volt egy olyan csata is, amely majdnem vereséggel végződött. Petra túl messzire vitte a haderejét, s épp egy olyan pillanatban döbbent rá védtelenségükre, amikor Ender nem volt mellette. Percek alatt elveszített mindent, csak két hajója maradt meg. Ender ekkor talált rá, s utasította, hogy azt a kettőt vigye el egy bizonyos irányba. A lány azonban nem válaszolt. Megszűnt minden mozgás. Még egy perc, és az a két vadászgép is elvész.
Ender rögtön megértette, hogy túlerőltette a lányt épp mert olyan kiváló volt, sokkal gyakrabban és sokkal nehezebb körülmények között számított a játékára, mint kevés kivételtől eltekintve az összes többiére. De most nem volt rá idő, hogy Petráért aggódjon, vagy hogy bűntudatot érezzen azért, amit vele tett. Szólította Bolond Tomot, hogy vegye irányítása alá a két megmaradt vadászgépet, s máris ment tovább, hogy visszahozza az elveszettnek tűnő csatát; Petra ugyanis kulcshelyzetben volt, és most Ender egész stratégiája szétesett. Ha az ellenség nem ennyire mohón és ügyetlenül próbálja kihasználni az előnyét, Ender alulmaradt volna. Shen azonban észrevette, hogy az egyik ellenséges csoport túl tömör alakzatot formál, s egyetlen láncreakcióval eltörölte őket. A keletkezett résen át Tökfej Tom elvezette a két életben maradt vadászgépet, s ezzel óriási zűrzavart támasztott az ellenség soraiban. A végén ugyan az ő, valamint Shen hajóit is megsemmisítették, de addigra meg már Fly Molo uralta a helyzetet, s feltette a koronát a győzelemre.
Amikor lezajlott a csata, Ender hallotta, amint Petra kiabálva próbál mikrofonközelbe jutni.
- Mondjátok meg neki, hogy sajnálom, fáradt voltam, nem tudtam gondolkodni, ennyi volt az egész, mondjátok meg Endernek, hogy sajnálom.
A következő gyakorlaton nem vett részt, s amikor újra megjelent, már nem volt olyan gyors, mint azelőtt, s nem volt olyan merész sem. Jóformán mindaz eltűnt belőle, ami jó parancsnokká tette. Ender legföljebb már csak a rutingyakorlatokban, a szorosan ellenőrzött feladatok végrehajtásánál tudta hasznát venni. A lány nem volt bolond; tudta, mi történt. Ám azt is tudta, hogy Ender nem tehetett mást, s ezt meg is mondta a fiúnak.
Ettől még tény maradt, hogy Petra tönkrement, pedig korántsem ő volt a leggyengébb az osztagparancsnokai között. Ez figyelmeztetés volt, nem rakhat többet a parancsnokaira, mint amennyit el tudnak viselni. Ezentúl nem oszthatta be őket, valahányszor szüksége volt az ügyességükre - észben kellett tartania, milyen gyakran vettek részt a csatában. Pihentetnie is kellett őket, s ez azt jelentette, hogy néha olyanokkal indult harcba, akikben valamivel kevésbé bízott meg. Ahogy enyhítette a rájuk nehezedő nyomást, úgy növelte önnön terhelését.
Késő éjszaka fájdalomra ébredt. Véres volt a párnája, s a szájában is a vér ízét érezte. Lüktetve szaggattak az ujjai. Álmában a saját öklét harapdálta; még szivárgott belőle a vér.
- Mazer! - kiáltotta. Rackham fölébredt, s nyombán hívta az orvost.
Miközben a doktor ellátta a sebet, Mazer azt mondta:
- Én nem törődöm vele, Ender, hogy mennyit eszel, de az önmagad ellen irányuló kannibalizmus még nem fog kiszabadítani ebből az iskolából.
- Aludtam - felelte erre Ender. - Nem akarok kikerülni a Parancsnokképzőből.
- Helyes.
- De a többiek. Akiknek nem sikerült. - Miről beszélsz?
- Akik előttem voltak. A többi tanítványa, akik nem jutottak a gyakorlatok végére. Velük mi lett?
- Nem jutottak a végére. Ennyi az egész. Nem büntetjük meg azokat, akik elbuknak. Egyszerűen csak nem jutnak tovább.
- Mint Bonzo.
- Bonzo?
- Hazament.
- Nem úgy, mint Bonzo.
- Akkor hát mi történik? Mi lett velük? Amikor elbuktak…
- Mit számít az, Ender? Ender nem válaszolt.
- Egyikük sem bukott el a kiképzésüknek ezen a pontján. Petrával szemben te követtél el hibát, Ender. Majd meggyógyul. Attól még Petra Petra marad, ahogy te te vagy.
- Ő egy rész abból, ami én vagyok. Ő az, amit csinált belőlem.
- Te nem fogsz elbukni, Ender. Ilyen hamar nem. Volt már néhány forró pillanatod, de mindig győztél. Nem tudod, hol kezdődnek a korlátaid, de ha már elérted őket, akkor sokkal gyengébb vagy, mint gondoltam.
- Meghalnak? - Kik?
- Akik elbuknak.
- Nem, nem hálnak meg. Az ég szerelmére, fiam, hiszen játék az, amit csinálsz!
- Azt hiszem, Bonzo meghalt. Erről álmodtam tegnap éjjel. Visszaemlékeztem, hogy milyen volt, amikor fejjel az arcába mentem. Biztosan visszanyomtam az orrát az agyába. A szeméből vér folyt ki. Azt hiszem, ott helyben szörnyethalt.
- Csak álom volt.
- Mazer, én nem akarok ilyeneket álmodni. Félek elaludni. Folyton olyasmik járnak a fejemben, amikre nem akarok visszaemlékezni. Peregnek az életem képei, mintha valami képmagnó volnék, amin valaki az életem legszörnyűbb jeleneteit akarná megnézni.
- Nem adhatunk neked gyógyszert, ha netalán ebben reménykednél. Sajnállak, amiért rosszakat álmodsz. Hagyjuk égve a villanyt éjszakánként?
- Ne tréfáljon velem! - mondta Ender bosszúsan. Én attól félek, hogy meg fogok bolondulni.
Az orvos végzett a kötözéssel. Mazer szólt neki, hogy elmehet, s ő elment.
- Valóban ettől félsz? - kérdezte Mazer.
Ender elgondolkodott, s már nem volt benne olyan biztos.
- Álmomban - mondta - sohasem tudom biztosan, hogy én vagyok-e én.
- A különös álmok biztonsági szelepként működnek, Ender. Életedben először most egy kis nyomás alatt tartalak. A tested igyekszik ezt valahogy ellensúlyozni, ennyi az egész. Már nagyfiú vagy, ideje, hogy leszokj az éjszakai félelmekről.
- Rendben van - felelte Ender. Úgy döntött, többé nem beszél Mazernek az álmairól.
Telt az idő a naponkénti csatákkal, míg végül Ender beleszokott az önpusztítás gyakorlatába. Sokat fájt a gyomra. Fűszermentes diétára fogták, de hamarosan mindentől elment az étvágyó.
- Egyél - nógatta Mazer, s ilyenkor a fiú gépiesen ételt rakott a szájába. De ha senki nem mondta, hogy egyen, akkor nem evett.
Századparancsnokai közül újabb kettő idegei mondták fel a szolgálatot úgy, ahogy korábban Petráéi; a maradékra még nagyobb nyomás nehezedett. Ekkor már minden csatában háromszoros vagy négyszeres volt az ellenség túlereje; s ha számára rosszabbra fordultak a dolgok, készségesen vissza is vonult, hogy aztán sorait átrendezve mind tovább és tovább nyújtsa a csatát. Néha órákig tartott a küzdelem, mire az utolsó ellenséges hajó is megsemmisült. Ender rászokott, hogy harc közben váltogassa az osztagparancsnokokat: a kimerülőfélben lévők helyére pihenteket állított be.
- Tudod - mondta egy ízben Bean, amikor épp átvette Forró Leves négy megmaradt vadászgépe irányítását -, ez a játék már nem olyan szórakoztató, mint régebben volt.
És egy napon, gyakorlás közben, amikor Ender épp az osztagparancsnokokkal volt elfoglalva, egyszer csak elsötétedett a szoba, s ő a padlón tért magához. Az arca véres volt, mert beverte az irányítógombokba.
Ágyba fektették; három napig feküdt súlyos betegen. Rémlett, mintha álmában arcokat látott volna, de ezek nem voltak valóságos arcok - és ezt akkor is tudta, amikor úgy gondolta, hogy látja őket. Néha azt gondolta, Valentine arca az, máskor meg hogy Peterés olykor a hadiskolai barátait ismerte jól, olykor a hangyokat, akik épp élve boncolták őt. Egyszer nagyon valószerűnek találta a fölébe hajló Graff ezredest, aki halkan beszélt hozzá, mint egy szerető apa - de aztán fölébredt, és csak az ellenségét, Mazer Rackhamet találta ott.
- Ébren vagyok - szólt Ender.
- Látom - felelte Mazer. - Elég sok időbe telt. Ma lesz egy csatád.
Ender tehát fölkelt, harcolt, és megnyerte a csatát. De aznapra nem volt több csata, így aztán megengedték, hogy korán lefeküdjön. Vetkőzés közben remegett a keze.
Éjszaka azt hitte, kezek simogatják szelíden. Szerető, gyengéd kezek. Azt álmodta, hogy hangokat hall. - Nem bánt vele kedvesen.
- Nem volt rá utasításom.
- Mennyi ideig bírhatja? Teljesen össze van törve. - Elég ideig. Már majdnem vége.
- Ilyen hamar?
- Még néhány nap, és túljut rajta.
- Hogy tudja majd megcsinálni, ha már most ilyen állapotban van?
- Gyönyörűen. Még ma is jobban harcolt, mint eddig bármikor.
Álmában a hangok mintha Graff ezredestől és Mater Rackhamtől származtak volna. De hát az álmok már csak ilyenek voltak, a legnagyobb őrültségek is előfordulhattak bennük; mert Iám, most is azt álmodta, hogy az egyik hang így beszél: - Látni sem bírom, hogy ez a dolog mit művel vele. - Mire a másik hang azt felelte: - Tudom. Én is szeretem őt. - De aztán ezek ketten átváltoztak Valentine-ná és Alaijá, és álmában eltemették őt. De ahol a testét beásták a földbe, ott egy domb nőtt, s a kiszáradt testébe, akárcsak az Óriáséba, beleköltöztek a hangyok.
Csupa-csupa álom. Ha valaha szerették vagy sajnálták, az is csak az álmaiban fordult elő.
Fölkelt, megvívott és megnyert egy újabb csatát. Aztán visszafeküdt, megint elaludt; megint álmodott, újra felkelt, újra győzött, lefeküdt, aludt, és alig-alig vette észre, hogy az ébrenlét mikor vált át alvásba. De nem is érdekelte.
A következő napja volt az utolsó a Parancsnokképzőben, noha ő nem tudott róla. Amikor fölébredt, Mater Rackham nem volt a szobájában. Lezuhanyozott, felöltözött; és várta, hogy Mater kinyitja az ajtót. De Mater nem jött. Ender elfordította a kilincset. Az ajtó kinyílt.
Véletlenül engedte Mater szabadon ezen a reggelen? Nem volt mellette senki, aki megmondja, hogy ennie kell, hogy gyakorolnia kell, hogy aludnia kell. Szabad volt. Csak éppen nem tudta, mitévő legyen. Átfutott az agyán, hogy megkereshetné a századparancsokait, hogy beszélhetne velük szemtől szemben, de nem tudta, hol lehetnek. Abból, amit ő róluk tudott, akár húsz kilométerre is lehettek. Bolyongott hát az alagutakban, aztán kikötött az étteremben, megreggelizett, miközben néhány tengerész nem messze tőle disznó vicceket mesélt egymásnak, amiket Ender már nem értett. Utána átment a szimulátorterembe, hogy gyakoroljon. Szabad volt ugyan, de más tennivaló nem jutott az eszébe.
Mater ott várt rá. Ender lassú léptekkel ment be a szobába. Talán még csoszogott is - fáradt volt és eltompult.
Mater összehúzott szemöldökkel nézett rá.
- Ébren vagy, Ender?
Mások is voltak a szimulátorteremben. Ender agyán átfutott a kérdés, hogy vajon miért vannak ott, de annyira nem érdekelte, hogy meg is kérdezze. Gondolta, nem érdemes; úgysem mondja meg neki senki. A szimulátor vezérlőpultjához lépett, s kezdésre készen leült melléje.
- Ender Wiggin - szólt Mazer -, légy szíves, fordulj meg. A mai játék egy kis magyarázatot igényel. Ender megfordult. Ránézett a szoba hátulsó végében összegyűlt emberekre. Legtöbbjüket még sohasem látta. Voltak közöttük civil ruhásak is. Nem értette, hogy például Anderson mit keres itt, és távollétében ki visel gondot a Hadiskolára. Graff láttán eszébe jutott a tó a Greensboro melletti erdőben, és szeretett volna hazamenni. Vigyél haza, mondta némán Graffnak. Álmomban azt mondtad, hogy szeretsz. Vigyél haza.
De Graff csak biccentett, ami köszönés volt, nem pedig ígéret, Anderson meg egyenesen úgy tett, mintha nem is ismerné.
- Kérlek, Ender, figyelj rám. Ma van az utolsó vizsgád a Parancsnokképzőben. A megfigyelők azért jöttek, hogy értékeljék, mit tanultál. Ha inkább azt szeretnéd, hogy ne legyenek idebent, megkérjük őket, hogy egy másik szimulátoron keresztül figyeljenek.
- Maradhatnak. - Az utolsó vizsga. Ha ennek a napnak vége lesz, talán megpihenhet.
- Mivel ma alaposan megvizsgáljuk, mire vagy képes, és nemcsak a már sokszor gyakoroltakat végeztetjük el veled, hanem olyan kihívásokkal is szembesítünk, amilyenekkel még nem találkoztál, a mai csata egy új elemet is fog tartalmazni A helyszín egy bolygó körüli térség lesz. Ez befolyásolja majd az ellenség stratégiáját, téged pedig rögtönzésre kényszerít. Kérlek, ma összpontosíts a játékra.
Ender közelebb intette magához Mazert, és halkan megkérdezte:
- Én vagyok az első a tanítványok közül, aki eljutott idáig?
- Ha ma győzöl, Ender, te leszel az első tanítvány, aki ezt véghezviszi. Ennél többet nem áll módomban mondani.
- Nos, nekem módomban áll meghallani.
- Megsértődhetsz, ha akarsz, de csak holnap. Ma méltányolnám, ha minden gondolatodat a vizsgára összpontosítanád. Ne hagyjuk kárba veszni mindazt, amit már megcsináltál. Nos, hogyan fogsz boldogulni a bolygóval?
- Valakit mögé kell állítanom, ha nem akarom, hogy vakfolt legyen.
- Úgy van.
- És a gravitáció hatással lesz az üzemanyagszintekre - olcsóbb lemenni, mint föl.
- Igen.
- A kis doktor bevethető bolygó ellen? Mazer arca megmerevedett.
- Egyik invázióban sem támadtak meg a hangyok polgári lakosságot, Ender. Te dántőd el, ésszerű-e olyan stratégiát alkalmaznod, amely megtorlást vonhat maga után.
- Csak a bolygó az újdonság?
- Vissza tudsz emlékezni, mikor adtam neked utoljára egyetlen új vonással bővített csatát? Biztosíthatlak, hogy ma nem leszek hozzád kegyes. Felelősséggel tartozom a flottának, nem engedhetek át a vizsgán másodosztályú tanulót. Mindent be fogok dobni ellened, Ender, amit csak tudok; egyáltalán nem óhajtok kedvezni neked. Gondold végig mindazt, amit magadról tudsz, meg amit a hangyokról tanultál, s akkor van rá esélyed, hogy juss valamire.
Mazer kiment a szobából.
- Ott vagytok? - szólt bele Ender a mikrofonba. - Mind itt vagyunk - válaszolta Bean. - Kicsit későn kezdjük ma a gyakorlatozást, nem gondolod? Tehát nem mondták meg az osztagparancsnokoknak. Ender eljátszott a gondolattal, hogy elárulja nekik, számára milyen fontos ez a csata, de aztán úgy döntött, igazán nem segítene rajtuk, ha még ezzel a gonddal is meg kellene birkózniuk.
- Bocsánat - mondta. - Elaludtam. Nevettek. Nem hitték el.
Mintegy bemelegítésül végigvette velük a manővereket. A szokottnál több időbe telt, míg kitisztult az agya, míg összpontosítani tudott a parancsra, de aztán rákapcsolt, és már nem okozott gondot a gyors reagálás és helyzetfelismerés. Vagy legalábbis hitte, hogy így van.
Kivilágosodott a szimulátorernyő. Ender várta a játék megjelenését. Mi lesz, ha ma átmegyek a vizsgán? Jön egy újabb iskola? Újabb egy- vagy kétévnyi kimerítő gyakorlatozás, újabb elszigetelődés, aztán megint egy év, amikor hol ide, hol oda tesznek, mialatt semmilyen értelemben nem vagyok ura a saját életemnek? Megpróbált visszaemlékezni rá, hogy hány éves. Tizenegy. Hány évvel ezelőtt lett tizenegy éves? Hány napja? Itt kellett bekövetkeznie, itt, a Parancsnokképzőben, de nem emlékezett vissza a napra. Talán észre sem vette. Senki sem vette észre, legföljebb Valentine.
És miközben a játékra várt, azt kívánta, bárcsak elveszíthetné, egyszerűen, csúfosan és végérvényesen elveszíthetné a csatát, hogy kizárnák a gyakorlatozásból, mint Bonzót, és megengednék, hogy hazamenjen. Bonzót visszaküldték Cartagenába. Ő is szívesen látott volna egy Greensboróba szóló útiparancsot. A siker azt jelenti, hogy minden folytatódik. A bukás azt, hogy hazamehet.
Nem, ez nem igaz, ellenkezett magában. Szükségük van rám, és ha kudarcot vallok, nem lesz semmiféle otthon, ahová haza lehetne menni.
És mégsem hitte el. Hiába tudta az eszével, hogy ez az igazság, valahol a lelke mélyén nem hitte igazán, hogy szükségük volna rá. Mazer unszolása csak valami újabb trükk, újabb fogás, amivel el akarják érni, hogy azt tegyem, amit szerintük tennem kell. Ez is csak egy módszer arra, hogy ne hagyják nyugton. Hogy hosszú-hosszú időre meggátolják a semmittevésben.
Aztán feltűnt az ellenséges alakzat, és Ender fáradtsága kétségbeeséssé változott.
Az ezerszeres túlerőben lévő ellenségtől zöld fényben égett az egész szimulátor. Tucatnyi különféle alakzatú csoportjaik állandóan változtatták az alakjukat, a helyzetüket, s közben látszólag véletlenszerű mintákat rajzoltak fel a szimulátormezőre. Nem talált közöttük utat - az imént még üresnek látszó hely egykettőre bezárult, majd felbukkant egy másik helyen, s az imént még átjárhatónak látszó alakzat egy csapásra megváltozott, fenyegető falként meredezett előtte. A bolygó a mező túlsó szélén volt; Ender úgy tudta, hogy mögötte s még azon is túl, amit a szimulátor be tudott fogni, éppilyen sok ellenséges hajót vonultattak fel.
Az ő flottája ezzel szemben húsz csillaghajóból állt, melyekhez egyenként mindössze négy vadászgép tartozott. Ismerte jól e négyvadászos csillaghajókat: régimódiak, lomhák voltak, ráadásul a kis doktoraik csak félakkora távolságra lőttek, mint az újabbak. Tehát nyolcvan vadászgép a legalább ötezer, de lehet, hogy tízezer ellenséges hajóval szemben.
Hallotta, milyen nehezen veszik osztagparancsnokai a levegőt; a mögötte lévő megfigyelőállások felől egy halk szitkozódás is megütötte a fülét. Jólesett, hogy az egyik felnőtt is észrevette: ez nem becsületes vizsga. Nem mintha számított volna bármit is. Nyilvánvaló volt, hogy a tisztességnek ehhez a játékhoz nincs semmi köze. Meg se kísérelték, hogy a legkisebb esélyt is megadják neki a sikerhez. Bármin mentem is eddig keresztül, sohasem úgy álltak hozzá, hogy át fognak engedni.
Lelki szemei előtt megjelent Bonzo, dühös barátai gyűrűjében, ahogy fenyegetően megállnak vele szemben; Bonzót a hiúsága révén tudta rákényszeríteni, hogy egymaga küzdjön meg vele. Itt ezzel bajosan érne célt. A rátermettségével sem tudja meglepni az ellenséget, ahogy az idősebb fiúkkal tette a harcteremben. Mazer kívül-belül ismerte Ender képességeit.
A háta mögött idegesen köhécseltek és izegtek-mozogtak a megfigyelők. Lassan ráeszméltek, hogy Ender nem tudja, mitévő legyen.
Már nem érdekel, gondolta Ender. Tartsátok meg magatoknak a játékotokat. Miért kellene játszanom, ha még egy aprócska esélyt sem adtok?
Mint a legutolsó hadiskolai játékában, amikor két hadtestet küldtek ellene.
És nyilván Beannek is épp ebben a pillanatban jutott eszébe az a játék, mert az ő hangja szólalt meg a fejhallgatóban
- Ne felejtsétek el, hogy az ellenség kapuja lent van. Molo, Leves, Vlad, Dumper és Bolond Tom mind nevettek. Ők is emlékeztek rá.
És nevetett Ender is. Olyan mulatságos volt. Miközben a felnőttek halálos komolyan veszik az egészet, a gyerekek csak játszanak, úgy belefeledkezve a játékba, hogy még el is hiszik, amíg a felnőttek egy váratlan pillanatban túl nem lőnek a célon, be nem keményítenek - és ilyenkor a gyerekek bizony átlátnak az ő játékukon. Hagyjuk ezt most, Mazer. Nem bánom, átmegyek-e a vizsgáján vagy sem, betartom-e a szabályait vagy sem. Ha maga csalhat, csalhatok én is. Nem tűröm, hogy ilyen tisztességtelen eszközökkel verjen meg - inkább én verem meg tisztességtelenül.
Abban az utolsó hadiskolai csatában úgy tudott győzni, hogy nem vett tudomást az ellenségről, nem vett tudomást a saját veszteségeiről, csak tört előre, egyenesen az ellenség kapujára.
És az ellenség kapuja lent volt.
Ha megszegem ezt a szabályt, többé nem engedik meg, hogy parancsnok legyek. Túl veszélyes volna. Soha többé nem kellene játszanom. És ez a győzelem.
Gyorsan belesuttogott a mikrofonba. Parancsnokai fogták a flotta rájuk eső részét, és egy vastag lövedéket formáltak magukból, amolyan hengerfélét, amivel aztán célba vették a legközelebbi ellenséges alakzatot. Az meg se próbálta visszaverni, inkább hívta befelé, hogy teljesen körülzárhassa, mielőtt elpusztítja őket. Annyit már Mazer is a javamra írhat, gondolta Ender, hogy végre megtanultak tisztelni. Ebből legalább időt nyerhetek.
Ender eközben ide-oda táncolt, hol lefelé, hol északnak, hol keletnek, majd ismét lefelé, látszólag nem követve semmiféle utat, ám mégis mindig egy kicsit közelebb-közelebb jutva az ellenséges bolygóhoz. Egy idő után az ellenség kezdett összezárulni körülötte - és akkor Ender alakzata felbomlott, s a flottája szinte beleolvadni látszott a zűrzavarba. A nyolcvan vadászgép szemre teljesen összevissza, vaktában lövöldözött az ellenséges hajókra, s ki-ki saját, eleve reménytelenségre kárhoztatott útján furakodott be a hangy hajóhad belsejébe.
Pár percnyi csatározás után azonban Ender megint súgott valamit osztagparancsnokainak, mire a megmaradt vadászgépek közül egy tucat ismét zárt alakzatba rendeződött. Csakhogy most már az ellenség egyik legterjedelmesebb alakzatának túloldalán, ahová rettentő veszteségek árán jutottak el. És íme, több mint a fele távolságot megtették már az ellenséges bolygó felé.
Az ellenség már érti, gondolta Ender. És nyilván Mazer is érti, mit csinálok.
Csak esetleg nem hiszi el, hogy megcsinálom. Hát, annál jobb nekem.
Ender kicsiny flottája hol erre, hol arra lódult; hol előreküldött két-három vadászt, mintha támadni akarna, majd meg gyorsan visszavonta őket. Az ellenség összezárult körülöttük; a gyilkos hadműveletet a kint szétszórtan csatangoló, de most villámgyorsan berendelt hajók és alakzatok hajtották végre. Szinte harapófogóba zárták, menekülésről szó sem lehetett. Nagyszerű, mondta magában Ender. Közelebb. Gyertek még közelebb.
És megint súgott egy parancsot, mire a hajók kövekként kezdtek zuhanni a bolygó felszíne felé. E csillaghajók és vadászgépek nem tudtak ellenállni az atmoszférában keletkezett súrlódási hőnek. Endernek azonban esze ágában sem volt elmenni az atmoszféráig; ellenben mihelyt zuhanásra váltottak, a kis doktorokat mind egyetlen pontra irányították. Magára a bolygóra.
Egy, kettő, négy, hét vadászgépe robbant fel. Az egész valami szerencsejátékra hasonlított, ahol az volt a tét, megéri-e egyetlen hajója is, hogy lőtávolba kerüljön. Az egész nem tart sokáig - csak be tudják fogni a bolygó felszínét. Csak egy pillanatot dr. Készülékkel, ennyit akarok, semmi mást. Lehet, hogy a számítógép meg se tudja mutatni, mi történik egy bolygóval, ha a kis doktor megtámadja, villant fel Enderben a gondolat. Akkor mit csinálok? Rákiáltok, hogy "bumm, meghaltál"?
Ender levette a kezét az irányítógombokról, és odahajolt, hogy lássa, mit történik. Az ellenséges bolygó itt volt előtte, a hajó már belehullott a gravitációs kútjába. Biztosan lőtávolon belül van, gondolta Ender. Lőtávolban kell lennie, csak a számítógép nem boldogul vele.
És ekkor a szimulátor ernyőjét félig betöltő bolygófelszín pezsegni kezdett, majd megjelent egy foltnyi robbanás, és törmelékeket hajigált Ender vadászgépei felé. A fiú megpróbálta elképzelni, mi játszódhat le a bolygó belsejében. Az erőtér nő, egyre nő, a molekulák szétrobbannak, de sehol nincs hely, ahová a szétváló atomok mehetnének.
Három másodperc kellett a bolygó felrobbanásához; a fényes porgomolyag csak úgy zúdult kifelé. Ender vadászgépei az első távozók között tűntek el a szeme elől, s a szimulátor már csak a háttérben várakozó csillaghajók nézőpontját tudta közvetíteni. A hadművelet oly közeli volt, ahogyan azt Ender elképzelte. A felrobbanó bolygó gömbje sebesen tágult, az ellenséges hajók nem menekülhettek előle. És magával vitte a már nem is olyan kicsi kis doktort, melynek erőtere egy fénypontnyi lobbanásban szedett ízekre maga mögött minden hajót.
A doktor erőtere csak a szimulátor határvonalán veszített a hatásából. Két-három ellenséges hajó elsodródott. Ender csillaghajói nem robbantak fel. De ott, ahol a hatalmas ellenséges flotta meg az általuk védelmezett bolygó volt, most semmi említésre méltó dolgot nem lehetett látni. Egy sárgöröngy indult növekedésnek, ahogy a gravitáció újból gyűjtögetni kezdte a törmelékeket. E forrón izzó s szemmel láthatóan forgó rög persze sokkal kisebb volt, mint előtte ama világ. Tömegének nagy részét továbbra is kifelé úszó felhő alkotta.
Ender levette a fejhallgatóját, mely megtelt osztagparancsnokai ujjongásával, s csak ekkor figyelt fel rá, hogy körötte a szobában is hangzavar uralkodik. Egyenruhás férfiak nevetve, kiáltozva ölelgették egy
mást, mások sírtak, még olyan is volt, aki letérdelt, vagy arcra borulva feküdt a földön - és Ender tudta, hogy ezek imádkoznak. Nem értett az egészből semmit. Az egész valami tévedésnek tűnt, hiszen dühösnek kellett volna lenniük.
Graff ezredes eltépte magát a többiektől, s odament Enderhez. Folytak a könnyek az arcán, de közben mosolygott. Lehajolt, széttárta a karját, Ender legnagyobb megdöbbenésére megölelte, magához szorította, és azt suttogta
- Köszönöm, köszönöm, Ender. Az Isten áldjon meg, Ender.
Aztán jöttek a többiek is, s a kezét rázva gratuláltak. Próbálta felfogni, mi lehet ez. Átment volna a vizsgán? Akkor ő győzött, nem ezek itt, no persze hamis győzelemmel, hiszen csalt; akkor hát miért tesznek úgy, mintha becsületes küzdelemben győzött volna?
A tömeg ekkor szétvált, és az emberek között Mazer Rackham lépdelt feléje. Enderhez érve nyújtotta a kezét.
- A nehezebbet választottad, fiú. Mindent vagy semmit. Végezni velük vagy végezni velünk. De az ég rá a tanúm, nem is tehettél volna más. Gratulálok. Legyőzted őket, vége az egésznek.
Vége. Legyőztem őket. Ender nem értette. - Magát győztem le.
Mazer nevetett, harsogó nevetése betöltötté a szobát.
- Nem velem játszottál, Ender! Amióta az ellenséged lettem, sohasem játék volt az, amiben részt vettél. Ender nem értette a tréfát. Nagyon sok játékban vett már részt, és rettenetes árat fizetett érte. Most elfogta a düh.
Mazer kinyújtotta a kezét, és megfogta a vállát.
Ender lerázta magáról. Mazer ekkor elkomolyodott, és így szólt
- Ender, az utóbbi hónapokban te voltál a flottáink hadvezére. Ez volt a Harmadik Invázió. Nem játszmák voltak, hanem igazi csaták, melyekben nem másokkal, hanem a hangyokkal harcoltál. Megnyertél minden ütközetet, és ma utoljára a saját világukon csaptál össze velük, ahol ott voltak a királynőik is mind, és te végérvényesen legyőzted őket. Soha többé nem támadnak ránk. És ezt te vitted véghez. Te.
Igazi volt. Nem játék. Ender agya túl fáradt volt, hogysem felfoghatta volna. Nem fénypontok a levegőben, hanem igazi hajók, igazi hajókkal küzdött, igazi hajókat semmisített meg. Igazi volt a világ, amit fölrobbantott, átadva ezzel őt a feledésnek. Kitérve a jókívánságok elől, tudomást sem véve kezekről, szavakról, örvendezésről, átvágott a sokaságon. A szobájába érve lehányta magáról a ruhákat, bemászott az ágyába, és már aludt is.

Arra ébredt, hogy rázzák. Beletelt egy percbe, míg fölismerte őket. Graff és Rackham. Hátat fordított nekik. Hagyjatok aludni.
- Ender, beszélnünk kell veled - mondta Graff. Ender szembefordult velük.
- A tegnapi csata óta a Földön éjjel-nappal a videókat nézik.
- Tegnapi? - Tehát átaludt egy teljes napot.
- Hős vagy, Ender. Mindenki látta, mit csináltál. Te és a többiek. Nem hinném, hogy van kormány a Földön, amelyik ne szavazta volna meg neked a legmagasabb kitüntetést.
- Mind megöltem őket, ugye? - kérdezte Ender.
- Kiket? - kérdezte vissza Graff. - A hangyokat? Így volt elképzelve.
- Erre ment ki az egész háború - hajolt közelebb Mazer is.
- Az összes királynőjüket. Vagyis megöltem az összes gyereküket és mindent a világon.
- Ők döntöttek így, amikor megtámadtak bennünket. Nem a te hibád volt. Ennek így kellett lennie. Ender megragadta Mazer egyenruháját, belekapaszkodott, lehúzta magához, hogy az arcuk egy vonalba került.
- Nem akartam mind egy szálig megölni őket! Senkit sem akartam megölni! Nem vagyok gyilkos! Nektek nem én kellettem, gazemberek, nektek Peter kellett, mégis velem csináltattátok meg. Csalással vittetek bele! - Elsírta magát. Már nem volt ura önmagának.
- Persze hogy csalással vittünk bele. Pontosan erről volt szó - mondta Graff. - Csalni kellett, különben nem csináltad volna meg. Kutyaszorítóban voltunk. Olyan parancsnokra volt szükségünk aki beleérző képességénél fogva úgy tud gondolkodni, mint a hangyok, aki megérti őket, és ki tudja számítani a viselkedésüket. Akiben van annyi szánalom, hogy el tudja nyerni alárendeltjei szeretetét, és tökéletes gépként tud együtt dolgozni velük - tökéletesen, akár a hangyok. Csakhogy egy ilyen részvétteljes ember sohasem válhatott volna azzá a gyilkossá, akire nekünk szükségünk volt. Az ilyen nem tudott volna a mindenáron győzni akarás szándékával csatába menni. Ha tudtad volna, miről van szó, sohasem csináltad volna meg. Ha meg olyan ember lettél volna, aki megcsinálja akkor is, ha tudja, akkor meg sohasem lettél volna képes rá, hogy kellőképpen megértsd a hangyokat.
- És az illetőnek gyereknek kellett lennie, Ender vette át a szót Mazer. - Te fürgébb voltál, mint én. Jobb voltál, mint én. Én már túl öreg és túl óvatos vagyok. Tisztességes ember, aki tudja, mit jelent a háború, nem adhatja bele szívét-lelkét a csatába. De te nem tudtad. Gondoskodtunk róla, hogy ne tudd. Vakmerő voltál, sziporkázóan okos és fiatal. Erre a feladatra születtél.
- Ugye, a hajóinkkal pilóták is mentek?
- Igen.
- Én parancsot adtam a pilótáknak, hogy menjenek a biztos halálba, és nem tudtam, mit teszek.
- De ők tudták, Ender, és mégis mentek. Ők tudták, miről van szó.
- Engem soha nem kérdeztek meg! Soha semmiről nem mondták meg az igazat!
- Fegyvernek kellett lenned, fiam. Mint egy puskának, mint a kis doktornak, amelyik tökéletesen működik, noha nem tudja, mit vesznek vele célba. Mi céloztunk veled. Miénk a felelősség. Ha valami rossz dolog történt, azt mi követtük el.
- Meséljék el később - mondta Ender. Lecsukódott a szeme.
- Ne aludj el, Ender - rázta meg Mazer Rackham. Most nagyon fontos dologról van szó.
- Velem már végeztek - válaszolta Ender. - És most hagyjanak békén.
- Épp azért vagyunk itt, hogy megpróbáljuk elmondani neked - magyarázta Mazer. - Ők még egyáltalán nem végeztek veled. De nem ám. Őrületes dolgok vannak odalent. Háborút akarnak kirobbantani. Az amerikaiak azt állítják, hogy a Varsói Szerződés támadásra készül, azok meg ugyanezt mondják a Hegemónról. Még huszonnégy órája sincs, hogy véle a hangy háborúnak, és odalent a világ újból harcolni akar, méghozzá ugyanolyan elkeseredetten, mint mindig. És mindegyikük miattad aggodalmaskodik. És mind téged akarnak. Azt akarják, hogy te, mint a történelem legnagyobb hadvezére, vezesd a csapataikat. Az amerikaiak, a Hegemón, mindenki, csak a
Varsói Szerződés nem, mert ők holtan szeretnének látni téged.
- Nekem úgy is jó - mondta Ender.
- El kell vinnünk innen. Az Erósz tele van orosz tengerészekkel, és a Polemarkhosz is orosz. Bármelyik pillanatban kitörhet a vérengzés.
Ender ismét hátat fordított nekik. Ezúttal hagyták. De nem aludt el. Hallgatta őket.
- Ettől féltem, Rackham. Túl keményen megdolgoztatta. A kisebb előőrsök némelyike várhatott volna, míg vége nem lesz. Adhatott volna neki néhány napi pihenőt.
Maga is kezdi, Graff? Most próbálja eldönteni, hogyan csinálhattam volna jobban? Nem tudja, mi történt volna, ha nem erőltetem. Senki sem tudja. Csináltam, ahogy csináltam, és sikerült. Elsősorban az számít, hogy sikerült. Vésse az eszébe ezt a védekezést, Graff. Még magának is szüksége lehet rá.
- Sajnálom.
- Látom, mi lett vele. Liki ezredes szerint könnyen lehet, hogy maradandó károsodást szenved, bár én ezt nem hiszem. Nagyon erős gyerek. Nagy győzni akarás volt benne, és győzött.
- Ne meséljen nekem erőről Tizenegy éves kölyök. Hagyja kicsit pihenni, Rackham. Még nem következett be a robbanás. Talán őrt állíthatnánk az ajtaja elé.
- Esetleg állítsunk őrt egy másik ajtó elé, mintha az volna az ő szobája.
- Azt is lehet.
Elmentek. Ender újra elaludt.

Észrevétlenül múlt fölötte az idő, s ha megtorpant is, legföljebb pillanatokra. Egy ízben fölriadt néhány másodpercre, mert valami szorította, majd tompa, de makacs fájdalommal egyre lejjebb és lejjebb nyomta a kezét. Odanyúlt s kitapogatta; egy tű szúródott a vénájába. Ki akarta húzni, de oda volt ragasztva, s hogy feltépje, ahhoz túl gyenge volt. Máskor arra neszelt föl a sötétben, hogy mellette valakik mormolnak és szitkozódnak. A füle még csengett a hangos lármától, amely fölébresztette, de már nem emlékezett rá, mi volt az a zaj.
- Gyújtsátok föl a lámpákat-mondta valaki. Máskor meg mintha halkan sírdogált volna mellette valaki. Lehet, hogy egy nap telt el így, lehet, hogy egy hét; az álmaiból ítélve akár hónapok is lehettek. Álmában mintha újból végigélte volna az egész életét. Itta az Óriás italát, elment a farkas-gyermekek mellett, ismét átélte szörnyű halálukat, a szüntelen gyilkolást; hallotta, amint egy hang azt suttogja az erdőben: "Meg kell ölnöd a gyerekeket, mert csak így juthatsz el a világ végére." Ő válaszolni próbált: "Én soha senkit nem akartam megölni. Soha senki nem kérdezte meg tőlem, akarok-e ölni." De az erdő kinevette. És amikor leugrott a világ végi szikláról, volt, hogy nem felhők kapták el, hanem egy vadászgép, amely elvitte egy olyan helyre, ahonnan jól láthatta a hangyok világának felszínét, s újra meg újra végignézhette, hogyan virágzik ki a halál a bolygón azután, hogy dr. Készülék működésbe lépett. Egyre közelebb és közelebb kerülve a bolygóhoz, azt is jól ki tudta venni, hogyan robbannak, hogyani lobbannak egyenként föl, majd válnak hamuvá a hangyok a szeme előtt. És ott volt a királynő, akit körülvettek a gyerekek… igen ám, de a királynő anya volt, a gyerekek pedig Valentina meg a többiek, akiket a Hadiskolából ismert. A Bonzo-arcú ott feküdt, dőlt a vér szeméből-orrából, és azt mondta: "Neked nincs becsületed." És minden álma végén ott volt a tükör, vagy egy víztócsa, vagy egy űrhajó fémfelülete, egyszóval olyasmi, amiben megláthatta az arcát. Először mindig Peter arca volt az, véresen, a szájából kilógó kígyófarokkal, de idővel lassan átváltozott az ő arcává. Öreg és szomorú volt az arca, a szeme sok-sok milliárdnyi legyilkoltat gyászolt - de mégis az ő szeme volt az, s ebben megnyugodhatott.
Ender ebben a világban sok-sok életnyi időt élt át a Ligaháború öt napja alatt.
Amikor újra fölébredt, sötétben feküdt. Messziről robbanások tompa robaját hallotta. Hallgatózott. Kis idő múlva halk lépteket hallott.
Megfordult, de már akkor le is csapott a keze arra, aki ilyen settenkedve akart rátámadni. A ruhájánál fogva húzta le az illetőt a térde felé, hogy megölje, ha kell.
- Ender, én vagyok az, én!
Megismerte a hangot. Mintha millió év messzeségéből bukkant volna fel az emlékei közül.
- Alai.
- Salaam, zöldfülű. Mi az, meg akartál ölni?
- Igen. Azt hittem, te akarsz engem megölni.
- Nem akartalak fölébreszteni. De legalább látom, hogy maradt benned némi életösztön. Mazer már úgy beszélt rólad, mintha növénnyé változtál volna.
- Megpróbáltam. Mi ez a robaj?
- Itt háború folyik. Nálunk elsötétítés van, hogy biztonságban legyünk.
Ender lelógatta a lábát az ágy szélén, s fél akart ülni. De nem tudott. Iszonyúan fájt a feje, a szemét se tudta rendesen kinyitni tőle.
- Ne ülj fel, Ender. Minden rendben van. Úgy néz ki, hogy megnyerhetjük. A Varsói Szerződésből nem mindenki tartott a Polemarkhosszal. Sokan átjöttek, amikor a Sztrategosz közölte velük, hogy te hű vagy a Nemzetközi Flottához.
- Én aludtam.
- Akkor hazudott. Ugye, nem terveztél álmodban árulást? Néhány orosz azok közül, akik átjöttek, elmesélte, hogy amikor a Polemarkhosztól azt a parancsot kapták, hogy keressenek meg és öljenek meg téged, hát majdnem őt ölték meg. Akármit éreznek is mások iránt, téged szeretnek, Ender. Az egész világ végignézte a csatáinkat. Éjjel-nappal mentek a videók. Némelyiket én is láttam. Ráadták a hangodat is, ahogy adod a parancsokat. Minden megvan, semmit sem cenzúráztak. Remek anyag. Te vagy a nagy siker a videókon.
- Nem hinném - mondta Ender.
- Vicceltem. Hé, elhiszed végre? Megnyertük a háborút. Úgy vágytunk rá, hogy felnőjünk, és harcolhassunk benne, és közben végigcsináltuk az egészet. Úgy értem, még most is gyerekek vagyunk, Ender, és mégis mi csináltuk meg. - Alai nevetett. - Te voltál az, akárhogy nézzük is. Jó voltál, főnök. Nem tudom, hogy húztál ki bennünket az utolsóból, de megcsináltad. Jó voltál.
Ender felfigyelt rá, hogy Alai múlt időt használ. Jó voltam.
- Hát most milyen vagyok, Alai? - Most is jó vagy.
- És mire?
- Hát… akármire. Millió katona van, aki a világegyetem végére is elmenne veled.
- Nem akarok elmenni a világegyetem végére.
- Hát hová akarsz menni? Ők mindenhová követnek téged.
Haza akarok menni, gondolta Ender, csak nem tudom, hol van a haza.
A tompa dübörgés elhallgatott. - Hallgasd csak - mondta Alai.
Füleltek. Nyílt az ajtó. Valaki állt ott. Egy kis alak. - Vége van - mondta. Bean volt az. És mintegy a szavai igazolásául kigyulladtak a fények.
- Szervusz, Bean - mondta Ender. - Szervusz, Ender.
Petra lépett be mögötte, Dink kezét fogva. Odamentek Ender ágyához.
- Nicsak, fölébredt a hős! - mondta Dink.
- Ki győzött? - kérdezte Ender.
- Mi győztünk, Ender - felelte Bean. - Ott voltál.
- Ennyire azért ő sem hülye, Bean. Úgy értette, hogy most ki győzött. - Petra megfogta Ender kezét. - A Földön fegyverszünetet kötöttek. Már napok óta folytak a tárgyalások, s végül megegyeztek abban, hogy elfogadják a Locke javaslatot.
- Ő nem tud a Locke javaslatról…
- Az egész nagyon bonyolult, de itt annyi a jelentősége, hogy az NF továbbra is megmarad, csak éppen a Varsói Szerződés nélkül. A Varsói Szerződés tengerészei tehát hazamennek. Azt hiszem, Oroszország azért ment bele, mert a szláv rabszolgáik épp most robbantottak ki lázadást. Sok baja volt mindenkinek. Itt körülbelül ötszázan haltak meg, de a Földön rosszabb volt.
- A Hegemón lemondott - fűzte hozzá Dink. Odalent teljes őrület van. De kit érdekel?
- Te jól vagy? - kérdezte Petra, s kezével odanyúlt Ender fejéhez. - Halálra rémítettél bennünket. Azt mondták, megbolondultál, mire mi azt mondtuk, ők bolondultak meg.
- Megbolondultam - mondta Ender -, de azt hiszem, jól vagyok.
- Ezt mikor döntötted el? - tudakolta Alai.
- Amikor azt hittem, hogy meg akarsz ölni, és úgy határoztam, hogy én öllek meg előbb. Úgy sejtem, a szívem mélyén gyilkos vagyok. De inkább vagyok élő, mint halott.
Nevetve helyeseltek neki. Akkor Ender sírva fakadt, és átölelte a legközelebb álló Beant és Petrát.
- Hiányoztatok - mondta. - Úgy szerettelek volna már látni benneteket.
- Pedig elég csúnyák lehetünk - felelte Petra, és megcsókolta az arcát.
- Nekem csodálatosak vagytok - mondta Ender. Azokat hajszoltam agyon a leghamarabb, akikre a legnagyobb szükségem volt. Milyen rosszul terveztem.
- Most már mindenki rendbe jött - nyugtatta meg Dink. - Egyikünknek sem ártott meg, hogy öt napig elsötétített szobákban kellett lapulnunk egy elkerülhetetlen háborúban.
- Ugye, többé nem kell a parancsnokotoknak lennem? - kérdezte Ender. Nem akarom, hogy megint parancsolnom kelljen valakinek.
- Senkinek sem kell parancsolnod - mondta Dink -, de azért te mindig a parancsnokunk leszel. Elcsendesedtek egy időre.
- És most mit csinálunk? - kérdezte Alai. - A hangy háborúnak vége, a földinek is odalent, de még az itteninek is. Most mihez fogunk kezdeni?
- Gyerekek vagyunk - felelte Petra. - Talán iskolába küldenek bennünket. Törvény van rá. Az embernek tizenhét éves koráig iskolába kell járnia.
Ezen mindnyájan nevettek. Nevettek, míg a könnyek végig nem csorogtak az arcukon.

Tizenötödik fejezet
A HALOTTAK SZÓSZÓLÓJA

Szellő sem borzolta a tó sima felszínét. A két férfi egymás mellett ült a fedélzeten, melyhez hozzákötöttek egy kis fatutajt. Graff beakasztotta a lábát a kötélbe, és behúzta, majd visszaengedte és újra behúzta a tutajt.
- Le fog fogyni.
- Van olyan stressz, ami hízlak és van olyan, amelyik fogyaszt. Én vegyszerekből álló lény vagyok.
- Nehéz lehetett.
- Igazából nem - vont vállat Graff. - Tudtam, hogy fel fognak menteni.
- Néhányan nem voltunk benne olyan biztosak. Egy ideig mintha megtébolyodtak volna az emberek. Gyerekekkel való rossz bánásmód, gondatlanságból elkövetett gyilkosság - azok a Bonzo és Stilson haláláról készült videók tényleg hátborzongatóak. Végignézni, amit az egyik gyerek a másikkal művel…
- Szerintem nagyrészt azok a videók mentettek meg engem. Az ügyészség megszerkesztette őket, mi viszont bemutattuk a teljes anyagot. Abból kiderült, hogy Ender nem volt provokátor. Ezután már könnyű volt kitalálni, mi történt. Elmondtam, hogy én megtettem, amit hitem szerint meg kellett tennem az emberi faj megmentéséért, és a dolog bevált; megszereztük a bírák egyetértését abban, hogy a vádnak minden kétséget kizáróan be kell bizonyítani, Ender az általunk nyújtott kiképzés nélkül is megnyerte volna a háborút. A többi már egyszerű volt. Háborús kényszerhelyzet.
- Nekünk mindenesetre nagy megkönnyebbülést jelentett, Graff. Tudom, sokat veszekedtünk, és arról is tudok, hogy az ügyészség felhasználta maga ellen a beszélgetéseinket tartalmazó szalagokat. De én már akkor tudtam, hogy magának van igaza, és felajánlottam, hogy tanúskodom maga mellett.
- Tudok róla, Anderson. Az ügyvédeim megmondták.
- Hát akkor most mit csinálunk?
- Nem tudom. Még pihenek. Összegyűlt néhány évnyi szabadságom. A nyugdíjig elég lesz, és ott van mindenféle bankokban a soha föl nem vett fizetésem is. Megélek a kamataiból is. Lehet, hogy semmit se fogok csinálni.
- Jól hangzik. De én nem bírnám ki. Nekem már három különböző egyetem vezetését ajánlották fel, azon az alapon, hogy pedagógus vagyok. Hiába mondom, nem hiszik el, hogy a Hadiskolából engem egyes-egyedül a játék érdekelt. Gondolom; inkább a másik ajánlatot fogom elfogadni.
- A bizottsági tagságot?
- Most, hogy lezajlottak a háborúk, ideje, hogy újra előkerüljenek a játékok. Majdnem olyan lesz, mintha vakációznánk. Csak huszonnégy csapat van a ligában. Ámbár azután, hogy ennyi éven át csak röpködni láttuk a gyerekeket, a futball olyan lesi, mintha folyton, ütnék-vernék egymást.
Nevettek. Graff felsóhajtott, s a lábával eltolta a tutajt.
- Ez a tutaj is. Maga biztosan nem tudja kezelni.
Graff tagadóan rázta meg a fejét. - Ender építette.
- Ügy van. Ez volt az a hely, ahová elhozta.
- Még a nevére is írattuk. Gondoskodtam róla, hogy bőséges jutalmat kapjon. Mindig lesz annyi pénze, amennyi kell neki.
- Ha egyáltalán visszaengedik, és használhatja.
- Soha nem fogják visszaengedni.
- Még ha Démoszthenész próbálja is rávenni, hogy térjen haza?
- Démoszthenész már nincs a hálózatban. - Hát ez meg mit jelentsen? - húzta föl Anderson a fél szemöldökét.
- Démoszthenész visszavonult. Egyszer s mindenkorra.
- Maga tud valamit, vén pernahajder. Maga tudja, kicsoda Démoszthenész.
- Hogy ki volt.
- Mondja már el nekem is!
- Nem.
- Ez már nem vicc, Graff.
- Én eddig se vicceltem.
- Legalább azt árulja el, hogy miért. Sokan hittük azt, hogy Démoszthenészből egy napon hegemón lesz.
- Erre még esély sem volt soha. Nem, még Démoszthenész politikai kreténekből álló csőcseléke sem tudta rávenni a Hegemónt, hogy Endert visszahozza a Földre. Ender túlontúl veszélyes.
- Csak tizenegy éves. Illetve már tizenkettő.
- Annát veszélyesebb, mert könnyen lehet befolyásolni. Ender nevével csodákat lehet művelni az egész világon. Ő a gyermekisten, a csodatévő, aki élet és halál fölött rendelkezik. Minden csip-csup zsarnokjelölt meg akarná kaparintani, hogy a hadserege élére állítsa; s figyelje, felsorakozik-e mögéje a világ, vagy gyáván meglapul félelmében. Ha Ender lejönne a Földre, ide akarna jönni; hogy pihenhessen, hogy megmentse a gyerekkorából, amit még tud. De soha nem engednék meg neki, hogy pihenjen.
- Értem. Elmagyarázta ezt valaki Démoszthenésznek?
- Démoszthenész magyarázta el valaki másnak - mosolyodott el Graff. - Valakinek, aki úgy tudta volna használni Endert, mint senki más, hogy kormányozza és ilyenné formálja a világot.
- Ki az?
- Locke.
- Épp Locke érvelt amellett, hogy Ender maradjon az Erószon.
- A dolgok nem mindig olyanok, amilyeneknek látszanak.
- Ez nekem túl bonyolult, Graff. Mondja el a játékszabályokat; de pontosan, hogy értsem. Árulja el, kik a játékvezetők. Hol az eleje és hol a vége. Kik a győztesek és kik a vesztesek; aztán mindenki mehet haza a feleségéhez.
- Időnként kapok jegyeket egyik-másik mérkőzéshez, rendben?
- Igazából nem marad itt, és nem megy nyugdíjba, igaz?
- Igaz.
- Benne lesz a hegemóniában, igaz?
- Én vagyok az új gyarmatügyi miniszter.
- Szóval ezen dolgoznak.
- Már csak azt várjuk, hogy megérkezzenek a jelentések a hangyok gyarmatvilágairól. Úgy értem, léteznek, termőképesek, lakások, ipar, minden a helyén, és a hangyok mind halottak. Minden a legnagyobb rendben. Hatályon kívül fogjuk helyezni a népességkorlátozási törvényeket.
- Melyeket mindenki gyűlöl…
- És mindén harmadik, negyedik és ötödik csillaghajóra szállhat, és útnak indulhat az ismert és ismeretlen világok felé.
- És menni fognak az emberek?
- Az emberek mindig mennek. Mindig. Mindig azt hiszik, hogy jobb életük lehet, mint a régi világban.
- Az ördögbe is, még az is előfordulhat.

Ender először azt hitte, majd ha a dolgok rendeződnek, vissza fogják vinni a Földre. De most, hogy lassacskán már egy éve nyugalom volt, látnia kellett, hogy nem viszik vissza; mert sokkal több hasznát veszik így, ha megmarad egy puszta névnek s történetnek, mint amennyi kényelmetlenséget okozna hús-vér emberként.
És ott volt még Graff ezredes bűnügye, amit hadbíróság elé vittek. Csamradzsnagar admirális mindent elkövetett, hogy Ender ne kísérhesse figyelemmel, de kudarcot vallott; Ender is megkapta az admirálisi rangot, és ezúttal kivételesen ragaszkodott is a rang kínálta előnyökhöz. Megnézte a Stilsonnal és a Bonzóval vívott párharcáról készült felvételeket, a holttesteket ábrázoló fotókat, meghallgatta a pszichológusok és az ügyvédek vitáját arról, hogy itt gyilkosság történt-e, vagy önvédelemből követték-e el, amit elkövettek. Endernek megvolt a maga véleménye, de őt nem kérdezte senki. A tárgyalás során valójában ellene irányult minden támadás. Az ügyész okos volt, közvetlenül nem vádolta őt, de történtek kísérletek arra, hogy beteg, torz, beszámíthatatlan személyiségnek állítsák be őt.
- Ne is törődj vele - mondta Mazer Rackham. A politikusok félnek tőled, de még nem tudják tönkretenni a híredet. Majd csak harminc év múlva, amikor már a történészek is rád vetik magukat.
Ender nem izgatta magát a hírneve miatt. Míg szenvtelenül nézte a videókat, magában jól szórakozott. Harc közben megöltem tízmilliárd hangyot, éppoly eleveneket és okosakat, mint amilyenek az emberek, pedig ezek a hangyok nem is indítottak egy harmadik támadást ellenünk, és senkinek eszébe se jut, hogy ezt bűnnek nevezze.
Bűnei ólomsúllyal nehezedtek rá; Stilson és Bonzo halála se nehezebb, se könnyebb nem volt, mint a többi.
És így, ezzel a teherrel várta az üres hónapok elmúlását, míg a világ, melyet megmentett, úgy dönt, hogy hazatérhet.
Barátai nehéz szívvel, egyenként hagyták el; hazahívta őket a család s a szülőváros, hogy hősnek kijáró tisztelettel fogadják a megtérőket. Ender megnézte az eseményekről készített videókat, s meghatódott, hogy barátai minden alkalommal Ender Wiggin dicséretét zengik, aki mindenre megtanította, s végül győzelemre vezette őket. Ám amikor hívták, amikor kérték, hogy hozzák haza őt is, azt a részt kivágták a felvételekből, s az ilyen kéréseket senki sem hallotta.
Ebben az időben a véres Ligaháború utáni takarítás volt az egyetlen munka az Erószon, s közben szüntelenül érkeztek a jelentések az egykori hadihajókról, melyek felderítőkké alakulva tárták föl a hangy gyarmatvilágokat.
Az Erószon nyüzsgőbb volt az élet, mint valaha, mivel a jövendő telepesek itt készültek fel az üres hangy világokra vezető útjukra, most több volt itt az ember, mint bármikor is a háború alatt. Amennyire engedték, Ender is részt vett e munkában, noha arra senki sem gondolt, hogy ez a tizenkét éves fiú talán békében is éppoly tehetséges, mint volt a háborúban. Ő azonban türelemmel viselte, hogy a többiek hajlamosak keresztülnézni rajta, és megtanulta, hogy javaslatait, terveit a rá hallgató néhány felnőttön keresztül dobja be a köztudatba, és tűrje el azt is, hogy az illetők mindezt a sajátjukként tálalják. Ha aggódott is, nem azért, hogy végre elismerjék őt, hanem hogy a munkát végezzék el.
Egyedül a telepesek rajongását nem tudta elviselni. Már rendre elkerülte azokat az alagutakat, ahol ők laktak, mert mindig fölismerték - a világ jól az emlékezetébe véste az arcát -, és ilyenkor magasra csapott a sikongó kiáltozás, sűrű ölelések közepette gratuláltak, megmutatták a róla elnevezett gyerekeiket, elmondták, mennyire megszakad érte a szívük, amiért olyan fiatal, és bezzeg ők nem hibáztatják egyik gyilkosságért sem, hisz nem ő tehetett róla, és különben is még csak gyerek volt…
Bújt előlük, amennyire csak tudott.
De volt közöttük egy, aki elől nem tudott elbújni. Aznap Ender nem tartózkodott az Erószon. Mivel épp a csillaghajók burkolatán esedékes munkákkal ismerkedett, fölment a komppal az új csillagközi hajójárathoz. Csamradzsnagar ugyan mondta neki, hogy tiszthez nem illő ez a fajta mechanikus munka, ám Ender azt felelte, az ő kitanult mesterségének manapság nincs nagy keletje, ezért épp ideje, hogy egy másik mesterséget is kitanuljon.
A sisakrádióján keresztül szóltak neki; hogy valaki várja, jöjjön be, mihelyt tud. Endernek senki olyan nem jutott az eszébe, akivel szívesen találkozna, ezért egyáltalán nem sietett. Behelyezte a pajzsot a hajó ansible-ja fölé, aztán a fogó segítségével végiglépdelt a hajó burkolatán, s végül behúzta magát a zsilipbe.
A nő az öltözőszoba előtt várt rá. Egy pillanatra elöntötte a bosszúság, amiért még ide is beengedtek egy telepest, ahová azért jött, hogy valahol egyedül lehessen, de aztán amikor közelebbről is megnézte, és rájött, hogy a fiatal nő valójában kislány, már tudta, hogy ismeri őt.
- Valentine - mondta.
- Szervusz, Ender.
- Mit keresel itt?
- Démoszthenész visszavonult. Nemsokára elindulok az első telepescsoporttal.
- Ötven év, mire odaérsz…
- A hajón lévőknek csak kit év.
- De ha az életben még egyszer visszatérsz, mindenki, akit csak ismertél a Földön, halott lesz már…
- Épp erre gondoltam én is. És reménykedtem; hogy valaki, akit az Erószon ismerek, velem jön majd. - Nem akarok elmenni egy olyan világra, amit a hangyoktól loptunk. Csak haza szeretnék menni.
- Ender, te soha nem fogsz visszamenni a Földre. Mielőtt útnak indultam volna, gondoskodtam róla. A fiú szótlanul nézett rá.
- Most mondom meg neked, hogy ha gyűlölni akarsz, rögtön az elejétől gyűlölhess.
Bementek Ender kicsiny kabinjába, és a lány ott mindent elmagyarázott. Peter azt akarta, hogy Ender a Hegemón tanácsának a védelme alatt térjen vissza a Földre.
- Ahogy most állnak a dolgok, Ender, ez azt jelenti, hogy valójában Peter uralkodna feletted, mivel a tanács fele pillanatnyilag azt teszi, amit Peter akar. Akik meg nem lettek Locké ölebei, azokat másképpen tartja a hatalmában.
- Tudják, ki ő valójában?
- Igen. A közvélemény nem tudja, de a magas rangú emberek ismerik őt. Ez ma már nem számít. Túl nagy a hatalma ahhoz, hogy a többiek a kora miatt aggodalmaskodnának. Hihetetlen dolgokat művel, Ender.
- Észrevettem, hogy az egy évvel ezelőtti egyezményt Locke-ról nevezték el.
- Ez volt a frontáttörés. A közérdekű hálózatokból ismert barátain keresztül tette meg a javaslatot; és utóbb Démoszthenész is támogatta. Erre a pillanatra várt, hogy felhasználja Démoszthenésznek a tömegekre, Locke-nak meg az értelmiségre gyakorolt befolyását, s így hozzon létre valami említésre méltó dolgot. Ami aztán megakadályozott egy valóban komisz háborút, amely akár évtizedekig is eltarthatott volna.
- Úgy döntött, hogy államférfi lesz?
- Azt hiszem, igen. De cinikus pillanataiban - melyből elég sok akad - már kifejtette nekem, hogy ha megengedte volna a Liga teljes szétesését, akkor apránként kellett volna leigázni az egész világot. Ugyanezt egyszerre is megteheti viszont, amíg létezik a Hegemónia.
- Erről ráismerek - bólintott Ender.
- Mulatságos, nem? És ez a Peter ment meg sokmilliónyi életet.
- Miközben én milliárdszámra gyilkoltam.
- Nem ezt akartam mondani.
- Szóval föl akart engem használni?
- Voltak veled tervei, Ender. A megérkezésedkor nyilvánosan leleplezte volna magát, s az összes video szeme láttára találkozott volna veled. Íme, Ender Wiggin bátyja, aki történetesen nem más, mint maga a nagy Locke, a béke kikovácsolója. Melletted egész felnőttnek nézett volna ki. És a testi hasonlóság erősebb köztetek, mint valaha. Utána már simán át tudta volna venni a hatalmat.
- Miért akadályoztad meg benne?
- Ender, nem lettél volna boldog, ha életed hátralévő részét Peter gyalogjaként kell eltöltened.
- Miért nem? Eddig is másvalaki gyalogjaként éltem az életem.
- Akárcsak én. Megmutattam Peternek a bizonyítékokat, melyeket én gyűjtöttem össze, és ami elég ahhoz, hogy a nyilvánosság előtt bebizonyosodjon: ő egy elmebajos gyilkos. Ott voltak a megkínzott mókusok színes felvételei, s néhány monitorkép is arról, hogy hogyan bánt veled. Nem volt könnyű összeszedni őket, de amikor meglátta, rögtön hajlandó volt odaadni érte azt, amit akartam. És én a te és a magam szabadságát akartam.
- Az én felfogásom szerint nem az a szabadság, hogy beköltözöm azoknak a házába, akiket megöltem.
- Ender, ami történt, megtörtént. Az ő világaik ma már üresek, míg a miénk tele van. És mi magunkkal vihetjük azt, amit az ő világaik nem ismertek soha a nyüzsgő városokat, tele emberekkel, akiknek saját, egyéni életük van, akik szeretik és gyűlölik egymást, s azt is tudják, hogy miért. Az összes hangy világon nem többet, mint egyetlen történetet mesélhettek el; ha mi ott leszünk, a világ megtelik történetekkel, melyeknek naponta rögtönzünk majd más és más befejezést. Ender, a Föld Peteré. S ha most nem jössz velem, meg fog magának kaparintani, s addig használ, míg azt is megbánod, hogy a világra születtél. Egyetlen esély maradt a számodra, hogy elmenj.
Ender nem szólt semmit.
- Tudom, mire gondolsz, Ender. Arra, hogy én is csak korlátozni akarlak, akárcsak Peter, vagy Graff, vagy a többiek közül bárki.
- Átfutott az agyamon.
- Köszönd az emberi fajnak. Senki sem irányítja a saját életét, Ender. A legokosabb, amit tehetsz, hogy jó embereket választasz irányítókul, olyanokat, akik szeretnek téged. Én nem azért jöttem ide, mert gyarmatosító akarok lenni. Azért jöttem, mert eddigi életemet annak a bátyámnak a társaságában töltöttem, akit gyűlölök. Most itt az alkalom, hogy megismerjem az öcsémet, akit szerettem, még mielőtt túl késő lesz, mert végérvényesen elmúlik a gyerekkorunk.
- Ehhez már most is túl késő van.
- Tévedsz, Ender. Azt hiszed, felnőtt vagy, aki már belefáradt és beleunt mindenbe, holott a szíved mélyén éppen úgy gyerek vagy, mint én. Titokban tarthatjuk mindenki előtt. Te kormányzod a kolóniát, én meg politikafilozófiai műveket írok, s közben sejtelmük se lesz róla, hogy az éj leple alatt beosonunk egymás szobájába, ahol dámázni fogunk, és hatalmas párnacsatákat vívunk.
Ender nevetett, pedig felfigyelt olyasmikre, amiket a lány túl mellékesen mondott, hogysem véletlen lehessen.
- Kormányozom?
- Én Démoszthenész vagyok, Ender. A távozásom nagy port vert fel. Nyilvános bejelentéssel, miszerint annyira hiszek a gyarmatosítási mozgalomban, hogy az első hajóval magam is el szándékozom utazni. Ugyanakkor a gyarmatügyi miniszter, bizonyos Graff nevű egykori ezredes, közölte, hogy a telepeshajó pilótája a nagy Mazer Rackham, a telep kormányzója pedig Ender Wiggin lesz.
- Engem is megkérdezhettek volna. - Magam akartalak megkérdezni. - De hát már bejelentették.
- Nem. Holnap fogják, feltéve, hogy beleegyezel. Mazer néhány órája egyezett bele odaát az Erószon. - mindenkinek elmondod, hogy te vagy Démoszthenész? Egy tizennégy éves lány?
- Nekik csak annyit mondunk, hogy Démoszthenész is a telepesekkel tart. Hadd töltsék az elkövetkező ötven órát az utaslista böngészésével, találgatva, vajon melyik lehet közülük a Locke-kor nagy népvezére.
- Te már most is nagyon jó szórakozol, Val - ingatta a fejét nevetve Ender.
- Nem látom okát, miért ne tehetném.
- Rendben van - mondta Ender. - Megyek. Akár még kormányzóként is, amíg te és Mazer ott vagytok, hogy segítsetek. A képességeim mostanában nincsenek igazán kihasználva.
A lány ekkor elsikkantotta magát, és a nyakába ugrott, pontosan úgy, mint akármelyik tizenéves lány, aki megkapta öccsétől a rég áhított ajándékot.
- Egy dolgot azonban szeretnék tisztázni, Val figyelmeztette Ender. - Nem miattad megyek. Nem azért megyek, hogy kormányzó lehessek, vagy mert itt unatkozom. Azért megyek, mert jobban ismerem a hangyokat, mint bárki élő ember, és ha odamegyek, talán jobban meg tudom érteni őket. Elloptam a jövőjüket; csak úgy fizethetem vissza a tartozásomat, ha azzal kezdem, hogy megnézem, mit tanulhatok a múltjukból.

Sokáig tartott az út. Mire a végére értek, Val már befejezte könyve első kötetét a hangy háborúk történetéről, s az ansible-on keresztül, Démoszthenész neve alatt már el is küldte a Földre. Ami pedig Endert illette, ő nyert valamit, ami jobb volt, mint az utasok talpnyaló hízelgése. Most, hogy megismerték, elnyerte a szeretetüket és a tiszteletüket.
Keményen dolgozott az új világon, inkább meggyőződéssel kormányozott, mint parancsokkal, s mindenki máshoz hasonlóan ő is alaposan kivette a részét az önfenntartó gazdaság kiépítéséből. A legfontosabb munkája azonban - s ebben mindenki egyetértett annak felderítése volt, hogy mi maradt itt a hangyok után; hogy van-e olyasmi az elhagyott szerkezetek, gépek között vagy kint a mezőkön, amit az emberi lények fel tudnak használni, amiből tanulni tudnak. Nem voltak könyvek, amikből kiolvashatták volna a hangyoknak effélékre nem volt szükségük. Ők mindent az emlékezetükben őriztek, s ha valamit elgondoltak, az annyi volt, mintha ki is mondták volna, így aztán a halálukkal meghalt a tudományuk is.
És mégis. Abból, hogy állataik lakhelyét és élelmiszerraktáraikat erős tető védte, Ender megtudta, hogy a tél kemény lesz, sok hó fog esni. A sövényekbe épített, kifelé mutató, hegyes karók azt tudatták vele, hogy a termésre vagy az állatokra a portyázó vadak jelentenek veszélyt. A malom elárulta, hogy a gazzal felvert kertekben termő, undorító ízű, hosszúkás alakú gyümölcsöket megszárítják és lisztet őrölnek belőlük. És ama hevederféleségekből, melyeket egykor a szülők használtak, hogy kicsinyeiket magukkal vihessék a mezőre, megértette, hogy még ha a hangyok nem sokra becsülték is az egyéniséget, azért a gyerekeiket szerették.
Az élet kialakult, teltek-múltak az évek. A telepesek faházakban laktak, s a hangyok alagútjait raktározásra használták, vagy műhelyeket rendeztek be bennük. Már egy választott tisztviselőkből álló tanács kormányozott, úgyhogy Ender, akit továbbra is kormányzónak szólítottak, valójában csak bírói szerepet töltött be. Előfordultak bűnügyek és csetepaték a sok-sok nyájasság és együttműködés mellett; voltak, akik szerették egymást, és voltak, akik nem emberi világ volt. Nem várták különösebb lelkesedéssel az ansible minden új adását, s a Földön híres nevek immár keveset jelentettek a számukra. Az egyetlen név, amit ismertek, Peter Wigginé, a Föld hegemónjáé volt; az ide érkező hírek mind a békéről, a virágzásról szóltak, s hogy hatalmas hajók indultak a földi naprendszer partjairól, hogy az üstököspajzs mellett elhaladva feltöltsék a hangy világokat. Hamarosan újabb telepek fognak létesülni ezen a világon, Ender világán, leendő szomszédaik már félúton járnak - de ez sem érdekelt senkit. Majd segítenek az újonnan érkezetteknek, ha már itt lesznek, megtanítják őket mindarra, amit ők már megtanultak; de most csak élték az életüket, melyben az volt a fontos, hogy ki kivel házasodik össze, ki beteg, mikor van a palántázás ideje, s hogy miért kellene fizetnem neki, ha egyszer a borjú, amit megvettem tőle, három hónap múlva megdöglött.
- Otthonra találtak itt - mondta Valentine. - Senkit sem érdekel, hogy Démoszthenész a kortárs történelemről írott művének már a hetedik kötetét küldi el. Itt senki nem fogja elolvasni.
Ender megnyomott egy gombot, mire a képernyőjén megjelent a következő oldal.
- Roppant ihletett mű, Valentine. Hány kötetes lesz, mire befejezed?
- Már csak egy hiányzik. Ender Wiggin története. - És mit csinálsz, vársz a megírásával, amíg meghalok
- Nem. Csak írom, és ha elérkezem a mai napig, akkor abbahagyom.
- Nekem jobb ötletem van. Írd addig a napig, amikor megnyertük a végső csatát. Ott hagyd abba. Amit azóta csináltam, abból semmi sem éri meg, hogy leírják.
- Lehet - felelte Valentine. - De lehet, hogy nem.

Az ansible hírét hozta, hogy az új telepesek hajója már csak egyévnyire van tőlük. Arra kérték Endert, keressen nekik egy helyet, ahol letelepedhetnének, közel legyen az ő kolóniájához, hogy tudjanak kereskedni egymással, de azért elég messze ahhoz, hogy külön kormányozhassák magukat. Ender helikopterre szállt, s elindult a felfedezőútra. Magával vitt egy gyereket is, egy Abra nevű tizenegy éves fiút; ő még csak hároméves volt, amikor a telep megalakult, nem is emlékezett más világra. Olyan messzire repültek, amíg csak el tudta vinni őket a helikopter, ott aztán tábort ütöttek éjszakára, és másnap reggel szemügyre vették a vidéket.
A harmadik reggelen Endernek az a kényelmetlen érzése támadt, mintha már járt volna ezen a helyen. Körbenézett, új föld volt, soha nem látta még. Kiáltott Abra után.
- Hahó, Ender! - kiáltott vissza Abra. Egy alacsony, de meredek lejtésű dombon állt. - Gyere föl! Ender fölkapaszkodott; léptei nyomán kifordult a gyep a puha talajból:
- El tudod ezt hinni? - kérdezte Abra, s lefelé mutatott.
A domb üreges volt. A közepén lévő jókora, félig vízzel teli mélyedést homorú lejtők vették körül, melyek vészesen dőltek a víz fölé. A domb az egyik irányba egy V alakú völgyet alkotó két hosszú gerincnek engedett utat, míg a másik irányban egy fehér sziklakiszögellést lehetett látni, amely úgy vigyorgott, mint egy koponya, melynek egy fa nőtt ki a szájából.
- Olyan, mintha egy óriás halt volna meg itt mondta Abra -, a föld pedig megnőtt, hogy betakarja a tetemét.
Ender végre rájött, miért látszott olyan ismerősnek. Az Óriás teste. Túl sokszor játszott itt gyerekként, hogy ne ismerje föl a helyet. Csak éppen lehetetlen volt. A hadiskolai számítógép nem láthatta ezt a vidéket. Messzelátóját a tájnak arra a részletére irányozta, melyet nagyon jól ismert, egyszerre félve és reménykedve, hogy meglátja azt, ami ahhoz a helyhez tartozik.
- Hinták és csúszdák. Mászórudak. Ha benőtte is a növényzet, a formák így is félreérthetetlenek voltak. - Ezt csakis építhette valaki - szögezte le Abra. 
Nézd azt a koponyát, az nem kő, nézd csak meg. Az beton.
- Tudom - felelte Ender. - Nekem építették.
- Mi?
- Ismerem ezt a helyet, Abra. A hangyok építették nekem.
- A hangyok ötven évvel azelőtt, hogy mi idejöttünk, mind egy szálig meghaltak.
- Igazad van, a dolog képtelenség, én azonban tudom, amit tudok. Nem kellett volna magammal hozzalak, Abra. Lehet, hogy veszélyes. Ha elég jól ismertek ahhoz, hogy ezt a helyet megépítsék, lehet, hogy azt tervezték…
- Hogy bosszút állnak rajtad. - Amiért megöltem őket.
- Akkor ne menj, Ender. Ne tedd azt, amire ők akarnak rávenni.
- Ha bosszút akarnak állni, Abra, én nem bánom. De nem biztos, hogy azt akarnak. Talán így jutottak el a legközelebb ahhoz, hogy szóba álljanak velem Hogy üzenjenek nekem.
- Nem tudnak írni, olvasni.
- Talán épp azt tanulták, amikor meghaltak.
- Hát, ha te elmégy valamerre, én bizony nem maradok itt. Megyek veled.
- Nem. Túl fiatal vagy még, nem kockáztathatod, hogy…
- Ugyan! Te Ender Wiggin vagy! Ne mondd nekem, mit tehetnek tizenegy éves gyerekek!
Beszálltak a helikopterbe, fölszálltak a játszótér fölé, az erdő fölé, a tisztáson fakadó forrás fölé. Aztán kijjebb mentek, oda, ahol valóban egy szikla volt, a sziklafalban egy barlang, továbbá ott, ahol a világ végének kellett lennie, egy sziklagerinc. És a távolban, épp azon a helyen, ahol a fantáziajátékban, ott volt a kastélytorony.
Otthagyta Abrát a helikopterrel.
- Ne gyere utánam, s ha nem jönnék vissza, egy óra múlva menj haza.
- Nyugi, Ender, veled megyek.
- Maradj veszteg, Abra, különben megraklak. Ender úgy beszélt, mint aki tréfál, de Abra érezte, hogy komolyan gondolja, így aztán maradt.
A torony falát grádicsosan, sok kiszögeléssel építették. Úgy, hogy Ender be tudjon menni.
A, szoba semmit sem változott. Enderben olyan elevenen élt az emlék, hogy nyomban a kígyót kereste a padlón, de csak egy szőnyeg volt ott, egyik sarkában berajzolt kígyófejjel. Utánzás volt, nem másolat; ahhoz képest egész jó, hogy ez a nép nem készített művészi tárgyakat. A képeket nyilván Ender agyából vonták ki, miután fényévek távolából megkeresték és megismerték legsötétebb álmait. Vajon miért? Természetesen azért, hogy elhozzák őt ebbe a szobába. Hogy üzenetet hagyjanak neki. De hát hol van az üzenet? És hogy fogja megfejteni?
A falon ott várta a tükör. Homályos fémlap, melybe egy emberi arc hozzávetőleges körvonalait karcolták bele. Azt a képet próbálták megrajzolni, amit látnom kellene benne.
És ahogy a tükörre nézett, visszaemlékezett arra, amikor összetörte, letépte a falról, és a mögötte lévő rejtekhelyről kígyók ugrottak rá, megtámadták, s ahol csak érték, marcangolták a testét a méregfogak.
Vajon mennyire ismernek, tűnődött Ender. Elég jól-e, hogy tudják, milyen gyakran gondoltam a halálra ahhoz, hogy többé ne féljek tőle? Elég jól-e, hogy tudják, ha mégis félnék a haláltól, az sem gátol meg abban, hogy a tükröt levegyem a falról?
Odasétált a tükörhöz, megemelte és félretolta. Semmi sem ugrott ki a mögötte lévő üregből. Ellenben odabent, egy mélyedésben fehér selyemgombolyagot látott, melyből itt-ott elrojtosodott szálak álltak ki. Tojás? Nem. Egy hangykirálynő bábja, melyet már megtermékenyítettek a lárvahímek, s készen áll, hogy önnön testéből százezer hangyot, köztük néhány királynőt és hímet, kiköltsön. Ender látta az egyik sötét alagút falára simuló, házatlan csigához hasonló hímeket, s a gyermekkirálynőt a nászszobába vivő nagy testű felnőtteket; látta, ahogy a szenvedélytől reszkető hímek sorra behatolnak a lárvakirálynőbe, majd holtan az alagút padlójára esnek és elfonnyadnak. Akkor az új királynőt odafektették a régi elé, a lágy, csillogó szárnyakba öltözött gyönyörű lény már régen nem tudott repülni, de szárnyai még fenséges erőt tudtak sugározni. Akkor az öreg királynő megcsókolta s ajkának szelíd mérgével elaltatta az ifjú királynőt, s miután begöngyölte a hasából kibocsátott szálakba, megparancsolta neki, hogy meg ne tagadja önmagát, változzék új várossá, új világgá, adjon életet sok királynőnek és sok-sok világnak.
Honnan tudom én ezt, gondolta Ender. Hogy tudom, úgy látni ezeket a dolgokat; mintha a saját agyam emlékei volnának.
És mintegy válaszul látta a hangy flottákkal vívott csatái közül a legelsőt. Már korábban is látta a szimulátoron; de most a királynő sokszorosan összetett szemével látta. A hangyok kialakították a hajókból álló gömbjüket, s akkor kiváltak a sötétségből a szörnyűséges vadászgépek, s jött a kis doktor, hogy egyetlen fényözönben elpusztítsa őket. Ekkor megérezte, amit a méhkirálynő érzett, midőn munkásai szemén át figyelte a sebesen közelítő halált, melyet már nem lehetett elkerülni, de előre látni azért lehetett. És mégsem találta meg magában a fájdalom vagy a félelem emlékét. Amit a királynő érzett, az inkább szomorúság, egyfajta lemondás volt. Ahogy nézte a gyilkolni érkezett embereket, nem gondolt szavakra, Ender mégis efféle szavakban értette meg őt. Nem bocsátottak meg nekünk, gondolta a királynő. Meg fogunk halni.
- Hogyhogy újra élsz? - kérdezte a fiú.
A selyemgubóban rejtőző királynőnek nem voltak szavai, hogy válaszolhasson, de amikor Ender becsukta a szemét, és emlékezni próbált, az emlékek helyett új képeket látott. A báb hűvös helyre került, sötét helyre, ahol víz is van, hogy ki ne száradjon; nem, nem egyszerűen csak víz, hanem egy bizonyos fa nedvével kevert víz, ami langyosan tartja, hogy a bábban megindulhassanak bizonyos reakciók. Aztán az idő: a napok és a hetek, mialatt odabent változások játszódnak le. És amikor a gubó színe szürkésbarnává változott, Ender látta magát, amint felhasítja, és kisegíti belőle a kicsi és törékeny királynőt. Látta magát, amint a mellső lábánál fogva segíti, hogy kiléphessen a magzatvízből a homokon fekvő, száraz levelekkel kibélelt fészkébe. Akkor megéledek, fogalmazódott meg agyában a gondolat. Fölébredek. Hogy a világra hozzam tízezer gyermekemet.
- Nem - mondta Ender. - Nem tehetem. Micsoda gyötrelem.
- Lidérces álmainkban még ma is a te gyermekeidet látjuk. Ők az álmaink szörnyetegei. Ha fölébresztenélek, az csak arra volna jó, hogy újra megöljünk.
Tucatnyi kép villant az agyába, melyeken hangyok öldöstek emberi lényeket - a képek azonban oly végtelen szomorúságot ébresztettek benne, hogy az elviselhetetlenség érzésétől kicsordultak a könnyei.
- Ha át tudnád éreztetni velük, amit velem átéreztettél, talán meg tudnának bocsátani.
Én, egyedül, döbbent rá a fiú. Az ansible-on keresztül rám találtak, követtek, beköltöztek az agyamba. Gyötrelmes álmaim kínjai közepette megismertek, miközben nappalaimat azzal töltöttem, hogy pusztítottam őket; rájöttek, hogy félek tőlük, és arra is rájöttek, hogy tudtomon kívül gyilkolom őket. A rendelkezésükre álló néhány hét alatt megépítették nekem ezt a helyet meg az Óriás testét, a játszóteret s a világ végi sziklapárkányt, hogy a szemem tanúbizonysága alapján újra rátalálhassak. Én vagyok az egyetlen, akit ismernek, ezért csak velem és csak általam tudnak beszélni. Olyanok vagyunk, mint te; a gondolat belevésődött a fiú agyába. Nem akartunk ölni - és attól kezdve, hogy ezt megértettük, soha többé nem jöttünk. Azt hittük, mi vagyunk az egyetlen gondolkodó lények a világegyetemben, s amíg veled nem találkoztunk, álmunkban sem gondoltuk, hogy egymás álmait álmodni nem tudó, magányos állatokból is támadhatnak gondolatok. Honnan is tudhattuk volna? Élhettünk volna veletek békében. Higgy nekünk, higgy nekünk, higgy nekünk!
Ender benyúlt az üregbe, és kiemelte a gubót. Meglepően könnyű volt ahhoz képest, hogy egy hatalmas faj minden reménységét, egész jövőjét tartotta a kezében.
- Elviszlek - mondta a fiú -, világról világra járok, míg olyan helyet nem találok neked, ahol biztonságban ébredhetsz fel. És elmondom a történetedet a népemnek, hogy idővel ők is megbocsáthassanak neked. Úgy, ahogy te megbocsátottál nekem.
Begöngyölte a zubbonyába, és kivitte a toronyból a királynő gubóját.
- Mi volt odabent? - kérdezte Abra.
- A válasz - felelte Ender.
- Mire?
- A kérdésemre. - És ennél többet nem is mondott az egészről. Ötnapi keresgélés után megtalálták az új telep helyét a toronytól jó messzire keletnek és délnek.
Hetekkel később Ender elment Valentine-hoz, és megkérte, olvassa el, amit írt; a lány kivette a hajó számítógépéből azt az írást, amit a fiú megjelölt, és elolvasta.
A szavakat a méhkirálynő szájába adva elmesélt mindent, amit szándékaik szerint akartak, s végül amit a valóságban tettek. Íme, a kudarcaink, mely egyszersmind a nagyszerűségűnk is; nem akartunk bántani benneteket, s megbocsátjuk nektek a halálunkat. Attól kezdve, hogy először ébredtek tudatára a világukon átsöprő nagy háborúkról, Ender sebtében, mintha régi emlékeket sorolna, elmesélte az egész történetét. Amikor azonban a nagy anyáról kezdett mesélni, mindőjük királynőjéről, aki elsőként tanulta meg, hogy ne pusztítsa el s ne is irányítsa máshová, inkább tartsa maga mellett és tanítsa az új királynőt, a mese lelassult. Ender hosszan elidőzött a részleteknél: elmondta, hányszor kellett az anyának végül el pusztítania saját testéből született gyermekét, új önmagát, aki mégsem ő maga volt, hogy majd egyszer megszülhesse azt, aki végre megértette az ő harmónia utáni vágyát. Ez valami új dolog volt a világukban: két királynő, akik nem harcolnak, hanem szeretik és segítik egymást, s így minden más méhkasnál erősebbek lettek. Boldogan éltek, sok-sok lányuk csatlakozott hozzájuk békében - ez volt a bölcsesség kezdete.
Bárcsak tudtunk volna beszélni veletek, üzente a méhkirálynő Ender szavaival. De mert erre nem kerülhetett sor, most csak annyit kérünk, ne úgy emlékezzetek ránk, mint ellenségeitekre, hanem mint tragikus sorsú nővéreitekre, akiket a Végzet vagy az Isten vagy a Fejlődés visszataszító alakúvá formált. Ha megcsókoljuk egymást, megtörténhetett volna az a csoda, hogy a másik szemében mindnyájan emberekké változunk. De mi gyilkoltuk egymást. S most mi mégis vendégbarátokként köszöntünk benneteket. Lépjetek be az otthonunkba, Föld lányai; lakjátok be alagútjainkat, arassátok le a mezőinket; amit mi nem végezhetünk el, most a ti kezetek végzi el nekünk. Virágozzatok, fák, érjetek be, mezők, melegítsetek a kedvükért, napok, teremjetek nekik, bolygók, ők a mi fogadott lányaink, akik hazajöttek hozzánk.
Ender könyve nem volt, hosszú, mégis szerepelt benne minden jó és minden rossz, amit a méhkirálynő tudott. És a fiú nem a saját nevét írta alá, hanem a tőlük kapottat. A halottak szószólója
A Földön csendben adták ki a könyvet, s csendben adták kézről kézre, míg végül aligha lehetett volna olyan embert találni, aki ne olvasta volna. A legtöbben azt mondták rá, hogy érdekes, s voltak olyanok is, akik le sem tudták tenni. A könyv hatására ezek az emberek olyan szépen kezdtek élni, amennyire csak tudtak, s amikor szeretteik meghaltak, a sír mellé odaállt egy hívő lélek, hogy a halott szószólójaként elmondja azt, amit a halott mondott volna el, őszintén, nem rejtegetve a hibákat, s nem tettetve az erényeket. Ezek az emberek olykor fájdalmasnak és zavarba ejtőnek érezték e szolgálatot, de sokan döntöttek úgy, hogy minden hibájuk ellenére életükkel kiérdemelték, hogy holttestük mellett a szószóló elmondja róluk az igazságot.
A sokföldi vallás között ez is megmaradt egy vallásnak. De azok számára, akik beutazták az űr hatalmas barlangját, majd életüket a méhkirálynő alagútjaiban élték le, s a méhkirálynő mezőiről takarították be a termést, ez volt az egyedüli vallás. Nem létezett olyan kolónia, amelynek ne lett volna saját halottak szószólója.
Senki sem tudta - s igazából nem is akarta tudni senki -, ki volt az első szószóló. Ender ezt nem árulta el.
Valentine huszonöt éves volt, amikor befejezte a hangy háborúk történetének utolsó kötetét. A végére illesztette Ender könyvecskéjének teljes szövegét, de nem közölte, hogy azt Ender írta.
Ansible-on keresztül választ kapott rá a hegemóntól, Peter Wiggintől, aki hetvenhét éves volt, és már gyengült a szívé.
- Tudom, ki írta - szólt az üzenet. - Ha tud szólni a hangyokért, bizonyára értem is tud.
Ender és Peter beszélgetni kezdtek hát az ansible-on keresztül, és Peter mindazt elmesélte, amit napjai és évei alatt átélt, minden bűnét és minden jó cselekedetét. És amikor meghalt, Ender megírta a második kötetet is, amit megint csak a halottak szószólójaként írt alá. E két könyvet együtt a Méhkirálynő és a Hegemón címekkel illették, és szent könyvek voltak.
- Gyere - szólt Ender egy napon Valentine-nak -, repüljünk el, és legyünk örök életűek.
- Nem tehetjük - felelte a lány. - Vannak csodák, amikhez még a relativitás sem elegendő.
- El kell mennünk. Itt majdnem boldog vagyok.
- Akkor maradj itt.
- Túl sokáig éltem együtt a fájdalommal. Nem fogom tudni, hogy ki vagyok nélküle.
Így aztán felszálltak egy csillaghajóra, s mentek világról világra. Ahol megálltak, a fiú mindig Andrew Wiggin volt, a halottak vándor szószólója, a lány pedig mindig Valentine, a vándor történetíró. Ő az élők történeteit jegyezte le, Ender pedig a halottakéit mesélte el. És Ender minden útjára magával vitt egy száraz fehér gubót, s kereste azt a világot, ahol a méhkirálynő békében felébredhet és békében tenyészhet. Hosszú keresésnek nézett elébe.

F. Nagy Piroska fordítása