GALAKTIKA FANTASZTIKUS KÖNYVEK
SZERKESZTI KUCZKA PÉTER

A. ÉS B. SZTRUGACKIJ
Válaszd az életet

MÓRA KÖNYVKIADÓ

FORDÍTOTTA FÖLDEÁK IVÁN
A FEDÉL ÁMON LÁSZLÓ MUNKÁJA
© Földeák Iván, 1989 Hungarian translation

HU ISSN 0238-3063 ISBN 963 11 6422 5
Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, Budapest
Felelős kiadó: Sziládi János igazgató
Zrínyi Nyomda (88.1418/66-15). Budapest, 1989
Felelős vezető: a Zrínyi Nyomda vezérigazgató-helyettese
Felelős szerkesztő: Futaki József
Műszaki vezető: Szakálos Mihály
Képszerkesztő: Szecskó Tamás
Műszaki szerkesztő: Rucsek Andrea
Terjedelem: 11,38 (A/5) ív. IF 6249

BEVEZETÉS

Makszim Kammerer a nevem. Nyolcvankilenc éves vagyok.
Egykor, réges-régen olvastam egy különös kisregényt, az kezdődött így. Emlékszem, akkor arra gondoltam, ha valaha is emlékiratokat kell írnom, én is így kezdem majd el. Mellesleg az itt figyelmükbe ajánlott szöveget szigorúan véve aligha tekinthetjük emlékiratnak, s azzal a levéllel kellett volna kezdenem, amit körülbelül egy évvel ezelőtt kaptam kézhez:

Kammerer,
Ön nyilván elolvasta a hírhedt Az évszázad öt életrajzát. Kérem, segítsen annak megállapításában, kit rejt a P. Szoroka és E. Brown írói álnév. Feltételezem, ez magának könnyebb lesz, mint nekem.

M. Glumova
Novgorod, 125. június 13.

Nem válaszoltam erre a levélre, mert nem sikerült tisztáznom Az évszázad öt életrajzának igazi szerzőit. Csupán annyit tudtam megállapítani, mint ahogy várható volt, hogy P. Szoroka és E. Brown a Világűrtörténet Kutató Intézet (VTI) Ljuden csoportjának a munkatársai.
Különösebb nehézség nélkül el tudtam képzelni, miféle érzéseket élhetett át Maja Tojvovna Glumova, miközben fia életrajzát olvasta P. Szoroka és E. Brown előadásában. S rádöbbentem, hogy kötelességem nekem is megszólalnom.
Megírtam hát ezt az emlékiratot.
Az előítélet nélküli s főként ifjú olvasó szempontjából nézve olyan eseményekről lesz szó benne, melyek az emberiség kozmikus öntudatában egy egész korszakot zártak le, és merőben új, korábban csak elméletileg feltételezett távlatokat nyitottak. Szemtanúja, részese és bizonyos mértékben kezdeményezője voltam ezeknek az eseményeknek, s ezért semmi meglepő nincs abban, hogy a Ljuden csoport az utóbbi években szüntelenül megkeres, hivatalosan és személyesen kérésekkel bombáz, hogy nyilatkozzam és állampolgári kötelességemre emlékeztet. A Ljuden csoport céljait és feladatait kezdetben megértéssel és együttérzéssel nyugtáztam, ám sohasem titkoltam kételyeimet sikereik esélyeit illetően. Azonkívül tökéletesen világos volt számomra, hogy azok az anyagok és információk, amelyek személy szerint az én rendelkezésemre állnak, a Ljuden csoportnak semmiféle hasznot nem hozhatnak, ezért is próbáltam mind a mai napig mindenképp elhárítani azt, hogy részt vegyek a munkájukban.
Most viszont, elsősorban személyes okok folytán, elodázhatatlanul szükségét éreztem annak, hogy mégis egybegyűjtsem és az érdeklődők figyelmébe ajánljam mindazt, ami előttem ismeretes a Nagy Felismerés első napjairól.
Újraolvastam ezt az utolsó bekezdést, és nyomban ki is kell hogy igazítsam önmagamat. Először is, magától értetődően, korántsem mindent ajánlok a figyelmükbe, arai rendelkezésemre áll. Egyes anyagok túlságosan szakmai jellegűek ahhoz, hogy itt közöljem őket. Néhány személyt kizárólag etikai okokból nem kívánok nevén nevezni. Tartózkodom attól is, hogy tevékenységem egyes sajátos módszereit megemlítsem abból az időből, amikor a Kontroll Bizottság (KONBIZ-2) Rendkívüli Esetek osztályának vezetőjeként dolgoztam.
Másodsorban, a 99-es esztendőben történtek szigorúan véve nem voltak a Nagy Felismerés első napjai, hanem éppen hogy az utolsók. Ha jól értem, éppen ezt nem akarják, pontosabban nem kívánják megérteni a Ljuden csoport munkatársai, annak ellenére, hogy minden erőmmel igyekszem meggyőzni őket. Különben lehetséges, hogy nem voltam elég állhatatos. Hiába, szállnak az évek.
Tojvo Glumov személye természetesen különös, merném állítani, hogy különleges érdeklődést váltott ki a Ljuden csoport munkatársai körében. Megértem őket, s éppen ezért tettem ezt a személyt emlékirataim központi alakjává.
Természetesen nem csak ezért és nem is elsősorban ezért. Bármilyen indokkal próbálom felidézni azokat a napokat, bármire emlékszem is azokból a napokból, nyomban Tojvo Glumov jelenik meg szemem előtt, látom szikár, mindig komoly, fiatal arcát, hosszú, fehér, örökösen lesütött szempilláit és szürke, áttetsző szemét, hallom szándékosan visszafogott, lassú beszédét, ismét érzékelem a belőle áradó hangtalan, tehetetlen, néma kiáltásra emlékeztető, kérlelhetetlen ösztönzést: “Nos, miért habozol? Miért tétlenkedsz? Add ki az utasítást!" S fordítva, elég csak magam elé idéznem őt valamilyen alkalomból, nyomban, mintha durva hátba veréssel ébresztettek volna fel, térítettek volna magamhoz, felébrednek “az emlékek haragos ebei", azoknak a napoknak összes borzalma, teljes kétségbeesése, tehetetlensége – borzalom, kétségbeesés, tehetetlenség, amit akkor egyedül én éreztem csak, mivel nem volt kivel megosztanom.
A figyelmükbe ajánlott emlékirat alapját dokumentumok képezik. Ezek rendszerint felügyelőim szokásos beszámolójelentései, valamint néhány hivatalos levél, utóbbiakat elsősorban azért idézem, hogy éreztessem a kor hangulatát. Különben is, a szőrszálhasogató és szakértő kutató nagyobb nehézség nélkül észre fogja venni, hogy egy sor, az üggyel összefüggő dokumentum nem szerepel emlékirataimban, ugyanakkor néhány felvett dokumentumtól látszólag nyugodtan eltekinthettem volna. Előre válaszolván az effajta szemrehányásra, megjegyzem, hogy az anyagokat bizonyos elvek alapján gyűjtöttem egybe; ezek lényegét nem kívánom megmagyarázni, és ennek nem is érzem különösebb szükségét.
Tovább menve, a szöveg jelentős részét rekonstruált fejezetek teszik ki. Ezeket a fejezeteket én írtam, és valójában olyan jeleneteket és eseményeket örökítenek meg, melyeknek nem voltam szemtanúja. Az események rekonstruálása szóbeli információk, hangfelvételek, a jelenetekben és eseményekben részt vett személyek: Aszja, Tojvo Glumov felesége, kollégái, ismerősei stb. visszaemlékezései alapján történt. Elismerem, hogy e fejezeteknek a Ljuden csoport munkatársai szempontjából nem túl nagy a jelentőségük, de mit tegyek, számomra annál fontosabbak.
Végül, vettem magamnak a bátorságot, hogy egy kissé felhígítsam az emlékiratok informatív szövegét saját élményeimmel, melyek nem annyira az akkori eseményekről szolgálnak információval, mint inkább az akkortájt ötvennyolc éves Makszim Kammererről, akinek a viselkedése a megörökített eseményekben számomra még most is érdekes...
Miután végleg rászántam magam, hogy papírra vetem emlékirataimat, felmerült előttem a kérdés: mivel is kezdjem? Mikor és mivel vette kezdetét a Nagy Felismerés?
Az igazat megvallva, ez az egész vagy két évszázada kezdődött, amikor a Mars mélyén egy borostyánból épített alagútvárosra bukkantak: akkor mondták ki először ezt a szót: “Vándorok".
Ez igaz. Ám túlságosan általános. Ugyanilyen joggal mondhatnánk azt is, hogy a Nagy Felismerés a Nagy Robbanás pillanatában kezdődött.
Akkor talán ötven esztendeje? A “kakukkfiókák" ügyével? A Vándorok problémája akkor kapott először tragikus felhangot, amikor megszületett és szájról szájra terjedt az epés figyelmeztető terminus, “Sikorski-szindróma"? Leküzdhetetlen félelemkomplexus a Vándorok lehetséges inváziójával szemben? Ez is igaz. S jóval közelebb áll az igazsághoz... Ám akkoriban még nem voltam a Rendkívüli Esetek (RE) osztályának vezetője, igaz, akkoriban még az R-osztály sem létezett. Különben sem a Vándorok problémájának a történetét írom.
93 májusában kezdődött számomra ez az egész, amikor én is, mint az R-osztályok többi főnöke, a KONBIZ-2-ben hírt kaptam arról, mi történt a Tiszszán. (Nem a Tisza folyón, amely békésen folydogál Magyarországon a Kárpátaljától, hanem az ÉN 63061 csillag Tissza bolygóján, melyet nem sokkal ezelőtt fedeztek fel a fiúk a GSZP-ből.) A hír azt tartalmazta, hogy váratlanul és megmagyarázhatatlanul megzavarodott a kutatócsoport mindhárom tagja, akik a fennsíkon (nevét elfelejtettem) értek földet két héttel korábban. Mindhárman egyszerre úgy érezték, hogy megszakadt kapcsolatuk a központi bázissal, s általában, mindenféle kapcsolatuk megszakadt, kivéve az orbitális pályán repülő anyaűrhajót, arról viszont az automata folyamatosan és állandóan azt a hírt ismételte, hogy a Föld valamilyen világűrbeli kataklizma következtében elpusztult, és a Peremvidék teljes lakossága megmagyarázhatatlan járványok következtében kihalt.
Már nem emlékszem az összes részletre. A csoport két tagja, ha jól tudom, öngyilkosságot kísérelt meg, majd végül a pusztaságba távoztak – kétségbeesésükben vagy azért, mert további létüket reménytelennek és teljesen értelmetlennek tartották. A csoport parancsnoka viszont kemény jellemnek bizonyult. Összeszorította fogait, és kényszerítette magát arra, hogy az életet válassza – mi van, ha nem pusztult el az emberiség, s csupán ő szenvedett balesetet, és örökre el lett vágva szülőföldjétől, bolygójától. A későbbiekben elmesélte, hogy ennek az őrült helyzetnek a tizennegyedik napján megjelent nála egy fehér ruhás alak, és közölte vele, hogy ő, mármint a parancsnok, becsülettel kiállta a megpróbáltatások első menetét, és tagjelölt a Vándorok Társaságában. A tizenötödik napon az anyaűrhajóról megérkezett a mentőűrkomp, és a hangulat feloldódott. A pusztaságba távozottakat szerencsésen megtalálták, mindnyájan visszanyerték józan eszükét, senkit nem ért baj. Tanúvallomásaik még a részleteikben is megegyeztek. Például, tökéletesen egyformán idézték fel az automata hanglejtését, mely a végzetes bejelentést közölte velük. Személy szerint a történteket hatásos, szokatlanul hiteles színházi előadásnak fogták fel, melynek váratlanul és akaratuk ellenére lettek részesei. Az alapos tudatátvilágító vizsgálat megerősítette ezt az érzésüket, s még azt is kimutatta, hogy tudatuk legmélyén egyikőjük sem kételkedett abban, hogy ez az egész csupán színjáték volt.
Amennyire előttem ismeretes, más szektorokban dolgozó kollégáim ezt az információt mindennapi R-esetnek, megmagyarázhatatlan Rendkívüli Eseménynek tekintették, amilyenből a Peremvidéken számtalan előfordul. Mindenki él és egészséges. Az R-eset körzetében nincs szükség további tevékenységre, erre kezdettől fogva sem volt semmi szükség. Nem akadt jelentkező, aki meg akarta fejteni a rejtélyt. Az R-eset körzetéből evakuálták az ott levőket. Az R-esetet tudomásul vették. Anyaga archívumba került.
Én viszont a megboldogult Sikorski tanítványa voltam! Amíg élt, gyakran vitatkoztam vele gondolatban és nyíltan is, amikor az emberiséget kívülről fenyegető veszélyről esett szó. Egy megállapítását azonban nehéz volt vitatnom, s különben sem kívántam ezt: “Mi a KONBIZ-2 munkatársai vagyunk. Lehetünk műveletlen, misztikus és babonás, ostoba fajankók. Egy dolog azonban tilos számunkra: az, hogy lenézzük a veszélyt. Ha a házunkban hirtelen kénszagot érzünk, egyszerűen kötelességünk feltételezni, hogy valahol megjelent a szarvas ördög, s meg kell tennünk a megfelelő intézkedéseket, a szenteltvíz nagyüzemi gyártásáig bezárólag." S alighogy meghallottam, hogy valaki fehérbe öltözve a Vándorok nevében jelentkezett, nyomban kénszagot éreztem, és összerezzentem, mint egy öreg csatamén, ha meghallja harsonaszót.
Beszereztem a szükséges információkat a megfelelő csatornákon. Különösebb meglepetés nélkül vettem észre, hogy KONBIZ-2-nk utasítási, intézkedési és tervezési kézikönyvében a “Vándorok" szó egyáltalán nem létezik. Fogadtak a legmagasabb hivatali szinteken, és már különösebb csodálkozás nélkül győződtem meg róla, hogy legilletékesebb vezetőink szemében a Vándorok progresszori tevékenysége az emberiség rendszerében lekerült a napirendről, idejét múlta, akár egy gyermekbetegség. Lev Abalkin és Rudolf Sikorski tragédiája megmagyarázhatatlan módon mintha örökre megszabadította volna a Vándorokat a gyanútól.
Az egyetlen ember, akiben nyugtalanságom az együttérzés szikráját keltette, Athosz Szidorov volt, az én szektorom elnöke s közvetlen felettesem. Hivatali hatalmával támogatja és aláírásával erősítette meg az általam javasolt kutatási témát, “Az öreg hölgy látogatásá"-t. Megengedte, hogy külön csoportot szervezzek a téma kidolgozására. Lényegében ebben a kérdésben kitöltetlen csekket adott nekem.
S azzal kezdtem, hogy a xenoszociológia legilletékesebb szakembereit szakértői véleményre késztettem. Célul tűztem magam elé, hogy felvázoljam a Vándorok progresszori tevékenységének modelljét (a legvalószínűbbet) a földi emberiség rendszerében. Hogy ne vesszek el a részletekben: az összegyűjtött anyagokat elküldtem a híres tudománytörténésznek és lelkes kutatónak, Isaac Brombergnek. Most már nem is emlékszem, miért is tettem ezt, hiszen akkoriban Bromberg már évek óta nem foglalkozott xenológiával. Nyilván arról volt szó, hogy a szakemberek többsége, akiket ezekkel a kérdésekkel felkerestem, egyszerűen nem akart velem komolyan szóba állni (Sikorski-szindróma!). Brombergnek viszont, mint ismeretes, mindig “volt néhány jó szava", akármiről is essen szó.
Így vagy úgy, de Bromberg doktor elküldte nekem a válaszát, amit manapság a szakértők Bromberg-memorandum néven ismernek.
Ezzel kezdődött az egész.
Ezzel kezdem én magam is.
(Vége a Bevezetésnek.)

1. DOKUMENTUM

KONBIZ-2-nek
Észak-Urál szektor
Makszim Kammerer részére
személyesen, szolgálati küldemény

Dátum: 94. január 3.
Szerző: I. Bromberg, a KONBIZ-1 főelőadója, a történelemtudományok doktora, a Hérodotosz-díj kitüntetettje (63-ban, 69-ben és 72-ben), professzor, a Kis Jan Komensky-díj jutalmazottja (57-ben), a xenopszichológia, a szociotopológia doktora, a Szociológiai Akadémia rendes tagja (Európa), a Nagy Tagore Laboratórium (Tudományos Akadémia) levelező tagja, a Parsifal absztrakt téziseinek mestere
Téma: “Az öreg hölgy látogatása"
Tartalom: a Vándorok progresszori tevékenységének modellje a földi emberiség rendszerében

Kedves Kammerer!
Kérem Önt, ne tekintse öreguras gúnyolódásnak azt a kincstári “fejlécet", amellyel küldeményemet elláttam. Ily módon csupán azt akartam hangsúlyozni, hogy küldeményem, jóllehet nagyon is személyes jellegű, egyúttal hivatalos is. Az Ön beszámolójelentéseinek a fejléce még megmaradt emlékezetemben azokból az időkből, amikor a mi boldogtalan Sikorskink érvek (meglehetősen gyatrák) formájában elém hajigálta azokat.
Viszonyom az Önök szervezetéhez egy csöppet sem változott, ezt sohasem titkoltam, s ezt Ön kétségkívül pontosan tudja. Mégis, azokat az anyagokat, amiket Ön volt oly szíves és eljuttatott hozzám, nagy érdeklődéssel tanulmányoztam. Köszönet Önnek érte. Szeretném biztosítani, hogy ebben (és csakis ebben) az irányban végzett munkájában lelkes hívére és munkatársra talált bennem.
Nem tudom, véletlen-e ez az egybeesés, de az Ön “Modelltervét" éppen akkor kaptam kézhez, amikor jómagam is hozzá akartam látni, hogy összegezzem többéves töprengéseimet a Vándorok természetéről és elkerülhetetlen összeütközésükről a földi civilizációval. Különben mélységes meggyőződésem, hogy véletlen nem létezik. Ez a kérdés nyilván megérett a megvitatásra.
Sem időm, sem kedvem nincs, hogy elidőzzek az Ön dokumentumának bírálatán. Csupán azt nem hagyhatom megjegyzés nélkül, hogy a “Polip" és a “Konkvisztádor" modell nevetséges primitívsége röhögésrohamot váltott ki belőlem, míg az “Új levegő" modell, jóllehet meglehetősen triviális konstrukciónak látszik, híjával van valamennyi komolyan vehető érvrendszernek. Nyolc modell! Tizennyolc modellszakértő, közöttük olyan fényesen ragyogó nevek, mint Karibanov, Jaszuda, Mikics! Az ördög vinné, elvárhatnánk valami komolyabbat is tőlük! Akárhogy vélekedik is, Kammerer, magától értetődően az a feltételezés születik meg bennem, hogy képtelen volt megértetni ezekkel a nagymesterekkel, “mennyire nyugtalanítja, hogy teljesen felkészületlenül állunk szemben ezzel a kérdéssel". Ők a maguk részéről könnyű kézzel letudták a dolgot.
Most pedig figyelemfelkeltésül az Ön lábai elé teszem megírandó könyvem rövid ismertetését, melynek az alábbi címet szándékozom adni: “A Monokozmosz: a csúcs vagy csupán az első lépés? Észrevételek az evolúció evolúciójáról." Megint csak nincs sem időm, sem kedvem, hogy megállapításaimat valamennyire is részletes érvekkel támasszam alá. Csupán arról biztosíthatom Önt, hogy bármelyik megállapításom már ma a legkimerítőbb módon érvekkel tudom alátámasztani, úgyhogy, ha Önnek kérdései támadnak, örömmel válaszolok rájuk. (Mellesleg nem tudom megállni, hogy ne jegyezzem meg, felkérése, hogy legyek a konzultánsa, volt az Önök szervezetének első és eleddig egyetlen társadalmilag hasznos tette létezésének egész ideje alatt.)
Tehát: A MONOKOZMOSZ.
Bárminemű értelem – lett légyen technológiai vagy rousseau-i, vagy akár geronikus, a fejlődési folyamat első szintjén a maximális széthúzás állapotától (vadság, kölcsönös düh, érzelmi szegényesség, bizalmatlanság) az egyéniség maximálisan lehetséges megőrzése mellett eljut az egyesülés állapotába (barátság, magas fokúan kulturált viselkedésnormák, altruizmus, a szerzett javak lebecsülése). Ezt a folyamatot biológiai, bioszociális és sajátosan szociális törvényszerűségek szabályozzák. Ezeket tüzetesen ismerjük, és számunkra csupán annyiban érdekesek, hogy elvezetnek bennünket a kérdéshez: hogyan tovább? A függőleges fejlődés romantikus trilláit félretolva arra a következtetésre jutunk, hogy az értelemnek csupán két valós, egymástól elvben eltérő fejlődési lehetősége van. Vagy a megtorpanás, önelégültség, önmaga rövidre zárása, a fizikailag létező világ iránti érdeklődés elvesztése, vagy továbblépés a második fejlődési szakaszba, a tervezett és irányított fejlődés útja, a Monokozmoszhoz vezető út.
Az Értelmek szintézise elkerülhetetlen. A világ felfogásának megszámlálhatatlanul sok lehetőségével ajándékoz meg, ez pedig a befogadásra alkalmas információ hihetetlenül nagy mennyiségi és ami a fő, minőségi növekedéséhez vezet, ez pedig a szenvedések minimálisra csökkenését és az öröm maximális növekedését vonja maga után. A “házunk" fogalom tartalma az egész Világmindenség méreteire nő. (Nyilván éppen ezért lett mindennapossá ez a felelőtlen és felületes fogalom: Vándorok.) Új anyagcsere-folyamat alakul ki, s következményeként az élet és az egészség gyakorlatilag örök lesz. Az egyén életkora a kozmikus objektumok életkorával lesz egyenlő – közben megszűnik a pszichikai kifáradás felhalmozódása. A Monokozmosz individuuma nem igényel alkotókat. Ő maga alkotja s egy időben fogyasztja is a kultúrát. Egy csepp vízből nemcsak képes megteremteni az óceán képét, de az azt benépesítő teljes élővilágot, beleértve az értelmes lényeket is. S teszi mindezt szakadatlan és olthatatlan szenzorikus éhség közepette.
Minden új egyén mint a színkritikus művészet alkotása jelentkezik: a Monokozmosz, fiziológusok és genetikusok, mérnökök és pszichológusok, esztéták, pedagógusok és filozófusok hozzák létre. Ez a folyamat kétségkívül több tucat földi évet vesz igénybe, s természetesen a Vándorok legvonzóbb és legtiszteletreméltóbb foglalatossága. Az emberiség napjainkban nem ismer ilyen alkotóművészetet, hacsak nem tekintjük annak a történelemben oly ritkán előforduló Nagy Szerelem eseteit.
TEREMTS, ÉS NE ROMBOLJ! – íme, ez a Monokozmosz jelszava.
A Monokozmosz nem tarthatja saját fejlődési útját és modus vivendijét az egyetlen helyes útnak. A hozzá való csatlakozáshoz éretlen elkülönült Értelmek képe fájdalmat és kétségbeesést vált ki benne. Kénytelen megvárni, míg az Értelem az első fejlődési szakaszban eléri az egész bolygó szociumának szintjét. Mert csak ezután kezdheti el a beavatkozást a biostruktúrába a célból, hogy az Értelem hordozóját felkészítse az átlépésre a Vándorok monokozmikus szervezetébe. Különben a Vándorok beavatkozása az elkülönült civilizációk életébe semmi értelmes eredménnyel nem szolgálhat.
Sokatmondó helyzet: a földi Progresszorok végső soron arra törekednek, hogy meggyorsítsák a nyomorban tengődő civilizációk történelmi fejlődését tökéletesebb társadalmi struktúrák felé. Ily módon ők újabb tartalékokat képeznek a Monokozmosz eljövendő munkájához.
Jelenleg három, önmagát kedvezőnek értékelő civilizációt ismerünk.
Leónidaszi. Szerfölött régi civilizáció (legalább háromszázezer éves, bármit állít is róla a megboldogult Pak Hin). Ez a “lassú" civilizáció tipikus esete, megálltak a természettel alkotott egységnél.
Tagoreánusi. A hipertrofizált előrelátás civilizációja. Összenergiájuk háromnégyed részét a felfedezésekből, találmányokból, a technológiai haladásból stb. adódó káros következmények tanulmányozására fordítják. Ezt a civilizációt csupán azért tartjuk furcsának, mert képtelenek vagyunk megérteni, milyen érdekes lehet, micsoda óriási intellektuális és érzelmi gyönyörrel szolgálhat a fejlődés káros következményeinek a megelőzése. A fejlődést fékezni legalább olyan izgalmas, mint előidézni – csupán a kiindulási ponttól és a neveléstől függ az egész. Ennek eredményeképp a közlekedés náluk csak tömegközlekedés, légi közlekedés egyáltalán nem létezik, nagyszerűen kifejlődött a zsinóros távközlés.
A harmadik civilizáció a miénk, s mi most már értjük, miért kell a Vándoroknak elsősorban és főként a mi életünkbe beleavatkozniuk. Mi előrehaladunk. Előrehaladunk, s következésképp tévedhetünk a fejlődés irányának a kiválasztásában.
Manapság már senki nem emlékezik az “egykalaposokra", akik fanatikus lelkesedéssel próbálták erőszakkal egyesíteni a tagoreánus és leónidaszi fejlődést. Most már régen rájöttek, hogy ilyen, önmagukban tökéletes civilizációkat “egy kalap alá venni" ugyanolyan értelmetlen és haszontalan foglalatosság, mintha egy fa, tegyük fel, egy tölgyfa növekedését úgy próbálnánk meggyorsítani, hogy felfelé cibáljuk ágait. A Vándorok nem “egykalaposok", nincs, és nem is lehet feladatuk a fejlődés erőltetése. Az ő céljuk a kutatás, a kiválasztás, a felkészítés a csatlakozáshoz s végül az erre megérett egyének csatlakoztatása a Monokozmoszhoz. Fogalmam sincs, miféle elvek alapján végzik a Vándorok ezt a kiválasztást, s ez nagy kár, mert akarjuk vagy sem, ha kertelés, áltudományos halandzsa nélkül, nyíltan beszélünk, akkor esetünkben lényegében az alábbiakról van szó.
Először: az emberiség második fejlődési szakaszába lép, melynek során a homo sapiens gyakorlatilag Vándorrá változik.
Másodszor: a legvalószínűbb, hogy korántsem minden homo sapiens alkalmas erre a változásra.
Összefoglalva:
– az emberiség két egyenlőtlen részre oszlik;
– az emberiség két egyenlőtlen részre válik szét, számunkra ismeretlen paraméterek szerint;
– az emberiség két egyenlőtlen részre válik szét, számunkra, ismeretlen paraméterek szerint, de úgy, hogy a kisebbik rész erőltetett tempóban, szakadatlanul megelőzi a másikat;
– az emberiség két egyenlőtlen részre válik szét, számunkra ismeretlen paraméterek alapján, egyik része erőltetett tempóban és szakadatlanul megelőzi a másikat, s a folyamat az emberiség számára határozottan ellenséges szupercivilizáció akaratából és művészetével jön létre.
Kedves Kammerer! Szociopszichológiai gyakorlatként ajánlom Önnek, hogy elemezze ezt a korántsem megszokott helyzetet.
Most, amikor a Monokozmosz progresszori stratégiájának alapjai az Ön számára többé-kevésbé világosak, nyilván nálamnál jobban meg tudja határozni annak a kontrastratégiának és taktikának az alapvető irányait, amivel a Vándorok tevékenységének egyes momentumait ki tudjuk szűrni. Érthető, hogy az arra megérett egyének felkutatása, kiválasztása és előkészítése a csatlakozáshoz feltétlenül olyan jelenségekkel és eseményekkel jár majd együtt, amiket egy figyelmes szemlélő észrevehet. Várhatjuk például, hogy tömeges fóbiák jelentkeznek, új messianisztikus tanítások terjednek el, rendkívüli képességekkel rendelkező emberek jelennek meg, emberek tűnnek el megmagyarázhatatlan módon, s váratlanul, mintegy varázsszóra, új képességekre tehetnek szert az emberek stb. Nyomatékosan javaslom Önnek, hogy ne veszítse szem elől a tagoreánusokat és a Földre akkreditált Nagyfejűeket – érzékenységük az idegen, ismeretlen jelenségek iránt jóval fölülmúlja a-mienket. (Ebből a szempontból figyelemmel kell kísérni a földi állatok viselkedését, különösképp azokét, melyek nyájba tömörültek, és rendelkeznek az intellektus csírájával.)
Magától értetődik, hogy figyelmét nemcsak a Földre, hanem az egész Naprendszerre, a Peremvidékre s elsősorban a Peremvidék nemrég feltárt részéré is ki kell terjesztenie.
Sok sikert kíván az Ön I. Brombergje
(Az 1. dokumentum vége)

2. DOKUMENTUM

Az Észak-Urál szektor elnökének 

Dátum: 94. június 13.
Szerző: M. Kammerer, az R-osztály főnöke
Téma: 009 “Az öreg hölgy látogatása"
Tartalom: I. Bromberg halála

Elnök!
Isaac Bromberg professzor váratlanul elhalálozott a Bezsini rét szanatóriumban ez év június 11-én.
Személyes archívumában nem találtunk semmiféle feljegyzést sem Monokozmosz modell, sem a Vándorok kapcsán. A kutatást folytatjuk.
Mellékeljük az orvosi jelentést a halál okáról.
M. Kammerer
(A 2. dokumentum vége)

Pontosan ebben a sorrendben olvasta el ezeket a dokumentumokat ifjú gyakornokom, Tojvo Glumov a 95-ös esztendő elején, s magától értetődik, hogy ezek a dokumentumok hatással voltak rá, szerfölött egyértelmű feltételezésekre késztették, annál inkább, mivel azok később igazolták legpesszimistább várakozásait. A mag áldásos talajra hullott. Nyomban kikereste az orvosi zárójelentést, s miután valóban semmi érdemlegeset nem talált benne, ami oly természetesnek vélt gyanúját megerősítette volna, engedélyt kért, hogy felkereshessen engem.
Jól emlékszem erre a reggelre: szürke és havas volt, igazi hóvihar tombolt kint az utcán. Talán éppen az ellentét következtében, mivel testem itt volt, a téli Uraiban, tekintetem értelmetlenül követte az ablaküvegen lefolyó vízcseppeket, míg gondolataimban a trópusok meleg vizű, óceáni éjszakája jelent meg, ahol meztelen holttest ringatózik a tenger lankás, homokos partjára kivetett foszforeszkáló habokban. Épp az előbb kaptam a Központtól az információt a harmadik halálesetről a Matuku-szigeten.
Ebben a pillanatban jelent meg előttem Tojvo Glumov, s én a látomást elhessegetve leültettem, s megkértem, hogy beszéljen.
Minden különösebb bevezetés nélkül megkérdezte tőlem, befejezettnek tekintjük-e a Bromberg doktor halálának körülményeiről folytatott vizsgálatot.
Némileg meglepődve azt feleltem neki, hogy voltaképp semmiféle vizsgálat nem volt, mint ahogy semmiféle különleges körülmény nem bonyolította a másfél évszázados öreg halálát.
Akkor viszont hol vannak Bromberg doktor feljegyzései – a Monokozmoszról?
Megmagyaráztam neki: a legvalószínűbb, hogy ilyen feljegyzések egyáltalán nem léteztek. Bromberg doktor levele – fel kell tételeznünk, hogy improvizáció volt. Bromberg doktor remek improvizátor volt.
Úgy kell ezt értenie, hogy Bromberg doktor levele és halálának híre, amit Makszim Kammerer közölt az Elnökkel, teljesen véletlenül kerültek egymás mellé?
Néztem őt, határozottan összeszorított, vékony ajkát, konokul leszegett homlokát a rá hulló fehér hajtincsek alatt, s teljesen világos lett számomra, mit akart most tőlem hallani. “Igen, Tojvo, fiacskám szerette volna hallani. – Nekem is az a véleményem, mint neked. Bromberg sok mindent megsejtett, s a Vándorok eltették őt az útból, felbecsülhetetlen iratait pedig elrabolták." Természetesen én semmi ilyesmit nem gondoltam, s semmi ilyesmit nem mondtam Tojvo fiamnak. Miért kerültek ezek a dokumentumok egymás mellé; ezt magam sem tudtam. Legvalószínűbb, hogy tényleg véletlenül, így is magyaráztam neki.
Erre megkérdezte tőlem, kerültek-e gyakorlati kidolgozásra Bromberg ötletei.
Azt feleltem, hogy ezt a kérdést még vizsgálják. A szakemberek által ajánlott mind a nyolc modell szerfölött sebezhető. Ami pedig Bromberg ötleteit illeti, a jelenlegi helyzet nem túlságosan kedvező ahhoz, hogy komolyan foglalkozzanak velük.
Ekkor Tojvo összeszedte bátorságát, és egyenest a mellemnek szegezte a kérdést: szándékomban áll-e nekem, az osztályvezető Makszim Kammerernek, kidolgozni Bromberg ötleteit. Nos, ekkor végre lehetőségem nyílt, hogy örömet szerezzek neki. Azt hallotta ugyanis válaszul tőlem, amit akart.
– Igen, fiacskám – mondtam neki. – Éppen ezért vettelek téged magamhoz az osztályra.
Boldogan távozott. Természetesen sem ő, sem én nem sejtettük-akkor, hogy éppen ebben a percben tette meg az első lépést a Nagy Felismerés felé.
Én gyakorló pszichológus vagyok. Ha valakivel dolgom van, álszerénység nélkül állíthatom, minden pillanatban nagyon pontosan érzem lelkiállapotát, gondolatai menetét, s meglehetősen eredményesen előre megjósolom tetteit. Ha viszont megkérdeznének róla, hogyan sikerül ez nekem, mi több, arra kérnének, hogy rajzoljam le, szavakkal magyarázzam meg, miféle kép áll összes tudatomban, szerfölött nehéz helyzetbe hoznának. Mint bármelyik gyakorló pszichológus, kénytelen lennék én is a művészet vagy az irodalom világából venni analógiákat. Hivatkoznék Shakespeare vagy Dosztojevszkij, Sztrogov vagy Michelangelo vagy Johann Surd hőseire.
Így hát Tojvo Glumov a mexikói Riverát hozta Fel nekem. Gondolok itt Jack London minden szöveggyűjteményben meglelhető novellájára: XX. század. Vagy talán a XIX., már magam sem emlékszem.
Tojvo Glumov foglalkozását tekintve Progresszor volt. A szakemberek azt mondták nekem, hogy igazi, klasszis Progresszor válhatott volna belőle, profi Progresszor. Ragyogó képességekkel rendelkezett. Tökéletesen tudott uralkodni magán, hihetetlenül hidegvérű volt ritka gyors reakcióképességgel, született színész volt és mestere az alakváltoztatásnak. S lám, alig több mint három év progresszori munka után minden különösebb ok nélkül beadta a nyugdíjkérelmét, és visszatért a Földre. Alighogy "túl volt az asszimilálódáson, beült az NBI-be, és különösebb nehézség nélkül kiderítette, hogy bolygónkon a KONBIZ-2 az egyetlen olyan szervezet, melynek köze lehet az ő új céljaihoz.
94 decemberében jelent meg nálam, tele volt hideg elszántsággal, hogy újból és újból válaszoljon a kérdésekre, miért történt, hogy a sokat ígérő, abszolút egészséges, mindenki által támogatott szakember hirtelen otthagyta munkáját, mestereit, társait, összerombolta a gondosan kidolgozott terveket, s eloszlatta a vele kapcsolatos reményeket. Magától értetődik, hogy én semmi ilyesmit nem kérdeztem tőle. Egyáltalán nem érdekelt, miért nem akar többé Progresszor lenni. Engem az érdekelt, miért akart váratlanul ellenprogresszor lenni, ha szabad ezt mondanom.
Válaszát jól megjegyeztem. Ellenszenvet érez a progresszorság eszménye iránt. S ha lehet, nem szeretne belemerülni a részletekbe. Egyszerűen ő, noha Progresszor, megveti a Progresszor hivatást. S ott (mutatóujjával a háta mögé bökött) egy nagyon triviális gondolat jutott az eszébe: amíg ő buzogányát lóbálva és kardjával hadonászva az arkanari terek macskaköveit koptatja, itt (mutatóujjával a lába alá bökött) egy, a szivárvány minden színében pompázó ballonkabátot viselő, ügyeskedő alak, hátán a maszkírozó berendezéssel vidáman sétál Szverdlovszk terein. Amennyire előtte-, Tojvo Glumov előtt ismeretes, ez az egyszerű gondolat keveseknek jut az eszébe, ha pedig az eszükbe jutott, akkor is ostobán humoros vagy romantikus köntösben. Őt viszont, Tojvo Glumovot ez a gondolat nem hagyja nyugton: semmilyen istenségnek nem engedhetjük meg, hogy beleavatkozzék ügyeinkbe, istenekre nincs szükség nálunk a Földön, mivel “az isteni jóság – szél, mely nemcsak vitorlákat feszít, de vihart is kavar". (Később nagy nehezen megtaláltam ezt az idézetet – kiderült, Verblibentől van.)
Különösebb vizsgálódás nélkül is rájöhettem, hogy egy katolikus áll előttem, mégpedig olyan katolikus, aki hitében magán a római pápán, vagyis rajtam is túltesz. S minden további felesleges szófecsérlés nélkül felvettem, s nyomban megbíztam “Az öreg hölgy látogatása" témával.
Kitűnő munkaerőnek bizonyult. Energikus és kezdeményező volt, nem ismerte a fáradtságot. S – ez nagyon ritka tulajdonság az ő korában – nem ábrándították ki a kudarcok. Negatív eredmény nem létezett számára. Mi több, a nyomozás során kapott negatív eredmények ugyanúgy örömmel töltötték el, mint a ritkábban adódó pozitívak. Mintha kezdettől fogva arra készült volna, hogy életében semmi lényeges dologra nem derít fényt, s megvolt az a képessége, hogy örüljön az, alig-alig gyanús, rendkívüli esetek (gyakran meglehetősen unalmas) elemzésének. Figyelemre méltó, hogy régebbi munkatársaim – Grisa Szeroszovin, Sandro Mtbevari, Andrjusa Kikin és mások –, mintha jelenlétében összeszedték volna magukat, abbahagyták az elménckedést, sokkal kevesebbet ironizáltak, és többet foglalkoztak az üggyel, nem mintha példát vettek volna róla, erről szó sem lehetett, túlságosan fiatal volt számukra, túlságosan zöldfülű, de valósággal megfertőzte őket komolyságával, azzal, ahogy a munkára összpontosított, azt hiszem, leginkább az lepte meg őket, milyen elszánt gyűlölettel van munkája tárgya iránt, ezt néha sejteni lehetett, s ez egyébként társaiból teljesen hiányzott. Véletlenül egyszer Grisa Szeroszovin jelenlétében megemlítettem a barna bőrű kisfiút, Riverát, s hamarosan észrevettem, hogy mindnyájan elővették és újraolvasták Jack Londonnak ezt a novelláját.
Akárcsak Riverának, Tojvónak sem voltak barátai.
Hű és megbízható kollégák vették körül, s ő maga is hűséges és megbízható partner volt bármilyen ügyben, barátokra azonban végül sohasem tett szert. Feltételezem, azért, mert túlontúl nehéz dolog volt a barátjának lenni: soha és semmiért nem volt elégedett önmagával, éppen ezért soha, semmiben nem tett engedményt környezetének. Volt benne egyfajta kíméletlen céltudatosság, amit előtte csak a legnagyobb tudósoknál és sportembereknél tapasztaltam. Ugyan miféle barátságról lehetett esetében szó...
Mellesleg volt egy barátja. Gondolok itt a feleségére, Aszjára, Anasztaszja Pavlovna Sztaszovára. Amikor megismerkedtem vele, apró termetű, bájos asszony volt, eleven, akár a higany, csípős nyelvű, s hajlamos a hirtelen véleménykimondásra és a hebehurgya ítélkezésre. Ezért házukban a légkör mindig közel állt a háborúhoz, s kész gyönyörűség volt nézni (kívülállóként) örökösen fellángoló szópárbajaikat.
Ez annál is meglepőbb látvány volt, mert szokásos környezetében, vagyis munka közben, Tojvo inkább tétovázó és szófukar férfi benyomását keltette. Mintha állandóan valamilyen fontos? gondosan végiggondolt ötlet tartaná rabul. De nem Aszja társaságában. Vele Démoszthenész, Ciceró, Pál apostol volt, kinyilvánított, a maximumot követelte, az ördög vinné, még ironizált is! Nehezen tudnák elképzelni, mennyire eltérő volt ez a két ember: a hallgatag és tétovázó, munkahelyi Tojvo Glumov és az eleven, csevegő, filozofáló, örökösen eltévelygő, ám tévedéseit szenvedélyesen védelmező, otthoni Tojvo Glumov. Otthon még enni is jóízűen evett. Sőt voltak kedvenc ételei. Aszja élelmiszer-ipari árukóstoló volt, és mindig maga főzött, így szokta meg anyjánál, így volt nagyanyja háztartásában is. Ez a Tojvo Glumovot lelkesítő hagyomány évszázadokra nyúlt vissza a Sztasjov családban, azokra az elképzelhetetlenül távoli időkre, amikor még nem volt molekuláris konyhaművészet, s egy hétköznapi vagdalt hús különböző, roppant bonyolult és nem túlságosan étvágygerjesztő műveletek után készült el.
S Tojvónak még volt édesanyja. Mindennap, akármit csinált, akárhol volt, feltétlenül szakított magának egy percet, hogy felhívja videotelefonon s legalább néhány szót váltson vele. Ezt ők “ellenőrző hívásnak" nevezték. Jó néhány évvel ezelőtt ismerkedtem meg Maja Tojvovna Glumovával, megismerkedésünk körülményei azonban annyira gyászosak voltak, hogy a későbbiekben többé sohasem találkoztunk. Nem az én bűnöm volt ez. S egyáltalán, senki nem volt ebben bűnös. Egy szó, mint száz, szerfölött rossz véleménnyel volt rólam, s Tojvo ezt tudta. Soha nem beszélgetett velem édesanyjáról. Vele viszont többször is beszélgetett rólam – erről jóval később szereztem csak tudomást.
Ez a kettősség kétségkívül idegesítette és nyomasztotta. Nem hinném, hogy Maja Tojvovna valami rosszat mondott volna neki rólam. Az pedig végképp valószínűtlen, hogy elmesélte volna fiának Lev Abalkin pusztulásának iszonyú történetét. A legvalószínűbb, hogy amikor Tojvo szóba hozta közvetlen felettesét, anyja-hidegen kitért a téma elől. Ám ez is bőven elegendő volt.
Hiszen én Tojvónak nem egyszerűen a főnöke voltam. Lényegében egyetlen cinkostársa voltam, az egyetlen ember az átfoghatatlanul nagy KONBIZ-2-ben, akivel abszolút komolyan, minden köntörfalazás nélkül beszélhetett arról a problémáról, ami maradéktalanul a hatalmába kerítette. Mi több, óriási tekintélyem volt előtte. Akárhogy is vesszük, főnöke a legendás Mak Sim volt! Tojvo még a világon sem volt, amikor Mak Sim a Szarakson már fénytornyokat robbantott, és harcot vívott a fasisztákkal. Az utolérhetetlen Fehér Vezér! A “Vírus" hadművelet szervezője, akit a Szuperelnök a Big-Bag előnévvel tüntetett ki! Tojvo még iskolás volt, amikor Big-Bag behatolt a Sziget Birodalomba, közvetlenül a fővárosába... az első s mellesleg az utolsó földi ember volt, aki ezt megtette. Természetesen ez a Progresszor hőstette volt, de hiszen már kimondtuk, egy Progresszorral csak egy másik Progresszor tud elbánni! Tojvo pedig lelkesen hirdette ezt az egyszerű eszmét.
S még valami. Tojvónak fogalma sem volt, mit fog tenni, amikor végre felfedezik, hogy a Vándorok beleavatkoznak földi ügyeinkbe, s ez teljes bizonyosságot nyer. Semmiféle történelmi analógia nem segítette itt a földi Progresszorok évszázados tevékenységét. Irukanszkij herceg számára egy leleplezett földi Progresszor démon vagy legalábbis gyakorló varázsló volt. A Sziget Birodalom kémelhárítója szemében ugyanez a Progresszor a szárazföldről odakerült agyafúrt kém volt. S ugyan kicsoda egy leleplezett Progresszor Vándor a KONBIZ-2 munkatársa számára?
A leleplezett varázslót máglyára kellett vetni; az se lenne rossz, ha kőbarlangba zárhatnák s arra késztetnék, hogy saját ürülékéből készítsen aranyat. Az anyaföldről beszivárgott agyafúrt kémet vagy be kellett szervezni, vagy meg kellett semmisíteni. De mit kell tenniük a leleplezett Vándorokkal? 
Tojvo nem tudta, mit válaszoljon erre és az ehhez hasonló kérdésekre. A többség ezeket a kérdéseket nem tartotta korrektnek. “Mit kell tenned, ha motorcsónakod propellerére rácsavarodott egy vízimanó szakálla? Le kell tekerned róla? Vagy kíméletlenül el kell vágnod? Vagy el kell csípned a vízimanót?" Tojvo velem erről nem beszélt. S azt hiszem, azért nem beszélt velem, mert már a legelején arról győzte meg önmagát, hogy Big-Bag, a legendás Fehér Vezér, az agyafúrt Mák Sim már réges-régen mindent végiggondolt, végigelemezte az összes lehetséges változatot, részletesen kidolgozott mindent, és tervét jóváhagyatta a legfelsőbb vezetésnél.
Nem ábrándítottam ki. Egy bizonyos ideig.
Meg kell hogy mondjam: Tojvo Glumov nem volt mentes az előítéletektől. (Ugyan, lehetett-e ez másképp ilyen fanatizmus mellett?! Például sehogy sem akarta elismerni, hogy összefüggés van saját témája, “Az öreg hölgy látogatása" és a nálunk már régóta kutatás alatt álló téma, a “Rip van Winkle" között. Emberek egészen váratlan és teljességgel megmagyarázhatatlan eltűnései a hetvenes-nyolcvanas években s ugyanilyen váratlan és megmagyarázhatatlan visszatérésük volt a “Bromberg-memorandum" egyetlen momentuma, amit Tojvo egyáltalán nem akart elemezni és általában figyelembe venni. “Itt Bromberg valamit elírt – bizonygatta. – Vagy helytelenül értelmezzük. Mi szüksége van a Vándoroknak arra, hogy emberek megmagyarázhatatlan módon eltűnjenek?" S ezt annak ellenére mondta, hogy a “Bromberg-memorandum" katekizmusává, munkaprogramjává, egész életre szóló munkaprogramjává lett. Nyilván képtelen volt s nem is akarta elfogadni, hogy a Vándorok természetfeletti hatalommal rendelkeznek. Ha ezt beismeri, munkája teljesen elveszíti értelmét. Való igaz, mi értelme nyomozni, kutatni, majd elfogni olyan lényt, mely bármely pillanatban elpárologhat, majd egy másik helyen újból összeáll?
Annak ellenére, hogy hajlott mindenféle előítéletekre, sohasem próbált harcolni már megállapított tényekkel szemben. Emlékszem, hogy még egészen zöldfülű neofitaként meggyőzött, hogy csatlakozzam a Matuku-szigeten történt tragédia kivizsgálásához.
Ezzel az üggyel magától értetődően az “Óceánia" szektor foglalkozott, ahol hallani sem akartak semmiféle Vándorokról. Ám az ügy rendkívüli volt, ilyenre régebben nem volt precedens (őszintén remélem, hogy a jövőben többé semmi ilyesmi nem fordul elő). S minket Tojvóval minden ellenkezés nélkül bevontak az ügybe.
A Matuku-szigeten emberemlékezet óta ott emelkedett egy ősrégi, félig összedőlt rádióteleszkóp. Ki építette fel és miért – végül nem sikerült megállapítani.
A szigetet lakatlannak tartották, csak delfinidomárok csapatai látogatták néha s véletlenül odakeveredett párocskák, akik az északi part áttetsző vizű öblöcskéiben gyöngyöt kerestek. Nemsokára ismeretes lett, hogy néhány éve már ott él egy Nagyfejű család. (Manapság már kezdik elfelejteni, kik is ezek a Nagyfejűek. Emlékeztetem rá önöket: a Szaraks bolygóról származó értelmes kinoidok, akik egy időben igen közeli kapcsolatban álltak a földbéliekkel. Ezek a nagy fejű, beszélő kutyák szívesen kísérgettek bennünket a világűrben, sőt, bolygónkon még valamiféle diplomáciai képviselettel is rendelkeztek. Vagy harminc esztendeje elhagytak bennünket s többé nem léptek kapcsolatba az emberekkel.)
A sziget déli oldalán volt egy kerek, vulkanikus eredetű öböl. Leírhatatlanul mocskos volt, partjait undorító hab nőtte be. Úgy látszott, hogy ez a mocsok szerves eredetű, mivel hihetetlen tömegben vonzotta magához a madárrajokat. Különben az öböl vize élettelen volt. Még a moszatok is kelletlenül szaporodtak benne.
Ezen a szigeten történtek a gyilkosságok. Emberek gyilkolták egymást, és ez olyannyira iszonyatos volt, hogy néhány hónapig nem akadt ember, akit rávitt volna a lélek, hogy közölje ezeket az eseményeket a tömegkommunikáció csatornáin.
Igencsak gyorsan kiderült, hogy az egészben a bűnös – pontosabban, az egésznek az oka – egy gigászi méretű sziluriai polip, egy, az őskorból származó rettenetes fejlábú, amely egy ideje tanyát vert a vulkanikus öböl fenekén. Nyilván egy tájfun vetette oda. A szörnyeteg biomezője időről időre a felszínre tört, és nyomasztó hatással volt a magasabb szervezettségű élőlények pszichikumára, így többek között az embereknél katasztrofálisan lecsökkentette a cselekvés motivációs szintjét; a polip biomezőjébe kerülve az egyén elveszítette szociális érzékét, képes volt megölni az ingét véletlenül vízbe ejtő barátját. S meg is tette. Így hát Tojvo Glumov a fejébe vette, hogy ez a polip nem más, mint a Monokozmosz Bromberg által megjósolt képviselője, kialakulásának egy bizonyos szakaszában. Be kell ismernünk, hogy kezdetben, amikor még egyáltalán nem álltak rendelkezésünkre tények, fejtegetései eléggé meggyőzőeknek tűntek (ha egyáltalán szó lehet meggyőző erőről ott, ahol a logika fantasztikus feltételezésen alapul). S látni kellett volna, hogyan visszakozott az újabb és újabb adatok hatására lépésről lépésre, melyeket a fejlábúak és a paleontológia szakemberei napról napra elénk tártak...
Az utolsó döfést végül egy biológia szakos egyetemi hallgató adta meg, aki Tokióban előhalászott egy tizenharmadik, századbeli kéziratot, ahol egy ilyen vagy hozzá hasonló szörny leírására talált (idézem a naplót): “A Keleti-tengerekben látni töméntelen hosszú lábú, bíborszínű katacumoridakót, kerek házából bújik ki, harminc láb hosszú éles fogai és csápjai vannak, szeme mintha rothadt lenne, egészen benőtte a hályog. Amikor a felszínre emelkedik, s laposan szigetként elnyúlik a vízen, bűzt áraszt és valami fehér váladékot, hogy magához csalogassa a halakat és a madarakat. Amikor pedig azok köré gyűlnek, karjaival elkapdossa és válogatás nélkül befalja őket. Holdfényes éjjeleken a vízen ringatózva fekszik, szemét az égboltra szegezi, és a tenger mélyéről ábrándozik, amely kivetette. Ábrándjai oly komorak, hogy megrémisztik az embereket, s ettől tigrishez válnak hasonlatossá."
Emlékszem, miután ezt elolvasta, Tojvo néhány percig mélyen eltöprengve hallgatott, majd hangosat sóhajtott – úgy láttam, hogy megkönnyebbülten –, és így szólt: “Igen. Ez nem az. S jó, mert borzalmasan undorító. Elképzelései szerint a Monokozmosz, bár lehet visszataszító lény, de nem ennyire. A Monokozmosz a sziluriai polip köntösében nem fért bele elképzeléseibe. (S éppen ezért nem fért bele ez a fejlábú a szakemberek elképzeléseibe sem – mérgező biomezőjével, széthúzható páncéljával és életkorával, mely négyszázmillió évnél is több volt.)
Az első komoly ügy tehát, amelybe Tojvo Glumov belefogott, eredménytelenül ért véget. Ilyen fiaskó később jó néhányszor előfordult vele, s ekkor, a 98-as esztendő derekán megkért, engedélyezzem, hogy foglalkozhasson a tömeges fóbiák anyagával Engedélyeztem neki. 

3. DOKUMENTUM

BESZÁMOLÓJELENTÉS	KONBIZ-2
No 011/99	Észak-Urál

Dátum: 99. május 20.
Szerző: T. Glumov felügyelő
Téma: 009 “Az öreg hölgy látogatása"
Tartalom: kozmikus fóbia, a “Pingvin-szindróma"

Az űrbéli fóbiák keletkezésének eseteit elemezve az elmúlt száz esztendő alatt arra a következtetésre jutottam, hogy a 009-es téma keretein belül számunkra érdekesek lehetnek az úgynevezett “Pingvin-szindróma" anyagai.
Források:
A. Mebius, előadás a kozmopszichológusok XIV. konferenciáján, Riga, 84.
A. Mebius: A “Pingvin-szindróma". KPP (A kozmikus pszichológia problémái), 42, 84.
A. Mebius: Újból a “Pingvin-szindróma" természetéről. KPP, 44, 85.
Tájékozódás: Mebius, Asmodei Matvej, az orvostudományok doktora, az Európai Orvostudományi Akadémia levelező tagja, a Bolygóközi Kozmikus Pszichopatológiai Intézet osztályvezetője (Bécs). Született 36. április 26-án Innsbruckban. Végzettsége: a Sorbonne Pszichopatológiai kara; a Kozmikus Orvostudomány 2. Intézete, Moszkva; a Szabadtüdejű búvárúszás felsőfokú tanfolyama, Honolulu. Tudományos érdeklődésének főbb területei: termelésen kívüli kozmikus és akvafóbiák. 81-től 91-ig a Világűrflotta Vezetőségének Orvosi Bizottságában elnök. Napjainkban az úgynevezett “polimorf kozmopszicho-patológiai" iskola elismert megalapítója és feje.
84. október 7-én a kozmopszichológusok rigai konferenciáján dr. Asmodei Mebius a kozmofóbia egy új változatáról tett bejelentést, amit “Pingvin-szindrómá"-nak nevezett el. Ez a fóbia ártatlan deformáció az ember pszichikumában; a beteget álmában makacs rémlátomások kínozzák. Alighogy elalszik, azt képzeli magáról, hogy légüres térben lebeg, teljesen tehetetlen és erőtlen, magányos és mindenki által elfeledett, lélektelen és leküzdhetetlen erők játékszere. Fizikailag kínzó fuldoklás tör rá, úgy érzi, mintha testét kegyetlen, romboló sugarak járnák át, csontjai elvékonyulnak és feloldódnak, agya felforr és párologni kezd, soha nem tapasztalt, hihetetlen kétségbeesés keríti hatalmába, s erre felébred.
Mebius doktor ezt a betegséget nem tartotta veszélyesnek, először is, mert nem kísérte a pszichikum vagy a test bármiféle sérülése, másodsorban pedig, mert sikeresen gyógyítható volt ambuláns pszichoterápiái módszerekkel. A “Pingvin-szindróma" elsősorban azért keltette fel Mebius doktor figyelmét, mert teljesen új jelenségnek bizonyult, amit korábban senki soha nem írt le. Meglepő volt, hogy a betegség nemtől, kortól és hivatástól függetlenül kerítette hatalmába áldozatait, s legalább annyira meglepő volt az is, hogy semmi köze nem volt a szindrómának a megbetegedett génindexéhez.
A jelenség etiológiája iránt érdeklődve Mebius doktor az összegyűjtött anyagot (közel ezerkétszáz esetet) tizennyolc paraméter alapján többtényezős elemzésnek vetette alá, s megelégedéssel fedezte fel, hogy az esetek 78%-ában a szindróma azoknál jelentkezett, akik hosszabb űrutazásokat tettek a Fantom-17 Pingvin típusú űrhajókon. “Valami ilyesmit vártam – jelentette ki Mebius doktor. – Emlékezetemben nemez az első eset, amikor a tervezők nem kellőképp ellenőrzött technikai megoldást ajánlanak nekünk. Éppen ezért adtam az általam felfedezett szindrómának az űrhajó nevét, hadd legyen ez figyelmeztetés."
Mebius doktor előadásának alapján a rigai konferencia határozatot hozott, hogy ideiglenesen tiltsák be a Fantom-17 Pingvin típusú űrhajók használatát egészen addig, amíg a fóbiát kiváltó konstrukciós hibáikat meg nem szüntetik.
1. Megállapítottam, hogy a Fantom-17 Pingvin típusú űrhajót a legalaposabban átvizsgálták, és semmiféle lényegesebb tervezői fogyatékosságot nem fedeztek fel. Így a “Pingvin-szindróma" kialakulásának közvetlen okát továbbra is homály és köd fedte. (Mellesleg, a Világűrflotta Vezetése, hogy a minimumra csökkentse a kockázatot, a személyszállító járatokról levette és automatikus vezérlésűvé alakította át a “Pingvineket". A “Pingvin-szindrómás" esetek egyszerre csökkenni kezdtek, s amennyire előttem ismeretes, a legutóbbit 13 évvel ezelőtt regisztrálták.)
Nem voltam azonban elégedett. Engem az a 22% érdekelt, melynek nem volt tisztázva a köze a Fantom-17 Pingvin típusú űrhajóhoz. Ebből a 22%-ból Mebius doktor adatai szerint 7%-nak nyilvánvalóan semmi köze-nem volt a “Pingvinekhez", további 15% képtelen volt ennek kapcsán bármi érdemlegeset mondani: vagy nem emlékeztek rá, vagy sohasem érdeklődtek az iránt, milyen típusú űrhajóval repültek ki a világűrbe.
Természetesen a feltételezés, hogy a “Pingvineknek" közük van a fóbiához, statisztikailag vitathatatlanul komoly nagyságrendű. Ám a 22% sem kevés. Mebius doktor anyagait még húsz további paraméter alapján ismét többtényezős elemzésnek vetettem alá. Beismerem, a paramétereket többségében véletlenszerűen válogattam ki, mivel semmilyen, még vitatható hipotézisem sem volt tartalékban. Például az alábbi paramétereket jelöltem ki: a startok időpontja hónapos pontossággal, a születések helye régiók szerint; a megbetegedettek osztályozása hobbijaik szerint... stb.
Kiderült, az ügy szerfölött egyszerű, és csupán az emberiség örökös meggyőződése a Világmindenség izotróp voltáról zavarta Mebius doktort abban, hogy felfedezze azt, amit nekem sikerült kitapogatnom. Mégpedig a következőt: a “Pingvin-szindróma" azokat az embereket kerítette hatalmába, akik a Szaul, Redut és Kasszandra bolygókra tettek körutazást, más szóval, akik átutaztak a 41/02 téren túli szektor bejáratán.
A Fantom-17 Pingvin semmiben nem volt bűnös. Egyszerűen ezeknek az űrhajóknak a döntő többsége akkortájt (a 80-as évek elején) a sólyákról egyenest a Föld-Kasszandra-Zefír és a Zefír-Redut-En 2105 útvonalra "került. Ezeken az útvonalakon akkortájt 80%-ban a “Pingvinek" szolgáltak. Ezzel magyarázható Mebius doktor 78%-a. Ami a maradék 22%-ot illeti, 20 közülük más típusú űrhajón repült ezen az útvonalon, s csupán 2% maradt, aki sehová és soha nem repült, ennek azonban már nem volt elvi jelentősége.
2. Mebius doktor adatai kétségkívül nem teljesek. Felhasználva az általa összegyűjtött anamnéziseket, akárcsak az Űrflotta Vezetésének archívumából vett adatokat, sikerült megállapítanom, hogy a vizsgált időszakban a vizsgált útvonalakon mindkét irányban 4512 ember utazott, akik közül 183 (elsősorban az űrhajók legénysége) többször is megtette oda-vissza a teljes utat. A referens csoport tagjainak több mint kétharmada elkerülte Mebius doktor figyelmét. Magától adódik a következtetés, ők vagy valamilyen módon immúnisnak bizonyultak a “Pingvin-szindrómával" szemben, vagy valamilyen oknál fogva nem tartották szükségesnek, hogy orvoshoz forduljanak. Ennek kapcsán rendkívül fontosnak tartottam, hogy megállapítsam:
– A reprezentatív csoport tágjai között voltak-e olyanok, akik immúnisnak bizonyultak a szindrómával szemben.
– Ha voltak ilyenek, nem lehetne-e megállapítani az immunitás okát vagy legalább azokat a bio-szociopszichológiai paramétereket, melyek alapján ezek a személyek különböztek a betegségben szenvedőktől.
Ezekkel a kérdésekkel közvetlenül Mebius doktorhoz fordultam. Azt felelte, hogy ez a probléma soha nem érdekelte, de az a megérzése, hogy aligha valószínű, hogy ilyenfajta bio-szocio-pszichológiai paraméterek léteznek. Kérésemre válaszul beleegyezett, hogy egyik laboratóriumát megbízza a probléma kutatásával, azonban figyelmeztetett, hogy eredményeket a legjobb esetben is csak két-három hónap múlva várhatunk.
Hogy ne veszítsek időt, az Űrflotta Vezetőségének archívumához fordultam, s megpróbáltam végigelemezni mind a 124 pilóta adatait, akik a vizsgált útvonalakon közlekedtek a vizsgált időben.
Az alapelemzés kimutatta, hogy a pilóták esetében a valószínűsége annak, hogy a “Pingvin-szindróma" áldozatául esnek, a legrosszabb esetben is egyharmad, és nem függ a “veszélyes" szektoron át tett utak számától. Ilyen módon szerfölött valószínű, hogy a) az emberek kétharmada immúnis a “Pingvin-szindrómá"-val szemben és b) hogy az az egyén, aki nem immúnis, nagy valószínűséggel kapja meg a szindrómát. Éppen ezért a kérdés, hogyan különböztessük meg az immúnis egyént a nem immúnistól, különleges jelentőségre tesz szert.
3. Szükségesnek tartom, hogy teljes terjedelmében közöljem Mebius doktor megjegyzését cikkéhez, az Újból a “Pingvin-szindróma" természetéről. Doktor Mebius ezt írja:
“Figyelemre méltó közlést kaptam Krivolikov kollégától (a II. számú Űrorvos-tudományi Intézet krími részlege). Miután közreadtam rigai előadásomat, azt írta nekem, hogy immár jó néhány hónapja álmokat lát, melyek cselekményüket tekintve rendkívül hasonlítanak a »Pingvin-szindrómá«-ban szenvedők rémálmaira – úgy érzi, mintha légüres térben lebegne, távol a bolygóktól és csillagoktól, nem érzi a testét, azonban ugyanúgy látja, mint igen sok valósan létező és fantasztikus űrobjektumot. A »Pingvin-szindrómá«-ban szenvedőktől eltérően azonban közben semmiféle negatív érzelmi hatást nem tapasztal. Ellenkezőleg, néha az egész érdekes és kellemes. Úgy érzi, mintha egy önálló égitest lenne, mely kiválasztott pályán mozog. Maga a mozgás is élvezetet okoz neki., miután egy bizonyos cél felé mozog, mely igen sok érdekességet ígér. A végtelenben villogó csillagalakzatok látványa megmagyarázhatatlan lelkesedéssel tölti el. Eszembe jutott, hogy Krivolikov kolléga személyében a «Pingvin-szindróma» egyfajta inverziójával van dolgom, ami a cikkemben közölt elképzelések megvilágításában komoly elméleti érdeklődést kelthetne. Ki kellett azonban ábrándulnom: kiderült, hogy Krivolikov kolléga soha életében nem repült a Fantom-17 Pingvin típusú csillagűrhajón. Ennek ellenére nem hagyok fel a reménnyel, hogy a «Pingvin-szindróma» inverziója reálisan létezik, mint lélektani jelenség, s hálás leszek bármely orvosnak, aki lesz oly szíves új adatokat közölni erről."
Tájékoztatásul:
Krivolikov, Iván Georgijevics, A Lemboi bázis (ÉN 2105) ügyeletes pszichiáter orvosa; a vizsgált időpontban többször is repült a Föld-Redut-EN 2105 útvonalon különböző típusú csillagűrhajókon. Az NBI Komputerközpont adatai szerint jelenleg a Lemboi bázison tartózkodik.
Személyes beszélgetés során tisztáztam Mebius doktorral, hogy az utóbbi években még két személynél fedezte fel a “Pingvin-szindróma" pozitív változatát. Az orvosi etikára hivatkozva azonban megtagadta a személyek megnevezését.
Nem kívánom a “Pingvin-szindróma" inverzióját valamennyire részletesen is kommentálni, azonban számomra szemmel látható, hogy az inverzió hordozói jóval többen vannak, mint ahányat jelenleg ismerünk belőlük.

T. Glumov
(A 3. dokumentum vége)

Nem azért idéztem itt a 3. dokumentumot, mert ez volt a Tojvo Glumov által beadott jelentések közül a legígéretesebb. Olvasva és újraolvasva úgy éreztem, hogy talán először találtunk igazi nyomra, jóllehet akkortájt eszembe sem jutott, hogy ezzel indul meg az eseményeknek az a láncolata, ami jelentős szerepet fog játszani majd abban, hogy közöm lesz a Nagy Felismeréshez.
Március 21-én elolvastam Tojvo Glumov beszámolóját a “Pingvin-szindrómá"-ról.
Március 25-én a Varázsló megtartotta bemutató fellépését a Csudabogarak Intézetében (erről csak néhány nappal később szereztem tudomást).
Március 27-én Tojvo benyújtotta jelentését a fukamifóbiáról.

4. DOKUMENTUM

BESZÁMOLÓJELENTÉS	KONBIZ-2
No 013/99	Észak-Urál

Dátum: 99. március 26.
Szerző: T. Glumov felügyelő
Téma: 009 “Az öreg hölgy látogatása"
Tartalom: Fukamifobia, A kötelező bioblokádról hozott törvény módosításának története.

Az utóbbi száz esztendőben bekövetkezett tömeges fóbiák keletkezését elemezve arra a meggyőződésre jutottam, hogy a 009-es téma keretein belül érdeklődésünkre tarthatnak számot azok az események, melyek a Világtanács által A bioblokádról hozott törvény módosításának 85. február 2-i elfogadását megelőzték.
Figyelembe kell vennünk a következőket:
1. A bioblokád nem más, mint a tokiói eljárás, amit a Földön és a Peremvidékeken már közel százötven esztendeje alkalmaznak. A bioblokád nem szakkifejezés, főként újságírók alkalmazzák. Az orvosszakértők ezt az eljárást fukamizációnak hívják, Natalja és Hosiko Fukami tiszteletére, akik először határozták meg elméletileg és alkalmazták a gyakorlatban. A fukamizáció célja, hogy az emberi szervezetet a külső körülményekhez természetes módon a legmagasabb szinten adaptálják (bioadaptáció). A fukamizációs eljárás klasszikus formáját kizárólag csecsemőkön végzik, a méhen belüli időszak végétől kezdve. Amennyire sikerült megállapítanom és megértenem, az eljárás két szakaszból áll.
Az UNBLAF vakcina bevitele a szervezetbe (az “élet baktériumának" a kultúrája) néhányszorosára növeli a szervezet ellenálló képességét a különböző vírusos, bakteriális és spórás fertőzésekkel, valamint mindenféle szerves méreggel szemben. (Voltaképp ez a bioblokád.).
A hipotalamusz mikrohullámokkal történő ingerlése sokszorosára növeli a szervezet alkalmazkodóképességét a környezet olyasfajta fizikai behatásaival. szemben, mint erős radioaktív sugárzás, kellemetlen összetételű légkör, magas hőmérséklet. Azonkívül többszörösére nő a szervezet regenerációs képessége külső szerveinek sérülésekor, tágul a szem recehártyájának felfogóképessége, nő a pszichoterápiás érzékenység stb.
A fukamizációs eljárás teljes utasításszövegét mellékelten közöljük.
2. A fukamizációs eljárást a 85-ös esztendőig kötelezően alkalmazták, a kötelező fukamizációról hozott törvénynek megfelelően. 82-ben a Világtanács vizsgálatára módosítást eszközöltek a törvénytervezeten, ami feloldotta a Földön született csecsemők kötelező fukamizációját. A módosítás a fukamizációs eljárást úgynevezett “felnőttségi oltással" cserélte fel, amit a tizenhatodik életévüket betöltött egyéneknek írtak elő. 85-ben a Világtanács (alig 12 szavazatnyi többséggel) elfogadta A kötelező bioblokádról szóló törvény módosítását. A módosításnak megfelelően a kötelező fukamizációt eltörölték, alkalmazását teljességgel a szülőkre bízták. Azok a személyek, akiket csecsemőkorukban nem vetettek alá a fukamizációnak, jogosultak arra, hogy később visszautasítsák a “felnőttségi oltást" is, azonban ebben az. esetben elvesztették annak a lehetőségét, hogy olyan szakterületeken dolgozzanak, melyek nagy fizikai és pszichikai megterheléssel járnak. Az NBI adatai szerint a Földön jelenleg mintegy egymillió serdülő él, akit nem vetettek alá fukamizációnak, és közel húszezer olyan személy, aki lemondott a “felnőttségi oltásról"

UTASÍTÁS
az újszülött antenatális és postnatális fukamizációjának fokozatos elvégzésére
1. Még kell határozni a szülési tevékenység pontos kezdetét a páros értékek módszerével. (Ajánlott diagnosztika: a NIMB radioimmun elemzőkészülék, az FDH-4-es és FDH-8-as készlet.)
2. Legkevesebb 18 órával a méh elsődleges izomkontrakciójának beindulása előtt külön meg kell határozni a magzat és a magzatvíz nagyságát.
Megjegyzés: kötelező a Lazarevics-módosító eljárás! A számítások csak a Bioadaptációs Intézet faji különbséget figyelembe vevő nomográfiái alapján végezhetők el.
3. Meg kell határozni az UNBLAF szérum szükséges mennyiségét. A fehérjealapú mérgek, illetve a fehérjeszerű és gaptoid szerkezetű szerves vegyületekkel szembeni tartós immunitás csak akkor érhető el, ha 6,8094 gamma/mól dózis jut egygrammnyi limfoidszövetre.
Megjegyzés:	a) Ha a nagyság indexe kisebb 3,5-nél, a dózis 16%-kal nő.
b) Több magzat esetében a bevivendő szérum összmennyisége magzatonként 8%-kai nő (kettes ikreknél 8%, hármas ikreknél 16% és így tovább).
4. Az elsődleges kontrakció kezdete előtt 6 órával a hasfalon át nullinjektorral a belső magzatburokba be kell vinni a kiszámított mennyiségű UNBLAF szérumot. A bevitelt oldalvást, a magzat hátoldala felől végzik.
5. A születés után 15 perccel el kell végezni az újszülött timuszának cintográfiai vizsgálatát. Ha a timusz indexe kisebb 3,8-nál, akkor a köldöki vénába még 2,6750 gamma/mól adagnyi UNBLAF-II. szérumot kell bevinni.
6. Hőemelkedés esetén az újszülöttet azonnal steril bokszba kell áthelyezni. Az első természetes etetés legkorábban a normális hőmérséklet beállta után 12 órával lehetséges.
7. 72 órával a születés után el kell végezni az adaptogenezis hipotalamuszi zónájának ingerlését mikrohullámokkal. A zónák topografikus meghatározását a BINAR-1 program alapján kell végrehajtani. A hipotalamusz zónáinak az alábbi értékek felelnek meg:
1-es zóna: 36-42 neuron
2-es zóna: 178-194 neuron
3-as zóna: 125-139 neuron
4-es zóna: 460-510 neuron.
Megjegyzés: a mérések végzésekor meg kell győződni róla, hogy a születési hematóma teljesen felszívódott.
A kapott adatokat be kell táplálni a BIOFAKIMPULZUS-ba.
AZ IMPULZUST. KÉZZEL KORRIGÁLNI SZIGORÚAN TILOS!
8. Az újszülöttet be kell helyezni a BIOFAKIMPULZUS kamerába. A fej beállításánál különös figyelmet kell fordítani arra, hogy a “sztereotakszisz" skálán az eltérés ne legyen nagyobb 0,0014-nél.
9. Az adaptogenezis hipotalamuszi zónáinak mikrohullámú ingerlése az álom második mélységi szintjének elérésekor végzendő, ami megfelel az encefalogram 1,8-2,1 mikrovolt nagyságú alfa-ritmusának.
10. Az összes számítást feltétlenül be kell vezetni az újszülött személyi lapjára.
A Bioblokád törvény 85. évi módosításához vezető eseményekből kiindulva az alábbiakat állapítottam meg:
1. A fukamizáció másfél évszázados globális gyakorlata alatt egyetlen olyan eset sem fordult elő, amikor az eljárás valakinek is kárt okozott volna. Ezért nem lepődhetünk meg, hogy 81 tavaszáig az anyák rendkívül ritkán utasították vissza a fukamizációt. Azoknak az orvosoknak a túlnyomó többsége, akikkel erről konzultációt folytattam, a megjelölt időpontig nem hallott ilyen esetekről. Ám a fukamizációval szemben elméleti és propaganda jellegű tiltakozásra többször is sor került, íme, századunk legjellegzetesebb publikációi:
Debuce Ch.: Embert szerkeszteni? Lion, 32.
A nagy (napjainkban már elfeledett) antieugenetikus utolsó könyvének posztumusz kiadása. A könyv második része a fukamizáció ellen szól, ami nem más, mint arcátlan és burkolt beavatkozás az emberi szervezet természetes állapotába. A szerző hangsúlyozza, a fukamizáció keltette változások megfordíthatatlanok (“...soha, senkinek nem sikerült még újból nyugalmi állapotba hozni a felizgatott hipotalamuszt..."), a legfőbb hangsúlyt azonban arra a körülményre helyezte, hogy ez tipikusan eugenetikái eljárás, melyet a világtörvény tekintélye erősít immár hosszú évek óta, ostoba és csábító precedensként szolgál újabb eugenetikái kísérletek lefolytatására.
C. Pumewoor.: Rider: jogok és kötelességek. Bangkok, 15.
A szerző a Riderek Világszervezetének alelnöke, a riderek maximális beavatkozását népszerűsíti az emberiség tevékenységébe- A fukamizáció ellen emel szót, s az általa gyűjtött statisztikai adatokra támaszkodik. Azt állítja, hogy a fukamizáció, úgymond, kedvezőtlen a rider-potencia kialakulására az emberi fajnál, jóllehet a riderek viszonylagos aránya a fukamizáció alkalmazása alatt nem csökkent, viszont ez idő alatt egyetlen olyan rider sem jelentkezett, akinek hatását azokéhoz lehetne mérni, akik a XXI. és a XXII. század végén tevékenykedtek. Felhív a fukamizáció megszüntetésére – kezdetben legalább a riderek gyerekei és unokái esetében. (A könyv anyagai reménytelenül elöregedtek: a harmincas években hihetetlen hatású riderek egész csapata jelentkezett – Alekszandr Solemba, Péter Dzomny és mások).
August Ksezis: Próbakő. Athén, 3.
A noofilizmus híres elméleti szakembere és szószólója brosúráját a fukamizáció inkább költői, mintsem racionális kritikájának szentelte. A noofilizmus tézisein belül maradva, Jakowitz elméletének sajátos vulgarizálásával, szerinte a Világmindenség nem más, mint a nookozmosz tartálya, ahová haláluk után betáplálódik az emberi egyedek mentális-érzelmi kódja, írása alapján megállapíthatjuk: Ksezisnek fogalma sincs a fukamizációról, valami apendektómiához hasonló műveletnek képzeli azt el, s szenvedélyesen felszólít arra, hogy tekintsenek el ettől az oly durva, a mentális-érzelmi kódot megnyomorító és torzító eljárástól. (Az NBI adatai szerint a törvénymódosítás elfogadása után a noofilisták kongregációjának egyetlen tagja sem engedte, hogy gyermekét fukamizációnak vessék alá.)
Tosewell G.: A vakmerő ember. Birmingham, 51.
Ez a monográfia szerfölött tipikus példája azoknak a könyvtárnyi kiadványoknak és brosúráknak, melyek a technológiai haladás lassítását népszerűsítik. Ezeket a könyveket a tagorei típusú, fejlődésükben elmaradt civilizációk, illetve a leónidaszi biocivilizáció apológiája jellemzi. A technológiai fejlődés a szerző szerint a Földön már eljátszotta a maga szerepét. Az emberiség kiáradását a világűrbe egyfajta szociális vándorlásként mutatja be, amit a jövőben kegyetlen kiábrándulás követ. Az Értelmes Ember Vakmerő Emberré változik, aki a racionális és érzelmi információk után folytatott hajszában éppen az információk minőségét veszíti el. (Magától értetődik, hogy a pszichokozmoszról kapott információk összehasonlíthatatlanul magasabb rendűek, mint a szó legszélesebb értelmében vett Külső Világűrről szerzett információk.) A fukamizáció éppen azért rossz szolgálatot tesz az emberiségnek, mert elősegíti, hogy az Értelmes Ember Vakmerő Emberré változzon, szélesíti és lényegében ösztönzi az ember expanzivista potenciálját. Azt ajánlja, hogy az első szakaszban legalább a hipotalamusz ingerlésétől tekintsenek el.
C. Oxowew: Függőleges mozgás. Calcutta, 61.
C. Oxowew egy tudósnak vagy tudósok csoportjának az álneve, akik az emberiség úgynevezett függőleges fejlődésének ismert eszméjét kidolgozták és bevitték a köztudatba. Az álnevet mindeddig nem sikerült felfedni. Minden alapom megvan rá, hogy feltételezzem, C. Oxowew vagy a KONBIZ-1 elnöke, G. Komov, vagy egy elvbarátja a Társadalomprognosztikai Akadémiáról. Ez a könyv a “függőlegesek" első monográfiája. A hatodik fejezet a függőleges fejlődésből kiindulva részletesen vizsgálja a fukamizáció összes biológiai, társadalmi, etikai – szempontjait. A szerző a fukamizáció fő veszélyét abban látja, hogy lehetővé válik a genotípus ellenőrizhetetlen befolyásolása. Gondolatának igazolására (hajói tudom) először idéz adatokat a fukamizált szervezet sajátosságainak öröklődéséről. Több mint száz esetről tudnak, amikor a magzati mechanizmus még az anyaméhben olyan antitesteket termelt ki magából, melyek hatása rokon az UNBLAF szérummal, s több mint kétszáz olyan esetről tudnak, amikor az újszülöttek már eleve ingerállapotba hozott hipotalamusszal jöttek a világra. Sőt több mint harminc olyan esetet jegyeztek fel, amikor ezt a tulajdonságot már a harmadik nemzedék is örökölte. Az írás hangsúlyozza, hogy bár az effajta jelenségek az emberek túlnyomó többségére nem jelentenek közvetlen veszélyt, ékesszólóan illusztrálják a tényt, hogy a fukamizációt korántsem kutatták ki olyan alaposan, mint ahogy az adaptálás hívei állítják. Feltűnő, hogy az anyagot rendkívüli gondossággal gyűjtötték egybe s szerfölött hatásosan tálalják. Például: néhány meggyőző bekezdés foglalkozik az úgynevezett g-allergiában szenvedőkkel, akik hipotalamuszát tilos ingerelni. A g-allergia a szervezet rendkívül ritka állapota, a magzat még méhen belüli állapotában már fel lehet fedni, és senki számára nem jelent veszélyt: ezeket a csecsemőket nem vetik alá a fukamizáció második szakaszának. Ha viszont az ingerbe hozott hipotalamuszt a g-allergiában szenvedő örökli, az orvostudomány tehetetlen, gyógyíthatatlanul beteg ember jön világra. C. Oxowewnak sikerült egy ilyen esetet felfedeznie, s bemutatásakor nem takarékoskodik a komor színekkel. Még apokaliptikusabb az a kép, amit a szerző a jövő világáról fest, amikor az emberiség a fukamizáció hatására két genotípusra oszlik. Ezt a monográfiát többször is kiadták, s nyilvánvalóan nem elhanyagolható szerepet játszott a törvénymódosítás megvitatásakor. Érdemes azonban megjegyezni, hogy a könyv legutolsó kiadása (Los Angeles, 99) már egy szót sem ejt a fukamizációról, a szerzőt tökéletesen kielégíti a törvénymódosítás, és egyáltalán nem érdekli, hogy az emberiség 99,9%-a továbbra is aláveti gyermekét a fukamizációnak. Megjegyzés: A fejezetet lezárva szükségesnek tartom hangsúlyozni, hogy a felhasznált anyagokat, lévén azok nagyon is szokatlanok, saját szempontom szerint gyűjtöttem egybe és láttam el jegyzetekkel. Előre is elnézésüket kérem, ha felkészültségem alacsony színvonala elégedetlenségükre szolgál.
2. Úgy tudom, a fukamizációt először Kisumu (Egyenlítői-Afrika) település szülőotthonában utasították vissza, s ezt követte a visszautasítások járványszerű terjedése. 81. április 17-én mind a három, a nap folyamán a szülőotthonba került kismama egymástól függetlenül, különböző formában, de kategorikusan megtiltotta az orvosi személyzetnek, hogy elvégezzék rajtuk a fukamizációs eljárást. Az egyik szülő nő, legyen “A" (első szülés), ezt nemrég elhunyt férjének óhajával magyarázta, “B" még csak magyarázni sem kívánta tiltakozását, s a legszelídebb próbálkozás is, hogy meggyőzzék az ellenkezőjéről, hisztériás állapotba hozta. “Nem akarom, és kész!" – ismételte. “C" (harmadik szülés, ő tiltakozott elsőként) nagyon körültekintően, higgadtan azzal magyarázta tiltakozását, hogy nem akar gyermeke tudta és beleegyezése nélkül dönteni sorsáról. “Majd ha felnő, döntse el ő maga" – jelentette ki.
(Ezeket a motivációkat azért sorolom fel itt, mert nagyon is tipikusak. A fukamizációt visszautasítok 95%-a némi módosítással ezeket az érveket használta. Az irodalom az elutasító döntések alábbi osztályozását ismeri: “A" típusú visszautasítás: reális, ám elvileg ellenőrizetlen motivációval – 25%. “B" típusú visszautasítás: fóbia eredeti formában, hisztérikus és irracionális viselkedés – 60%. “C" típusú visszautasítás: etikus meggondolások – 10%. “R" (ritka) típus: mind formailag, mind tartalmilag a legkülönbözőbb utalások vallásos körülményekre, egzotikus bölcseleti rendszerekre stb. – kb. 5%.)
Április 18-án ugyanebben a kórházban még két szülni készülő nő utasította vissza a fukamizációt, ám a terület többi szülőotthonaiban is regisztráltak hasonló eseteket. A hónap végére a visszautasítások száma már több százra volt tehető, s a földgolyó minden körzetében jegyeztek fel belőlük, május 5-én pedig befutott az első földön kívüli visszautasítás is (Mars, a Nagy Szirt). A visszautasítási járvány hol fellángolva, hol kihunyva egészen 85-ig tartott, s a törvénymódosítás elfogadásáig a fukamizációról lemondott szülő nők száma elérte az 50 ezret (az összes szülő nő 0,1%-át).
A járvány törvényszerűségeit fenomenológiai szempontból igen hitelesen kivizsgálták, azonban meggyőző magyarázatot végül nem kaptak.
Megállapították például, hogy a járványnak látszólag két földrajzi elterjedési góca volt: az egyik Egyenlítői-Afrikában, a másik Északkelet-Szibériában. Magától adódik az analógia; feltehetően ezekből a körzetekből rajzott szét az emberi faj a földön, ám ez az analógia természetesen semmiféle magyarázatot nem ad.
Második példa. A visszautasítások mindig személyesek voltak, az egyes szülőotthonoknál azonban az egyik visszautasítás mintegy előkészítette a másikat. Innét a szakkifejezés: “N-tagú visszautasítás-láncolat". Az N értéke igen magas is lehetett: a gowekai nőgyógyászaton a “visszautasítási láncolat" 83. szeptember 11-én kezdődött és szeptember 21-ig tartott, belekerült az összes, egymás után szülésre jelentkezett anya, így a “lánc" hossza 19 szülő nőt tett ki.
Az egyes kórházakban a járványszerű tiltakozás nem egyszerre jelentkezett és szűnt még. Például a berni Újszülöttek Házában a járvány tizenkét alkalommal ismétlődött meg.
Ennek ellenére a földi szülőotthonok túlnyomó többségében még csak nem is hallottak a visszautasítás-járványról. S hasonlóképp mit sem tudtak róluk a földön kívüli települések többségén. Azokon a helyeken viszont, ahol a járvány kitört (Nagy Szirt, Szaul bázis, Fürdőhely), a Földre jellemző törvények szerint fejlődött ki.
3. A fukamifóbia keletkezésének okait bőséges irodalom tanulmányozza. Megismerkedtem a legtekintélyesebb munkákkal, amiket Deroide professzor, a Ihászai pszichológiai központ vezetője javasolt nekem. Nem vagyok eléggé felkészülve arra, hogy szakemberként sorra értékeljem ezeket a munkákat, mégis az a benyomásom, hogy a fukamifóbiának nincs általánosan elfogadott elmélete. Ezért beérem azzal, hogy szó szerint idézem Deroide doktorral folytatott beszélgetésem egy részletét.
KÉRDÉS: Lehetségesnek tartja-e a fóbia jelentkezését egészséges és kedvező körülmények között élő embernél?
FELELET: Az igazat megvallva, ez lehetetlen. Egészséges ember esetében a fóbia mindig rendkívüli fizikai vagy lélektani megterhelés következtében jelentkezik. S az ilyen embert aligha tekinthetjük kedvező körülmények között létezőnek. Más dolog, hogy az ember, különösen rohanó korunkban, nem mindig törődik azzal, hogy túlhajszolja magát... Személy szerint szerencsés alaknak tarthatja magát, sőt még elégedett is lehet, így a fóbia jelentkezése esetében – dilettáns lévén az ügyben – megmagyarázhatatlan jelenségnek tűnhet...
KÉRDÉS: S mi a helyzet a fukamifóbiával?
FELELET: Tudja, bizonyos értelemben a terhesség még ma is titok számunkra... Elég csak annyit mondani: nemrég tudtuk meg, hogy a terhes nő pszichikuma kétpólusú; a felnőtt ember végérvényesen kialakult pszichéje és a magzat antenatális pszichikumának pokolian bonyolult összhatásaként alakul ki, s törvényszerűségeiről jelenleg gyakorlatilag semmit sem tudunk. S ha ehhez még hozzávesszük az elkerülhetetlen fizikai stresszhatásokat, a kivédhetetlen neurotikus jelenségeket... Mindez általában kedvező táptalaj a fóbia számára. Elhamarkodott dolog lenne azonban olyan következtetést levonni, hogy ezt a gondolatmenetet követve legalább egy keveset, meg tudtunk magyarázni ebből a meglepő históriából. Szerfölött elhamarkodott és komolytalan dolog lenne.
KÉRDÉS: A fukamizációt elutasító terhes anyák eltérnek-e valamiben az átlagos szülő nőktől? Fiziológiailag, pszichikailag... Folytattak ilyen kutatásokat?
FELELET: Igen sokat. De semmi konkrétumot nem sikerült megállapítanunk. Én jómagam mindig úgy gondoltam, és ma is az a véleményem, hogy a fukamifóbia univerzális fóbia, olyan mint a null-transzport fóbia. Csakhogy a null-T-fóbia igen elterjedt jelenség, az első null-T-helyváltoztatás előtt nemétől és foglalkozásától függetlenül gyakorlatilag minden ember félelmet érez, éppen ezért a félelem nyomtalanul elmúlik... A fukamifóbia viszont szerencsére rendkívül ritka jelenség. Azért mondom, hogy “szerencsére", mert gyógyítását még nem tanultuk meg.
KÉRDÉS: Ha jól értettem önt, professzor, egyetlen konkrét okot sem ismernek, ami fukamifóbiát vált ki?
FELELET: Megbízhatóan – egyet sem. Feltételezések bőven, tucatszám akadnak.
KÉRDÉS: Például?
FELELET: Például a fukamizáció ellenfeleinek propagandája. Egy befolyásolható egyénre – ráadásul terhes állapotban – az ilyen propaganda bizonyos hatással lehet. Vagy például az eltúlzott anyai ösztön, az ösztönös igyekezet, hogy gyermekét bármilyen külső befolyástól védje, legyen az akár hasznos is... Nem ért velem egyet? Rendben. Tökéletesen igazat adok magának. Ezek a hipotézisek a legjobb esetben is csak a tények egy igen szűk körét magyarázzák. Senki nem tudta megmagyarázni sem a “visszautasítás! láncolatot", sem a jelenségek területi meghatározottságát... s azt végképp senki nem érti, miért éppen 81 tavaszán kezdődött az egész, mi több, nemcsak a Földön, de tőle igen messzire is...
KÉRDÉS: És miért ért véget 85-ben, ezt mivel lehet megmagyarázni?
FELELET: Képzelje el - ezt lehet. A törvénymódosítás elfogadásának a ténye döntő befolyással lehetett a járvány megszűnésére. Magától értetődően itt még sok homályos dolog marad, ezek azonban már részletkérdések.
KÉRDÉS: Mi a véleménye, nem törhetett ki a járvány óvatlanul végzett kísérletek eredményeképp?
FELELET: Elméletileg ez lehetséges. Mi azonban annak idején ellenőriztük ezt a feltételezést. A Földön nem végeznek semmiféle kísérletet, ami tömeges fóbiát okozhat. Azonkívül ne feledje, hogy a fukamifóbia a Földön kívül is ugyanakkor jelentkezett...
KÉRDÉS: Miféle kísérletek válthatták ki a fóbiát?
FELELET: Bizonyára nem pontosan fejeztem ki magam. Megnevezhetek egy egész sor technikai fogást, melynek segítségével magában, egészséges emberben valamilyen fóbiát válthatok ki. Jól jegyezze meg: valamilyent. Például: meghatározott rend szerint neutrinósugárzásnak teszem ki magát, s magának fóbiája lesz. Ugyan miféle fóbia lesz ez? Félelem a semmitől? Tériszony? Félelem a félelemtől? Előre nem mondhatom meg. De az szóba sem jöhet, hogy az emberben ilyen speciális fóbiát, mint a fukamifóbia, a fukamizációtól való félelem, ki lehet váltani... Nem, erről szó sem lehet. Talán csak hipnózissal együtt? Hogyan kapcsoljuk azonban össze ezt a két dolgot? Nem, ez komolytalan feltételezés.
4. A fukamifóbia földi (és világűrbeli) elterjedtsége ellenére mégiscsak rendkívül ritka eset maradt az orvostudomány gyakorlatában, s magától aligha váltotta volna ki a fukamizációs törvény módosítását. A fukamifóbia mint járvány azonban orvosi problémából igen gyorsan társadalmi eseménnyé nőtte ki magát.
81 augusztusa. Az első feljegyzett tiltakozások az apák részéről; egyelőre még egyedi esetek. (Helyi és területi egészségügyi intézményeknek benyújtott panaszok, egyéni kérelmek a helyi tanácsoknak.)
81 októbere. 124 apa és két szülésznő első közös beadványa a Világtanács Anya- és Gyermekvédelmi Bizottságához.
81 decembere. A Szülésznők Szervezetének XVII. Világkongresszusán orvosok és pszichológusok csoportja először lép fel a kötelező fukamizáció ellen.
82 januárja. Megalakul a VEPI kezdeményező csoportja (megalakítói nevének kezdőbetűiből lett a rövidítés), mely orvosokat, pszichológusokat, szociológusokat, filozófusokat és jogászokat tömörít egybe. Éppen a VEPI csoport kezdte el és vitte győzelemre a törvény módosításáért folytatott harcot.
82 februárja. A fukamizáció ellenzőinek első ülése a Világtanács épülete előtt.
82 júniusa. A “Törvény"-nyel szemben formálisan is kialakul az ellenzék az Anya- és Gyermekvédelmi Bizottságban. 
Az események további menetrendje nézetem szerint már nem különösebben érdekes. Az az idő (három és fél esztendő), amire a Világtanácsnak a törvénymódosítás sokoldalú tanulmányozásához és elfogadásához szüksége volt, nagyon is átlagos. Az átlagostól eltért viszont a módosítás híveinek nagy tömege és a hivatalos szervek létszáma közötti arány. Az új törvény tömeges hívei legalább tízmillió embert tettek ki, míg a hivatalos szervek, akik képzettségüknél fogva a tömegek érdekeit képviselték (jogászok, szociológusok, az adott kérdés szakértői), alig néhány tucat főt számláltak. A mi esetünkben a módosítás hívei (a nők, akik “visszautasították" a fukamizációt, férjeik és rokonaik, barátaik, a rokonszenvező kívülállók, a mozgalomhoz vallásos vagy bölcseleti meggondolásból csatlakozók) soha nem képeztek igazából jelentős tömeget. A mozgalom résztvevőinek összlétszáma nem haladta meg a félmilliót. Ami a hivatásosak táborát illeti, csak a VEPI csoport 536 szakembert számlált a törvénymódosítás elfogadásának pillanatában. 
5. A törvénymódosítás elfogadása után a visszautasítások nem szűntek meg, jóllehet számuk jelentősen lecsökkent. Ami a leglényegesebb – a 85-ös esztendő folyamán a járvány jellege változott meg. Az igazat megvallva, ezt a jelenséget már nem nevezhettük járványnak. A korábbi törvényszerűségek (“visszautasítási lánc", területi koncentrálódás) eltűntek. A visszautasítások most már teljesen véletlen és egyedi jellegűek, mi több, az “A" és a “B" típusú motiváció egyáltalán nem fordul elő, többségében a módosításra hivatkoznak. Nyilván ez az oka, hogy manapság az orvosok nem tekintik a fukamizáció visszautasítását fukamifóbiának. Figyelemreméltó, hogy jó néhány nő, aki annak idején kategorikusan tiltakozott a fukamizáció ellen, és tevékenyen részt vett a törvénymódosításért folytatott mozgalomban, napjainkban már egyáltalán nem érdeklődik a kérdés iránt, és szüléskor nem él a törvénymódosítás adta jogával. A fukamizációt 81-85-ben visszautasító asszonyoknak csupán 12%-a hárította el a fukamizációt újabb szülésekor. S az, hogy valaki harmadszorra is elutasítja a fukamizációt, igen ritka eset, az elmúlt tizenöt esztendő során belőlük alig néhányat jegyeztek fel.
6. Rendkívül fontosnak tartom két körülmény hangsúlyozását.
a) A törvénymódosítás elfogadása után majdhogynem teljességgel eltűnt a fukamifóbia, s ezt általában közismert pszicho-szociológiai tényezőkkel magyarázzák. Napjainkban az emberek csak azokat a korlátozásokat és kötelezettségeket fogadják el, melyek a társadalom morális-etikus alapelveiből következnek. Bárminemű másfajta korlátozást vagy kötelezettséget (öntudatlanul is) ellenségesen és (ösztönösen is) belső tiltakozással fogadnak. S természetes hogy miután a fukamizáció kérdésében az önkéntesség elve megvalósult, az ellenszenv megszűnt, és mindenki éppolyan közömbös a fukamizáció, mint bármely más orvosi eljárás iránt.
Jóllehet maradéktalanul elfogadom és megértem mindezeket a magyarázatokat, mégis kénytelen vagyok másfajta interpretáció lehetőségét is megemlíteni, s ez a 009-es téma keretein belül érdekes lehet. Mégpedig: a fukamifóbia jelentkezésének és megszűnésének fentebb előadott története megmagyarázható úgy is, mint egy értelemmel bíró akarat céltudatos és jól kiszámított befolyásának az eredménye.
b) A fukamifóbia járványának jelentkezése időben egybeesik a “Pingvin-szindrómá"-val (lásd beszámolójelentésem No 011/99).
Sapienti sat.
T. Glumov
(A 4. dokumentum vége)

Most már teljesen biztos vagyok benne, hogy éppen Tojvo Glumov beszámolójelentése indította el bennem azt a töprengést, ami végül is a Nagy Felismeréshez elvezetett. Mi több, bármilyen mulatságosan hangzik ez most, ez az egész abból az önkéntelen haragból indult, ki, amit Tojvo durva és korántsem egyértelmű célzásai váltottak ki bennem a függőleges fejlődés híveinek hírhedett szerepére a törvénymódosítás történetében. A jelentés eredeti példányában ez a bekezdés vastagon javítva van, jól emlékszem, akkor alaposan meg akartam mosni Tojvo fejét, mert ennyire szabadjára engedte fantáziáját. Ekkor azonban tudomást szereztem a Varázsló látogatásáról a Csodabogarak Intézetében, végre észbe kaptam s többé már nem törődtem a fejmosással.
Kegyetlen válságba kerültem, mert nem volt kivel megbeszélnem a dolgot. Először is, semmilyen javaslatom nem volt. Másodszor, fogalmam sem volt, hogy most kivel beszélhetném meg a dolgot, s kivel nem beszélhetek már róla. Jóval később végigfaggattam beosztottaimat: nem találtak-e valami furcsát viselkedésemben a 99-es esztendő (számomra) oly szörnyű áprilisi napjaiban. Sandro akkor nyakig ült a “Rip van Winkle" témában, elképedése akkora volt, hogy semmit nem vett észre. Grisa Szeroszovin azt állította, hogy akkoriban szívesen elhallgattam az ügyeket, és ő bármit kezdeményezett is, mindenre rejtélyes mosollyal válaszoltam. Kikin most sem hazudtolta meg magát: előtte már akkor “minden világos volt". Tojvo Glumovot viszont viselkedésem akkortájt kétségkívül dühítette. S dühítette is. Én pedig tényleg nem tudtam, mit tegyek! Egymás után kergettem munkatársaimat a Csodabogarak Intézetébe, és minden alkalommal vártam, hogy mi sül ki belőle, ám semmi nem lett, erre elküldtem a következőt, és újból vártam.
Eközben Gorbovszkij otthon, Kraslavában haldokolt.
Athosz Szidorov ekkor akart befeküdni a kórházba, s nem volt bizonyos benne, hogy valaha is kijön onnan.
Danya Logovenko többéves szünet után ekkor hívatta meg magát egy csésze teára, egész este átadta magát az emlékeinek, és merő ostobaságokat fecsegett.
Ekkoriban még semmilyen elhatározásra nem jutottam.
S ekkor történtek Kis-Pesán azok az események.
Május 5-ről 6-ra virradó éjszaka a baleseti szolgálat húzott ki az ágyból. Kis-Pesán (A Pesa folyó partján, amely a Csosa-öbölnél folyik a Barents-tengerbe) ismeretlen szörnyek jelentek meg, s pánikot keltettek az ottani település lakosai között. A baleseti csoportot útnak indították, a vizsgálat folyik.
Az érvényes szolgálati szabályzat szerint az esemény színhelyére kellett küldenem egyik felügyelőmet. Én Tojvót küldtem.
Sajnos Glumov felügyelő beszámolójelentése a Kis-Pesán történtekről és saját fellépéséről elveszett. Legalábbis nekem nem sikerült meglelnem. Ennek ellenére szeretném érzékeltetni, hogy Tojvo a lehetőségekhez képest mennyire körültekintően vezette le ezt a nyomozást, s ezért megpróbálom saját emlékezetemre, illetve a résztvevőkkel való beszélgetésekre hagyatkozva felidézni az eseményeket.
Könnyen belátható, hogy az események általam javasolt rekonstrukciója a bizonyíthatóan hiteles tényeken kívül még tartalmaz leíró részeket, metaforákat, jelzőket, párbeszédeket és a szépirodalom egyéb elemeit. Mégis szükségesnek érzem, hogy az olvasó elevenen lássa maga előtt Tojvót, úgy, ahogy én emlékszem rá. Ehhez pedig a dokumentumok egymagukban nem elegendőek. Egyébként, ha akarják, vegyék sajátos tanúvallomásnak azt, ahogy az eseményeket felidézem.

KIS-PESA, 99. MÁJUS 6. KORA REGGEL

Kis-Pesa település madártávlatból pont olyan volt, mint amilyennek hajnali négy óra tájt egy ilyen településnek lennie kellett. Álmos. Békés. Kihalt. Köröskörül tucatnyi tarka tető, fűvel benőtt kis tér, néhány összevissza parkoló glider, légpárnás jármű, a klub sárga pavilonja a folyó meredek partján. A folyó mozdulatlannak látszott, borzasztó hideg és barátságtalan volt, fehéres ködfoszlányok lebegtek a túlparti nádas felett. 
A klub tornácán fejét hátraszegve egy férfi állt, és a glidert figyelte. Arca ismerősnek tűnt Tojvónak, s ebben nem volt semmi különös: Tojvo jó néhányat ismert a baleseti szolgálat tagjai közül – majd minden másodikat.
Tojvo a tornác mellett szállította le járművét, és kiugrott a nedves fűre. A reggel errefelé hideg volt. A baleseti szolgálat embere óriási méretű, kényelmes zekét viselt, töméntelen különleges zsebbel; ballonokkal, mérő- és oltóeszközökkel, gyúlékony anyagokkal és más, a mentőszolgálat maradéktalan ellátásához szükséges tárggyal volt felszerelkezve.
– Jó napot! – üdvözölte őt Tojvo. – Ugye Basilnak hívják?
– Jó napot, Glumov – felelte a férfi, és kezét nyújtotta. – Jól tudja. Basil vagyok. Miért jött ilyen későn? 
Tojvo megmagyarázta, hogy a negyedik dimenziós távszállító csatorna, a null-T itt a Kis-Pesán valami oknál fogva nem fogadta, és Alsó-Pesán szállt ki, ahol légpárnás járműre ült, és vagy negyven percet repült a folyó felett.
– Világos – jegyezte meg Basil, és hátrapillantott a pavilonra. – Jól sejtettem. Tudja, a nagy pánikban a null-T kabinját úgy összenyomorították...
– Tehát mindeddig senki nem tért vissza?
– Senki.
– S semmi nem történt?
– Semmi. A mieink másfél órája befejezték a terepszemlét, nem találtak semmi lényegest, és hazatértek, hogy otthon végezzék el az elemzést. Engem pedig itt hagytak, hogy senkit ne engedjek ide, s azóta próbálom megjavítani a null-T kabint.
– Megjavította?
– Úgy hiszem, hogy igen.
A villák Kis-Pesán különös, múlt századbeli épületek voltak; célszerű építészet, természetelvű tervezés, mérges, eleven színek – a kor hatása. Minden villa körül áthatolhatatlan ribizli-, orgona- és sarkköriszamóca-bokrok, a házak félköre mögött pedig rögtön ott az erdő, gigászi fenyők sárgás törzsei, ködtől szürkészöld fenyőkoronák, fölöttük pedig igen magasan ott a nap északkeleten, bíborvörös korongjával...
– Miféle elemzésről van szó? – érdeklődött Tojvo.
– Nos, meglehetősen sok nyom maradt... Ez a szörnyeteg nyilván onnét, abból a villából mászott elő, és aztán minden irányban elterjedt... – Basil mutogatni kezdett. – A bokrokon, a füvön s itt-ott a verandákon megszáradt nyalka maradt, olyan pikkelyszerű csomók...
– Maga látott valamit?
– Semmit. Amikor megérkeztünk, itt már minden úgy volt, mint most, csak éppen köd borította a folyót.
– Tehát nincsenek tanúk?
– Először azt gondoltuk, hogy mind egy szálig elmenekültek. Később kiderült: még sincs így, ott, abban a házban, a szélsőben a parton igencsak háborítatlanul él és virul egy igen koros nőszemély, akinek esze ágában sem volt meglépni...
– Miért? – tudakolta Tojvo.
– Fogalmam sincs! – felelte Basil, s felvonta szemöldökét, és széttárta karját. – Képzelje, körös-körül pánik, mindenki rémülten rohangászik, a null-T kabinját kifordították a sarkából, az asszonyságnak azonban a szeme sem rebbent... Megérkezünk, harci alakzatot veszünk fel, kard ki, bajonett fel, egyszer csak kilép a tornácra, s szigorúan ránk szól, hogy viselkedjünk csendesebben, mert zajongásunkkal zavarjuk az álmát!
– És valóban volt pánik? – kérdezte Tojvo.
– De még mennyire! – válaszolta Basil, és figyelmeztetően felemelte a tenyerét. – Tizennyolcan voltak itt, amikor elkezdődött. Kilencen légpárnás járművön oldottak kerekei. Öten a null-T kabinján keresztül menekültek el. Hárman pedig eszüket vesztve bevetették magukat az erdőbe, eltévedtek, s alig találtuk meg őket. Úgyhogy ne kételkedjen, volt itt pánik, de még mekkora! Volt pánik, és szörnyek is jártak erre, nyomaik is maradtak. De hogy az öregasszony miért nem rémült meg, erről fogalmunk sincs. Különben is, furcsa egy teremtés ez az öregasszony. Saját fülemmel hallottam, ahogy közölte a parancsnokkal: “Galambocskáim, túl későn érkeztetek ide. Most már nem tudtok rajtuk segíteni. Mind elpusztultak..."
Tojvo megkérdezte:
– Mire gondolt?
– Nem tudom – jegyezte meg Basil elégedetlenül. – Hisz mondtam, fura egy öregasszony.
Tojvo az élénk rózsaszín villára nézett, ahol a különös öregasszony lakott. A villa kertje jóval gondozottabbnak tűnt a többinél. Az épület mellett egy glider állt.
– Nem ajánlom, hogy zavarja – javasolta Basil. – Jobb, ha magától felébred és majd akkor...
Tojvo ebben a pillanatban mozgást érzett a háta mögött, s hirtelen megfordult. A klub ajtajából egy sápadt arc tekintett ki, ijedt szemét tágra nyitotta. Az ismeretlen egy ideig hallgatott, majd verteién ajka megrebbent, s rekedtes hangon megszólalt:
– Ostoba egy történet, ugye?
– Állj, állj, állj! – szólalt meg jóindulatúan Basil, s tenyerét előrenyújtva a férfi felé indult. – Elnézést, de ide nem jöhet be. Baleseti szolgálat.
Az ismeretlen férfi mit sem törődve Basil tiltakozásával, átlépett a küszöbön, de nyomban meg is állt.
– Voltaképp én nem is akarok bejönni – kezdte, s köhintett. – A körülmények azonban... Mondják, Grigorij még nem tért vissza az Eleusról?
A férfi külseje meglehetősen szokatlan volt. Szőrmebundát viselt, szárnyai alól kikandikált gazdagon díszített szőrmecsizmája. A bunda szétnyílt mellén, és tarka, apró hálós anyagból varrott nyári ing látszott ki alóla, a sztyeppi zóna lakói hordtak szívesen ilyet. Első pillantásra 40-45 évesnek látszott. Arca naiv és kedves volt, csak túlontúl sápadt – a rémülettől vagy talán a zavartól.
– Nem, nem – felelte Basil, és egészen közel lépett hozzá. – Senki nem tért ide vissza, itt nyomozás folyik, s senkit nem engedhetünk be...
– Várjon csak, Basil – szakította félbe őt Tojvo. Ki az a Grigorij az Eleusról? – kérdezte az ismeretlentől.
– Azt hiszem, megint rossz helyen kopogtatok... – nyögte ki az idegen kétségbeesett hangon, és a háta mögé pillantott, ahol a pavilon mélyén ott csillogtak a null-T kabin polírozott falai.
– Elnézést, hm, hm, hm... Ah, istenem, megint elfelejtettem... Ez Kis-Pesa? Vagy nem?
– Ez Kis-Pesa – erősítette meg Tojvo.
– Akkor tudniuk kell... Grigorij Alekszandrovics Jarigin... Ha jól tudom, minden nyáron itt lakik...Hirtelen vidáman, kiabálva mutogatni kezdett: – Ott, ott, abban a villában! Tessék, ott lóg a verandán a ballonkabátom!
Egyszerre fény derült mindenre. Az ismeretlen az események szemtanúja volt. Anatolij Szergejevics Krilenkónak hívták, zootechnikus volt, s valóban a sztyeppi övezetben dolgozott – az azgiri mezőgazdasági komplexumban. Tegnap az újdonságok szokásos éves arhangelszki kiállításán teljesen véletlenül iskolai barátjába, Grigorij Jariginba botlott, akit már vagy tíz esztendeje nem látott. Természetes, hogy Jarigin elcipelte magához ide, ide, ebbe, ó... már megint kiment a fejemből... na igen, Kis-Pesába. Nagyszerűen töltötték el hármasban az estét – ő, Jarigin és Jarigin felesége Elja; csónakáztak, sétáltak az erdőben, tíz óra tájt hazatértek, oda, abba a villába, megvacsoráztak, és leültek a verandán teázni. Már egészen kivilágosodott, a folyóról gyerekek zsivaja hallatszott, s meleg volt, csodás illatot árasztott a sarkköri szamóca. S ekkor Anatolij Szergejevics Krilenko hirtelen különös szemeket pillantott meg...
Elbeszélésének ehhez a legfontosabb részéhez érve Anatolij Szergejevics a legenyhébben szólva is érthetetlen lett. Mintha valamilyen iszonyatos, zavaros álmot próbált volna újra elmesélni.
A szemek a kertből néztek rá... közeledtek, ám mindig a kertben maradtak... Két hatalmas, hányingert keltő szem... Valami állandóan folyt rajtuk... Baloldalt pedig volt még egy harmadik... vagy három?... S valami ömlött, egyre csak ömlött át a veranda korlátján, s már a lábukig ért... Közben moccanni sem tudtak. Grigorij eltűnt valahol, Grigorijt nem látja. Elja valahol itt van, de őt sem látja, csak hallja, ahogy hisztérikusan visít... vagy inkább vihog... S ekkor kitárult a szoba ajtaja. A helyiség körülbelül derékig tele volt nyüzsgő kocsonyás testekkel, a szemeik viszont ott voltak kint, a bokrok mögött...
Anatolij Szergejevics megérezte, hogy most jön a legborzalmasabb. Kirántotta lábát padlóhoz ragadt szandáljából, átugrott az asztalon, s a házat körbefutva berohant az erdőbe... Nem, nem kerülte meg a házat, az erdőbe ugrott be, de nem tudni, miért, a téren találta magát... Rohant, amerre a lába vitte, s egyszer csak megpillantotta a klub pavilonját, a nyitott ajtón át megvillant előtte a null-T orgonaszín kabinja, s rádöbbent, hogy megmenekült. Puskagolyóként vágódott be a kabinba, és találomra nyomkodni kezdte a gombokat, amíg az automata működésbe nem lépett...
A tragédia itt véget ért, s innen már mint komédia folytatódott. A null-T az Első Sándor-szigeten tette ki Anatolij Szergejevicset. Ez a Bellingshausen-tengeren van, ahol mínusz negyvenkilenc fokos a fagy, a szél sebessége eléri a másodpercenkénti tizennyolc métert, s a település az ottani, téli időjárásnak megfelelően majdnem teljesen kihalt.
Mellesleg a sarkköri kutatók klubjában az automatika működött, kellemes meleg volt, a bárban színpompás szivárványként csillogtak a különböző nedűkkel teli üvegek, hogy eloszlassák a sarkköri éjszakák sötétjét. Anatolij Szergejevics tarka ingében és rövidnadrágjában, ami ráadásul a tea és az átélt rémület után nedves is, kellőképp kifújja és összeszedi magát. S amikor magához tér, mint ahogy várni lehetett, először is elviselhetetlen szégyen lesz rajta úrrá. Rádöbben, hogy utolsó gyávaként, pánikba esve elmenekült – ilyen gyáva alakokról csak történelmi regényekben olvasott. Eszébe jut, hogy magára hagyta Elját és még egy asszonyt, akit futólag látott a szomszédos villában. Eszébe jut a folyó felől beszűrődő gyerekzsivaj, s rádöbben, hogy őket is magukra hagyta. Kétségbeesett tettvágy lesz úrrá rajta, ám ami a legcsodálatosabb: ez a vágy korántsem azonnal keríti hatalmába, s alighogy felébred benne, jó ideig együtt létezik az elviselhetetlen rémülettel, hogy vissza kell térnie oda, a verandára, a szörnyű, folyékony szemek elé, az undorító, kocsonyás testekhez...
Glaciológusok csoportja tódult be nagy zajjal a klubba, s ráakadtak a kezeit bánatosan tördelő Anatolij Szergejevicsre: még mindig képtelen volt bármire elszánni magát. Nagy együttérzéssel végighallgatták történetét, s rögtön lelkesen elhatározták, hogy vele együtt visszatérnek a szörnyű verandára. Ám nyomban kiderült, hogy Anatolij Szergejevics nemcsak a település indexét nem ismeri, de a nevét is elfelejtette. Csak annyit tudott kinyögni, hogy nem messze a Barents-tenger partjától, egy kis folyócska partján, a sarkköri fenyvesek övezetében van. A glaciológusok ekkor a helyi klímának megfelelően sietve felöltöztették Anatolij Szergejevicset, és a sivító hóförgetegen, fantasztikus hókupacokon át, gigászi Vadállatokra hasonlító kutyák kíséretében elvonszolták a település központjába... S itt, a központban, az NBI pultja előtt az egyik sarkköri kutató arra a józan megállapításra jutott, hogy ez bizony nem tréfadolog. Ezek a szörnyetegek vagy valóban valamilyen vadaskertből, vagy még rágondolni is szörnyű! – valamilyen biomechanizmusokat előállító laboratóriumból szabadultak ki. S bármelyik eset igaz, fiúk, itt okoskodásnak helye nincs, fel kell hívni a baleseti szolgálatot.
S felhívták a Központi Baleseti Szolgálatot. A Központi Baleseti Szolgálatnál köszönetet mondtak nekik, s közölték velük, hogy bejelentésüket tudomásul veszik. Félóra múlva a Baleseti Szolgálat ügyeletese személyesen hívta fel a település központját, s elmondta, bejelentésük megerősítést nyert, s kérte, hogy kössék össze Anatolij Szergejeviccsel. Anatolij Szergejevics általánosságban leírta, hogy mi történt, s hogy került az Antarktisz partjaihoz. Az ügyeletes megnyugtatta, hogy áldozatok nincsenek, a Jarigin házaspár él és egészséges, valószínűleg reggel visszatérhet Kis-Pesára, most pedig az lesz a legjobb, ha ő, Anatolij Szergejevics bevesz valami nyugtatót, és lefekszik pihenni.
Anatolij Szergejevics bevett egy nyugtatót, s még ott a központban ledőlt egy heverőre, de egy órát sem aludt, amikor ismét meglátta a veranda korlátja felett a könnyező szemeket, meghallotta Elja hisztérikus kacagását, s elviselhetetlen szégyenében felébredt.
– Nem – jelentette ki –, képtelenek voltak visszatartani. Nyilván megértették a lelkiállapotomat... Soha nem hittem volna, hogy ilyesmi megtörténhet velem. Természetesen nem vagyok sem Nyomkereső, sem Progresszor... voltak azonban életemben feszült helyzetek, s én mindig derekasan helytálltam... Fogalmam sincs, mi történt velem. Próbálom ezt önmagámnak megmagyarázni, ám sehogy sem sikerül... Mintha valami varázslat lett Volna úrrá rajtam... – Tekintete váratlanul idegesen körbejárt. – Lám, most itt magával beszélgetek, közben egész belsőm jéghideg... Lehet, hogy itt minket mindnyájunkat megmérgeztek?
– Nem tételezhető fel, hogy ez az egész hallucináció volt? – kérdezte Tojvo. 
Anatolij Szergejevics fázósan megvonta vállát, és a Jarigin házaspár villája felé pillantott.
– Ne-em tudom... – nyögte ki. – Nem, semmit nem tudok mondani.
– Jól van, menjünk, és nézzük meg – javasolta Tojvo.
– Magukkal menjek? – kérdezte Basil.
– Nem feltétlenül muszáj – mondta Tojvo. – Sokáig fogok itt mászkálni. Maga addig tartsa a frontot.
– Gyűjtsek foglyokat? – kérdezte Basil ügybuzgón.
– Feltétlenül – hagyta rá Tojvo. – Foglyokra szükségem lesz. Mindenkire, aki saját szemével valamit látott.
Anatolij Szergejeviccsel átvágtak a téren. A zootechnikus elszánt és tettrekész arcot vágott, ám minél közelebb kerültek a házhoz, arckifejezése annál feszültebb lett, járomcsontján mind szembetűnőbben kiütköztek az izmok, alsó ajkát beharapta, mint aki erős fájdalmat küzd le. Tojvo jobbnak látta, ha ad egy kis időt neki, hogy pihenjen. Az élősövénytől úgy ötven lépésre megállt – mintha még egyszer meg akarná szemlélni a környéket, s kérdéseket tett fel. Volt-e valaki ott jobbra, abban a villában? Ó, sötét volt ott? És balról? Egy asszony... Igen-igen, emlékszem, említette… Csak égy no és senki más? Légpárnás járművek nem álltak a közelben?
Tojvo kérdezett, Anatolij Szergejevics válaszolt, Tojvo pedig fontoskodó képpel bólogatott, és mindenképp azt próbálta mutatni, mennyire érdektelen a nyomozás szempontjából mindaz, amit hall. Anatolij Szergejevics egyre jobb kedvre derült, belső feszültsége felengedett, s már majdnem kollégákként léptek fel a verandára.
A verandán rendetlenség uralkodott. Az asztal ferdén állt, az egyik szék feldőlt, a cukortartó cukorcsíkot hagyva maga után a sarokba gurult. Tojvo megtapogatta a teafőzőt – még forró volt. Anatolij Szergejevicsre sandított. A férfi ismét sápadt volt, rágóizmai le-följártak. A távoli szék alatt árván egymáshoz bújó pár szandálra nézett. Nyilván ez az ő szandálja. A szandál be volt gombolva, s érthetetlen volt, hogyan tudta Anatolij Szergejevics kirántani belőle a lábát. Mellesleg sem a lábán, sem alatta, sem másutt Tojvo nem talált vérfoltot.
– Úgy látom, a házi robotokat itt nem kedvelik – jegyezte meg Tojvo gyakorlatiasan, hogy Anatolij Szergejevicset az átélt borzalmak világából a mindennapokba térítse vissza.
– Igen... – dünnyögte a férfi. – Vagyis hogy... Ugyan, ki kedveli a robotokat?... Látja – a szandálom...
– Látom – felelte Tojvo közönyösen. – Az ablakokat mind felemelték?
– Nem emlékszem. Az ott fel volt emelve, ott ugrottam ki.
– Világos – mondta Tojvo, és kipillantott a kertbe.
Igen, itt voltak nyomok. Sok nyom volt: letaposott és törött ágú bokrok, egy széttaposott virágágyás, a fű pedig úgy nézett ki a korlát alatt, mintha lovak hempergőztek volna rajta. Ha itt állatok fordultak meg, azok esetlenek, nagy testűek kellett hogy legyenek, s a házhoz nem lopakodva jöttek, hanem csapatostul özönlöttek! A térről, át a bozótoson s a nyitott ablakon keresztül egyenest be a szobába...
Tojvo átlépdelt a verandán, és meglökte a házba nyíló ajtót. Bent nem talált rendetlenséget. Pontosabban olyan rendetlenséget, amit nehéz, súlyos, ormótlan testek okoztak volna.
Heverő. Három karosszék. A kisasztalt nem találta, feltételezhetően beépített. Csupán egy irányítópult van – a házigazda karosszékének karfájában. Az edények “félkristály" típusúak, s a karosszékekben és a heverőben vannak. Az elülső falon – Levitán tájképe, régi hromofotó-másolat, megható háromszöggel a bal alsó sarkában, ne adj' isten, egy “szakértő" eredetinek higgye. Balról a falon tollrajz saját készítésű fakeretben, haragos női portré. Különben szép arc...
Figyelmesebb szemrevételezés után Tojvo cipőtalp nyomait fedezte fel a padlón: nyilván valaki a balesetisek közül óvatosan átlépdelt a nappalin a hálószobába. Visszafelé nem vezettek nyomok, a balesetis a hálószoba ablakán keresztül mászott ki a szabadba. Tehát a nappali padlóját finom, barnás színű porréteg borította vastagon. S nemcsak a padlót. A karosszékek ülését is. Az ablakpárkányokat. A heverőt. A falakon viszont nyoma sem volt pornak.
Tojvo visszatért a verandára. Anatolij Szergejevics a tornác lépcsőfokain üldögélt. Sarkköri szőrmebundáját már levetette, szőrmecsizmáját viszont nyilván elfelejtette lehúzni, s ezért meglehetősen furán nézett ki. Szandáljához hozzá sem ért, érintetlenül hevert az asztal alatt. Nedvességfoltok sehol sem voltak, de mindent s köröttük a padlót is ugyanaz a finom, barnás színű por takarta be.
– No, mi újság maguknál? – érdeklődött Tojvo már a küszöbről.
Anatolij Szergejevics összerezzent, és hirtelen feléje fordult.
– Hát tudja... egy kicsit magamhoz térek...
– Nos, ez remek. Vegye a ballonkabátját, és menjen szépen haza. Vagy meg akarja várni Jariginékat?
– Magam sem tudom – bizonytalankodott Anatolij Szergejevics., 
– Ahogy gondolja – mondta Tojvo. – Legalábbis itt semmi veszély nem fenyeget és nem is fog.
– Rájött valamire? – kérdezte Anatolij Szergejevics, és felállt.
– Egyre s másra igen. Szörnyek valóban voltak itt, ám igazából nem veszélyesek. Ijedségen kívül mást nem okoztak. 
– Vagyis azt akarja mondani, hogy mindezt mesterségesen idézték elő?
– Valami ilyesmit.
– De miért? Ki tette?
– Ki fogjuk deríteni – nyugtatta meg Tojvo.
– Amíg maguk kiderítik, ezek közben még valakit... megijesztenek.
Anatolij Szergejevics levette a korlátról esőkabátját, álldogált egy darabig, s közben szőrmecsizmáját nézegette. Azt hihetted, most nyomban visszaül, és vad dühvel lecibálja a lábáról. De nem, bizonyára észre sem vette lábbelijét.
– Azt mondja, hogy megijeszthetnek... – suttogta tekintetét fel sem emelve. – Még ha csak megijesztenének! Ezek, tudja, képesek elintézni! 
Gyors pillantást vetett Tojvóra, majd tekintetét elkapva s többé vissza sem fordulva lejött a lépcsőkön, továbbment a letaposott füvön, át a szétdúlt veteményesen, a téren, hosszú, sarkköri prémes csizmájában és nevetséges, tarka farmeringjében, görnyedten, komikusán haladt, meggyorsította lépteit, a klub sárga pavilonja felé tartott, félúton azonban éles szögben balra fordult, felpattant egy légpárnás járműre, mely a szomszédos villa előtt állt, és meredeken felröppent a sápadt kék égbe.
Hajnali négy múlt.

Ez volt az első próbálkozásom, hogy rekonstruáljam a történteket. Nagyon igyekeztem. Munkámat az bonyolította, hogy sohasem jártam Kis-Pesán azokban a régmúlt időkben, viszont elegendő Tojvo Glumov, a balesetisek és Fleming csapata által készített videofelvétel állt a rendelkezésemre. Úgyhogy a topográfiai pontosságért legalábbis kezeskedem. S nincs kizárva, hogy a párbeszédek pontosságáért is kezeskedhetem. Különben itt azt is szeretném bemutatni, hogyan kezdődött akkoriban egy mindennapos eset mindennapos nyomozása. Rendkívüli esemény. Baleseti szolgálat. Kiszáll az R-osztály felügyelője. Az első benyomások (többnyire helyesek): valakinek a hanyagsága vagy ostoba vicc. Majd erősödő csalódás, megint nem az, megint valami semmiség, jó lenne legyinteni az egészre és hazamenni, hogy kialudd magad. Mellesleg, ez abban-, hogy az esetet rekonstruálom, nincs benne. Ezt feltételezem, hogy hozzágondolják.
Most néhány szót Flemingről.
Ez a név még néhányszor elő fog fordulni emlékirataimban, azonban előre figyelmeztetem önöket, hogy ennek az embernek semmi köze a Nagy Felismeréshez. Abban az időben Alekszandr Jonathan Fleming neve a KONBIZ-2 köreiben szóbeszéd tárgya volt. Őt tartották a mesterséges szervezetek legnagyobb szakértőjének. Alapintézetében, Sidneyben, valamint az intézet megszámlálhatatlanul sok fiókintézményében leírhatatlan munkabírással és merészséggel, óriási mennyiségben ötölte ki a legkülönbözőbb vad teremtményeket, melyek 4étrehozásához természet anyánknak nem volt elegendő fantáziája. Munkatársai buzgalmukban örökösen megsértették a Világtanács létező törvényeit és korlátozásait a peremvidéki kísérletekre vonatkozóan. Jóllehet kizárólag emberileg óhatatlanul lelkesedtünk Fleming zsenialitásáért, ki nem állhattuk ellentmondást nem tűrő ravaszsággal csudamód párosuló makacsságát. Manapság bármelyik iskolás tudja már, mik azok a Fleming-féle biokomplexumok, vagy teszem azt, Fleming-féle eleven kutak. Abban az időben viszont a szélesebb közönség körében népszerűsége inkább botrányos volt.
Történetem szempontjából fontos, hogy a sidneyi Fleming Intézet egyik kisebb fiókintézete éppen a Pesa folyó torkolatánál helyezkedett el, alig negyven kilométerre Kis-Pesától. S az én Tojvóm, alighogy tudomást szerzett erről, ha jól sejtem, nyomban felfigyelt, s kijelentette magában: “Aha, lám, kinek a munkája ez!" Igen, még valami. A továbbiakban említésre kerülő tarisznyarák-keresztezések – Fleming leghasznosabb teremtményei – akkor jöttek először a világra, amikor Fleming még ifjúmunkás volt az Onyega-tavi halgazdaságban. Ezek a tarisznyarák állatkák meglepően ízletes teremtések voltak, de nem tudni miért, Északon kizárólag a Pesa folyó apró mellékágaiban és a belé ömlő patakokban szaporodtak el.

KIS-PESA, 99. MÁJUS 6. REGGEL 6 ÓRA

Május 5-én, este 11 óra tájban Kis-Pesa nyaralótelepen (tizenhárom villa tizennyolc lakossal) pánik tört ki. A pánikot néhány (ismeretlen számú), rendkívül visszataszító, sőt, ijesztő küllemű kvázibiológiai lény jelentkezése okozta. Ezek a lények a 7-es számú villából zúdultak a telepre, kilenc jól megkülönböztethető irányból. Ezeket az irányokat világosan fel lehet ismerni a letaposott fű, az összetört bokrok, a levelekre, csempékre, a házak külső falaira és ablakpárkányaira ragadt váladékuk alapján. Mind a kilenc útvonal lakott helyiségen belül ér véget, mégpedig a 4-es és 10-es villákban (a verandákon), a 2-es, 3-as, 9-es, 12-es villákban (a nappali szobában), a 6-os, 11-és és 13-as villákban (a hálószobákban). A 4-es és 9-es számú villák a körülményekből ítélve lakatlanok.
Ami a 7-es számú villát illeti, ahonnét a kirajzás megindult, ott nyilvánvalóan lakott valaki, s csupán azt- kellett megállapítani, ki volt az illető – ostoba tréfamester vagy felelőtlen fajankó? Szándékosan engedte el az embrioforokat, vagy elszalasztottá kirajzásuk időpontját? Ha pedig elszalasztottá, akkor ezt bűnös felelőtlenségből vagy tudatlanságból tette?
Két dolog azonban zavart. Tojvo nem találta az embrioforok burkának semmiféle nyomát. Ez egy. Másodsorban, kezdetben sehogy sem tudta kideríteni a 7-es számú villa lakójának vagy lakóinak a személyét.
Szerencsére lakott világunk általában igazságosan van berendezve. A téren váratlanul elégedetlen hangok harsantak, s egy perc múlva kiderült, hogy a keresett lakó az események központjában magától jelentkezett, ráadásul nem egyedül, hanem egy vendéggel.
Zömök, külsejéből ítélve magának való férfi volt, turistaoverallt és viaszosvászon zsákot cipelt, amelyből furcsán zizegő és recsegő hangok törtek elő. A vendég Tojvót élénken emlékeztette a jó öreg Duremarra Tortilla anyó kis tavából – nyurga, hosszú hajú, nagy orrú, sovány, megszáradt sárdarabokkal teletűzdelt, meghatározhatatlan kacatban. Rövidesen kiderült, hogy a rezzenéstelen férfit Ernst Jürgennek hívják, sebész-ortológus, a Titánon dolgozik, s a Földön éppen szabadságát tölti... minden évben két hónapot a Földön van szabadságon, egy hónapot télen, egyet nyáron, akkor pedig mindig itt, a Pesán, itt, ebben a bizonyos villában. Ugyan miféle szörnyetegek? Voltaképp kire gondol, fiatalember? Ugyan miféle szörnyek lehetnek Kis-Pesán, gondolja csak meg, és még balesetisnek hívják az ilyet, talán nincs elég dolguk?
Duremar viszont éppen ellenkezőleg, nagyon is földi teremtésnek tűnt. Mi több," majdhogynem helybélinek. A családneve Tolsztov volt, de Lev Nyikolajevicsnek titulálták. Másról volt azonban híres. Kiderült, hogy alig negyven kilométerre innét, Alsó-Pesában van az állandó lak- és munkahelye, ahol, mint megtudták, immár néhány éve működik a korántsem ismeretlen Fleming cég egyik fiókintézete!
Még az is kiderült, hogy ez az Ernst Jürgen és különös barátja, Lev Tolsztov – nagy haspókok. Évente találkoznak itt, Kis-Pesán, mert folyásirányban öt kilométerre innét ömlik bele a Pesába egy mellékága, ahol ezek a bizonyos tarisznyarákok tanyáznak. Éppen ezért tölti ő, Ernst Jürgen szabadságát Kis-Pesán, éppen ezért indult el tegnap kora este barátjával, Lev Tolsztovval, hogy tarisznyarákokat fogjon, s éppen ezért lennének ők Levvel együtt nagyon hálásak a baleseti szolgálatnak, ha most békén hagynák őket (Erik Jürgen megrázta nehéz zsákját), mivel a tarisznyarákok csak frissen fogyaszthatok, mégpedig a legeslegfrissebben...
Ez a mulatságos, nagy hangú férfi sehogy sem tudta elhinni, hogy a Földön, nem ott náluk a Titánon, nem valahol a Pandorán, nem a Jajlán – nem, éppen Földön! a Kis-Pesán! –, olyan események történtek, melyek félelmet és pánikot kelthetnek. A hivatásos űrszélhámos figyelemreméltó típusa! Látja, hogy a telep üres, előtte egy balesetis, látja maga előtt a KONBIZ-2 képviselőjét, nem vitatja tekintélyük, magyarázatot azonban bárhol hajlandó keresni, csak ne kelljen beismernie, hogy szülőhelyén, a. Földön szintén előfordulhat még, hogy nincs minden rendben...
Azután amikor végül sikerült meggyőzni, hogy valóban Rendkívüli Eseménnyel állnak szemben, megsértődött, elkedvetlenedett, akár egy kisgyerek, ajkát felfújta, otthagyta őket, maga után vonszolva az értékes rákokkal teli zsákját, s féloldalvást leült háza tornácára, mindenkinek hátat fordított, nem akart látni többé senkit, nem akart többé hallani senkit, egyremásra vonogatta a vállát, és ezt ismételgette fennhangon: “Szép kis pihenés... Évente egyszer jössz ide, és akkor... Ki se tudnál találni különbet..."
Tojvót mellesleg jobban érdekelte barátjának, Lev Nyikolajevics Tolsztovnak a reagálása, aki Fleming mellett dolgozott, és mesterséges szervezetek tervezésével és beállításával foglalkozott. A szakember pedig így reagált a történtekre. Kezdetben tökéletesen értetlenül állt velük szemben, tehetetlenül pislogott, és bizonytalanul mosolygott, mint az az ember, aki sejti, hogy lóvá teszik, ráadásul nem is túl ravaszán. Később gondterhelten összevonta homlokát, tekintete üres lett s mintegy befelé fordult, alsó ajkát töprengve mozgatta. S végül – fellobbant benne a szakmai elégedetlenség. Ugyan, fel tudják fogni, hogy mit beszélnek? Egyáltalán, van valamiféle elképzelésük a tárgyról? Láttak valaha egyetlen mesterséges élőlényt? Ó, csak a híradóban? Akkor hát: nincsenek és nem is létezhetnek olyan mesterséges lények, melyek képesek bemászni hálószobák ablakain. Először is, mert lassú felfogásúak és esetlenek, s ha már mozognak, akkor nem az emberek felé, hanem előlük teszik, mivel a természetes biomező ellentétes hatást vált ki bennük, legyen az akár egy macskáé... Továbbá, mit jelent az, hogy “hozzávetőlegesen egy tehén nagyságúak"? Próbálták volna legalább maguk – elé képzelni, mekkora energiára van szüksége egy embriofornak, hogy ekkora tömegűvé fejlődjön akár egy óra alatt? Itt akkor semmi nem maradt volna, semmiféle tehenek, az egész úgy ment volna végbe, akár egy robbanás!
El tudja képzelni, hogy itt előtte ismeretlen típusú embrioforok léptek működésbe?
Ez semmiképp sem lehetséges. Ilyen embrioforok a természetben nem léteznek.
Végül is mi történhetett itt a véleménye szerint?
Lev Tolsztov nem értette, hogy mi történt itt. Körül kellett ahhoz néznie, hogy egyáltalán valamilyen következtetésre juthasson.
Tojvo hagyta, hogy körülnézzen, közben ő Basillal a klubba indult, hogy harapjon valamit.
Ettek egy hideg húsos szendvicset, majd Tojvo nekilátott, hogy kávét főzzön. S ekkor:
– V-v-v! – nyögte hirtelen Basil teli szájjal.
Óriásit nyelt, majd Tojvo mellett elnézve harsány hangon felmordult:
– Megállj, haver! Hová igyekszel, fiacskám?
Tojvo megfordult. Elálló fülű, napbarnította legényke volt a megszólított, rövidnadrágot és kihajtott gallérú inget viselt. Basil harsány kiáltása éppen a pavilon bejáratánál érte utol.
– Haza – felelte a fiú kihívón.
– Fiacskám, légy szíves, gyere csak ide! – szólt rá Basil. A fiú közelebb lépett, majd kezét hátratéve megállt.
– Itt laksz? – kérdezte Basil behízelgőn.
– Itt laktunk – felelte a fiú. – Hatan. De többé nem fogunk.
– Kik ezek a “mi"? – kérdezte Tojvo.
– Én, anyu és apu. Pontosabban, itt voltunk a nyaralóban, mert különben Petrozavodszkban lakunk.
– Hát anyád és apád hol vannak?
– Alszanak. Otthon.
– Alszanak – ismételte meg Tojvo. – Hogy hívnak?
– Kir.
– A szüleid tudják, hogy itt vagy? Kir zavarba jött, toporgott egy darabig, majd kinyögte:
– Csak egy percre jöttem ide vissza. El kell vinnem a galérát, egész, hónapig bíbelődtem vele.
– Galérát... – ismételte Tojvo a fiúcskát méregetve.
A legényke arca türelmes unalmon kívül semmit nem árult el. Egész lényéből érezni lehetett, hogy csak egy gond foglalkoztatja, hogy minél előbb elvihesse innét a hajóját és hazaérjen, amíg szülei alszanak.
– Mikor utaztatok el innét?
– Ma éjjel. Mindenki elutazott és mi is. Hanem a hajót itt felejtettük.
– De miért utaztatok el?
– Kitört a pánik. Mi az, tán nem tudja? Hogy mi volt itt! Anyu is megrémült, apám pedig ezt mondta: “No, tudjátok, utazzunk innét mielőbb haza.". Beszálltunk a gliderbe, és elrepültünk... Akkor mehetek? Vagy nem szabad?
– Várj egy percet. Mi a véleményed, miért tört ki a pánik?
– Azért, mert megjelentek ezek az állatok. Kijöttek az erdőből... vagy a folyóból. Valamiért mindenki megrémült tőlük, rohanni kezdtek... Én aludtam, anyu ébresztett fel.
– Te talán nem ijedtél meg? Vállat vont.
– No, kezdetben először én is megrémültem... még félálomban voltam... Mindenki visít, üvölt, rohangászik, semmit nem értettem...
– És azután?
– Hisz mondtam már: beültünk a légpárnás járműbe, és elrepültünk.
– Láttad ezeket az állatokat?
Hirtelen elnevette magát.
– Persze hogy láttam... Az egyik egyenest bemászott az ablakon, olyan szarva volt, csak nem kemény, hanem mint a csigáé... nagyon mulatságos jószág volt...
.- Vagyis, te magad nem rémültél meg?
– Hisz mondtam magának: természetesen megrémültem, ugyan miért hazudnék? Anyám halottsápadtan futkosott, én pedig azt hittem, hogy valami szerencsétlenség történt... gondoltam, valami történt apával...
– Világos, világos. Az állátoktól azonban nem ijedtél meg?
Kir bosszúsan hozzátette:
– Ugyan miért kellene félni tőlük? Hiszen olyan jóságosak, mulatságosak... hiszen olyan puhák, olyan selymes tapintásúak voltak, akár a manguszták, csak éppen nem volt szőrük... S az talán baj, hogy nagyok? A tigris ugyancsak nagy, ezért talán félnem kell tőle? Az elefánt is nagy, a cethal is... vannak hatalmas delfinek... Ezek az állatok azonban a delfineknél semmiképp sem voltak nagyobbak, s olyan szeretetreméltóak voltak.
Tojvo Basilra pillantott. Basil szájtátva hallgatta a különös fiúcskát, s közben megállt kezében a már megkóstolt szendvics.
– S milyen finom illatuk van! – folytatta Kir lelkesen. – Erdeigyümölcs-illatuk van! Azt hiszem, ezzel is táplálkoznak... Meg kellett volna szelídíteni őket, nem menekülni előlük... ugyan minek? – Mélyet sóhajtott. – Most már bizonyára elmentek. Keresheted őket a tajgában... Még szép, hogy elmentek! Úgy üvöltött, toporzékolt, hadonászott feléjük mindenki! Még szép, hogy elmentek! Most aztán próbáld visszacsalogatni őket!
Lehorgasztotta fejét, és keserűen elgondolkodott. Tojvo megszólalt:
– Világos. A szüleid viszont nem értenek veled egyet, így van? Kir legyintett.
– Hát persze... apám még hajlana, anyám azonban kategorikusan kijelentette: soha többé be nem teszem ide a lábamat! Most majd elrepülünk az Üdülőhelyre. Hiszen ott ilyenek nem fordulnak elő... Vagy előfordulnak? Mi a nevük, nem tudja?
– Nem tudom, Kir – felelte Tojvo.
– Egy sem maradt itt?
– Egyetlenegy sem.
– Így is gondoltam – jelentette ki a fiúcska. Majd sóhajtott, és csak ennyit mondott: – Elvihetem a hajómat?
Basil végre magához tért. Nagy zajjal feltápászkodott és megszólalt:
– Menjünk, elkísérlek. Megengeded? – kérdezte Tojvótól.
– Természetesen – felelte az.
– Miért kell elkísérnie? – érdeklődött felháborodva Kir, de Basil tenyerét már a vállára tette.
– Menjünk, menjünk – mondta. – Egész életemben. arra vágytam, hogy lássak egy igazi galérát.
– Hiszen nem igazi, modell...
– Annál inkább. Egész életemben arról ábrándoztam, hogy lássam egy igazi galéra modelljét...
Elmentek. Tojvo ivott egy csésze kávét, és szintén távozott a pavilonból.
A nap már érezhetően melegített, és az égen nem volt egyetlen kis felhőcske sem. A tér dús füve felett kék szitakötők villogtak. S ezen a vad, nappali látomáson, fémes villódzáson át lépdelt, úszott méltóságteljesen egy hórihorgas öregasszony, keskeny barna arcán az abszolút megközelíthetetlenség kifejezésével. Barnás madártenyerével (pokoli elegánsan) tartotta tompa hófehér színű ruhája szegélyét, szinte oda sem ért a fűhöz, Tojvóhoz úszott és megállt. Legalább egy fejjel volt magasabb a férfinál. Tojvo tisztelettudón főt hajtott, az asszony válaszul biccentett, mi több, igencsak kegyesen.
– Hívhat Albinának – jelentette ki leereszkedőn kellemes baritonján az öregasszony.
Tojvo sietve bemutatkozott. Az öregasszony fehér hajának dús sapkája alatt összeráncolta barna homlokát.
– KONBIZ? Nos, akkor legyen KONBIZ. Legyen szíves, Tojvo, kérem, mondja meg nekem, hogyan magyarázzák maguk mindezt ott, abban a bizonyos KONBIZ-ben?
– Konkrétan mire gondol? – kérdezte Tojvo. Kérdése kissé felingerelte az asszonyságot.
– Kedvesem, én az alábbiakra gondolok – mondta. – Hogy történhetett, hogy a mi korunkban, századunk végén, nálunk a Földön, az emberhez segítségért és irgalomért folyamodó élőlények nemcsak hogy nem részesülnek sem irgalomban, sem segítségben, hanem üldöztetés, rémisztgetés, sőt a legbarbárabb fizikai ráhatás tárgyává válnak. Nem akarok senkit megnevezni, de gereblyékkel ütötték őket, vadul ordibáltak rájuk, sőt még légpárnás járműveikkel is el akarták tiporni őket. Soha nem hittem volna, ha nem látom a saját szememmel. Ismeri azt a fogalmat – vadság? Nos, hát ez volt aztán a vadság! Szégyellem magam. Elhallgatott, de nem vette le Tojvóról vad, szénfekete, nagyon fiatal szemét. Választ várt, s Tojvo ernyedten csak ennyit dünnyögött:
– Megengedi, hogy kihozzak önnek egy karosszéket?
– Nem engedem meg – felelte az öregasszony. – Semmi kedvem itt üldögélni magával. Szerettem volna hallani a maga véleményét arról, ami az emberekkel ezen a településen történt. Az ön szakmai véleményét. Maga kicsoda? Szociológus? Pedagógus? Pszichológus? Akkor legyen szíves és magyarázza meg! Értse meg, nem valamiféle szankciókról van itt szó. Meg kell azonban értenünk, hogyan történhetett meg ez, hogy azok az emberek, akik tegnap még civilizáltak és jól neveltek voltak – még azt is meg merném kockáztatni, hogy remek emberek voltak! –, ma ennyire elvesztik emberi mivoltukat! Tudja, miben tér el az ember a világ összes többi lényétől?
– É... értelmével? – találgatta kapásból Tojvo.
– Nem, kedvesem! Irgalmával! Ir-gal-má-val!
– No, ez feltétlen igaz – értett egyet vele Tojvo. – De honnét vette, hogy ezek az őskori lények éppen irgalomban szenvedtek hiányt?
Az öregasszony undorral pillantott a férfira.
– Maga látta őket? – kérdezte tőle.
– Nem.
– Akkor hogyan mer erről Ítéletet mondani?
– Nem merek ítéletet mondani – védekezett Tojvo. – Éppen azt akarom megállapítani, hogy mit akartak...
– Szerintem, én elég értelmesen elmondtam magának, hogy ezek az élőlények, ezek a szerencsétlenek segítséget kerestek nálunk! A pusztulás szélén álltak! Nem sok volt hátra, hogy elpusztuljanak! Hiszen elpusztultak, talán nem tudja? A szemem láttára pusztultak el, semmivé lettek, és én semmit sem tehettem, balett-táncosnő vagyok és nem biológus, nem orvos, én hívtam segítséget, de meghallotta valaki is azt ebben a zűrzavarban, a vadság és kegyetlenség eme tombolásában? Amikor pedig végre megérkezett a segítség, már késő volt, senki nem maradt közülük életben. Senki! Ezek a vademberek pedig... Fogalmam, sincs, hogyan magyarázhatnám meg viselkedésüket... Lehet, hogy tömegpszichózis volt... mérgezés... Én mindig elleneztem a gombák felhasználását étkezésre... Nyilván magukhoz térve elszégyellték magukat, és futottak, ki merre látott! Megtalálta őket?
– Igen – felelte Tojvo.
– Beszélt velük?
– Igen, egyikkel-másikkal. Nem mindegyikkel.
– Akkor hát mondja el nekem, mi történt velük. Mik a következtetései, legalábbis előzetesen?
– Tudja... asszonyom...
– Hívhat Albinának.
– Hálásan köszönöm. Tudja, arról van. szó... Arról van szó, hogy amennyire mi meg tudjuk ítélni, a maga szomszédjainak többsége ezt az inváziót... ezt az eseményt kissé másképp értékelte, mint ön.
– Természetesen! – jelentette ki gőgösen Albina. – A saját szememmel láttam ezt!
– Nem-nem. Azt akarom mondani: megrémültek.
Halálosan megrémültek. Elvesztették a józan eszüket a rémülettől. Még attól is félnek, hogy ide visszajöjjenek. Néhányan örökre el akarják hagyni a Földet a történtek után, azután, amit átéltek. S amennyire én értem – maga az egyetlen ember, aki segítségkérést hallott...
Az öregasszony méltóságteljesen, de figyelmesen hallgatott.
– Nos – szólalt meg. – Nyilván annyira szégyenlik magukat, hogy kénytelenek félelemre hivatkozni... Ne higgyen nekik, kedvesem, ne higgyen! Ez a legprimitívebb, legszégyenletesebb xenofóbia... Olyasmi, mint a faji előítélet. Emlékszem, gyermekkoromban hisztérikusan féltem a pókoktól és a kígyóktól... Itt ugyanez történt.
– Nagyon is lehetséges. Nos, mégis valamit szerettem volna pontosítani. Segítséget kértek ezek a lények. Irgalomra volt szükségük. De miben fejeződött ez ki? Hiszen, ha jól emlékszem, nem beszéltek, még csak nem is nyögtek.
– Kedvesem! Betegek voltak, haldokoltak! Na és baj, hogy némán haldokoltak? A szárazföldre kivetett delfin sem ad ki egy hangot sem... legalábbis mi nem halljuk... de hiszen mégis megértjük, hogy segítségre van szüksége, s sietünk, hogy segítsünk rajta. Lám, errefelé jön egy fiúcska, innét nem hallja, mit beszél, mégis világos, hogy derűs, ám, boldog... A 6-os számú villától Kir közeledett felénk, és valóban derűs, vidám és boldog volt. Basil, aki mellette lépdelt, tisztelettudóan cipelte egy antik galéra nagy fekete modelljét, s úgy tűnt, hogy a helyzetnek megfelelő kérdéseket tett fel, Kir pedig válaszolt neki, kezével bizonyos méreteket, formákat mutogatott, bonyolult összefüggéseket.
Azt hihetted, hogy Basil maga is az antik galérák lelkes modellkészítője.
– Megbocsásson – szólalt meg Albina, miután jobban szemügyre vette őket. – De hisz ő Kir! 
– Igen – erősítette meg Tojvo. – Visszajött a modelljéért.
– Kir derék fiú – jelentette ki Albina. – Az apja viszont undorítóan viselkedett... Szervusz, Kir!
A hobbijától elragadott Kir csak most vette észre Albinát, megállt, és félénken üdvözölte:
– Jó reggelt... – Arcáról eltűnt a derű. Mint ahogy mellesleg Basil arcáról is.
– Hogy érzi magát az anyukád? – érdeklődött Albina.
– Köszönöm. Alszik.
– És apád? Hol van az apád, Kir? Valahol itt van? Kir némán megcsóválta a fejét, és elkomorult.
– Te végig itt voltál? – kiáltott fel lelkesen Albina, és diadalittasan Tojvóra pillantott.
– Visszajött a modelljéért— emlékeztette a férfi Albinát.
– Ez mindegy. Ugye nem féltél visszajönni, Kir?
– Ugyan mitől félnék, Albina nagyi? – morogta haragosan Kir, és megpróbált oldalvást elsurranni az öregasszony mellett.
– Nem tudom, nem tudom – mondta Albina zsémbelődve. – Az apád például...
– Apám egy csöppet sem ijedt meg. Pontosabban, megijedt, de csak miattam és anyu miatt. Egyszerűen ebben a zűrzavarban nem jött rá, milyen derék lények...
– Nem derék lények, hanem boldogtalanok! – javította ki őt Albina.
– Ugyan miért boldogtalanok, Albina nagyi? – háborodott fel Kir, s egy tehetségtelen színész mozdulatával széttárta a karját. – Hiszen vidámak voltak, játszani szerettek volna. Hiszen úgy törleszkedtek!
Albina nagymama elnézőn mosolygott.

Képtelen vagyok lemondani arról, hogy most nyomban hangsúlyozzam azt a körülményt, ami igen pontosan jellemezte Tojvo Glumovot, munkatársamat. Ha egy zöldfülű gyakornok lett volna a helyében, a Duremarral folytatott beszélgetés után úgy döntött volna, hogy az valamit titkol és összekavar, s hogy a kép általában és egészében világos: Fleming egy új típusú embriofort hozott létre, szörnyei kiszabadultak, nyugodtan mehet haza aludni, reggel pedig jelentést tehet a főnökségnek.
Valamelyik tapasztalt munkatársam – például Sandro Mtbevari – ugyancsak nem állt le volna kávézni Basillal: egy új típusú embriofor Nem játék, sürgősen szétküldött volna vagy huszonöt kérést az összes lehetséges intézménynek, ő maga pedig rohant volna Alsó-Pesába, hogy torkon ragadja Fleming huligán és nemtörődöm munkatársait, amíg nem öltik magukra a sértődött ártatlanság álarcát. 
Tojvo Glumov azonban nem mozdult el onnan. Miért? Megérezte a kén szagát. Még csak nem is szagát, hanem alig észlelhető illatát. Addig ismeretlen embriofor? Igen, ez természetesen komoly dolog. De nem a kén a lényeges. Hisztérikus pánik? Meleg. Sőt forró. De ami a lényeg – ez a különös öregasszony az l-es számú villából. Úgy ám! Pánik, hisztéria, menekülés, a baleseti szolgálat emberei, ő pedig azt kéri, hogy ne zajongjanak és ne zavarják az álmát. Nos, ez már nem felelt meg a hagyományos magyarázatoknak. Tojvo meg sem kísérelte, hogy magyarázatot adjon. Egyszerűen megvárta, amíg az öregasszony felkel, hogy feltegyen neki néhány kérdést. Maradt, és megkapta jutalmát. “Ha nem jut eszembe, hogy Basillal reggelizzek – mesélte el nekem később –, s a Tolsztovval való találkozás után magához mentem volna, akkor megmaradtam volna amellett, hogy Kis-Pesán nem történt semmi rejtélyes dolog, kivéve a vad pánikot, amit a mesterséges élőlények inváziója váltott ki. Ám ekkor megjelent a kis Kir, és Albina nagymama alapjaiban felforgatta ezt a primitív magyarázatot..."
“Eszébe jutott, hogy megreggelizzen" – így mondta. Bizonyára azért mondta így, hogy ne pazaroljon arra időt, hogy próbálja szavakba önteni zavaros és nyugtalanító érzéseit, melyek arra késztették, hogy maradjon.

KIS-PESA, UGYANAZNAP REGGEL 8 ÓRA

Kir a galérával a kezében valahogy bepréselte magát a távszállító kabinba, és eltűnt Petrozavodszkba. Basil levette fura zekéjét, elheveredett az árnyékban a füvön, és ha jól láttam, elszenderedett. Albina nagymama visszaúszott l-es számú villájába.
Tojvo nem nézett be a pavilonba, egyszerűen letelepedett a fűre, lábát keresztbe vetette és várt.
Kis-Pesán nem történt semmi különös. A rendíthetetlen Jürgen időről időre kiüvöltött valamit 7-es számú villájának mélyéből – valamit az időjárásról, a folyóról s szabadságáról. Albina változatlanul talpig fehérben megjelent villájának verandáján, és leült a napernyő alá. Idehallatszott dallamos és halk hangja – bizonyára videofonon beszélgetett valakivel. Néhányszor megjelent a képben Duremar Tolsztov. A villák között kószált, egyre-másra leguggolt, a földet bámulta, bebújt a bokrok közé, néha még négykézláb is mászkált.
Fél nyolckor Tojvo felállt, belépett a klubba, és videotelefonon felhívta édesanyját. A szokásos ellenőrző hívás. Félt, hogy nagyon elfoglalt napja lesz, és nem lesz több ideje, hogy felhívja. Beszélgettek erről-arról, Tojvo elmesélte, hogy találkozott itt egy idős balerinával, akit Albinának hívnak. Vajon nem ő az a Nagy Albina, akiről gyerekkorában telebeszélték a fejét? Megvitatták ezt a kérdést, és arra a következtetésre jutottak, hogy ez könnyen lehetséges. Egyébként volt még egy nagy balerina, akit Albinának hívtak, vagy ötven évvel volt idősebb a Nagy Albinánál... Majd másnapig búcsút vettek egymástól.
Kintről harsány üvöltés hallatszott be: “Á, rákok? Ljova, nézd, rákok!"
Ljova Tolsztov gyors léptekkel közeledett a klub felé, s bal kezével ingerülten hadonászott; jobbjával egy terjedelmes zacskót szorított magához. A pavilon bejáratánál megállt, és visító, hamis hangon ezt süvöltötte a 7-es számú villa felé: “Visszatérek! Hamarosan!" Ekkor észrevette, hogy Tojvo nézi, s mintegy elnézést kérve magyarázta:
– Ritkamód különös história. Mégiscsak valahogy tisztázni kell.
Eltűnt a távszállító kabinban, s egy ideig semmi nem történt. Tojvo elhatározta, hogy vár nyolcig. öt perccel nyolc előtt az erdőből kisurrant egy légpárnás jármű, tett néhány kört Kis-Pesa felett, fokozatosan lejjebb ereszkedett, majd puhán földet ért a 10-es számú villa, az előtt a bizonyos ház előtt, ahol a helyzetből ítélve a festő családja élt. A járműből egy hórihorgas férfi bújt elő, könnyedén felszaladt a veranda lépcsőjén, majd hátrafordulva ezt kiáltotta: “Minden rendben! Senki és semmi!" Amíg Tojvo a téren keresztül odaért hozzá, a járműből előjött egy rövidre nyírt hajú fiatalasszony, bíborszínű gönce térd fölött ért véget. Nem ment fel a tornácra, tovább állt a jármű mellett, egyik kezével az ajtót fogva.
Mint kiderült, a festő ebben a családban éppenséggel az asszony volt, Zoszja Ljadovának hívták, s kiderült, Tojvo az ő önarcképét látta Jariginék villájában. 25-26 éves lehetett, a Képzőművészeti Akadémián tanult, Komovszkij-Korszakov tanítványa volt, s eddig még semmi jelentőset nem alkotott. Szép volt, jóval szebb, mint az önarcképén. Tojvót kissé Aszjára emlékeztette – igaz, Tojvo soha életében nem látta a feleségét ennyire rémültnek.
A férfit Oleg Olegovics Pankratovnak hívták, és a sziktivkari tanulmányi körzet előadója volt, előtte pedig, majdnem harminc éven át, asztroarcheológusként dolgozott Fokin csoportjában, részt vett a Kala-i-Mugra indított expedícióban (ez a “Morohaszi paradox bolygója"), s egyáltalán, bejárta a kerek egy világot, beleértve annak ovális, szögletes és egyéb zugait is. Nagyon nyugodt, sőt egy kicsit flegmatikus férfi volt, lapátkezű, megbízható, szilárd és alapos, buldózerrel sem lehetett elmozdítani, arca fehér és pirospozsgás volt, szeme kék, az orra krumpliforma, a szakálla pedig vörhenyes, akár Ilja Muromecé...
S semmi meglepő nem volt abban, hogy az éjszakai események során a házastársak teljesen eltérő módon viselkedtek. Oleg Olegovics a hálószoba ablakán bemászó eleven zsákok láttán természetesen meglepődött, azonban semmiféle rémületet nem érzett. Talán azért, mert nyomban eszébe jutott a kis kutatóintézet Alsó-Pesában, ahová annak idején néhányszor benézett, a szörnyetegek külleme önmagában sem váltott ki benne veszélyérzetet. Undort – nos, ezt érzett legfőképp. Undort és utálatot, de semmiképp sem félelmet. Tenyerével nem engedte be ezeket a zsákokat a hálószobába, hanem visszanyomkodta őket a kertbe, s ez undorító volt; a lények síkosak, tapadósak és kellemetlenül, puhán engedelmesek voltak tenyerének nyomására, s leginkább valamilyen óriási élőlény belső szerveire emlékeztették. Rohangálni kezdett a hálószobában, próbálta kitalálni, mivel törölhetné meg a kezét, ám ekkor a verandán felsikoltott Zoszja, és már legkisebb gondja is nagyobb volt, mint az undor érzése... 
Igen, mindnyájan a legrosszabb oldalunkról mutatkoztunk be, ám mégis annyira elengedni magunkat, ahogy egyesek tették, nem szabad. Hiszen vannak, akik mind ez idáig nem tértek magukhoz, Frolovot egyenest a szulai kórházba kellett szállítani, szinte testrészenként voltak kénytelenek kitépni a légpárnás járműből, teljesen elveszítette az önuralmát... Grigorjanék a gyerekeikkel pedig még Szulában sem voltak hajlandók maradni, beugrottak a távszállító kabinba mind a négyen, és egyenest Mirza-Csarlében teremtek. Grigorjan ezt kiáltotta búcsúzóul: “Bárhová, csak minél messzebb innét és örökre!..."
Zoszja, lám, igen jól megértette Grigorjanékat. Ő még sohasem érzett ekkora rémületet. S egyáltalán nem arról volt szó, hogy veszélyesek-e ezek az élőlények; vagy sem. “Mindnyájunkat a rémület hajszolt... Ne avatkozz bele, Oleg, magunkról beszélek, egyszerű és felkészületlen emberekről, s nem akkora vasgyúrókról, mint te... Ha mindnyájunkat a félelem hajszolt, űzött, ez korántsem azért történt, mert féltünk, hogy felfalnak, megfojtanak, elevenen megfőznek és a többi... Nem, ez egészen más érzés volt!" Zoszja képtelen volt valamennyire is pontosan jellemezni ezt az érzést. Ésszel leginkább felfoghatónak ez a megfogalmazás látszott: nem félelem volt, hanem annak érzése, hogy teljes képtelenség, lehetetlen együtt lenni ezekkel a férgekkel. Elbeszélésének azonban egészen más volt a legérdekesebb része.
Kiderül, hogy ezek a szörnyek ráadásul még szépek is voltak! Annyira szörnyűek és utálatosak voltak, hogy ez a maga nemében már tökéletesnek tűnt. A rútság tökélyének. Az ideálisan rút és az ideálisan szép esztétikai határesete. Valahol valaki leírta, hogy az ideális rút állítólag ugyanolyan érzelmeket kell hogy bennünk keltsen, mint az ideális szép. A mai éjszakáig mindezt Zoszja paradoxonnak hitte. Pedig nem az! Vagy talán ő annyira torz gondolkodású?
Megmutatta Tojvónak vázlatait, amit a pánik után két órával, emlékezetből készített. Oleggel elfoglaltak egy éppen üresen álló házat Szulában. A férje kezdetben tonikkal itatta, és megpróbálta pszichomasszázzsal életre kelteni, ez azonban egyáltalán nem segített, ekkor papírlapot ragadott, s egy utálatos grafitceruzát, kemény és göcsörtös volt, s sietve", vonalat vonal után húzva, árnyékot árnyékra rakva megpróbálta papírra átvinni mindazt, ami szörnyű rémálomként lebegett a tekintete előtt, s eltakarta, a valósan létező világot...
A rajzokon semmi különös nem volt. Vonalak pókhálója, melyben csak sejteni lehet az ismerős tárgyakat: a veranda korlátját, az asztalt, a bokrokat, majd mindezek felett – bizonytalan tárgyak elmosódott vonalai. Mellesleg a rajzok félelmet, a bizonytalanság és kényelmetlenség érzetét keltették... Oleg Olegovics úgy találta, hogy van bennük valami, jóllehet szerinte minden jóval egyszerűbb és utálatosabb volt. Egyébként ő távol áll a művészettől. Képzetlen élvezője csupán, semmi több...
Megkérdezte Tojvót, talált-e valamit. Tojvo előadta feltételezéseit: Fleming, Alsó-Pesa, egy új típusú embriofor és így tovább. Pankratov bólogatott, egyetértett, majd némi szomorúsággal közölte, hogy ebben az egész történetben leginkább az keseríti el... hogyan is fejezhetné ki? No, a föld jelenlegi lakóinak rendkívüli idegfeszültsége. Hiszen mind, egytől egyig meglógtak! Legalább valamelyikőjük érdeklődhetett, kíváncsiskodhatott volna... Tojvo kiállt a föld jelenlegi lakóinak tisztessége mellett, megemlítette Albina nagymamát és a kis Kirt.
Oleg Olegovics szokatlanul élénk lett. Hatalmas, lapátszerű tenyereivel a karosszék karfáját és az asztal lapját csapkodta, diadalmas pillantásokat vetett hol Tojvóra, hol Zoszjára, s hahotázva ezt harsogta: “Nézd csak, a Kirjuha! Micsoda remek fickó! Mindig is mondtam, hogy lesz belőle valaki... S micsoda remek asszony a mi Albinánk! Nesze nektek málészájúak!..." Zoszja erre hevesen kijelentette, hogy ebben nincs semmi meglepő, mert öreg és kisgyermek mindig is azonos észjárású volt... “S ne feledkezz meg a világűr szélhámosairól! – kiáltott fel Oleg Olegovics. – Ne feledkezz meg róluk, kedveském!" Félig komolyan, félig tréfásan évődtek, amikor hirtelen apró incidens történt.
Oleg Olegovics, miközben fülig vigyorra húzódó szájjal hallgatta imádott nejét, egyszer csak abbahagyta a csodálkozást, s arcán a vidámságot gondterheltség váltotta fel, mintha valami a lelke mélyéig megrázta volna. Tojvo követte tekintetét, és meglátta, hogy a 7-es számú villa ajtajában, vállát az ajtófélfának vetve, ott áll a vigasztalan és kiábrándult Ernst Jürgen, már nem a tarisznyarákok fogására használt kezeslábasban, hanem bő, bézs színű öltönyben, egyik kezében egy lapos sörösdoboz, a másikban egy hatalmas szendvics valami vöröses-fehéres feltéttel, s közben szakadatlanul bámulja a téren át a klub bejáratát.
– Lám, itt van Ernst! – kiáltott fel Zoszja. – Te pedig mit mondtál!
– Bele lehet őrülni! – jegyezte meg habozva Oleg Olegovics, még mindig igen gondterhelt arckifejezéssel.
– Ernst, amint látod, szintén nem ijedt meg – jegyezte meg kissé epésen Zoszja.
– Látom – értett egyet vele Oleg Olegovics.
Valamit tudott erről az Ernst Jürgenről, és sehogy sem várta, hogy a tegnapiak után megpillantja. Semmi dolga nem volt most itt Ernst Jürgennek, semmi értelme nem volt, hogy itt álljon Kis-Pesában, háza verandáján, sört igyon és főtt tarisznyarákot falatozzon mellé; Ernst Jürgennek most fejveszetten kellett volna menekülnie a Titánra vagy még messzebbre.
Tojvo pedig sietett szétoszlatni ezt a félreértést, és elmesélte, hogy Ernst Jürgen tegnap éjjel, nem volt a településen, hanem néhány kilométerrel feljebb tanyázott, és tarisznyarákokat fogott. Zoszja vérig sértődött, Oleg Olegovics pedig, Tojvo Glumov úgy érezte, megkönnyebbülten felsóhajtott. “Ez akkor egészen más dolog! – jelentette ki. – Kezdted volna rögtön ezzel..." S jóllehet – látván, milyen gondterhelt – természetesen senki nem tett fel neki kérdéseket, egyszer csak magyarázkodni kezdett: őt az zavarta ugye meg, hogy éjjel, a pánik közben, saját szemével látta, amint Ernst Jürgen könyökével mindenkit szétlökdösve, a legszégyenteljesebb módon a távszállító kabinhoz tört. Most már látja, hogy tévedett, ez nem történt meg, mert ugye meg sem történhetett, az első pillanatban azonban, amikor meglátta Ernst Jürgent a doboz sörrel...
Nem tudni, elhitte-e ezt neki Zoszja, Tojvo azonban egyetlen szavát sem hitte. Ebből semmi sem volt igaz, Oleg Olegovics tegnap a pánik alatt egyáltalán nem látta Ernst Jürgent, viszont ő, Oleg Olegovics, tudott valami egészen mást, jóval érdekesebbet Ernst Jürgenről, nyilván nem túl derűs dolgot, ha egyszer szégyellte elmondani...
S ekkor árnyék borította be Kis-Pesát, körös-körül a teret bársonyos bugás töltötte be, a pavilon sarka mögül kilőtt puskagolyóként ugrott elő Basil, futás közben magára kapta zekéjét, majd a nap ismét felragyogott Kis-Pesa felett, s a téren méltóságteljesen, anélkül hogy egyetlen fűszálat meggörbített volna, aranyosan ragyogva, akár egy hatalmas cipó, leereszkedett egy Puma osztályú pszeudográv, a legújabbak, legmodernebbek közül, törzsén nyomban egyszerre több ovális nyilas pattant fel, s hosszú lábú, napbarnította, ügybuzgó és hangos fickók ugrottak ki belőle, szétszóródtak, tölcséres ládákat cipeltek, különös végű csöveket húztak maguk után, villogtak a gyorsérintkezők, sürögtek-forogtak, rohangásztak, hadonásztak, s ott cipelte közöttük a ládákat, és húzta a slangot Lev Duremar Tolsztov, még mindig ugyanabban a ruhában, melyhez zöldes agyagdarabkák tapadtak.

AZ R-OSZTÁLY VEZETŐJÉNEK DOLGOZÓSZOBÁJA,
99. MÁJUS 6. DÉLUTÁN EGY ÓRA KÖRÜL

– S ugyan, mit értek el a berendezéseikkel? – kérdeztem.
Tojvo unatkozva kibámult az ablakon, tekintetével a Felhő Települést követte, mely valahol Szverdlovszk déli külvárosa fölött lebegett nagy kényelmesen.
– Semmi lényeges újat – felelte. – Rekonstruálták az állatok legvalószínűbb külsejét. Elemzésük végeredménye ugyanaz lett, mint a balesetiseké. Csodálkoztak, hogy nem maradt vissza az embrioforok burka. Csodálkoztak az energián, kijelentették, hogy ez lehetetlen.
– Szakvéleményt kértél? – kérdeztem akaratom ellenére. 
Itt még egyszer szeretném hangsúlyozni, hogy akkorra én már mindent láttam, mindent tudtam, mindent értettem, azonban fogalmam sem volt, hogy mihez kezdjek azzal, amit láttam, tudtam és értettem. Képtelen voltam bármit is kigondolni, munkatársaim és kollégáim pedig csak zavartak. Különösképp Tojvo Glumov.
A legszívesebben nyomban szabadságra küldtem volna. Mindenkit szabadságra küldenek, az utolsó gyakornokig, jómagam meg kikapcsolnám az összes telefont, videókészüléket, lehunynám a szemem, és legalább egy teljes napra teljesen magamra maradnék. Hogy ne kelljen ügyelnem arckifejezésemre. Hogy ne kelljen arra gondolnom, szavaim közül melyik cseng természetesen és melyik erőszakoltan. Hogy egyáltalán semmire ne kelljen gondolnom, hogy ásító üresség keletkezzék a fejemben, s akkor, ebben az ürességben a keresett megoldás magától előáll. Ez valami hallucinációféle volt – azok közül, melyek akkor törnek rád, amikor csüggesztő fájdalmat vagy kénytelen elviselni. Már több mint öt hete tűrtem, lelkierőm fogyóban volt, ám egyelőre még sikerült elérnem, hogy uralkodjam arckifejezésemen, irányítsam viselkedésem és szerfölött helyénvaló kérdéseket tegyek fel.
– Elküldted a szakvélemény-kérelmeket? – kérdeztem Tojvo Glumovtól.
– A kérelmeket elküldtem – felelte monoton hangon. – Bürgermayernek az Embriomechanika címére. Gorbackijnak. Személyesen. És Flemingnek. Biztos, ami biztos. Mind a maga nevében.
– Jól van – hagytam rá. – Megvárjuk a választ.
Most hagyni kellett, hogy kibeszélje magát. Hisz láttam, erre vár. Meg kellett bizonyosodnia arról, hogy a leglényegesebb nem siklott el főnöke figyelme mellett. Ideális esetben maga a vezető kellett volna, hogy ezt a lényeget kiszűrje és hangsúlyozza, erre azonban már nem volt elég erőm.
– Szeretnél valamit hozzátenni? – kérdeztem.
– Igen. Szeretnék. – Lepöccintett az asztal lapjáról egy láthatatlan porszemet. – Nem a szokatlan technológia itt a lényeg. A lényeg a reakció diszperziója.
– Vagyis? – kérdeztem. (Még ösztökélnem is kellett!)
– Felfigyelhetett volna arra, hogy az események a szemtanúkat két egyenlőtlen csoportra osztották. Szigorúbban véve háromra. A szemtanúk nagyobbik részét leküzdhetetlen pánik kerítette hatalmába. Akár egy ördög egy középkori faluban. Az önkontroll teljes elvesztése. Az emberek nem Kis-Pesából menekültek. Az emberek elhagyták a Földet. Most a második csoport: Anatolij Szergejevics zootechnikus és Zoszja Ljadova festőművész, jóllehet az elején meg is rémültek, később mégis találtak magukban annyi erőt, hogy visszatérjenek, mi több, a festőnő az állatokban látott még valami vonzerőt is. S végül az idős balerina és Kir, a kisfiú. S talán még Pankratov, Ljadova férje. Ők egyáltalán nem rémültek meg. Ellenkezőleg. A reakció diszperziója – ismételte meg.
Éreztem, hogy mit vár tőlem. Az összes következtetés ott hevert előttem. Valaki Kis-Pesában kísérletet végzett, mesterséges alapon válogatta szét az embereket, reakciójuk alapján azokra, akik alkalmasak, s azokra, akik valamilyen célból nem megfelelőek. Pontosan ugyanúgy, ahogy valaki tizenöt évvel ezelőtt végzett szelekciót a 41/02-es bejárat ötödik dimenziós szektorában. S nem kérdés, hogy ki ez a valaki, aki a számunkra ismeretlen technológia birtokosa. Ugyanaz, akinek valami okból érdeke volt, hogy a fukamizáció útjába álljon... Tojvo Glumov maga is megfogalmazhatta volna ezt nekem, ez azonban részéről a hivatali etika és a “szjao" megsértése lett volna. Levonni ezeket a következtetéseket; ez a vezető vagy a klán legidősebb tagjának az előjoga.
Én azonban nem használtam ki ezt az előjogomat.
– Diszperzió – ismételtem. – Meggyőző. Azt hiszem, hangom hamisan csenghetett, mert Tojvo hirtelen felhúzta szemöldökét, és rám meredt.
– Ez minden, amit mondani akartál? – kérdeztem rá rögtön.
– Igen – felelte. – Ez minden.
– Rendben. Megvárjuk a szakértői véleményeket. Mit szándékozol most tenni? Aludni mész?
Sóhajtott. Alig észrevehetően. “A főnökség nem fogadta el." Egy kisebb önuralmú ember az ő helyében mondott volna valami szemtelenséget. Tojvo csak ennyit szólt:
– Nem tudom. Nyilván megyek még, és dolgozom egy kicsit. Ma be kell fejeznem a nyilvántartást.
– A cetekről?
– Igen.
– Rendben – hagytam rá. – Ahogy tetszik. Holnap pedig méltóztassál Harkovba utazni.
Tojvo felvonta fehéres szemöldökét, de egy szót sem szólt.
– Tudod, mi az, hogy a Csudabogarak Intézete? – kérdeztem.
– Igen. Kikin elmesélte.
Most én húztam fel a szemöldökömet. Gondolatban. Az ördög vitte volna el őket mind! Teljesen elkanászodtak. Csak nem kell minden egyes alkalommal mindenkit figyelmeztetnem, hogy ne engedje szabadon a nyelvét? Nem is a KONBIZ-2 ez, hanem valamiféle nyugdíjasklub...
– Na és mit mesélt neked Kikin? – kérdeztem.
– Ez a Metapszichikai Kutatások Intézetének részlege. Az emberi pszichikum határeseteit és határeseten túli sajátosságait kutatják. Telis-tele van furánál furább alakokkal.
– Helyes – közöltem vele. – Te holnap odamész. Hallgasd, mi lesz a feladatod.
A feladatot így fogalmaztam meg. Március 25-én a Csudabogarak Intézetét megtisztelte látogatásával a híres Varázsló a Szaraks bolygóról. Ki ez a Varázsló? Semmi kétség, hogy mutáns. Mi több, az összes mutáns ura és parancsolója a Kék Földön túli radioaktív dzsungelekben. Számtalan meglepő tulajdonsággal rendelkezik, többek között pszichokrata. Mit jelent az, hogy pszichokrata? Pszichokrata, ez azoknak a lényeknek a gyűjtőneve, akik képesek mások pszichikumát maguknak alárendelni. Azonkívül a Varázsló hihetetlen intellektuális képességekkel rendelkezik, azok közül a sapiensek közül való, akiknek elég egy csepp víz, hogy abból kikövetkeztessék az óceánok létét. A Varázsló magánlátogatásra érkezett a Földre. Valami oknál fogva elsősorban éppen a Csudabogarak Intézete érdekelte. Lehet, hogy hozzá hasonlók után áhítozott, nem tudjuk. Látogatását négynaposra tervezte, de egy óra múlva már el is utazott. Visszatért a Szaraksra, és ott eltűnt a radioaktív dzsungelekben.
Eddig a helyig mindaz, amit bevezetőül mondtam Tojvo Glumovnak, igaz volt, és csakis igazságot tartalmazott. Utána jött az álürügy.
Az utóbbi hónapban Progresszoraink a Szarakson kérésemre megpróbáltak kapcsolatba lépni a Varázslóval. A dolog sehogy sem sikerült nekik. Tudtunkon kívül valahogy megsértettük a Varázslót itt a Földön, vagy egy óra is elég volt neki, hogy megkapja az összes rólunk szükséges információt. Vagy történt valami rendkívüli varázslatos dolog, amit aztán mi el sem tudunk képzelni. Egy szó, mint száz, el kell menni az Intézetbe, elő kell kaparni az ott levő összes anyagot a Varázslóról (ha egyáltalán végeztek vele kapcsolatban kutatásokat), beszélni kell az összes munkatárssal, akinek dolga volt vele, ki kell deríteni, nem történt-e valami furcsa dolog az Intézetben a Varázslóval, nem jegyzett-e meg valaki valamit abból, amit rólunk, emberekről és a Földről mondott, nem csinált-e valami olyasmit, amit akkor figyelmen kívül hagytak, most viszont más megvilágításba került.
– Minden világos? – kérdeztem.
Ismét gyors pillantást vetett rám.
– Nem mondta meg, milyen témára vonatkozik a kiküldetésem.
Nem, ez részéről nem intuitív fellobbanás volt. S aligha kapott azon, hogy hamis indokot találtam neki. Csupán képtelen volt őszintén elhinni, hogy a főnöke, akinek oly komoly információk állnak a rendelkezésére a gyűlölt Vándorok inváziójáról, valami másodlagos dologgal kötheti le magát. Én pedig ezt mondtam:
– A téma ugyanaz. “Az öreg hölgy látogatása."
(Valójában így is volt. A szó szélesebb értelmében. A legszélesebben.)
Egy ideig hallgatott, hangtalanul kopogtatott ujjával az asztal lapján. Majd mintegy szabadkozva megszólalt:
– Nem látok kapcsolatot...
– Majd találsz – ígértem neki. Hallgatott.
– Ha pedig nincs összefüggés, annál jobb – folytattam. – Varázsló az illető, érted? Igazi varázsló, ismerem őt. Igazi varázsló, akár a mesékben, vállán beszélő madár és egyéb kellékek. Ráadásul egy másik bolygóról jött Varázsló! Roppant nagy szükségem van rá!
– Lehetséges szövetséges – jelentette ki Tojvo, a hangjában enyhe kérdő intonációval.
Lám, most mindent megmagyarázott önmagának. Most megszállottként fog dolgozni. Lehet, hogy még a Varázslót is megleli. Amiben különben kételkedem. 
– Ne feledd – figyelmeztettem. – Harkovban mint a nagy KONBIZ munkatársa fogsz fellépni. Ez nem álcázás, a nagy KONBIZ valóban foglalkozik a Varázsló felkutatásával.
– Jól van – hagyta rá.
– Ez minden? Akkor menj. Menj, menj. Üdvözlöm Aszját.
Elment, én pedig végre egyedül maradtam. Néhány boldog percre. A következő videofonhívásig. S lám, ezekben a boldogságos percekben határoztam el végérvényesen: fel kell keresni Athoszt. Mégpedig azonnal, mert ha befekszik operációra, akkor végleg nem marad egyetlen emberem, akihez fordulhatok. 

5. DOKUMENTUM

KONBIZ-2, Szverdlovszk. Kammerernek
A TPO Bioközpontjának igazgatója,
Gorbackij 

Válasz május 6-i megkeresésére
Önt az orránál fogva vezetik. Ilyesmi lehetetlen. Ne törődjön vele.

Gorbackij
(Az 5. dokumentum vége)

6. DOKUMENTUM

KONBIZ-2 Kammerernek
Fleming
Makszim!
Arról, hogy mi történt Kis-Pesán, mindent tudok. Az ügy nézetem szerint hihetetlen és irigylésre méltó. Fiaid nagyon jó érzékkel vetették fel azokat a kérdéseket, amelyekre válaszolnunk kell. Összes egyéb ügyemet abbahagyván csak ezzel foglalkozom. Ha valami kiderül, feltétlenül közlöm.
Alsó-Pesa. 15.30.
P.S. Lehet, hogy a saját csatornáidon már tisztáztál valamit? Ha igen, habozás nélkül közöld velem. A legközelebbi három napon belül Alsó-Pesán leszek.
P.P.S. Talán mégiscsak a Vándorok? Az ördögbe is, de remek lenne!

(A 6. dokumentum vége)

7. DOKUMENTUM

Embriomechanika Termelési Egyesülés Igazgatósága Föld, Antarktiszi kerület, Erebusz
A 18/03 62
Index O/T: KC 946239
Telex: SZKC-76
Bürgermayer Dolf-Anna főigazgató 
Sz-283, 99. május 7-én
KONBIZ-2, Észak-Urál, R-osztály
Telex: SZPZ-23
Az R-osztály vezetőjének, M. Kammerernek

Tartalom: válasz 99. május 6-i megkeresésükre

Kedves Kammerer!
A modern embrioforok önt érdeklő sajátosságaira vonatkozóan az alábbiakat közölhetem. 
1. A képződő biomechanizmusok átlagos tömege eléri a 200 kilogrammot. Maximális számuk: 8 darab. Az egyes példányok maximális méreteit meghatározhatja a 102 ASTA (M, P, P0, K) programok alapján, ahol M – az anyag kezdőtömege, P – a végtermék sűrűsége, P0 – a környezet sűrűsége, K – a létrejövő egyedek száma, Az arány nagy pontossággal 200 és 400 °K közötti hőmérsékleten 0 és 200 SZE közötti nyomáson alakul ki.
2. Az embriofor kifejlődésének ideje – nem jellemző nagyságrendű, számtalan paraméter függvénye, s ezek maximálisan a fejlődést beindító egyén ellenőrzése alatt állnak. Mellesleg, a leggyorsabban kialakuló embrioforok esetében a kifejlődést idő alsó határa közel l percet tesz ki.
3. A jelenleg ismert biomechanizmusok létezési ideje egyéni tömegüktől függ. A biomechanizmus kritikus tömege M0 = 12 kilogramm. Azok a biomechanizmusok, melyek M tömege nem haladja meg az M0-t, elméletileg végtelenül hosszú élettartamúak. A nagyobb tömegű biomechanizmusok élettartama az összetevő tömeg túlsúlyával arányosan csökken, úgyhogy a legnagyobb tömegűek (100 kg-osak) élettartama nem lehet több néhány másodpercnél.
4. Teljesen felszívódó embriofor létrehozása már régóta foglalkoztatja a tudósokat, de sajnos még igen távol áll a megoldástól. Még a legtökéletesebb technológia is egyelőre képtelen olyan burkot teremteni, amely maradéktalanul belekapcsolódik a fejlődési ciklusba.
5. A mikroszkopikus biomechanizmusok általában nagyon mozgékonyak (percenként méretük ezerszeresét teszik meg). Ami a mezei példányokat illeti, egyelőre a KSz-3 Paprikajancsi modell tartja a rekordot, melynek elérhető legnagyobb célirányos sebessége 5 méter másodpercenként.
6. Százszázalékos biztonsággal állíthatjuk, hogy a jelenleg létező összes biomechanizmus közül mindegyik hevesen és egyértelműen (negatívan) reagál saját biomezőjére. Ezt betáplálják minden biomechanizmus genetikus rendszerébe – s nem etikus meggondolásból, ahogy sokan feltételezik, hanem azért, mert bármely természetes biomező, melynek intenzivitása több mint 0,63 (egy macskakölyök biomezője), helyrehozhatatlan zavarokat vált ki a biomechanizmus jelzőrendszerében.
7. Ami az energetikai egyensúlyt illeti, ha az önök által leírt paraméterekkel rendelkező biomechanizmusok embrioforokat bocsátottak volna ki, ez kétségkívül viharos energiafelszabadulással (robbanással) járt volna, ha az Önök által leírt helyzet egyáltalán lehetséges lett volna. Ez azonban, amint a fentiekből is következik, a tudományos és technológiai lehetőségek mai szintjén végképp fantasztikus.
Tisztelettel
Bürgermayer főigazgató
(A 7. dokumentum vége)

8. DOKUMENTUM

BESZÁMOLÓJELENTÉS	KONBIZ-2
No 016/99	Észak-Urál

Dátum: 99. május 8.
Szerző" T. Grumov felügyelő.
Téma: 009 “Az öreg hölgy látogatása"
Tartalom: Varázsló (Szaraks) tartózkodása a Metapszichikai Kutató Intézet harkovi részlegében (Csudabogarak Intézete)

Az utasításnak megfelelően tegnap reggel megérkeztem a Csudabogarak Intézetének harkovi fiókintézményéhez. A fiókintézet igazgatóhelyettese 10.00 órakor adott kihallgatást, de nem engedtek be azonnal a dolgozószobájába, hanem előbb motozásnak vetettek alá a HFCS csúszófülkében, amit “Hogy Fogjunk Csudabogarat"-nak is titulálnak. Kiderült, hogy az intézet minden egyes új látogatóját alávetik ennek az eljárásnak. Az eljárás célja: a vaktában vizsgálatnak alávetett egyedeknél kiszűrjék a “látens metapszichikai készségeket", más szóval az úgynevezett “rejtett csudabogárságot".
10.25-kor bemutatkoztam a társadalmi testületekkel folytatott kapcsolatért felügyelő igazgatóhelyettesnek.
(Logovenko, Danyiil Alekszandrovics, a lélektan doktora, az Orvostudományok Európai Akadémiájának levelező tagja. 30. szeptember 17-én született Boriszpolban. Szakképzettségé: Lélektani Főiskola, Kijev; Kijevi Egyetem Irányítástudományi tanszék; felsőfokú és anomális etológiái szaktanfolyam, Split. Legfontosabb munkáit a metapszichológia területén végezte, felfedezte az un. “Logovenko-impulzust", ez azonos a “T-mentogramma csúcsteljesítményével". A Metapszichikai Kutató Intézet harkovi részlegének egyik megalapítója.)
D. Logovenko elmondta, hogy személyesen március 25-én reggel találkozott a Varázslóval a Mirza-Csarle űrrepülőtéren, és onnan egyenest az intézetbe kísérte. Jelen voltak még: Bogdanr Gajdaj, az intézet egyik osztályvezetője és a KONBIZ nevében a Varázslót kísérő, már ismert Borja Laptyev.
A Varázsló, alighogy megérkezett az intézetbe, kitért a hagyományos fehér asztal melletti előkészítő beszélgetés elől, és annak a kívánságának adott hangot, hogy nyomban szeretné megkezdeni az ismerkedést a munkatársak tevékenységével és klientúrájukkal. D. Logovenko ekkor a Varázslót B. Gajdaj gondjaira bízta, s ezután többé nem találkozott vele.
ÉN: Véleménye szerint mi volt a Varázsló látogatásának a célja az intézetben?
LOGOVENKO: A Varázsló erről nekem egy szót sem szólt. A KONBIZ úgy informált bennünket, hogy a Varázsló állítólag azt az óhaját fejezte ki nekik, hogy szeretne megismerkedni a munkánkkal, s mi szívesen biztosítottuk számára ezt a lehetőséget. Egyébként nem érdektelenül: arra számítottunk, hogy közben őt magát is vizsgálhatjuk. Vizsgálódásunk körébe még sohasem került ilyen erejű pszichokrata, ráadásul egy idegen bolygóról.
ÉN: Mit mutatott ki a vizsgálat?
LOGOVENKO: Vizsgálatra nem került sor. A Varázsló mindnyájunk legnagyobb meglepetésére váratlanul megszakította látogatását.
ÉN: Mi a véleménye, miért?
LOGOVENKO: Mindnyájan csak találgatni tudunk. Jómagam az alábbiakat tételezem fel. Bemutatták neki Michel Desmondot, ezt a polimentális személyiséget. Lehetséges, hogy a Varázsló valami olyasmit vett észre Michelben, ami mellett elsiklott a figyelmünk, s ez vagy megrémisztetté, vagy megbántotta; egyszóval, annyira sokkolta, hogy többé már nem akart tárgyalni velünk. Ne feledje, a Varázsló pszichokrata, intellektuális típus, ám származását, nevelését, világnézetét tekintve, ha tétszik, tipikus vadember.
ÉN: Nem egészen értem. Mit jelent az, hogy polimentális személyiség?
LOGOVENKO: A polimentalizmus rendkívül ritka metapszichikai jelenség, két vagy több független tudat létezését jelenti egyetlen emberi szervezetben. Ne keverje a skizofréniával, ez nem patológia. Nézzük például a mi Michel Desmondunkat. Abszolút egészséges, nagyon kellemes fiatalember, akinél a normától semmilyen eltérést nem fedeztünk fel. De lám, vagy tíz éve teljesen véletlenül kiderítették, hogy dupla mentogramja van. Egy szokásos, emberi, ami egyértelműen összefügg Michel múltjával és jelen életével. S egy másik, amit bizonyos szigorúan megszabott mélységű mentoszkópiai vizsgálat útján fedeztek fel benne. Ez egy olyan lény mentogramja, akinek semmi köze Michelhez, aki egy másik világban él, amit azonban mindeddig nem sikerült azonosítani. Úgy tűnik, ez a világ hihetetlen nagy légköri nyomású és magas hőmérsékletű... Különben ez nem lényeges. A fontos az, hogy Michelnek fogalma sincs erről a világról, sem a vele szomszédos lényről, s a lény sem tud Michelről, sem a mi világunkról. Nos, azt gondolom: sikerült felfedeznünk Michelben egy másik? vele együtt élő lényt, de az is lehet, hogy léteznek benne mások is, ők azonban meghaladják megfigyelési lehetőségeinket, a Varázslót viszont sokkolták.
ÉN: Magát Desmond második világa nem sokkolja?
LOGOVENKO: Értem önt. Nem. Határozottan nem. De meg kell hogy mondjam önnek, annak a szakembernek, aki a mentoszkópiai vizsgálat során elsőként pillantott be ebbe a világba, óriási megrázkódtatásban volt része. Természetesen főleg azért, mert úgy vélte, hogy Michel a Vándorok álcázott ügynöke, egy idegen világ Progresszora.
ÉN: Hogyan állapították meg, hogy ez nem így van?
LOGOVENKO: Efelől nyugodt lehet. Michel viselkedése és második tudatának működése között nincs semmilyen kölcsönkapcsolat. A polimentális típusú egyén párhuzamos tudatai nem működnek együtt. Sőt elvileg képtelenek az együttműködésre, mivel különböző térben léteznek. Illusztrálásukra egy durva analóg példa. Képzeljen maga elé egy árnyszínházat. A vászonra vetített árnyak képtelenek együttműködni. Természetesen léteznek még bizonyos, fantasztikus elképzelések, de ezek nem többek, mint fantasztikusak.
Beszélgetésem D. Logovenkóval ezzel befejeződött, s utána megismertetett B. A. Gajdajjal.
(Gajdaj, Bogdán Arhipovics, a lélektan magisztere. 66. június 10-én született Közép-Budán. Végzettsége: Kijevi Lélektani Intézet; a felsőfokú és anomális etológiái szaktanfolyam, Split. Fő munkáit a metapszichológia területén írta. 89 óta a pszichoprognosztika osztályának munkatársa, 93 óta a műszerbiztosító laboratórium vezetője, 94-től az intrapszichikai technika osztály vezetője.)
Részlet a beszélgetésből:
ÉN: Véleménye szerint mi érdekelte leginkább a Varázslót az Intézetben?
GAJDAJ: Tudja, az a benyomásom, hogy a Varázsló elképesztően félre volt informálva. Ez nem túlságosan meglepő, mert még itt a Földön is sokan tévesen képzelik el a munkánkat, mit mondjunk akkor a Progresszorokról, akikkel a Varázslónak dolga volt ott a Szarakson? Engem, emlékszem, rögtön meglepett, miért van, hogy ez a Varázsló, idegen bolygólakó, az egész Földön csak a mi Intézetünket akarta meglátogatni... Azt hiszem, más a lényeg. Otthon a Szarakson ő a mutánsok királya, s ezzel összefüggésben nyilván töméntelen problémája van: a mutánsok degenerálódnak, betegeskednek, gyógyítani, támogatni kell őket valahogy. A mi “csudabogaraink" szintén egyfajta mutánsok, nos, azt hitte, hogy az Intézettől hasznos információt meríthet, azt gondolta, hogy ez itt, nálunk valamiféle klinika.
ÉN: S rádöbbenve tévedésére, fogta magát, és távozott?
GAJDAJ: Pontosan. Talán egy kissé váratlanul fordult sarkon, s talán egy kissé váratlanul távozott, ám végül is lehetséges, hogy ők ilyen szélsőségesen viselkednek otthon.
ÉN: Miről beszélgetett magával?
GAJDAJ: Semmiről nem beszélgetett velem. S egyáltalán, csak egyszer hallottam a hangját. Megkérdeztem tőle, mit szeretne megnézni nálunk, s ő ezt felelte: “Mindent, amit megmutatnak." Meg kell hogy mondjam, elég ellenszenves volt a hangja, akár egy zsémbes boszorkányé.
ÉN: Mellesleg, milyen nyelven beszélt vele?
GAJDAJ: Képzelje, ukránul!
Gajdaj tanúbizonysága szerint a Varázsló az Intézetben mindössze három klienssel találkozott. Közülük egyelőre kettővel tudtam beszélni.
Ravics, Marina Szergejevna, 27 éves, képzettségét tekintve állatorvos, most a Leningrádi Embriórendszer Gyár, a lausanne-i Pi-absztrakciós műhely, a belgrádi Lamináris Pozitronikai Intézet és a jakutiai terület főépítészének a konzultánsa. Szerény, nagyon szégyenlős és szomorú asszony. Egyedülálló és egyelőre megmagyarázatlan képességgel rendelkezik (képességének egyelőre még tudományos elnevezést sem tudtak adni). Ha világosan megfogalmazott és számára érthető feladatot tűznek ki eléje, nagy hévvel és szívesen fog megoldásához, ám végeredményben akaratától teljesen függetlenül egy egészen más probléma megoldásához jut el, melynek semmi köze a kitűzött feladathoz, s amely rendszerint alaposan meghaladja szakmai képességeit. A kitűzött feladat mint katalizátor hat a tudatára egy másik, általa valahol, egy tudományos-népszerűsítő újságban olvasott vagy szakemberek beszélgetéséből véletlenül ellesett probléma megoldásában. Úgy látszik, képtelenség elvileg előre meghatározni, milyen problémát fog megoldani: itt valami olyasmi működik, mint az indetermináció klasszikus elve a fizikában. A Varázsló abban a pillanatban jelent meg a dolgozószobájában, amikor éppen dolgozott. Homályosan emlékszik egy zöld öltözékű, torz, nagy fejű alakra, több benyomása nem maradt a Varázslóról. Nem, a Varázsló egy szót sem szólt. Közhelyszerű bölcsességeket hebegett Bogdán “adottságáról", ám másra nem emlékszik. Gajdaj szavai alapján a Varázsló alig két percet töltött nála: legalább annyira nem érdekelte őt a nő, mint amennyire a nőt ő.
Michel Desmond, 41 éves, szakképzettségét tekintve granulátormérnök, hivatásos sportoló, a csatorna jégkorong 88-as Európa-bajnoka. Vidám férfi, nagyon elégedett önmagával és a Világmindenséggel. Polimentalizmusát humorral és teljes közönnyel viseli. Éppen a stadionba készült, amikor odakísérték hozzá a Varázslót. Szavai szerint a Varázsló betegesen nézett ki, állandóan hallgatott, Desmond élcelődése süket fülekre talált nála, a legvalószínűbb, nem teljesen értette, hol van, és miről beszélgetnek vele. Igaz, volt egy pillanat, s ezt Michel örök életére megjegyezte: a Varázsló hirtelen felemelte hatalmas, sápadt szemhéját, s egyenest Michel lelkébe pillantott, lehet, hogy még annál is mélyebbre, mint az a világ, ahol az a teremtmény élt, mellyel Michel kénytelen volt mentális terét megosztani. Kellemetlen, de csodás pillanat volt. Nem sokkal ezután a Varázsló, anélkül hogy száját kinyitotta volna, távozott. S nem is búcsúzott.
Szuszumu Hirota, ő a “Szenrigan", vagyis az “Ezer mérföldre látó" 83 éves vallástörténész, a bangkoki egyetem vallástörténeti tanszékének professzora. Beszélni nem sikerült vele. Csak holnap vagy holnapután tér vissza az intézetbe. Gajdaj véleménye szerint a Varázslónak ez a jövőbe látó csudabogár szerfölött nem tetszett. Legalábbis az biztos, hogy a Varázsló távozására éppen az ő találkozásuk alatt került sor.
A tanúk szavai szerint a távozás a következőképp történt. A Varázsló csak állt a mentoszkópiai vizsgáló közepén, s hallgatta, ahogy Gajdaj előadást tart neki “Szenrigan" rendkívüli tulajdonságairól, “Szenrigan" pedig időről időre közbevágott, és leleplezte a szónok egyik-másik személyes fogyatékosságát, s egyszer csak, egy szót sem szólva, sem kézmozdulattal, sem pillantással nem figyelmeztetvén arra, hogy mit fog tenni, ez a zöld törpe hirtelen sarkon fordult, könyökével meglökte Borja Laptyevet, s gyors léptekkel, anélkül hogy bárhol is megállt volna egy pillanatra, a folyosókon át az intézet kijáratához vágtatott. És vége.
Az intézetben a Varázslót látta még néhány ember: tudományos munkatársak, laboránsok, néhányan az adminisztratív személyzet közül. Közülük senki sem tudta, kivel van dolga. S csupán ketten, az intézet újonc munkatársai figyeltek fel a Varázslóra, meglepte őket külleme. Semmi lényegeset nem tudtam meg tőlük.
Azután találkoztam Borisz Laptyevvel. Íme, beszélgetésünk legfontosabb része:
ÉN: Te vagy az egyetlen ember, aki a Szarakstól idáig és vissza, végig a Varázslóval voltál. Semmi különös dolgon nem akadt meg a szemed?
BORISZ: Na, szép kis kérdés! Ez olyan, mint mikor megkérdezik a tevétől: “Miért görbe a nyakad?" ő erre ezt feleli: “Miért, van olyan testrészem, amelyik egyenes?
ÉN: De mégis! Próbálj visszaemlékezni, hogyan viselkedett végig! Hisz valaminek történnie kellett, ha így kiborult!
BORISZ: Ide figyelj, a Varázslót már két éve ismerem. Kimeríthetetlen lény. Már réges-régen legyintettem a dologra, és meg sem próbálom megérteni. Nos, mit is mondhatnék neked? Aznap depressziós rohama volt, én így hívnám. Gyakran rátör minden különösebb ok nélkül. Szófukar lesz, ha pedig kinyitja a száját, csak azért, hogy valami aljasságot mondjon, valami epés megjegyzést tegyen, így volt aznap is. Amíg a Szaraksról repültünk, minden remekül ment, dőltek belőle az aforizmák, tréfálódzott rajtam, még dudorászott is... Mirza-Csarlén azonban hirtelen elkomorult, Logovenkóval szinte nem is beszélgetett, amikor pedig Gajdajjal együtt elindultunk, hogy megtekintsük az Intézetet, egy viharfelhőnél is komorabb lett. Még féltem is, hogy egyszer csak beleköt valakibe, de ekkor nyilván maga is megértette, hogy ez nem mehet így tovább, s behúzta körmeit. Aztán a Szaraksig visszafelé egész úton hallgatott... csak Mirza-Csarlén nézett körül, mintha búcsúzna, s ellenszenves, vékony hangon ezt sziszegte: “Látja a hegyeket s az erdőket, a fellegeket és az eget, nem látja viszont azt, ami az orra előtt van."
ÉN: Ez meg mi?
BORISZ: Gyerekversike. Különös.
ÉN: Hogyan magyaráztad ezt?
BORISZ: Sehogyan. Csak azt értettem, hogy az egész világra haragszik, s mindjárt harapni kezd. Megértettem, hogy jobb, ha hallgatok. Nos, így hallgattunk vele mind a ketten egészen a Szaraksig.
ÉN: Ez minden?
BORISZ: Minden. Közvetlenül a leszállás előtt még morgott valamit – ugyancsak valami se füle, se farka dolgot, “Várjuk csak meg, amíg a vakok észreveszik a látót." S amint kiértünk a Kék Kígyón túlra, kezével búcsút intett, s ahogy mondják, elpárolgott a dzsungelben. Nem mondott köszönetet, s jegyezd meg, nem hívott meg magához.
ÉN: Semmi többet nem tudsz mondani?
BORISZ: Mit akarsz tőlem? Igen, valami nagyon nem tetszett neki a Földön. Hogy mi, azt nem méltóztatott velem megosztani. Hisz mondom neked: megmagyarázhatatlan és kiszámíthatatlan teremtmény. Lehet, hogy az egészhez semmi köze a Földnek. Lehet, hogy aznap váratlanul megfájdult a hasa – a szó tágabb értelmében, természetesen, nagyon is tág, kozmikus értelemben...
ÉN: Úgy gondolod, hogy ez véletlen: a gyerekversikében, hogy valaki semmit nem lát, azután pedig ez a mondóka a vakokról és a látókról?
BORISZ: Tudod, a vakokról és a látókról náluk, ott a Szarakson, Pandejében az a mondás járjál hogy "majd ha egy vak megpillantja a látót". Olyan értelemben, hogy “akkor látom, amikor a hátam közepét", vagy “majd ha fagy, s hó lesz nagy". Nyilván valami olyasmire akart célozni, ami sohasem következik be. A versike. pedig csak úgy kiszaladt belőle, igencsak paprikás hangulatban volt. Érezhető gúnnyal deklamálta el, csak éppen azt nem értettem, min gúnyolódik. Könnyen lehetséges, hogy ezen a fárasztóan nagyképű japánon.
ELŐZETES KÖVETKEZTETÉSEK:
1. Nem sikerült semmi olyan adatra bukkannom, ami segíthetne abban, hogy megtaláljam a Varázslót a Szarakson.
2. A további kutatást illetően semmiféle tanáccsal nem szolgálhatok.

T. Glumov
(A 8. dokumentum vége)

Május 6-án este fogadott Elnökünk, Athosz Szidorov. Magammal vittem a legérdekesebb anyagokat, az ügy lényegét, miként javaslataimat is, azonban szóban terjesztettem elő. Már szörnyen beteg volt, arca elszürkült, akár a föld, léghiányban szenvedett. Túl sokáig vívódtam ezzel a látogatással: még arra sem volt ereje, hogy igazából elcsodálkozzon. Megígérte, mondta, hogy tanulmányozza az anyagokat, végiggondolja, és másnap felhív.
Május 7-én egész nap dolgozószobámban ültem, s vártam hívását. Nem hívott. Este közölték velem, hogy igen erős rohama volt, alig tudták életre kelteni, jelenleg kórházban fekszik. S ismét az egész ügy egyedül az én nyakamba zúdult, de úgy, hogy majd belereccsentek a csontjaim és a lelkem.
Május 8-án – a többi anyaggal együtt – megkaptam Tojvo beszámolóját látogatásáról a Csudabogarak Intézetében. Listámon kipipáltam a nevét, beszámolójelentését betápláltam a regisztrátorba, s nekifogtam, hogy valami feladatot találjak ki Petyenyka Szilcekijnek. Ezen a napon csak Petyenyka Szilcekij és Zaja Morozova járt nálam az Intézetben. 
Körülbelül ekkortájt beszélgetett szobájában Tojvo Glumov Grisa Szeroszovinnal. Az alábbiakban idézem rekonstruált beszélgetésüket elsősorban azért, hogy érzékeltessem, akkortájt miféle hangulat lett úrrá munkatársaimon. Csak minőségileg. A mennyiségi arányok nem változtak: az egyik oldalon egyedül volt Tojvo Glumov, a másikon a többiek mind.

R-OSZTÁLY, D MUNKASZOBA,
99. MÁJUS 8. ESTE

Grisa Szeroszovin szokása szerint kopogtatás nélkül jött be, megállt a küszöbön, és megkérdezte:
– Bejöhetek?
Tojvo félretette a Függőleges mozgás-t (C. Oxowew művét), s fejét oldalt hajtva végigmérte Grisát.
– Jöhetsz. Csak nemsokára hazamegyek.
– Sandro megint nincs itt?
Tojvo Sandro asztalára pillantott. Az asztal üres és makulátlanul tiszta volt.
– Igen. Harmadik napja.
Grisa Sandro asztalához lépett, és keresztbe vetette lábát.
– Hát te hová tűntél tegnap? – kérdezte.
– Harkovban voltam.
– No csak, te is ott voltál?
– Ki volt még ott?
– Majd mindenki. Az elmúlt hónapban szinte az egész osztály megfordult Harkovban. Ide figyelj, Tojvo, a következő dolog miatt jöttem hozzád. Ugye, te foglalkoztál a “váratlan zsenikkel"?
– Igen. Csak régen. Tavalyelőtt.
– Emlékszel Soddira?
– Emlékszem. Bartolomeo Soddi. Matematikus, aki gyóntatóatya lett.
– Az, az, pontosan – erősítette meg Grisa. – A jelentésben van egy mondat. Idézem: “A rendelkezésünkre álló adatok szerint B. Soddi nem sokkal átváltozása előtt személyes tragédiát élt át." Ha a jelentést te írtad, akkor volna két kérdésem. Miféle tragédia volt ez, s honnét szerezted az adatokat?
Tojvo kinyújtotta a kezét, és előhívta programját a memóriaegységből. Az információk válogatása befejeződött, a program már működött. Tojvo komótos mozdulattal takarítani kezdte az asztalt. Grisa türelmesen várt. Már megszokta.
– Ha egyszer az van odaírva, hogy “a rendelkezésünkre álló adatok szerint" – közölte –, akkor ezeket az adatokat Big-Bagtól kaptam.
Elhallgatott. Grisa várt még egy kicsit, megcserélte keresztbe vetett lábát, majd így szólt:
– Nincs nagy kedvem ezzel az aprósággal Big-Baghoz fordulni. Jól van, megpróbálok elboldogulni magam... Ide süss, Tojvo, nem gondolod, hogy a mi Big-Bagunk az utóbbi időben túlságosan ideges?
Tojvo vállat vont.
– Lehetséges – felelte. – Az Elnök nagyon rosszul van. Azt mondják, Gorbovszkij a sír szélén áll. Grisa töprengve megjegyezte:
– Egyébként képzeld el, Gorbovszkijt én is ismerem. Emlékszel... bár te akkor még nem voltál itt... Öngyilkos lett Camill. Az utolsó a Pokoli Tucatból. Mellesleg a Pokoli Tucat esete számodra szintén természetesen olyan, mint... derült égből a villámcsapás. Én például egy kukkot sem tudtam róluk... Nos, az öngyilkosság, vagyis pontosabban az önpusztítás ténye ennek a szerencsétlen Camillnak az esetében vitán felül áll. Nem értettük viszont, hogy mi volt az oka. Vagyis érthető volt, hogy nehéz sora volt, élete utolsó száz esztendejében majdhogynem egyedül élt... Mi ketten ilyen magányt el sem tudunk képzelni. De nem erről akartam beszélni. Big-Bag akkor Gorbovszkijhoz küldött, mert kiderült, hogy Gorbovszkij annak idején Camill közeli barátja volt, sőt megpróbálta őt valahogy megnyerni... Figyelsz rám? Tojvo néhányszor biccentett.
– Igen – felelte.
– Tudod, hogy nézel ki?
– Tudom – felelte Tojvo. – Úgy nézek ki, mint aki nagyon töri a fejét valamin. Ezt már mondtad. Többször. Közhely. Egyetértesz?
Grisa válasz helyett kirántotta szivarzsebéből irónját és egyenest Tojvo fejéhez vágta— az írószer, akár egy gerely, átrepült a szobán. Tojvo néhány centire az arcától két ujjával elkapta a levegőben az irónt, és ezt mondta:
– Gyenge dolog.
“Gyenge" – írta le maga elé az irónnal egy papírlapra.
– Maga kímél engem, uram – közölte. – Pedig nekem nincs szükségem kíméletre. Ez árt nekem.
– Látod, Tojvo – mondta mélyértelműen Grisa –, tudom, hogy jók a reakcióid. Nem ragyogó, nem, de jó, egy profi megbízható reakciója. Ám ahogy most kinézel... Értsd meg, én mint szubox trénered kötelességemnek érzem, hogy időről időre ellenőrizzem, képes vagy-e reagálni környezetedre, vagy tényleg katalepsziában szenvedsz...
– Mégiscsak elfáradtam ma – közölte Tojvo. – Mindjárt befejeződik a program, és hazamegyek.
– Mi van ott nálad? – kérdezte Grisa. “Ott nálam" – jegyezte fel Tojvo a papírlapra, és ezt mondta:
– Cetek vannak “itt nálam". Madarak. Lemingek, patkányok, mezei egerek. Oly sok kis erő van itt nálam.
– S mit csinálnak nálad?
– Pusztulnak. Vagy menekülnek. Elpusztulnak, mert partra vetik magukat, elrepülnek onnét, ahol évszázadokon át éltek.
– Miért?
– Ezt senki sem tudja. Két-három évszázaddal ezelőtt ez megszokott jelenség volt, jóllehet akkor sem értettük, mi az oka. Majd hosszú ideig nem fordult elő. Egyáltalán. Most viszont újból elkezdődött.
– Megbocsáss – mondta Grisa. – Mindez természetesen borzasztóan érdekes, de nekünk mi közünk hozzá?
Tojvo hallgatott, majd válaszát meg sem várva, Grisa újból kérdezett:
– Úgy gondolod, hogy ennek köze lehet a Vándorokhoz?
Tojvo gondosan, minden oldalról alaposan szemügyre vette az irónt, ujjai között forgatta, majd fogta a végét, és nem tudni, miért, a fény felé tartotta.
– Mindennek, amit képtelenek vagyunk megmagyarázni, köze lehet a Vándorokhoz.
– Pontos megfogalmazás – jegyezte meg lelkesen Grisa.
– De az is lehet, hogy nincs köze – tette hozzá Tojvo. – Honnét szerzel ilyen remek dolgokat? Azt hihetned – irón. Lehet ennél hétköznapibb? A te irónodat azonban jó nézni... Tudod mit – mondta –, ajándékozd nekem. Én pedig továbbajándékozom Aszjának. Szeretném meglepni valamivel. Legalább valami csekélységgel.
– Én pedig valami aprósággal megörvendeztetlek téged – mondta Grisa.
– Te pedig valamivel megörvendeztetsz.
– Fogd – egyezett bele Grisa. – Tied lehet. Ajándékozd el, add át ünnepélyesen, hazudj valamit. Mellesleg én magam terveztem imádott hölgyemnek, éjszakákon át barkácsoltam.
– Köszi – mondta Tojvo, s az irónt a zsebébe dugta.
– De ne feledd! – emelte fel az ujját Grisa. – Itt, a sarkon túl, a Vörös juharfák utcájában áll egy bizonyos F. Moran műhelyének az automatája, s ilyen irónokat dobál ki magából, olyan gyorsan, ahogy rendeled.
Tojvo újból elővette az irónt, és nézegetni kezdte.
– Mindegy – közölte szomorkásán. – Lám, te észrevetted ezt az automatát a Vörös juharfák utcáján, nekem viszont eszembe sem jutott volna...
– Viszont észrevetted, hogy valami nincs rendjén a cetek világában! – kiáltott fel Grisa. 
“Cetek" – jegyezte fel Tojvo a papírlapra.
– Nos, erről jut eszembe – szólalt meg. – Te friss, előítélet nélküli ember vagy; mi a véleményed minderről? Minek kell történnie ahhoz, hogy az idomított, gondozott, dédelgetett cetcsapat egyszer csak, akár egy évszázada, az ősi zord időkben, kivesse magát a sekély partra, hogy elpusztuljon? Némán, segítséghívás nélkül, kicsinyeikkel együtt... El tudsz egyáltalán valami indokot képzelni erre az öngyilkosságra?
– És korábban miért vetették ki magukat a partra?
– Hogy régebben miért tették, azt szintén nem tudjuk. Akkor azonban voltak feltételezéseink. A ceteket élősködők kínozták, rákok és polipok támadtak rájuk, emberek űzték őket... Még azt is feltételezték, hogy tiltakozásul végeztek önmagukkal... De ma!
– És mit mondanak a szakemberek?
– A szakemberek felkérték a KONBIZ-2-t: állapítsa meg a cetfajták megismétlődő öngyilkossági eseteinek az okát.
– Hm... világos. És a pásztorok mit mondanak?
– Velük kezdődött az egész. A cetpásztorok azt állítják, hogy a ceteket vak félelem űzi az önpusztulásba. S a pásztorok sem értik, el sem tudják képzelni, hogy pontosan mitől félnek ma a cetek.
– Na igen-n-n – állapította meg Grisa. – Úgy tűnik, itt valóban nem boldogulsz a Vándorok nélkül.
“Nem boldogulsz" – jegyezte le Tojvo, majd bekeretezte a szavakat, azután újból bekeretezte őket, s satírozni kezdte a két keret közötti részt.
– Jóllehet, másrészt – folytatta Grisa – mindez már előfordult, többször is előfordult. Találgatásokba bocsátkozunk, mindent a Vándorokra hárítunk, kifacsarjuk az agyunkat, aztán csak nézzük – bá! –, ki ez az ismerős alak, aki megjelenik az események színterén. Ki ez az elegáns illető, aki az úristen büszke mosolyával ott feszít a teremtés hatodik napjának estéjén? Kié ez az ismerős hófehér malaclopó? Mister Fleming az, Sire! Honnét került ide, Sire? Nincs kedve kiállni, Sire, a szőnyegre? A Világtanács elé, a Rendkívüli Bíróság elé? Vésztörvényszék elé?
– Lásd be, nem ez lenne a legrosszabb változatjegyezte meg Tojvo.
– De még mennyire! Jóllehet, néha az az érzésem, hogy szívesebben lenne dolgom tucatnyi Vándorral, mint egy Fleminggel. Különben ez nyilván azért van, mert a Vándorok majdhogynem hipotetikus lények, Fleming viszont a maga malaclopójával nagyon is reális sátánfajzat. Lehangolóan reális a hófehér malaclopójával, Alsó-Pesájával, tudós banditáival s átkozott világhírével!
– Látom, ez a malaclopó különösen zavarja az életed...
– A malaclopója éppen hogy nem zavar – tiltakozott Grisa epésen. – Éppen a malaclopójánál fogva ragadhatjuk galléron. De min csípjük meg a Vándorokat, ha kiderül, hogy ez mégiscsak az ő művük?
Tojvo gondosan zsebre dugta irónját, felkelt, és az ablakhoz állt. A szeme sarkából látta, hogy Grisa figyelmesen nézi, lábát már nem veti keresztbe, sőt kissé előrehajol. Csend volt, csak a számítógép sipított halkan, ahogy képernyőjén egymást váltották a segédtáblázatok.
– Vagy mégis reménykedsz benne, hogy mégsem ők voltak? – kérdezte Grisa.
Tojvo egy ideig nem válaszolt, majd hirtelen, anélkül hogy odafordult volna, beszélni kezdett:
– Most már nem reménykedem.
– Vagyis?
– Ezek ők.
Grisa összevonta szemét.
– Vagyis?
Tojvo Grisa felé fordult.
– Biztos vagyok benne, hogy a Vándorok azok, akik a Földön tevékenykednek.
(Grisa később elmesélte, hogy ebben a pillanatban kellemetlen, sokkos állapotba került. Az volt az érzése, hogy mindaz, ami történik, teljesen irreális. Mindennek az oka Tojvo Glumov személyisége volt: szavait nagyon nehéz volt összefüggésbe hozni Tojvo Glumov személyiségével. Szavait nem lehetett tréfának venni, mert Tojvo sohasem tréfált, ha a Vándorokról volt szó. Tojvo szavait nem tekinthették könnyelmű kijelentésnek sem, mert Tojvónak általában nem voltak könnyelmű kijelentései. Igaznak pedig semmiképp sem vehették szavait, mert sehogy sem lehettek azok. Egyébként Tojvo tévedhetett...
Grisa izgatottan megkérdezte:
– Big-Bag tud a dologról?
– Minden tényt jelentettem neki.
– Na és?
– Amint látod, egyelőre semmi – közölte Tojvo. Grisa elengedte magát, és hátradőlt a széken.
– Talán tévedsz – állapította meg megkönnyebbülve. Tojvo hallgatott. 
– Az ördög vinne el! – kiáltott fel hirtelen Grisa. – Komor fantaziálásoddal teljesen kikészítettél! Mintha jeges vízzel öntöttek volna nyakon!
Tojvo hallgatott. Ismét az ablakhoz fordult. Grisa köhécselni kezdett, megragadta az orra hegyét, és fintorogva többször körbeforgatta.
– Nem – mondta. – Nem tehetek úgy, mint te, erről van szó. Nem tehetem azt. Ez túlságosan komoly dolog. Én mindezt elutasítom. Ez nem személyes ügy: én ugyan hiszek benne, ti viszont tegyetek, amit akartok. Ha hitem tettem erre, kötelességem mindent odahagyni, mindent feláldozni, amim van, minden másról lemondani, beállni szerzetesnek, az ördög vinné! Az életünk azonban számtalan más lehetőséggel rendelkezik! Micsoda dolog ez – kizárólag egy dologba beleszorítani... Természetesen néha szégyenlem magam, és félek, s ilyenkor különös lelkesedéssel nézek rád... Néha viszont – mint például most – elfog a-düh, ha látlak... önmarcangolásodat, önfeláldozó megszállottságodat... S ilyenkor szellemeskedni támad kedvem, gúnyolódni rajtad, tréfával elütni mindazt, amit elénk borítasz...
– Ide figyelj – mondta Tojvo –, mit akarsz tőlem? Grisa elhallgatott.
– Valóban – jegyezte meg. – Mit is akarok tőled? Fogalmam sincs.
– Én viszont tudom. Azt akarod, hogy minden jó legyen s napról napra jobb.
– Ó! – Grisa felemelte az ujját.
Akart még mondani valamit, valami könnyedet, ami feloldotta volna a kínosan bensőséges helyzetet, ami az utóbbi percekben kialakult közöttük, ám ekkor felzúgott a program végét jelző csengő, s az asztalra apró lökésekkel odakígyózott az eredményeket tartalmazó szalag.
Tojvo végignézte az egészet, sort sor után, majd gondosan összehajtogatta s bedugta az információtároló résén.
– Semmi érdekes? – érdeklődött Grisa némi együttérzéssel.
– Hogy is mondjam... – motyogta Tojvo. Most valóban lázasan valami másra gondolt. – Megint ugyanaz, mint 81 tavaszán.
– – Miért éppen megint?
Tojvo ujjai végigfutottak a számítógép billentyűin, s elindította a soron következő programot.
– 81 tavaszán – mondta – két évszázados szünet után jelezték megint a szürke cetek tömeges öngyilkosságát.
– Úgy – szólalt meg türelmetlenül Grisa. – Milyen értelemben megint?
Tojvo felállt.
– Hosszú lenne elmesélni – közölte. – Majd elolvasod az összefoglaló jelentést. Menjünk haza.

TOJVO GLUMOV OTTHON,
99. MÁJUS 8. KÉSŐ ESTE

A naplemente bíborvörös fényében úszó szobában vacsoráztak.
Aszja levert volt. Paskovszkij kovásza, amit egyenest a Pandoráról szállítottak a péksütemény-kombinátba (élő biokonténer zsákokban, melyek falát terrakotta fagyasztóréteg borította, s párologtatók apró csápjai álltak el tőle), minden egyes zsákban hat kiló volt, s a kovász újból fellázadt, íze és zamata önkényesen átlépett a “szigma" osztályba, csípőssége pedig elérte a végső, maximális határértéket. A szakemberek tanácsa két csoportra oszlott. A Magiszter azt követelte, hogy a helyzet tisztázásáig állítsák le a bolygószerte híres “kürtőslepények" gyártását, ám Brúnó, ez a pimasz, fecsegő fiatalember kijelentette: ugyan milyen indokkal? Soha életében még nem vette a bátorságot, hogy akár pisszenjen is a Magiszter ellen, ma viszont egyszerre szónokolni kezdett. A lepény mindennapi kedvelői az íznek ezt az enyhe változását egyszerűen észre sem veszik, ami viszont a rajongókat illeti, kész a fejét adni, hogy legalább minden ötödik fellelkesül az új ízváltozattól. Ugyan kinek kell az ő feje? De hiszen végül mellé álltak! S most fogalmuk sincs, hogy mi lesz...
Aszja kitárta az ablakot, leült az ablakpárkányra, s lefelé bámult, a két kilométeres kékeszöld mélységbe.
– Félek, hogy nekem kell a Pandorára repülni – jegyezte meg.
– Hosszú időre? – érdeklődött Tojvo.
– Nem tudom. Lehet, hogy hosszúra.
– Voltaképp mi célból? – tudakozódott óvatosan Tojvo.
– Tudod, miről van szó... A Magiszternek az a véleménye, hogy itt, a Földön mindent ellenőriztünk, ámít csak lehet. Tehát valami az ültetvényeken nincs rendben. Lehet, hogy újabb stamm vert végig... De az is lehet, hogy szállítás közben történik valami. Nem tudjuk.
– Egyszer már repültél a Pandorára – jegyezte meg egyre komorabban Tojvo. – Egy rövidke hétre készültél, és három hónapra ragadtál ott.
– No, hát mit tehetek?
Tojvo körmével arcát kapirgálta, krákogott.
– Nem tudom, mit tehetnél... Csak azt tudom, hogy három Hónap nélküled borzasztó lesz.
– És két év nélkülem? Amikor ezzel a bizonyos dologgal... hogy is hívják... bíbelődtél...
– No tessék, eszedbe jutott! Mikor is volt ez! Akkor fiatal voltam, ostoba fickó... Akkoriban Progresszor voltam! Acélos legény – csupa izom, álarcban, hibátlan fogakkal! Ide figyelj, utazzon inkább a te Szonyád. Fiatal, szemrevaló teremtés, lehet, hogy férjhez megy ott, no?
– Persze, Szonya is repül. Más ötleted nincs?
– Van. Repüljön akkor a Magiszter. Ő főzte ezt a kását, hát repüljön ő. Aszja megvető pillantással sújtotta.
– Vond vissza az ígéreted – kérlelte gyorsan Tojvo.
– Tévedés. Elszámoltad magad.
– Még Szverdlovszkot sem hagyhatja el! Ízlelőmirigy-gyulladása van! Negyedszázada még a saját kerületét sem hagyta el!
– Megjegyeztem – közölte tagoltán Tojvo. – Örökre. Többé nem fog előfordulni. Ostobaság. Kiszaladt a számon. Repüljön akkor Brúnó.
Aszja még néhány másodpercig elégedetlen pillantásával égette, majd elfordult, és újból kibámult az ablakon.
– Brúnó nem repülhet – közölte haragosan. – Brúnó most az új íz összeállításán dolgozik. Rögzíteni és állandósítani akarja. De ezt még megnézzük... – Tojvóra sandított, és elnevette magát. – Aha! Elunod magad? “Három hónap... Nélküled..."
Tojvo gyorsan feltápászkodott, átment a szobán, Aszja lábához ült a padlóra, s fejét térdéhez hajtotta.
– Neked úgyis szabira kell menned – mondta Aszja.
– Ott vadászhatnál egy kicsit... Hiszen a Pandorára megyek! Elutazhatnál a Dűnékhez... Megnéznéd az ültetvényeinket... El sem tudod képzelni, mi az – Paskovszkij ültetvényei!...
Tojvo hallgatott, s egyre szorosabban simult arcával a nő térdéhez. Ekkor Aszja is elhallgatott, s egy ideig nem váltottak egy szót se egymással, majd Aszja megkérdezte:
– Nálad van valami?
– Miért gondolod, hogy van valami?
– Nem tudom. Látom.
Tojvo mélyet sóhajtott, felállt a padlóról, s ő is leült az ablakpárkányra.
– Helyesen látod – jegyezte meg mogorván. – Van valami. Nálam.
– És mi? 
Tojvo hunyorogva bámulta a bíborvörös, mézszínű naplementét átszelő fekete felhőcsíkokat. Erdők magaslottak acélosfeketén a látóhatár peremén. Ezeremeletes épületek függőleges fekete csíkjai emelkedtek, fürtökben lógtak rajtuk az égbe törő lakótelepek. Balról a Fórum óriási kupolája csillogott rezesen, jobbról a Tenger hihetetlenül sima, kerek felülete. S fekete, csipogó fecskék vágódtak dárdaként ki a felettük levő függőkertből, s eltűntek az alattuk levő függőkert lombrengetegében.
– Mi van nálatok? – kérdezte Aszja.
– Csodálatosan szép vagy – mondta Tojvo. – Szemöldököd akár a coboly prémje. Nem tudom pontosan, mit jelentenek ezek a szavak, de valami nagyon szépet. Rólad. Nem is szép vagy, hanem gyönyörű. Bájos. S a gondjaid is bájosak. S kedves a világod. Ráadásul a te Brúnód is kedves fiú, ha jól meggondoljuk... S egyáltalán, ha éppen tudni akarod, a világ csodaszép... “A világ csodaszép, akár egy virág. Öt szív, kilenc vese és négy máj boldogsága biztos..." Fogalmam sincs, kinek a verse ez. Egyszer csak előjött az emlékezetemből, s kedvem támadt, hogy elolvassam... Nos, mondok, neked valamit, jól jegyezd meg! Nagyon is lehetséges, hogy nemsokára elrepülök hozzád a Pandorára. Nem sok kell, és vége szakad a főnök türelmének, s valóban elzavar szabadságra. De az is lehet, hogy teljesen elzavar. Nos, ezt tudom kiolvasni mogyorószín szeméből. Tiszta ügy, akár a komputer képernyőjén. Most pedig gyerünk, igyunk egy kis teát. Aszja átható pillantást vetett rá.
– Semmi nem jön össze? – kérdezte.
Tojvo kerülte a tekintetét, és bizonytalanul vállat vont.
– Azért, mert a legelejétől hibás volt a számításod – magyarázta hevesen Aszja. – Azért, mert a feladatot mindjárt a legelején rosszul tűzted ki! Lehetetlen egy feladatot úgy kitűzni, hogy egyetlen megoldása se elégítsen ki. Feltevésed a kezdetektől fogva téves volt. Emlékszel, mit mondtam neked? Ha valóban megtaláltad a Vándorokat – talán örülnél neki? Most pedig kezdesz rájönni, hogy nem léteznek, s ismét csak rosszul vagy: tévedtél, hibás feltételezést fogalmaztál meg, mintha vesztésre állnál, noha valójában semmit nem veszítettél...
– Én soha nem vitáztam veled – jegyezte meg békítőleg Tojvo. – Mindenben én vagyok a bűnös, ez már az én sorsom.
– Látod, most már ő is csalódott az ötletedben... Én természetesen nem hiszem, hogy kiteszi a szűrödet, mert semmiségekkel foglalkozol, hisz szeret és nagyra tart, ezt ugye mindenki tudja. Való igaz viszont, hogy képtelenség annyi esztendőt elpazarolni – s voltaképp mire? Hiszen lényegében semmi mással nem rendelkeztek, csak az üres feltételezéssel. Senki nem vitatja: meglehetősen érdekes feltételezés, bárkinek felcsigázhatja az idegeit, de nem több ennél! Lényegében egy réges-régen ismert emberi tapasztalat ellentéte... egyszerűen fonákjára fordított progresszorság, semmi más... Ha mi valakiknek kiigazítjuk a történelmét, akkor más is megkísérelheti a mienket helyretenni... Várj csak, figyelj ide! Először is, elfelejtitek, hogy nem minden dolognak van meg a valóságban az ellentéte. Egy dolog a matematika és más a valóság. Kezdetben az egész olyan érdekesen alakult nálatok, most viszont egyszerűen... no, illetlenség lenne kimondani... Tudod, mit mondott nekem tegnap egy fontos férfiú? Azt mondta: mi, tudja, nem vagyunk a KONBIZ munkatársai, csak irigyelhetjük őket. Ha találkoznak valamilyen valóban komoly rejtéllyel, gyorsan ráfogják, hogy ez a Vándorok tevékenységének az eredménye, és kész!
– Érdekes, ki mondhatta ezt? – kérdezte komoran Tojvo.
– Nem mindegy neked? Lám, nálunk fellázadt a kovász. Ugyan miért keresnénk az okát? Minden világos: a Vándorok! Egy szupercivilizáció véres keze! Kérlek, ne dühöngj! Ne dühöngj! Neked nem tetszenek az ilyen tréfák, de hisz te szinte sohasem hallod ezeket. Én viszont kénytelen vagyok állandóan hallgatni őket. Egyedül a Sikorski-szindróma mibe került nekem... És ugye, ez már nem tréfa. Ez már ítélet, kedveskéim! Ez diagnózis!
Tojvo már magához tért.
– Miért – vetette közbe –, ami a kovászt illeti: jó gondolat. Hiszen ez Rendkívüli Eset! Miért nem jelentettétek? – érdeklődött szigorúan. – Nem tudjátok a rendet? Nos, akkor mi most szépen elkapjuk ennek a Magiszternek a grabancát!
– Szép kis tréfáid vannak – szólt rá mérgesen Aszja. – Körös-körül mindenki tréfálódzik!
– Ez aztán remek! – helyeselte Tojvo. – Kész öröm! Amikor az igazi ügyek kezdődnek, akkor nem lesz kedvünk a tréfára...
Aszja kis öklével bosszúsan a térdére csapott.
– Áh, istenem! Ugyan mit alakoskodsz előttem? Nincs kedved tréfálni, ez nem tréfadolog, nos, ez az, ami különösképp bosszant titeket! Komor és zord világot építettetek magatok köré, a fenyegetés, félelem és gyanú világát. Miért? Honnét van ez? Honnét ez a kozmikus mizantrópia?
Tojvo hallgatott.
– Talán azért, mert az összes megmagyarázhatatlan Rendkívüli Eset – tragédia? De hisz egy R-eset mindig tragédia! Rejtélyes vagy érthető, akkor is R-eset! Igaz?
– Nem igaz – ellenkezett Tojvo.
– Ugyan, hát vannak boldog Rendkívüli Esetek?
– Előfordulnak.
– Például? – érdeklődött Aszja, s közben forrt benne a méreg.
– Igyunk inkább egy csésze teát – ajánlotta Tojvo.
– Már megbocsáss, kérlek, mondj egy boldog, örömteli, életigenlő Rendkívüli Esetre példát.
– Rendben – egyezett bele Tojvo. – De azután teázunk egyet. Megegyeztünk?
– Na, elég volt belőled – bosszankodott Aszja. 
Elhallgattak. A kert sűrű lombtakaróján, a szürkés alkonyon színes fények szűrődtek át. S fények szikrái szórták végig az ezeremeletes házak fekete oszlopait.
– Ismerős neked a Guyon név?
– Magától értetődik.
– És a Soddi?
– De még mennyire!
– Szerinted miről híresek ezek az emberek?
– “Szerintem!" Nem szerintem, hanem mindenki tudja, hogy Guyon – nagyszerű zeneszerző, Soddi pedig – nagy gyóntató... És szerinted?
– Szerintem egészen másról híresek – mondta Tojvo. – Albert Guyon ötvenéves koráig közepes agrofizikus volt, nem több, s semmi tehetséget nem mutatott a zenéhez. Bartolomeo Soddi pedig negyven évig foglalkozott az árnyékfunkciókkal, száraz, pedáns és emberkerülő férfi volt. Nos, szerintem ezek az emberek leginkább erről voltak híresek.
– Mit akarsz ezzel mondani? Ugyan mi figyelemre méltót találtál ebben? Tehetségük rejtve volt, sokáig és kitartóan dolgoztak... majd a mennyiség minőségbe csapott át...
– Nem volt mennyiség, Aszja, ez itt a bökkenő. Csupán a minőség változott hirtelen. Radikálisan. Egy óra alatt. Akár egy robbanás.
Aszja elhallgatott, ajka mozgott, majd bizonytalan kajánsággal kérdezte:
– Akkor mi ez, szerinted a Vándorok ihlették meg őket, így volt?
– Ezt nem mondtam. Azt javasoltad, hozzak fel boldog és életigenlő Rendkívüli Eseteket. Tessék. Megadhatok még vagy tucatnyi nevet – igaz, kevésbé ismertek.
– Jól van. Voltaképp miért foglalkoztok ezzel? Mi közötök ehhez?
– Mi minden rendkívüli esettel foglalkozunk.
– Nos, ezért is kérdem; mi ezekben az esetekben a rendkívüli?
– Jelenlegi ismereteink szerint megmagyarázhatatlanok.
– Ugyan, van elég dolog a világon, amire nem találunk magyarázatot! – kiáltott fel Aszja. – A ridereket sem tudtuk megmagyarázni, csak már megszoktuk őket...
– Azt, amihez hozzászokunk, nem tartjuk rendkívülinek. Nem foglalkozunk a jelenségekkel, Aszja. Mi azzal foglalkozunk, hogy mi történt, az eseményekkel. Valami nem volt, ezer éve nem létezett, s egyszer csak megtörténik. Miért történt? Érthetetlen. Hogyan magyarázzuk? A szakemberek széttárják a karjukat. Mi ezt akkor megjegyezzük. Értsd meg, Aszja, helytelenül osztályozod az R-eseteket. Mi nem osztjuk fel őket szerencsésekre és szerencsétlenekre, hanem magyarázhatóra és magyarázhatatlanra.
– Mi az, talán úgy gondolod, hogy minden Rendkivüli Eset fenyegetést hordoz magában?
– Igen, beleértve a szerencséseket is.
– Ugyan miféle fenyegetést hordozhat egy átlagos agrofizikus megmagyarázhatatlan átváltozása zseniális zenésszé?
– Nem egészen pontosan fejeztem ki magam. Fenyegetést nem a Rendkívüli Eset jelent. A legrejtélyesebb R-esetek rendszerint teljesen ártatlanok. Néha még komikusak is. Fenyegetést a Rendkívüli Eset oka hordozhat. A mechanizmus, amely megszülte. Hiszen feltehetjük így is a kérdést: mi célból változtatta valaki az agrofizikust zenésszé?
– Lehet, hogy ez csupán a statisztika fluktuációja!
– Lehet. Éppen arról van szó, hogy nem tudjuk ezt... Mellesleg, nézd csak, hová jutottál. Légy szíves mondd meg, mennyivel jobb a te magyarázatod a miénknél! Statisztikai fluktuáció – melynek irányát megjósolni, amelyet irányítani képtelenség – vagy a Vándorok, akik természetesen szintén nem jelentenek valami nagy örömöt, de akiket – jóllehet csak elvben mégis reménykedhetünk, hogy elcsípünk. Igen, természetesen a “statisztikai fluktuáció" sokkal szolidabban, tudományosabban és objektívebben hangzik, mint ezek a lapos, már a könyökünkön kijövő, ostobán romantikus és közhelyszerűen legendás...
– Megállj, kérlek, ne gúnyolódj – szólt rá Aszja. Hiszen senki nem tagadja a Vándoraid létét. Egyáltalán, nem ezt magyarázgatom itt neked... Egészen összezavartál... Mindig kizökkentesz a gondolatmenetemből. Engem, Makszimodat, aztán pedig csak jársz-kelsz lógó orral, s vigasztalhatlak... Igen, mit is akartam mondani? Rendben, tegyük fel, hogy a Vándorok valóban beleavatkoznak az életünkbe. Nem ezt vitatom. Miért rossz ez? Nos, ezt kérdem tőled! Miért csináltok belőlük madárijesztőt? Nos, ezt nem tudom megérteni! S senki nem érti ezt... Miért, amikor te igazítottad ki más világok történelmét – ez derék dolog volt, de amikor a te világodat akarja valaki helyretenni, az... Hiszen ma már a legkisebb gyerek is tudja, hogy a magasabb rendű értelem feltétlenül jó kell, hogy legyen!
– A magasabb rendű értelem magasabb rendű jó – jelentette ki Tojvo.
– Nos? Annál inkább!
– Nem – vetette ellen Tojvo. – Semmiféle “annál inkább" nem létezik. Hogy mi a jóság, azt tudjuk, bár nem túl biztosan. Hanem, hogy mi a magasabb rendű jóság...
Aszja apró öklével ismét a térdére csapott.
– Nem értem! Felfoghatatlan! Honnét ez az örökös fenyegetésérzet bennetek? Magyarázd meg, fejtsd ki!
– Teljesen félreértitek az álláspontunkat – jegyezte meg Tojvo már dühösen. – Senki nem gondolja, hogy a Vándorok rosszat akarnak a földieknek. Ez valóban rendkívül valószínűtlen. Mástól félünk, mástól! Attól, hogy egyszer csak jót kezdenek tenni nekünk, de úgy, ahogy ők értelmezik!
– A jó mindig jó! – makacskodott Aszja.
– Nagyon is jól tudod, hogy ez nem így van. Vagy valóban nem tudod? De hisz megmagyaráztam neked. Alig három évig voltam Progresszor, csak jót cselekedtem, jót vittem mindenfelé, semmi mást, és uramisten! Mennyire gyűlöltek engem ezek az emberek! S nekik is igazuk volt. Mert istenek jöttek le hozzájuk, nem kérve a jóváhagyásuk. Senki nem hívta ezeket az isteneket, ők azonban makacsul azon igyekeztek, hogy jót tegyenek. Azt a bizonyos jót, ami minden körülmények között jó. S tették ezt titokban, mert jó előre tudták, hogy a halandók nem fogják céljaikat megérteni, ha pedig megértik is, nem fogják elfogadni... Lám, ilyen ennek a pokoli helyzetnek a morálisetikai vetülete! A feudális rab Arkanarban nem fogja megérteni, mi a kommunizmus, az okos burzsoá háromszáz év múlva megérti, és rémülten hőköl vissza előle... Ezek alapigazságok, ám nem tudjuk őket magunkra alkalmazni. Miért? Csupán azért, mert képtelenek vagyunk elképzelni, miféle javaslattal állnak elénk a Vándorok. Az analógia nem jön össze! Én azonban tudok két dolgot. Kérés nélkül jöttek hozzánk, ez az első. Titokban jöttek, ez a második. Ha pedig így van, magától értetődik, hogy nálunknál jobban tudják, mi kell nekünk – ez egy, s már eleve biztosak benne, hogy mi vagy nem értjük meg, vagy nem fogadjuk el céljaikat – ez kettő. Nem tudom, te hogy vagy vele, de én nem vágyok erre. Nem vá-gyok! És kész! – zárta le határozottan. – S elég volt ebből. Elfáradtam, haragos, gondterhelt ember vagyok, aki leírhatatlan súlyú felelősséget zúdított a saját vállára. Megfigyelheted rajtam a Sikorski-szindrómát, pszichopata vagyok, és mindenkire gyanakszom. Senkit nem szeretek, nyomorék vagyok, mazochista, monomán, engem óvni kell, részvéttel kell közelíteni hozzám... lábujjhegyen kell köröttem járni, csókokkal kell engem körbehinteni, tréfákkal kell szórakoztatni... És teával kínálni. Istenem, hát tényleg nem lesz ma teában részem?
Aszja egy szót sem szólt, leugrott az ablakpárkányról, s ment, hogy- teát készítsen. Tojvo leheveredett a díványra. Az ablakból, a hallótávolság határáról valamilyen egzotikus hangszer zúgása tört be a szobába. A hatalmas lepke hirtelen felröppent, egy kört írt le az asztal felett, bolyhos, fekete mintás szárnyait szétterpesztve letelepedett a tévé képernyőjére. Tojvo anélkül, hogy felkelt volna, nyúlt a kiszolgáló pulthoz, de keze lehanyatlott, nem ért el odáig.
Aszja belépett a tálcával, kitöltötte a teát, és mellé ült.
– Nézd – súgta oda neki Tojvo, s pillantását a lepkére emelte.
– De gyönyörű! – válaszolta Aszja, ugyancsak suttogva.
– Lehet, hogy itt akar velünk maradni?
– Nem, nem akar – felelte Aszja.
– Miért? Emlékszel, Kazarjanovnak volt egy szitakötője...
– Nem lakott náluk. Csak néha ellátogatott hozzájuk.
– Nos, nem baj, ez is csak járjon el hozzánk. Marfának fogjuk hívni.
– Miért Marfának?
– Hát hogy másképp?
– Scinthyának – ajánlotta Aszja.
– Nem – tiltakozott határozottan Tojvo. – Még hogy Scinthya... Marfa. Marfa, az Otthonülő. A képernyő pedig – Otthonülőke lesz.

Magától értetődően nem merném azt állítani, hogy pontosan szó szerint ez a beszélgetés zajlott le május 8-án késő este Tojvo lakásán. De hogy általában sokat beszélgettek erről, vitatkoztak, nem értettek egyet egymással – ezt pontosan tudom. S arról is pontos tudomásom vart, hogy egyikőjük sem tudott a másiknak semmit bebizonyítani.
Aszja magától értetődően képtelennek bizonyult arra, hogy hihetetlen optimizmusát átplántálja férjébe. Optimizmusa abból a légkörből táplálkozott, amely körülvette, az emberekből, akikkel dolgozott, ízes és nemes munkája lényegéből. Tojvo viszont ennek az optimista szemléletű világnak a határain túl létezett, az örökös veszély és gyanakvás birodalmában, ahol az egyik ember csak nagy nehezen tudja a másikba átültetni optimizmusát, csak a körülmények véletlen szerencsés összjátéka révén, s akkor sem hosszú időre.
Ám Tojvo sem tudta feleségét vele azonos gondolkodásúvá átformálni, hogy beleoltsa a közelgő veszedelem érzetét. Fejtegetéseiből hiányzott a konkrétum, túlságosan spekulatívak voltak azok. Világnézetté álltak össze, – amit Aszja nem látott elég meggyőzőnek. Végül is nem tudta “megijeszteni" Aszját, megfertőzni őt undorával, felháborodásával, haragjával...
Ezért, amikor a villám lecsapott, a viharban annyira magányosnak és védtelennek bizonyultak, mintha sohasem lett volna közöttük vita vagy veszekedés, soha nem próbálták volna szenvedélyesen meggyőzni egymást.
Május 9-én reggel Tojvo másodszor is Harkovba indult, hogy mégis találkozzék a jövőbe látó Hirotával s véglegesen lezárja a Varázsló látogatásának ügyét.

9. DOKUMENTUM

BESZÁMOLÓJELENTÉS	KONBIZ-2
No 017/99	Észak-Urál

Dátum: 99. május 9.
Szerző: T. Glumov felügyelő
Téma: 009 “Az öreg hölgy látogatása"
Tartalom: kiegészítés a No 016/99-es számú beszámolójelentéshez.

Szuszumu Hirota, más néven “Szenrigan" 10.45-kor fogadott dolgozószobájában. Alacsony termetű, takaros öregember (észrevehetően öregebbnek látszik koránál). “Adottságának" teljes rabja, a legelső adandó alkalmat felhasználja, hogy adottságát bemutassa: “Feleségének kellemetlenségei vannak a munkahelyén... feltétlenül elrepül a Pandorára, ne reménykedjen benne, hogy minden rendben elsimul... lám, ezt az irónt ajándékba kapta a barátjától, ám. elfelejtette átadni a feleségének..." És így tovább, ebben a szellemben. Elég kellemetlen, szó se róla. A Varázsló távozása szerinte így zajlott le: “Nyilván megrémisztetté, hogy nyomban megtudok róla valami titkos, rejtett dolgot, s erre futásnak eredt. Képtelen volt elviselni, hogy olyan volt számomra, akár egy üres fehér képernyő, egyetlen kontrasztos részlet nélkül, hiszen ő – egy egészen más világból való lény volt..."
T. Glumov
(A 9. dokumentum vége)

10. DOKUMENTUM

FONTOS!  BESZÁMOLÓJELENTÉS	KONBIZ-2
No 018/99	Észak-Urál

Dátum: 99. május 9.
Szerző: T. Glumov felügyelő
Téma: 009 “Az öreg hölgy látogatása"
Tartalom: A Csudabogarak Intézete érdeklődik a Kis-Pesán történt események tanúi iránt

Miközben május 9-én 11.50-kor beszélgettem a Csudabogarak Intézetének ügyeletes diszpécserével, az, alábbi esemény történt.
Temirkanov ügyeletes diszpécser velem beszélgetett, s közben gyorsan és szakszerűen szedegette ki az adatokat a tárolóból és betáplálta a számítógépbe. Az adatok, ahogy beérkeztek, sorban meg is jelentek a kontroll displayn, és ilyen felosztásban suhantak el: vezeték- és keresztnév, apai név; (nyilván) életkor; egy lakott település neve (születés helye, lakhely, állandó munkahely?); foglalkozás; valamilyen hatjegyű index. Addig nem figyeltem fel a displayre, amíg váratlanul az alábbi adatok nem jelentek meg rajta: 
KUBOTYIJEVA ALBINA MLANOVNA 96 BALERINA ARHANGELSZK 001507
Majd megjelent két név, amelyek számomra semmit nem jelentettek, utánuk pedig:
KOSZTENECKIJ KIR 12 ISKOLÁS PETROZAVODSZK 001507
Felhívom figyelmét: ezek ketten nálam mint a Kis-Pesán történt események szemtanúi szerepelnek, lásd No 015/99 beszámolójelentésem ez év május 7-én.
Nyilván néhány másodpercre elveszítettem önuralmamat, mert Temirkanov megkérdezte, mi lepett meg ennyire. Észbe kaptam, s azt mondtam, meglepett Albina Kubotyijeva neve, a balerináé. Sokat meséltek róla szüleim, akik szenvedélyes balettrajongók voltak; furcsának találom, hogy itt látom a nevét; a Nagy Albina csak nincs megáldva még metapszichikus tehetséggel is? Temirkanov elnevette magát, és azt felelte, hogy ez nincs kizárva. Szerinte az Intézet összes fiókintézményének számítógépes adatrögzítőire folyamatosan áramlik az információ azokról a személyekről, akik iránt elméletileg érdeklődhetnek a metapszichológusok. Az információk döntő többsége a klinikák, kórházak, egészségügyi állomások és egyéb orvosi intézmények adatbankjaiból érkezik, melyek fel vannak szerelve szabvány pszichoanalizátorral. Csak a harkovi fiókintézetben egy nap alatt több száz jelölt neve gyűlik egybe, ám ez mind semmiség: a “csudabogarak" a befolyó személyek összességének alig százezred részét teszik ki.
A kialakult helyzetben jónak láttam, ha témát változtatok.
T. Glumov
(A 10. dokumentum vége)

11. DOKUMENTUM

MUNKAHANGFELVÉTEL

Dátum: 99. május 10.
A beszélgetésben részt vettek: M. Kammerer, az R-osztály főnöke;
T. Glumov felügyelő
Téma: 009 “Az öreg hölgy látogatása"
Tartalom: A Csudabogarak Intézete mint a 009-es téma lehetséges objektuma

KAMMERER: Érdekes. Éles szemű fickó vagy. Micsoda szemed van! Nos, természetesen rögtön kész rá a saját változatod. Add elő!
GLUMOV: A végkövetkeztetésem vagy a logikáját?
KAMMERER: Kérlek, a logikáját.
GLUMOV: Mi sem lenne könnyebb, mint feltételezni, hogy Albina és Kir nevét a metapszichika valamelyik lelkes híve közölte Harkovval. Ha ez az illető a Kis-Pesán történt események szemtanúja volt, akkor meglephette e két személy eltérő reakciója, s megfigyelését közölte az illetékes személyekkel. Számba vettem: a legjobb esetben is három ember tehette ezt. Basil Nyeverov, a baleseti szolgálat munkatársa. Oleg Pankratov lektor, egykori asztroarcheológus. És felesége, Zoszja Ljadova festőművésznő. Természetesen a szó szoros értelmében ők nem voltak szemtanúk, az adott esetben azonban ennek nincs jelentősége... Az ön engedélye nélkül nem mertem vállalni a kockázatot, hogy megkeressem őket, jóllehet az a véleményem, miért ne lehetne közvetlenül velük tisztázni, szolgáltak-e információval az Intézetnek vagy sem.
KAMMERER: Van egy egyszerűbb módszer...
GLUMOV: Igen, az index alapján. Megkereséssel fordulni az Intézethez. Csakhogy éppen ez a módszer nem alkalmas, s megmondom, miért. Ha ez az illető jó szándékú és lelkes, akkor minden kiderül, és többé nincs miről beszélni. Én azonban a másik változat kivizsgálását ajánlom. Mégpedig: jó szándékú informátorokról szó sincs, az eseményeknél jelen volt a Csudabogarak Intézetének különmegfigyelője.

SZÜNET

GLUMOV: Tegyük fel, hogy Kis-Pesán ott tartózkodott a Csudabogarak Intézetének különmegfigyelője. Ez annyit jelentett, hogy ott egy bizonyos pszichológiai kísérletet folytattak, melynek, tegyük fel, az volt a célja, hogy szétválasszák a normális embereket és a rendkívüli személyiségeket. Például azért, hogy a továbbiakban ezeknél a “rendkívülieknél" megkeressék az úgynevezett “csudabogárságot". Adott esetben a kettő közül valamelyik változat lehetséges. A Csudabogarak Intézete vagy hétköznapi kutatóközpont, ahol hétköznapi tudományos munkatársak dolgoznak, s a szokásos kísérleteket folytatják – még akkor is, ha morális szempontból igencsak kétségesek, végső soron mégis a tudomány javát szolgálják. Akkor viszont nem értem, honnét áll rendelkezésükre olyan technológia, ami messze felülmúlja még a-mi embriómechanikánk és biotervezésünk távlati lehetőségeit is.

SZÜNET

GLUMOV: Vagy a kis-pésai kísérletet nem emberek tervezték meg, mint ahogy először feltételeztük. Akkor viszont minek tekintsük a Csudabogarak Intézetét?

SZÜNET

GLUMOV: Akkor az Intézet valójában egyáltalán nem intézet, s az ottani “csudabogarak" egyáltalán nem “csudabogarak", s az intézet személyi állománya egyáltalán nem metapszichológiával foglalkozik.
KAMMERER: Hát mivel? Akkor mivel foglalkoznak, és voltaképp kicsodák?
GLUMOV: Vagyis fejtegetéseimet megint csak nem tartja meggyőzőnek?
KAMMERER: Éppen ellenkezőleg, fiacskám. Ellenkezőleg! Talán túlontúl is meggyőzőek a fejtegetéseid. De szeretném, ha az elképzelésedet egyenesen, világosan és egyértelműen fogalmaznád meg. Akár egy jelentésben.
GLUMOV: Tessék. Az úgynevezett Csudabogarak Intézete valójában a Vándorok eszköze ahhoz, hogy az embereket számomra egyelőre ismeretlen jegyek alapján szétválasszák. Ez minden.
KAMMERER: Következésképp Danya Logovenko, az Intézet igazgatóhelyettese, régi barátom...
GLUMOV (félbeszakítja): Nem! Ez túlságosan fantasztikus lenne. De lehet, hogy a maga Danya Logovenkóját már réges-régen kiválasztották? Az, hogy magát régóta ismeri, ezzel szemben még nem garancia. Kiválasztották, és a Vándoroknak dolgozik. Akárcsak az Intézet teljes személyzete, a Csudabogarakról már nem is szólva...

SZÜNET

GLUMOV: Legalább húsz éve foglalkoznak ezzel a szelekcióval. Amikor elég embert kiválasztottak, megszervezték az Intézetet, felállították változó hullámú keresőfülkéiket, és a Csudabogarak felkutatása ürügyén évente több tízezer embert hajtanak át rajtuk... Nekünk pedig fogalmunk sincs, hogy bolygónkon hány ilyen intézmény létezik különböző cégtáblák alatt...

SZÜNET

GLUMOV: A Varázsló korántsem azért menekült haza az Intézetből a Szaraksra, mert megsértették, vagy mert megfájdult a hasa. Megérezte a Vándorokat! Akárcsak a ceteink, a lemmingek... “Amikor a vakok megpillantják a látót" – ez ránk, kettőnkre vonatkozik. “Nem látja a fától az erdőt" – ez ugyancsak ránk, kettőnkre vonatkozik, Big-Bag!

SZÜNET

GLUMOV: Egy szó, mint száz, a történelem során, azt hiszem, először tudjuk majd nyakon csípni a Vándorokat.
KAMMERER: Igen. S ez az egész két névvel kezdődött, akiket véletlenül vettél észre a displayn... Mellesleg, biztos vagy benne, hogy ez véletlen volt? (Sietve folytatja): Jól van, jól, ne beszéljünk erről? Mit javasolsz?
GLUMOV: Én?
KAMMERER: Igen. Te.
GLUMOV: No-o-os, ha tudni akarja a véleményemet... Az első lépések szerintem nyilvánvalóak. Először is meg kell állapítanunk, kik ott a Vándorok, és le kell lepleznünk a kiválasztottakat. Titokban mentoszkopikus vizsgálatot kell végeznünk, ha pedig szükség lesz rá – személyenként is el kell végeztetni, akár erőszakkal is a legalaposabb mentoszkopikus elemzést... Feltételezem, hogy készen állnak erre, és blokkolják emlékezetüket... Ettől nem kell félni, éppen hogy ez lenne a bizonyíték ellenük. Rosszabb a helyzet, ha képesek hamis emlékezetet kialakítani...
KAMMERER: Rendben. Elég. Derék fiú vagy, jól dolgoztál. Most halld a parancsomat. Készítsd elő az alábbi személyek névsorát. Először: azokét, akik fordított “Pingvin-szindrómá"-ban szenvednek, mindenkit, akiket az orvosok a mai napig nyilvántartásba vettek. Másodszor: azokat a személyeket, akik nem vetették alá magukat a fukamizációnak...
GLUMOV (félbeszakítja): Ez több mint egymillió ember!
KAMMERER: Nem, én azokat gondolom, akik visszautasították a “felnőtt oltást", ez húszezer ember. Egy kicsit izzadni fogunk, de mindenre fel kell készülnünk. Harmadszor: szedjél össze minden adatot a nyomtalanul eltűnt személyekről, s összegezd ezeket egy listán.
GLUMOV: Azokról is, akiket később megtaláltak?
KAMMERER: Főképp azokat. Ezzel Sandro foglalkozik, én beosztom melléd. Kész.
GLUMOV: A fordított “Pingvin-szindrómában" szenvedők, a fukamizációt visszautasítok és a meglelt eltűntek névsora. Világos. És mégis, Big-Bag...
KAMMERER: Beszélj.
GLUMOV: Mégis, járuljon hozzá, hogy beszéljek Nyeverovval és ezzel a párral Kis-Pesából. 
KAMMERER: Hogy tisztább legyen a lelkiismereted?
GLUMOV: Igen. Mi van, ha mégis egy jó szándékú, lelkes alak volt...
KAMMERER: Engedélyezem. (Majd rövid szünet után.) Érdekes, mit teszel akkor, ha kiderül, hogy az illető egy jó szándékú, lelkes alak volt...

(A 11. dokumentum vége)

Újból végighallgattam a felvételt. A hangom akkoriban fiatalos volt, fontoskodó, magabiztos, olyan ember hangja, aki mások sorsa felett rendelkezik, aki előtt sem a múltban, sem a jelenben, sem a jövőben nincs titok, olyan ember, aki tudja, mit cselekszik, és hogy mindenben igaza van. Most nem jutok szóhoz a meglepetéstől, milyen remekül alakoskodtam és képmutatóskodtam. Valójában akkoriban idegileg teljesen kivoltam. Az akciótervem már készen állt, vártam, és sehogy sem tudtam kivárni az Elnök szankcióit, próbáltam erőt gyűjteni, ám képtelen voltam összeszedni magam, hogy beállítsak Komovhoz ezek nélkül a szankciók nélkül.
– Mindezek ellenére világosan emlékszem, micsoda óriási elégedettséget éreztem azon a reggel, amikor Tojvo Glumovot hallgattam és figyeltem. Ez valóban az ő nagy pillanata volt. Öt esztendeje kereste őket, azokat a nem emberi lényeket, akik titokban behatoltak Földjére, mit sem törődve az örökös kudarcokkal, kereste őket, szinte egymagában, senki nem ösztönözte, kínlódott szeretett felesége leereszkedő megbocsátásától, kereste és végül mégis meglelte őket. Igaza lett. Kiderült, hogy világosabban lát, türelmesebb és komolyabb, mint a többiek – ezek a szellemes fickók, ezek a könnyelmű filozófusok, intellektuális struccmadarak.
A diadalérzetet különben természetesen csak én írom a számlájára. Feltételezem, hogy beteges türelmetlenségen kívül semmi mást nem érzett abban a pillanatban – minél előbb torkon akarta ragadni ellenfelét. Miután cáfolhatatlanul bebizonyította, hogy ellenfele a Földön van és cselekszik, akkor még fogalma sem volt, hogy ezzel valójában mit is bizonyított.
Nekem viszont volt. S mégis, azon a reggelen, miközben őt néztem, lelkesedtem érte, és büszke voltam rá, akár a fiam is lehetett volna, s szívesen fogadtam volna fiamul. 
Elsősorban azért árasztottam el munkával, mert be akartam zárni dolgozószobájába, asztalához akartam láncolni. Válasz az Intézetből csak nem jött, a névsorokon pedig amúgy is kellett dolgozni.

12. DOKUMENTUM

BESZÁMOLÓJELENTÉS	KONBIZ-2
No 019/99	Észak-Urál

Dátum: 99. május 10.
Szerző: T. Glumov felügyelő
Téma: 009 “Az öreg hölgy látogatása"
Tartalom: a Kis-Pesán történt eseményekről O. O. Pankratov informálta a Csudabogarak Intézetét 

Utasításának megfelelően beszélgetést folytattam B. Nyeverovval, O. Pankratovval és Z. Ljadovával, hogy tisztázzam, nem informálta-e valamelyikőjük a Csudabogarak Intézetét bizonyos személyek abnormális viselkedéséről a május 6-án Kis-Pesán történt események alatt.
l. A baleseti szolgálat munkatársával, Basil Nyeverovval tegnap déltájban beszélgettem videotelefonon. A beszélgetés operatív szempontból érdektelennek bizonyult. B. Nyeverov kétségkívül tőlem szerzett először tudomást a Csudabogarak Intézetéről.
2. Oleg Olegovics Pankratovot és feleségét, Zoszja Ljadovát a műkedvelő asztroarcheológusok területi konferenciájának forgatagában találtam meg Sziktivkarban. A kötetlen beszélgetés során, egy csésze kávé mellett Oleg Olegovics szívesen és aktívan bekapcsolódott az általam kezdeményezett véleménycserébe a Csudabogarak Intézetének csodáiról, és saját szántából, sugalmazásom nélkül az alábbi tényeket közölte:
– már évek óta állandó aktivistája a Csudabogarak Intézetének, sőt mint önálló és állandó informátornak saját indexe is van;
– éppen az ő erőfeszítéseinek köszönhetően kerültek a metapszichológusok figyelmébe olyan fantasztikus személyiségek, mint Rita Glzuzszkaja (“Fekete szem"), Lebei Malang (pszichoparamorf) és Konsztantyin Movzon (a “Legyek Ötödik Ura");
– roppant hálás az információkért a csodálatos Albináról és a meghökkentő Kirről, akiket készségesen és a legjobb időben mutattam be neki azon a napon Kis-Pesán, s ezt ő nyomban, még akkor továbbította az Intézetnek;
– az Intézetben három alkalommal járt – az aktivisták évi konferenciáin, Danyiil Alekszandrovics Logovenkót személyesen nem ismeri, de szerfölött tiszteli mint kiemelkedő tudóst. 
3. A fentiekkel összefüggésben úgy vélem, hogy No 018/99-es beszámolójelentésem érdektelen a 009-es téma szempontjából.
T. Glumov
(A 12. dokumentum vége)

13. DOKUMENTUM

AZ R-OSZTÁLY VEZETŐJÉNEK, M. KAMMERERNEK
T. GLUMOV FELÜGYELŐTŐL

JELENTÉS

Kérem, engedélyezzen számomra hat hónap szabadságot, mert feleségemet szeretném elkísérni hosszabb időtartamú hivatalos kiküldetésre a Pandorára.

99. május 10.	T. Glumov 

DÖNTÉS: Nem engedélyezem. Teljesítse a kijelölt feladatot.

M. Kammerer, 99. május 10.
(A 13. dokumentum vége)

R-OSZTÁLY, D MUNKASZOBA, 99. MÁJUS 11.

11-én reggel Tojvo, miután komoran beállított munkahelyére, megismerkedett döntésemmel. Látszott, hogy az éjszaka folyamán kissé megnyugodott. Nem kezdett tiltakozni, sem akadékoskodni, leült munkahelyén a D szobában, és nekilátott, hogy elkészítse az inverzáns személyek listáját, akikből alig hetet gyűjtött össze, azonban, csak kettőnek volt meg közülük a neve, a többiek úgy szerepeltek, mint “Z. beteg, szervomechanikus", “Theodor P. etnolingviszt" és ehhez hasonló.
Délfelé a D szobában, beesett arccal, sárgán és elcsigázva megjelent Sandro Mtbevari. Leült asztalához, és mindennemű bevezetés és a tőle megszokott viccelődés nélkül (amit hosszú kiküldetések után mindig megtett) közölte Tojvóval, hogy Big-Bag utasítására beosztottként rendelkezésére áll, előbb azonban szeretné elkészíteni beszámolóját kiküldetéséről. Miről is van voltaképp szó? – kérdezte óvatosan Tojvo, akit kissé meglepett barátja külleme. Arról, felelte Sandro ingerülten, hogy történt vele valami, amiről nem tudja, bevegye-e a jelentésbe vagy sem, s ha igen, miféle körítéssel.
S nyomban, keresgélve a szükséges szavakat, mesélni is kezdett, beleveszett a részletekbe, s folyton, görcsösen nevetett önmagán.
Ma reggel kilépett a távszállító kabinból egy kis üdülőhelyen, Rosalindán (nem messze Biarritztól), egy kihalt, köves ösvényen gyalogolt vagy öt kilométert a szőlőskertek között, s 10 óra tájt a céljánál volt: lába előtt terült el a Rózsák-völgye. Az ösvény lefelé vezetett a Jóságos szél tanyához, melynek hegyes teteje kiemelkedett a zöld rengetegből. Sandro automatikusan megnézte, mennyi az idő – egy perc híján tíz óra volt, ahogy eltervezte". Mielőtt elindult volna lefelé a tanyához, leült egy kerek, fekete hömpölykőre, s nekilátott, hogy kirázza szandáljából a kavicsokat. Már nagyon meleg volt, a felizzott kő sortján keresztül is égette bőrét, s borzasztóan szomjas is volt.
Nyilván ebben a pillanatban fogta el a rosszullét. A füle csengeni kezdett, s a derűs égbolt mintha beborult volna.
Úgy érezte, lefelé jön az ösvényen, lépdel, de nem érzi a lábát, ellépdel egy derűs lugas mellett, amit felülről nem vett észre, egy nyitott tetejű és kibelezett (mintha egész blokkokat vettek volna ki belőle) légpárnás jármű és egy hatalmas, bozontos kutya mellett. Az állat árnyékban hevert, s vörös nyelvét kilógatva, közömbösen figyelte öt. Majd felment a lépcsőn a rózsákkal sűrűn benőtt verandára. Közben tisztán hallotta a lépcsőfokok csikorgását, a lábát azonban változatlanul nem érezte maga alatt. A veranda mélyén egy asztal állt, érthetetlen tárgyakkal volt telezsúfolva, az asztal felett pedig, a tálaló szélének támaszkodva ott terpeszkedett az az ember, akire szüksége volt.
A férfi ráemelte őszes szemöldöke alá rejtett apró szemét, s arcán könnyű bosszúság suhant át. Sandro bemutatkozott, s saját hangját alig hallva nekilátott, hogy előadja történetét, de csupán egy tucatnyi mondatig jutott, amikor a férfi ijesztően elfintorodott, és valami olyasmit mondott, hogy “Nézze meg az ember, épp a legrosszabbkor!" – ami után Sandro verítéktől csatakosan, jobb lábas szandáljával a kezében tért magához teljes aléltságából. Ült a hömpölykövön, a forró gránit sortján keresztül is égette ülepét, az idő pedig változatlanul egy perc híján tíz volt. No, lehet, hogy úgy tizenöt másodperc elmúlt, de nem több.
Felhúzta szandálját, megtörölte izzadt arcát, s ekkor nyilván újból rátört a roham. Megint lefelé lépdelt az ösvényen, nem érezte maga alatt a lábát, a világot, mintegy semleges szűrőn át látta, a fejében pedig csupán egyetlen gondolat forgott: nézze meg az ember, épp a legrosszabbkor... S balról ismét elsuhant mellette a derűs kis lugas (padlóján egy kezét s lábát vesztett baba hevert), a légpárnás jármű (oldalán egy baljós kis ördögfióka rajza virított), egy másik jármű is ott állt, kissé beljebb, motorházának teteje ugyancsak nyitva tátongott, a kutya viszont már behúzta nyelvét, és most nehéz fejét mancsára hajtva szendergett. (Fura egy kutya, s egyáltalán, kutya-e?) Recsegő lépcsőfokok. A veranda hűvöse. A férfi őszes szemöldöke alól ismét ránézett, arca elfintorodott, és tettetett félelmetes hangon, ahogy egy elszemtelenedett kölyökkel beszélnek, megszólalt: “Mit mondtam neked! A legrosszabbkor! Mész innen!" S Sandro ismét magához tért, de már nem ült a hömpölykövön, hanem mellette, a száraz és szűrős füvön, és hányinger környékezte.
Mi a csuda van ma velem? – gondolta rémülten és bosszúsan, és próbálta összeszedni magát. A világ változatlanul félhomályban úszott, a füle csengett, ugyanakkor Sandro már teljesen ura volt magának. Majdnem pontosan tíz óra volt, nagyon szeretett volna inni, fáradtságot azonban már nem érzett többé, s végig kellett azt csinálnia, amiért végül is idejött. Felállt, s ekkor észrevette, hogy a zöld növényrengetegből az a bizonyos férfi lépett ki az ösvényre, megállt, lábánál ugyanaz a bozontos kutya állt, s ő is Sandrót bámulja, Sandro pedig futólag megjegyezte magában, hogy ez egyáltalán nem kutya, hanem egy fiatal Nagyfejű. Sandro felemelte a kezét, maga sem tudván, miért – talán üdvözlésképp, talán hogy felhívja magára a figyelmet, az az ember azonban hátat fordított neki, a világ pedig elsötétült Sandro szeme – előtt, balra billent, és süllyedni kezdett.
Amikor ismét magához tért, kiderült, hogy egy padon ül, körötte zsibong Rosalinda, az üdülőváros, mellette pedig az a bizonyos távszállító kabin, amelyen keresztül ide jutott. Változatlanul könnyű hányinger környékezte, s inni szeretett volna, a világ azonban derűs volt és vidám, s órája 10 óra 42 percet mutatott. Gondtalan, jól öltözött emberek lépdeltek el mellette, s miközben lelassították lépteiket, nyugtalanul pillantgattak rá. Egyszer csak odagurult hozzá egy kiber-pincér, és hozott neki egy hosszúkás, bepárásodott falú poharat, valami különleges itallal.
Tojvo, miután végighallgatta őt, egy ideig egy szót se szólt, majd szavait gondosan megválogatva ezt mondta:
– Ezt feltétlenül bele kell írni a jelentésbe.
– Tegyük fel – hagyta rá Sandro. – De milyen hangsúllyal?
– Ahogy elmesélted, úgy írd be.
– Én úgy adtam elő ezt neked, mintha most is rosszul lennék a hőségtől, s mintha az egészet lázálomban láttam volna.
– Tehát nem vagy biztos benne, hogy ez lázálom volt?
– Honnét tudjam? Elmesélhettem volna úgy is, mint aki hipnózis hatása alá került, mintha az egész irányított hallucináció lett volna...
– Azt gondolod, hogy a Nagyfejű irányította a hallucinációdat?
– Nem tudom. A legvalószínűbb, hogy nem. Túl messze volt tőlem, legalább 70 méterre... S túlságosan is fiatal volt ahhoz, hogy erre képes lehessen... Aztán meg: ugyan mi oka lett volna?
Mindketten hallgattak egy ideig. Azután Tojvo megkérdezte:
– Big-Bag mit mondott?
– Ejh, a számat sem tudtam kinyitni, még csak rám se nézett. “Dolgom van, állj Glumov rendelkezésére."
– Mondd – kérdezte Glumov –, biztos vagy benne, hogy végül is egyszer sem mentél le ahhoz a házhoz?
– Semmiben nem vagyok biztos. Csak abban, hogy ezekkel a “van Winkle"-ekkel valami nagyon-nagyon nincs rendben. Év eleje óta foglalkozom velük, de semmit nem értek. Sőt ellenkezőleg, minden alkalommal egyre sötétebb az ügy... No természetesen ilyesmi, mint ma, még sohasem volt, ez már extra eset...
Tojvo mérgesen sziszegte:
– Fel tudod fogni, mit fogsz kapni, ha valóban ez történt veled? – Majd észbe kapott. – Megállj! És a regisztrátor? Mi van a regisztrátorodon, ami végig veled volt? 
Sandro teljesen megadta magát a sorsnak:
– A regisztrátoromon semmi nincs. Kiderült, hogy nem volt bekapcsolva. 
– Hát tudod!...
– Tudom. Csak arra emlékszem biztosan, hogy mielőtt kiszálltam a kabinból, feltöltöttem és bekapcsoltam.

14. DOKUMENTUM

BESZÁMOLÓJELENTÉS	KONBIZ-2
No 047/99	Észak-Urál

Dátum: 99. május 4-11.
Szerző: S. Mtbevari felügyelő
Téma: 101 “Rip van Winkle"
Tartalom: A “80-as csoport" ellenőrzésének eredményei. Az utasítást az ellenőrzésre május 4-én kaptam. Nyomban hozzáláttam

MÁJUS 4. 22 ÓRA 40 PERC

Asztangov, Jurij Nyikolajevics. Nincs az ellenőrzésre megadott címen. Új címét nem adta meg a Nagy Számítóközpontnak. A rokonok, barátok és munkahelyi ismerősök megkérdezése nem járt eredménnyel. Közös válaszuk: semmit nem tudunk mondani, az utóbbi években nem tartjuk vele a kapcsolatot, 95-ben visszatért, s azóta még inkább emberkerülő lett, mint korábban, eltűnése előtt. Az űrkikötő-hálózat, a föld körüli távszállító szolgálat, az FV (Fokozott Veszélyességi!) intézmények ellenőrzése: semmi. Feltételezés: J. Asztangov, akár a múlt alkalommal, “félrevonult az Amazonas rengetegeiben, hogy új bölcseleti rendszerét csiszolja". (Érdekes lenne beszélni valakivel, aki ismeri korábbi bölcseleti rendszereit. Az orvosok tagadják, de szerintem dilis.)

MÁJUS 6. 22.30

Fernand Leér. Az ellenőrzésre megadott címen fogadott 11.05-kor. Előadtam neki legendámat, s utána 12.50-ig beszélgettünk. F. Leér kijelentette, hogy remekül érzi magát, betegségre utaló tünetet nem érez, a 88-9l-es esztendőben történt amnézia semmiféle következményét nem tapasztalja magán, s ezért nem látja szükségét, hogy tudatátvilágító vizsgálatnak vessék alá. A 91-ben elmondottakhoz semmi újat nem tud hozzátenni, miután még mindig nem emlékszik semmire. A transzmantikus mérnöki hivatás már régóta nem érdekli, az utóbbi évek során a többdimenziós játékok feltalálása és kutatása foglalkoztatja. Jóindulatú, de szórakozott volt a beszélgetés alatt. Majd egyszer csak felélénkült: hirtelen eszébe jutott, hogy megtanít a “sznip-sznap-szurre" játékra. Ezzel el is váltunk. (Kiderítettem: F. Leer valóban többdimenziós játékok elismeri szakembere lett, az “akadémikusok tréfamestere" gúnynevet adták neki.)
Toole, Albert Oszkarovics. Az ellenőrzésre megadott címen nem található. A Nagy Számítóközpont szerinti új címe: Venusborg (Vénusz). Ezen a címen sem található. A vénuszi ellenőrző központ adatai: A. Toole soha nem jelentkezett a Vénuszon. 97-ben közölte anyjával, hogy a Hiúsz táborban fog a Nyomkeresőkkel dolgozni (Kala-i-Mug bolygó). Azóta édesanyja meglehetősen rendszeresen kap tőle híreket (a legutolsót ez év márciusában). A hírek terjedelmes levelek, melyekben elég részletesen és igencsak érzékletesen írja le, hogyan keresik a “kaméleonemberek" civilizációjának nyomait. A Hiúsz tábor adatai: A. Toole sohasem járt ott, viszont szerfölött gyakran hívja távbeszélésre a csoport talajkutatóját, J. Kapusztyint, aki tökéletesen meg van róla győződve, hogy jó barátja, A. Toole a Földön lakik, az ellenőrzésre megadott címen. Kapusztyin utoljára ez év január 1-jén beszélt Toolével. Az űrkikötők hálózatának ellenőrzése: 96 óta (a visszatérés éve) A. Toole többször is kirepült a világűr távoli részeibe; utoljára 98 októberében tért vissza az Üdülő bolygóról. A föld körüli távtranszportáló hálózat ellenőrzése: 96-tól többször is ellátogatott a Holdra, Üvegházak, Biológiai Kutatópark. Ellenőrzés a FV intézmények rendszerében: 96 decemberétől 97 októberéig a Tuszkarora-16 abisszális laboratóriumban dolgozott gasztronómusként. Feltételezés: A. Toole rendkívül könnyelmű személyiség, társadalmi felelősségérzetének szintje igen alacsony, a 89-es esztendőben történt incidensből mit sem tanult, s változatlanul semmiféle jelentőséget nem tulajdonít olyan apróságnak, mint a lakcím.

MÁJUS 8. 22.10

Bagration, Mauricius Amazaszpovics. Az ellenőrzésre megadott címen nem található. Nagy Számítóközpontban nincs új címe. Közeli rokonai, akikkel rendszeres kapcsolatot tarthatna fenn, hajlott kora folytán nincsenek. Üzleti kapcsolatai negyedszázada megszakadtak. Két régi barátja, akiket a 81-és eltűnésekor folytatott nyomozásból ismerünk, nincs az ellenőrzésre megadott címeken, tartózkodási helyüket egyelőre nem sikerült tisztázni. Az űrkikötők rendszerének, a föld körüli távtranszportáló hálózatnak, a FV intézmények rendszerének ellenőrzése: semmi. A Gerontológiai Központ adatai: immár jó néhány éve képtelenek elcsípni, hogy kivizsgálják. Feltételezés: fel nem jegyzett baleset. Helyesnek tartanám, ha felkeresnénk barátait, hogy értesítsük őket. 
Jeanne, Martin. Az ellenőrzésre megadott címen nem található. A Nagy Számítóközpontban megadott új cím: a Mátrix bázis (Kettes bolygó, EN 7113). 93 januárjában küldték a Mátrixra a londoni Biokonfigurációs Intézettől mint előadót. Jelenleg (98 decembere óta) hosszabb szabadságon van, tartózkodási helye ismeretlen. Az űrkikötők hálózatának, a föld körüli távtranszportáló rendszernek és az FV intézményeknek az ellenőrzése: 98 decembere óta semmi. Innét a különös tény, S. Van, M. Jeanne szomszédja az ellenőrzésre megadott címen, azt állítja, hogy állítólag ez év márciusában látta M. Jeanne-t; M. Jeanne a szeme láttára szállt le kertjében légpárnás járművén, ám a házba nem lépett be, hanem nekifogott, hogy megjavítsa járművét; S. Van üdvözlő szavaira futólag válaszolt, a beszélgetés elől kitért; S. Van erre dolgai után indult, amikor pedig néhány óra múlva visszatért, sem M. Jeanne-t, sem a légpárnás járművet már nem találta ott, s többé nem is jelentkeztek. A történet érdekesnek tűnik, mivel M. Jeanne első eltűnésének titka éppen azzal függ össze, hogy az űrkikötők hálózatának adatrögzítői sem elutazását, sem érkezését nem jegyezték fel. Kérdés: vajon létezhetnek-e olyan organizmusok, melyek genetikus kódját nem fogják fel vagy nem tudják azonosítani a létező ellenőrző rendszerek? Feltételezés: tekintettel arra, hogy M. Jeanne a Krakkói Végtag-regenerációs Intézetben nyilván van tartva, mivel mindkét lábát regenerálták, s miután a regeneráció után egyetlenegyszer sem jelentkezett Krakkóban kórmegelőző vizsgálaton, a Mátrix bázis vezetőségével közölni kell az Intézet értesítését arról, amennyiben M. Jeanne a továbbiakban is kitér a vizsgálatok elől, ez számára komoly szövődményekkel járhat: az értesítés a kezemben van, az Intézetben szerfölött nyugtalanok M. Jeanne felelőtlen viselkedése miatt.

MÁJUS 9. 21.30

Okigbo, Cyprian. Az ellenőrzésre megadott címen fogadott 10.15-kor. Szívélyesen és kedvesen fogadott, jóllehet látszott, hogy egyéb gondolatok foglalkoztatják. Leültetett nappalijában, a kezembe nyomott egy pohár kókusztejet, végighallgatta a legendámat, majd így szólt: “Istenem, hiszen ez nem vicc!" – majd gondterhelt arccal eltűnt háza mélyén. Egy órát vártam, majd átkutattam a házat. Senkit nem találtam. A dolgozószobában, mindkét hálószobában és a manzárdon minden ablak tárva-nyitva volt, nyomokra alattuk azonban nem akadtam. A műhelyben (?) az ablakok éppen ellenkezőleg, szorosan be voltak csukva és fémzsalukkal voltak lezárva, elviselhetetlen hideg volt (lehetséges, hogy mínusz öt foknál is hidegebb, az akvárium vizét vékony jégréteg fedte). Ugyanakkor hűtőberendezésnek semmi nyoma. A köntös, melyben C. Okigbo fogadott, a dolgozószoba padlóján hevert. Még két órát vártam a házigazdát, majd végigkérdeztem a szomszédokat. Semmi lényeges: C. Okigbo zárkózott ember, vendégeket nem fogad, majd minden idejét otthon tölti, a kertet elhanyagolta, különben barátságos, nagyon kedveli a gyerekeket, különösképp a csúszó-mászó apróságokat, tud velük bánni. Feltételezés: lehet, hogy csak én hittem, hogy C. Okigbo fogadott? (Lásd beszámolómat No 048/99.)

MÁJUS 11. 10.45

Miközben megkíséreltem ellenőrizni, hogy Far-Ale Emilé a megadott címen megtalálható-e, erős hányingert éreztem, és látomásaim voltak. Miután nem voltam abban az állapotban, hogy megállapíthattam volna, vajon ez csak engem érint-e, vagy. van valami köze az ügyhöz, a történtekről No 048/99-es beszámolójelentésemben adok számot.
Sandro Mtbevari

(A 14. dokumentum vége)

Végül is sohasem tudtam meg, miféle hatással voltak Tojvo Glumovra Sandro Mtbevari ellenőrző útjának eredményei. Úgy vélem, megrázták őt. S nem annyira az eredmények, mind inkább az a lehetőség, hogy ennyire leértékelte ellenfelének valós erejét.
Nem láttam őt sem 11-én, sem 12-én, sem 13-án. Nyilván ezek nehéz napok voltak számára, amikor beleélte magát új szerepébe – Aljosa Popovicsot kellett alakítania, aki előtt a várt pogány bálvány helyett váratlanul maga a haragvó Loki isten jelenik meg. Ám ezekben a napokban sem feledkeztem meg róla, és gondoltam rá, mert május 11. számomra két dokumentummal kezdődött.

15. DOKUMENTUM

AZ R-OSZTÁLY VEZETŐJÉNEK AZ ELNÖKTŐL

Kedves Big-Bag!
Nincs mit tennem, befektetnek műtétre. Minden rosszban van azonban valami jó. Hivatali kötelezettségeimet (azt hiszem, a holnapi naptól) G. Komov veszi át. Minden anyagotokat átadtam neki. Nem titkolom, meglehetősen szkeptikusan fogadta őket. Ismer azonban engem, és ismer Titeket. Most már fel van készítve, s van esélyetek, hogy meggyőzzétek őt, különösképp, ha sikerült megszereznetek a kívánt újabb anyagokat. S akkor nemcsak mint az EB szektor Elnökére, de mint a Világtanács befolyásos tagjára is számíthattok rá. Sok sikert kívánok nektek, kivánjátok Ti is azt nekem.
	Athosz
	99. május 11.
(A 15. dokumentum vége)

16. DOKUMENTUM

Mac!
1. Tojvo Alekszandrovics Glumovot ma ellenőrzés alá vettük. (Bejegyezve május 8-án.)
2. Ugyancsak ma vettük ellenőrzés alá:
– Artyek Kaszkazit – 18 – tanuló, Teherán 7.05
– Maucy Charles – 63 – maritechnikus, Odessza 8.05"
99. május 11.
Laboráns
(A 16. dokumentum vége)

Nyilván különös, de szinte nem emlékszem rá, mit éreztem, amikor tudomásomra jutott a Laboráns meglepő közlése. Csupán egy dologra emlékszem – mintha váratlanul és arcátlanul pofon vágtak volna, se szó, se beszéd, minden indok nélkül, a sarok mögül, amikor nem várod, amikor egészen mást vársz. Gyerekes, könnyes sértődöttség, nos, ez minden, amire emlékszem, nos, ez az, ami abból az órából visszamaradt, amit leesett állal és vakon magam elé meredve töltöttem.
Nyilván értelmetlen gondolatok száguldoztak agyamban az árulásról, csalásról. Nyilván vad düh kerített hatalmába, bosszúság és kegyetlen kiábrándultság, hogy lám, kidolgoztam egy bizonyos akciótervet, melyben mindenkinek megvan a maga helye, s most ebben a tervben egy luk tátong, s képtelenség befedni. S természetesen elfogott a keserűség, kétségbeesett keserűség, mert elveszítettem barátomat, velem egy gondolkodású harcostársamat, gyermekemet.
A legvalószínűbb, hogy csupán időszakos búskomorság tört rám, még csak nem is érzéseim, hanem érzésfoszlányaim kavarogtak kaotikusán.
Később kissé magamhoz tértem, és ismét töprengeni kezdtem – hidegen és módszeresen, ahogy az én helyzetemben illett. Az istenek szele vihart kavar, ám nem feszíti a vitorlákat.
Ezen a borús reggelen hidegen és módszeresen töprengve mégiscsak találtam új helyet tervemben az új Tojvo Glumovnak. S ez az új hely összehasonlíthatatlanul fontosabbnak tetszett akkor nekem, mint a régi. Tervem távolabbi célt kapott, most már nem védekezni, hanem támadni kellett.
Még aznap kapcsolatba léptem Komovval, aki másnapra, május 12-re kihallgatásra rendelt magához.
Május 12-én korán reggel az Elnök szobájában fogadott. Előterjesztettem neki az eddig összegyűlt összes anyagot. Beszélgetésünk öt óráig tartott. Tervemet jelentéktelen módosításokkal megerősítették. (Nem merném állítani, hogy akkor sikerült teljesen szétoszlatnom Komov szkepszisét, semmi kétség azonban, hogy sikerült érdeklődését felkeltenem.)
Még mindig május 12-én, miután visszatértem hivatalomba, a chanti jövendőmondók szokása szerint néhány percig ültem, halántékomhoz szorítottam mutatóujjam végét, és magasztos dolgokon töprengtem, majd hívattam Grisa Szeroszovint, és kiadtam a megbízást. 18.05-kor közölte velem, hogy a feladatot teljesítette. Nem maradt más hátra, mint hogy várjak.
13-án reggel Danya Logovenko felhívott.

17. DOKUMENTUM

MUNKAHANGFELVÉTEL

Dátum: 99. május 13.
A beszélgetésben részt vesznek: M. Kammerer, az R-osztály vezetője
D. Logovenko, a Metapszichikai Kutatóintézet Harkovi részlegének igazgatóhelyettese

Téma ***
Tartalom ***

LOGOVENKO: Szervusz, Makszim, én vagyok az.
KAMMERER: Üdvözöllek! Mit tudsz mondani?
LOGOVENKO: Annyit, hogy ügyesen elintézted.
KAMMERER: Örülök, hogy neked tetszett.
LOGOVENKO: Nem mondhatnám, hogy túlságosan tetszett, ám kénytelen vagyok elismeréssel adózni öreg barátomnak.

SZÜNET

LOGOVENKO: Én az egészet úgy értettem, hogy akarsz velem találkozni és nyíltan beszélni.
KAMMERER: Igen. De nem én. S lehet, hogy nem veled.
LOGOVENKO: Kénytelen leszel velem beszélni. De ha nem te, akkor ki?
KAMMERER: Komov.
LOGOVENKO: Ohó! Tehát mégis elszántad magad...
KAMMERER: Komov most a közvetlen főnököm.
LOGOVENKO: Áh, vagy úgy... Rendben. Hol és mikor?
KAMMERER: Komov azt akarja, hogy. a beszélgetésben részt vegyen Gorbovszkij.
LOGOVENKO: Leonyid Andrejevics? De hiszen a halálán van...
KAMMERER: Éppen ezért. Hadd hallja ezt az egészet. Tőled.

SZÜNET

LOGOVENKO: Igen. Úgy tűnik, valóban eljött az ideje, hogy leüljünk beszélgetni.
KAMMERER: Holnap 15.00-kor Gorbovszkijnál. Tudod, melyik a háza? Kraszlava alatt, a Daugava partján.
LOGOVENKO: Igen, tudom. A holnapi viszontlátásra. Ez minden?
KAMMERER: Minden. A holnapi viszontlátásig.
(A beszélgetés 9.02-től 9.044g tartott.)

(A 17. dokumentum vége)

Figyelemre méltó, hogy a Ljuden csoport makacs aggályoskodása ellenére Danyiil Alekszandrovics soha nem kötött belém Logovenko miatt. Pedig mi Danyával ősidők óta, az áldott 60-as évek óta ismertük egymást, amikor én, fiatal és pokolian energikus KOMKON-munkatárs lévén a Kijevi Egyetemen jártam ki a különleges lélektani továbbképzést, ahol Danya, akkor ifjú és pokolian energikus metapszichológus vezette gyakorlati foglalkozásaimat, esténként pedig mind a ketten valóban pokoli energiabevetéssel csaptuk a szelet a bájos és pokolian szeszélyes kijevi lányoknak. A többi hallgató közül szemmel láthatóan kitüntetett figyelmével, összebarátkoztunk, s mondhatom, hogy az első esztendőkben rendszeresen találkoztunk. Majd hivatásunk elválasztott bennünket, egyre ritkábban láttuk egymást, a 80-as évek elejétől pedig egyáltalán nem találkoztunk (egészen az események előestéjéig, amikor együtt teáztunk). Családi élete roppant szerencsétlenül alakult, s most már tudom, miért. Általában boldogtalan embernek bizonyult, amit magamról semmiképp sem mondhattam.
Különben bárki, aki komolyan foglalkozik a Nagy Felismerés korával, hajlamos feltételezni, hogy pontosan tudja, ki is az a Danyiil Logovenko. Mekkora tévedés! Mit tud Newtonról az az ember, aki műveinek legteljesebb kiadását elolvasta? Igen, Logovenko rendkívül fontos szerepet játszott a Nagy Fejismerésben. A “Logovenko-impulzus", “Logovenko T-programja", “Logovenko felhívása", a “Logovenko-bizottság"...
Tudják, miféle sorsa volt Logovenko feleségének?
Hogyan került Logovenko a felsőfokú és anomális etológia spliti tanfolyamára?
66-ban a csapatnyi diák közül miért éppen Makszim Kammerert szemelte ki magának ezt az energikus, reményekre jogosító KOMKON-ügynököt?
S ugyan mit gondolt a Nagy Felismerésről D. Logovenko, nem mit hirdetett, mit nyilvánított ki, mit propagált, hanem mire gondolt és mit érzett nem emberi lelke mélyén?
Sok ilyen kérdés van. Úgy gondolom, egyesekre pontosan tudnék válaszolni. Mások kapcsán csak feltételezéseimnek adhatok hangot. A többire pedig nincs felelet, és soha nem is lesz.

18. DOKUMENTUM

BESZÁMOLÓJELENTÉS	KONBIZ-2
No 020/99	Észak-Urál

Dátum: 99. május 13.
Szerző: T. Glumov felügyelő
Téma: 009 “Az öreg hölgy látogatása"
Tartalom: A fordított “Pingvin-szindrómá"-ban megbetegedett személyek névsorának összehasonlítása a “Téma" névsorával

Az Ön utasítására minden lehető forrást igénybe véve összeállítottam a fordított “Pingvin-szindrómá"-ban megbetegedettek névsorát. Összesen 12 esetet fedeztem fel, 10-et sikerült azonosítani. Az azonosítottak összehasonlítása a “T" névsorral az alábbi személyeknél mutatott ki érintkezést:
1. Krivoklikov, Ivan Georgijevics, 65 éves pszichiáter, a Lemboi bázison (EN 2105).
2. Pakkala, Alf-Hristian, 31 éves építésirányító, Alaszkai Építési Egyesület, Anchorage.
3. Yo Nica, 48 éves fonó iparművész, Iravadi Kombinát, Phja-poun.
4. Toole Albert Oszkarovics, 59 éves gasztronómus, tartózkodási helye ismeretlen. (Lásd: No 047/99 S. Mtbevari.)
A névsorban az egybeesések aránya számomra meglepően magas. Az a tény, hogy Toole A. O. még három névsorban is jelen van, még inkább meglepő.
Szükségesnek tartom felhívni figyelmét a fordított “Pingvin-szindrómá"-ban megbetegedettek teljes névsorára. A névsort melléklem.
T. Glumov

(A 18. dokumentum vége)

“LEÓNIDASZ HÁZ" (KRASLAVA, LETTORSZÁG),
99. MÁJUS 14. 15.00.

A Daugava Kraslavánál keskeny, gyors folyású és tiszta volt. A strand homoksávja sárgán virított, s a fövenyes part meredeken kapaszkodott fel a fenyőkig. A leszállópálya víz fölé emelkedő szürkésfehér tányérján a nap sugaraiban izzottak a tarkabarka vénséges fivérek. Mindössze három darab volt – régimódi, nehézkes gépek, ilyenekkel manapság már csak az olyan öregek röpködnek, akik a múlt században születtek. Tojvo már nyúlt is, hogy kinyissa a légpárnás jármű ajtaját, ám megállítottam.
– Nem kell. Várjál.
Felfelé néztem, ahol a fenyőfák között krémszínben világítottak a kis ház falai, ahonnét a horhoson keresztül ósdi, időtől elszürkült színű falépcső vezetett kacskaringósan. A lépcsőn egy fehér ruhás ember jött lassan lefelé – testes, majdhogynem szögletes alakja volt, nyilván igen öreg lehetett, jobb kezével a korlátba kapaszkodott, lassan lépdelt a fokokon, lábát minden alkalommal óvatosan előrenyújtotta, nagy, sima koponyáján fénysugarak játszadoztak. Megismertem. Auguszt Johann Bader volt ő, a Deszantos és Nyomkereső. Egy hősi korszak maradványa.
– Megvárjuk, amíg leér – mondtam. – Nincs kedvem találkozni vele.
Elfordultam, s másfelé bámultam, át a folyón, a túlpartra, Tojvo tapintatosan szintén elfordult, s így üldögéltünk, míg a lépcsőfokok súlyos nyikorgása abbamaradt, nem hallottuk Bader fütyülő, erőlködve sípoló lélegzetét s még valamilyen ismeretlen hangokat, amelyek szaggatott szipogásra emlékeztettek, lám, az öreg már ellépdelt a légpárnás jármű mellett, cipőtalpa a műanyag leszállópályán csoszogott, megjelent előttem, és én akaratlanul az arcába pillantottam.
Közelről ez az arc teljesen ismeretlennek tűnt. Bánat torzította el. Puha orcája löttyedten reszketett, ajka tehetetlenül lefittyedt, duzzadt szeméből könnycseppek gördültek lefelé.
Bader görnyedten közeledett egy ósdi, sárgászöld flyerhez, a három közül a legósdibbhoz, melynek tatján ormótlan kidudorodások voltak, oldala behorpadt, nikkelezett kilincsei elkoptak – közelebb lépett, kinyitotta az ajtót, s krákogva és szipogva bemászott a fülkébe.
Hosszú ideig semmi sem történt. A flyer nyitott ajtóval állt, az öreg bent talán lelkierőt gyűjtött, a felszálláshoz, vagy inkább sírt, kopasz fejét a vedlő bőrborítású kormányra ejtette. Majd végül fehér kézelőjéből kinyúlt barna keze, és behúzta az ajtót. Az ósdi gép váratlanul könnyedén és teljesen hangtalanul elszakadt a leszállópályától, s elsuhant a meredek partok közé szorított folyó felett.
– Ez Bader – jegyeztem meg. – Elbúcsúzott... Menjünk.
Kimásztunk a gliderből, és felfelé indultunk a lépcsőn.
Anélkül hogy Tojvóhoz fordultam volna, így szóltam:
– Nem kell érzelgősködni. Jelentést tenni mész. Igen fontos, munkajellegű megbeszélés lesz. Ne engedd el magad.
– Munkajellegű beszélgetés – ez remek – felelte Tojvo a hátam mögött. – Az az érzésem, hogy ez az idő nem a legalkalmasabb a munkajellegű megbeszélésekre.
– Tévedsz. Éppen hogy most a legalkalmasabb. Ami pedig Badert illeti... Most ne gondolj erre. Gondolj az ügyre.
– Rendben – egyezett bele magadon Tojvo.
Gorbovszkij kis házikója, a “Leónidasz-ház" teljesen hétköznapi épület volt, század eleji stílusban épült: a világűr vándorainak, mélytengeri búvároknak, bukolisztikus környezet után vágyó távszállítósoknak volt kedvenc tartózkodási helye; nem volt itt sem műhely, sem baromfiudvar, sem konyha... viszont volt egy energiaforrás a személyes távszállítóberendezés számára, ami Gorbovszkijnak mint a Világtanács képviselőjének járt. Körös-körül fenyők magaslottak, hanga bokrosodott, meleg gyantaillat terjengett, s a mozdulatlan levegőben álmosan zümmögtek a méhek.
Felmentünk a verandára, és a tárva-nyitva ásítozó ajtón át beléptünk a házba. A nappaliban, ahol az ablakokat gondosan lefüggönyözték, s csak a heverő mellett világított egy állólámpa, egy férfi ült keresztbe vetett lábakkal s lámpa fényében egy térképet vagy inkább tudatröntgenvázlatot nézegetett. Komov volt.
– Jó napot! – üdvözöltem, Tojvo pedig némán meghajolt.
– Jó napot, jó napot! – felelte Komov, érzésem szerint türelmetlenül. – Jöjjenek be, foglaljanak helyet. Alszik. Elaludt. Ez az átkozott Bader teljesen elcsigázta... Maga Glumov?
– Igen – felelte Tojvo.
Komov makacs kíváncsisággal végigmérte. Köhintettem, s ettől Komov nyomban észbe kapott.
– Édesanyja véletlenül nem Maja Tojvovna Glumova? – kérdezte.
– De igen – válaszolta Tojvo.
– Volt szerencsém együtt dolgozni vele – mondta Komov.
– Igen? – lepődött meg Tojvo.
– Igen. Nem mesélt erről magának? A “Bárka" akcióban...
– Igen, ismerem ezt a történetet – felelte Tojvo.
– Mivel foglalkozik most Maja Tojvovna?
– Xenotechnológiával.
– Hol? Kinél? 
– A Sorbonne-on. Azt hiszem, Saliginnél.
Komov biccentett. Még mindig Tojvót nézte. Szeme csillogott. Maja Glumova felnőtt fiának jelenléte nyilván eleven emlékeket ébresztett benne. Újból köhintettem, s Komov nyomban hozzám fordult.
– Egyébként, ha fel kívánja frissíteni magát... Az italok itt vannak, a bárban. Várnunk kell egy kicsit. Nem szeretném felébreszteni. Mosolyog álmában. Valami szépet lát... Az ördög vitte volna ezt a Badert a nyűglődésével!
– Mit mondanak az orvosok? – érdeklődtem.
– Ugyanazt. Életundor. Nincs ellene gyógyszer... Pontosabban, van, de nem akarja bevenni. Már unja az életet, erről van szó. Mi ezt fel sem tudjuk fogni... Mégiscsak, százötven múlt... Mondja kérem, Glumov, az apja most mivel foglalkozik?
– Szinte alig látom – felelte Tojvo. – Azt hiszem, jelenleg hibridizátor. Talán a Jajlán.
– Maga viszont... – kezdte volna Komov, de elhallgatott, mert a ház mélyéről gyenge és rekedtes hang hallatszott:
– Gennagyij! Ki jött? Jöjjön csak be...
– Menjünk – jelentette ki Komov, és felpattant.
A hálószoba ablakai tárva-nyitva voltak. Gorbovszkij a heverőn feküdt, a hónaljáig felhúzott kockás pléd alatt, s hihetetlenül hosszú, sovány és könnyfakasztóan szánalmas alaknak látszott. Arca beesett, híres, cipő formájú orra kihegyesedett, árkos szeme bánatosan halovány volt. Mintha nem akart volna többé nézni vele, ám látni mégiscsak kell, ezért hát használta.
– Á-á... Makszik... – szólalt meg Gorbovszkij, amikor megpillantott. – Semmit se változtál... szépfiú... Örülök, hogy láthatlak, örülök...
Ez nem volt igaz. Nem volt boldog, hogy láthatta Makszikot. S semminek nem tudott már örülni. Nyilván úgy érezte, hogy udvariasan mosolyog, valójában arca bánatosan udvarias grimaszba torzult. Egyfajta végtelen és elnéző türelem is érződött benne. Mintha Leonyid Andrejevics arra gondolt volna: lám, megint jött valaki... nos, nincs mit tenni, nem tarthat ez olyan sokáig... majd elmennek, ahogy a többiek, s megint békén hagynak...
– Hát ő meg kicsoda? – érdeklődött, közönyét szemmel látható erőfeszítéssel leküzdve, Gorbovszkij.
– Tojvo Glumov – mondta Komov. – KONBIZ-ügynök, felügyelő. Beszéltem róla...
– Igen-igen-igen – hagyta rá ernyedten Gorbovszkij. – Emlékszem. Beszélt róla. “Az öreg hölgy látogatása"... Üljön le, Tojva, ülj le, fiam... Hallgatom...
Tojvo leült, és kérdőn rám pillantott.
– Add elő a véleményedet – biztattam. – S indokold meg.
Tojvo belekezdett:
– Most egy teorémát fogalmazok meg. A megfogalmazás nem az én munkám. Bromberg doktor állította fel öt évvel ezelőtt. Tehát, a teoréma. A 80-as évek elején egy bizonyos szupercivilizáció, amit az egyszerűség kedvéért nevezzünk Vándoroknak, heves progresszor tevékenységbe kezdett bolygónkon. Tevékenységük egyik célja a kiválasztás. A legkülönbözőbb módszerek révén a Vándorok az emberek tömegéből azokat az egyedeket választják ki, melyek a Vándorok számára ismerős jegyek alapján alkalmasak... például a kapcsolatteremtésre. Vagy a faj további tökéletesítésére. Vagy talán még arra is, hogy Vándorokká váljanak. Nyilván a Vándoroknak vannak más céljaik is, ám ezeket nem sejtjük, de az, hogy nálunk szelekciót folytatnak – ez számomra most már teljesen nyilvánvaló, s ezt próbálom bebizonyítani.
Tojvo elhallgatott. Komov merőn nézte. Gorbovszkij úgy tett, mint aki alszik, ám mellén összefont ujjai egyre-másra meg-megrezdültek és bonyolult kacskaringókat írtak le a levegőben. Majd váratlanul, szemét fel sem nyitva megszólalt:
– Gennagyij, hozz valamit inni a vendégeknek... Nyilván melegük van...
Felpattantam, Komov azonban megállított.
– Majd én hozok – dörmögte és kiment.
– Folytasd, fiam – biztatta Glumovot Gorbovszkij.
Tojvo folytatta. Mesélt a “Pingvin-szindrómá"-ról, egyfajta, a 41/02-es szektorban létesített “szitáról". A Vándorok szemmel láthatóan azokat az embereket választották ki, akik rejtett kozmofóbiában szenvednek, és összeszedték a titkos kozmofileket is. Elmesélte, mi történt Kis-Pesán: a Vándorok nyilvánvalóan nem földi eredetű biotechnikai eszközökkel kiválasztották a xenofób típusú egyedeket, és kiszűrték a xenofileket. Mesélt a fukamizációs törvénytervezet módosításáért folytatott harcról. A fukamizáció nyilván vagy zavarta a Vándorokat szelekciós munkájukban, vagy azzal fenyegethetett, hogy kioltja az eljövendő nemzedékekben a Vándoroknak oly szükséges tulajdonságokat: erre valahogy megszerveztek és sikeresen végigvittek egy kampányt, hogy elérjék az eljárás kötelező voltának megszüntetését. Az évek során a “kiválasztottak" (nevezzük így őket) száma egyre nőtt, ez nem maradhatott észrevétlen, fel kellett figyelnünk ezekre a “kiválasztottakra", és rájuk is akadtunk. Emberek tűntek el a 80-as években... hétköznapi egyének lettek váratlanul zsenivé... A Sandro Mtbevari által nemrég felfedezett fantasztikus tulajdonságokkal rendelkező személyek... s végül az úgynevezett Csudabogarak Intézete Harkovban. A Vándorok tevékenységének kétségkívül ez a központja, hogy megleljék a “kiválasztottakat"...
– Még csak nem is leplezik túlságosan ezt – mondta Tojvo. – Nyilván annyira erősnek érzik magukat, hogy már nem félnek a leleplezéstől. Lehet, hogy azt gondolják, képtelenek vagyunk bármin is változtatni. Nem tudom... Lényegében befejeztem. Csak annyit szeretnék még hozzátenni, hogy tevékenységi körüknek természetesen csak egy szerény szelete került látókörünkbe. Ezt nem hagyhatjuk figyelmen kívül. Végül kötelességemnek érzem, hogy befejezésül szép szavakkal emlékezzek meg Bromberg doktorról, aki öt évvel ezelőtt, lényegében egyetlen pozitív információ nélkül, szó szerint kiszámította mindazokat a jelenségeket, amelyekkel mi most szembekerültünk: tömeges fóbiák keletkezését, váratlan tehetségek jelentkezését, sőt rendkívüli eseteket bizonyos állatfajok, például a cetek viselkedésében
Tojvo hozzám fordult.
– Befejeztem – közölte.
Bólintottam. Mindnyájan hallgattunk. 
– Vándorok, Vándorok... – Gorbovszkij majdhogynem énekelve ejtette ezeket a szavakat. A takarót orráig húzva feküdt. – Nézze meg az ember, amióta az eszemet tudom, kora gyermekkoromtól kezdve mennyit beszélnek ezekről a Vándorokról... Tojvo, fiacskám, maga valamiért nagyon nem kedveli őket. Miért?
– Nem szeretem a Progresszorokat – felelte visszafogottan Tojvo, de nyomban hozzátette: – Leonyid Andrejevics, hisz jómagam is Progresszor voltam...
– Senki nem kedveli a Progresszorokat – dünnyögte Gorbovszkij. – Még ők maguk sem... – Mélyet sóhajtott, majd ismét lehunyta a szemét. – Az igazat megvallva, itt semmiféle problémát nem látok. Ez az egész csak a jelenségek szellemes interpretálása, semmi más. Adja át anyagait például pedagógusoknak, s nekik is meglesz a maguk, legalább ennyire szellemes magyarázatuk. S a mélytengeri búvároknak is megvannak a maguk... a maguk mítoszai, a maguk Vándorai... Ne sértődjön meg, Tojva, de már Bromberg nevének az említése óvatosságra intett...
– Egyébként Bromberg összes, a monokozmoszról írt munkája eltűnt... – jegyezte meg halkan Komov.
– De hiszen nem volt semmilyen munkája! – vihogott bágyadtán Gorbovszkij. – Maga nem ismerte Bromberget. Epés, fantasztikus képzelettel bíró öregúr volt. Makszik rémülten megkereste őt az ügyével. Bromberg, aki eladdig mit sem törődött ezzel a témával, kényelmesen elhelyezkedett karosszékében, mutatóujjára meredt, s egy szempillantás alatt kiszívta belőle a Monokozmosz-hipotézist. Ez alig egy estéjébe került. Másnap pedig már el is felejtette... Nemcsak a képzelete volt óriási, de még okkult tudományok tudója is volt, kobakjában hihetetlen mennyiségű hihetetlen analógia kavargóit...
Alighogy Gorbovszkij elhallgatott, megszólalt Komov:
– Ha jól értettem, Glumov, maga azt állítja, hogy jelenleg a Földön Vándorok tartózkodnak? Mint lények, gondolom. Mint egyedek...
– Nem – szakította félbe Tojvo. – Ezt nem állítom.
– Helyesen értettem magát, Tojvo, hogy azt állítja, hogy a Földön élnek és tevékenykednek a Vándorok tudatos segítőtársai? A “kiválasztottak", ahogy őket nevezi...
– Igen.
– Tudna neveket sorolni?
– Igen. Egy bizonyos valószínűségfokkal.
– Nevezze meg őket.
– Albert Oszkarovics Toole. Ő majdnem bizonyosan. Cyprian Okigbo. Martin Jeanne. Emilé Far-Ale. Ő is majdnem bizonyosan. Még vagy tucatnyi nevet felsorolhatok, de azok már kevésbé valószínűek.
– Volt kapcsolata valamelyikkel közülük?
– Úgy vélem, igen. A Csudabogarak Intézetében. Úgy vélem, ott sokan vannak. De hogy éppenséggel kik – pontosan nem tudnám megnevezni őket.
– Vagyis azt akarja mondani, hogy megkülönböztető jegyeiket egyelőre nem ismeri?
– Természetesen. Külsőleg semmiben nem térnek el tőlünk, mégis meg lehet őket különböztetni. Legalábbis meglehetősen nagy valószínűséggel. Ott, a Csudabogarak Intézetében pedig biztos vagyok benne, hogy van valamilyen berendezés, amelynek a segítségével nyilván tévedés nélkül megállapítják, ki az ő emberük.
Komov gyors pillantást vetett rám. Tojvo észrevette ezt és kihívón így szólt:
– Igen! Úgy gondolom, hogy nincs időnk teketóriázni! Kénytelenek vagyunk a magasabb rendű humanizmus bizonyos eredményeivel fellépni! Progresszorokkal van dolgunk, s nekünk is progresszorként kell viselkednünk.
– Éspedig? – érdeklődött Komov, és előrehajolt.
– Elő kell venni teljes operatív fegyvertárunkat! Ügynökök küldésétől egészen az erőszakos tudatátvilágításig.
Gorbovszkij ekkor elnyújtottan felnyögött, s mindannyian rémülten fordultunk felé. Komov még fel is pattant. Nem történt azonban semmi Leonyid Andrejeviccsel. Tovább feküdt mozdulatlanul, csak sovány arcán váltotta fel a tettetett szívélyességet megvető ingerültség.
– Ugyan, micsoda dolgokat találtok ki itt köröttem? – jelentette ki siránkozva. – Felnőtt emberek vagytok s nem iskolások vagy diákok... Tényleg, nem szégyenlik magukat? Nos, ezért gyűlölöm a fecsegést a Vándorokról... s sohasem szerettem! Mert feltétlenül effajta ijesztő és őrületes krimivel végződnek! Ugyan, mikor értitek meg végre, hogy ezek a dolgok kölcsönösen kizárják egymást! Mert ha a Vándorok szupercivilizációt képviselnek, akkor ránk sem hederítenek, egészen más történelmi múltú, más érdeklődésű lények, nem foglalkoznak progresszortevékenységgel, különben is, az egész Világmindenségben csupán a mi emberiségünk foglalkozik progresszortevékenységgel, mert ilyen volt a történelmünk, mert visszasírjuk a múltunkat... Képtelenek vagyunk megváltoztatni, s ezért igyekszünk legalább másokon segíteni, ha már magunkon nem tudtunk idejében... Nos, ez a mi egész progresszortevékenységünk alapja! A Vándorok pedig, még ha múltjuk hasonlatos is lenne a miénkhez, oly messzire jutottak, hogy már nem emlékeznek rá, ahogy mi sem emlékszünk az első humanoid szenvedéseire, aki kőbaltával próbálta formálni a követ...Elhallgatott. – Egy szupercivilizációnak ugyanolyan értelmetlen dolog progresszortevékenységet folytatni, mint napjainkban papneveldéket alapítani falusi diakónusok számára...
Újból elhallgatott, s sokáig nem szólt egy szót sem, tekintetét egyikőnkről másikunkra emelte. Tojvóra sandítottam. Tojvo elkapta a pillantását, néhányszor megvonta jobb vállát, mintegy ezzel mutatta, hogy van néhány ellenérve, de nem tartja alkalmasnak az időt, hogy előhozza őket. Komov pedig, sűrű fekete szemöldökét felvonva, valahová félrebámult.
– Eh-he-he-he-he... – krákogott Gorbovszkij. – Nem sikerült meggyőznötök. Jól van, akkor sértegetni foglak benneteket. Ha egy ilyen zöldfülű kisfiú, mint a mi kedves Tojvónk, képes volt... e-e-e... felderíteni ezeket a Progresszorokat, akkor miféle Vándorok ők? Gondoljátok csak meg! A szupercivilizáció valóban képtelen lenne úgy megszervezni a munkáját, hogy ne vegyetek semmit észre? Ha pedig észrevettétek, akkor a pokolba is, miféle szupercivilizáció ez? Dühbe gurultak a cetek, s tessék, a Vándorok a bűnösök!... Tűnjetek a szemem elől, hagyjatok békében meghalni!
Mindnyájan felálltunk. Komov suttogva emlékeztetett:
– Maradjanak egy kicsit még a nappaliban.
Biccentettem.
Tojvo szórakozottan fejet hajtott Gorbovszkij előtt. Az öreg nem törődött vele. Haragosan a mennyezetet bámulta, s közben szürke ajka mozgott.
Tojvóval kimentünk. Szorosan bezártam magam mögött az ajtót, s hallottam, ahogy halkan, csattanva bekapcsolt az akusztikus izoláció rendszere.
A nappaliban Tojvo nyomban leült az állólámpa alatti heverőre, tenyerét összeszorított térdére helyezte, és mozdulatlanná dermedt. Nem nézett rám. Nem törődött velem. 
(Ma reggel ezt mondtam neki:
– Eljössz velem. Komov és Gorbovszkij előtt fogsz beszélni.
– Miért? – kérdezte elképedve.
– Mi az, azt hiszed, hogy a Világtanács nélkül elboldogulhatunk?
– De miért éppen én?
– Mert én már beszéltem. Most rajtad a sor.
– Jól van – egyezett bele, s beharapta ajkát.
Kemény harcos volt Tojvo Glumov. Sohasem hátrált. Csak félreállítani lehetett.)
S lám, most félreállították. A sarokból figyeltem őt.
Egy darabig mozdulatlanul ült, majd könnyedén lapozgatta az alacsony asztalon előtte heverő, orvosok színes belefirkálásaival tarkított tudatátvilágító leleteket. Azután felállt, és kezét hátul összefonva sétálni kezdett egyik sarokból a másikba a sötét szobában.
A házban áthatolhatatlan csönd uralkodott. Egy árva hang sem szűrődött ki a hálószobából, s a szorosan behúzott függönyök mögül sem hallatszott az erdő susogása. Még saját léptei zaját sem hallotta.
Szeme hozzászokott a félhomályhoz. Leonyid Andrejevics nappalija spártai egyszerűséggel volt berendezve. Állólámpa (ernyője szemmel láthatóan saját készítésű), alatta egy nagy heverő alacsony kis asztalkával. A távolabbi sarokban – néhány nyilvánvalóan nem földi származású s nem földi ülepek számára készült ülőalkalmatosság. A másik sarokban – egzotikus növény vagy egy fogas a kalapoknak. Ez volt minden bútor. Különben a falba épített bár ajtaja félig nyitva volt, s látszott, hogy bármely ízlésnek megfelelő italokkal van dugig. A bárszekrény fölött áttetsző keretben képek függtek, a legnagyobb közülük fényképalbum nagyságú volt.
Tojvo odalépett, és nézegetni kezdte a képeket. Gyermekrajzok voltak. Akvarellek. Tus. Írón. Apró házak s mellettük nagylányok, a fenyők a térdükig értek. Kutyák (vagy Nagyfejűek?). Elefánt. Tahorg. Valamilyen űrbéli szerkezet – fantasztikus csillagűrhajó vagy talán hangár.
Tojvo sóhajtott, és visszatért a heverőhöz. Tekintetemmel feszült figyelemmel követtem.
Szemében könnycseppek ültek. Többé már nem gondolt az elvesztett ütközetre. Ott, a másik szobában Gorbovszkij haldokolt – egy korszak távozott vele, egy élő legenda. Csillagűrhajós. Deszantos, Civilizációk felfedezője. A Nagy KONBIZ létrehozója. A Világtanács tagja. Gorbovszkij apó... Elsősorban és mindenekelőtt Gorbovszkij apó. S éppen hogy Gorbovszkij apó. Olyan volt, mintha egy meséből lépett volna elő: mindig jóságos és éppen ezért mindig igazságos. Olyan volt a kor, melyben élt, hogy a jóság mindig diadalmaskodott. “Az összes lehetséges döntés közül válaszd a legjobbat." Nem a legtöbbet ígérőt, nem a legracionálisabbat, nem a leghaladóbbat és természetesen nem a leghatékonyabbat, hanem a legjobbat! Soha nem mondta ki ezeket a szavakat, s gunyorosan kiadta az útját azoknak az életrajzíróinak, akik neki tulajdonították őket, bizonyára soha nem fordultak meg a fejében, azonban életének egész értelme éppen ezekben a szavakban rejlett. Természetesen ezeket a szavakat nem tekinthetted receptnek, nem mindenkinek adatott meg, hogy jó legyen, ez ugyanolyan tehetség, mint a zenei hallás vagy a jövőbe látás, csak sokkal ritkább. S sírkövére ezt vésik majd: “Ő volt a legderekabb"...
Azt hiszem, Tojvo éppen erre gondolt. Minden további elképzelésem arra a feltételezésre épült, hogy Tojvo pontosait erre gondolt.
43 perc telt el.
Az ajtó váratlanul felpattant. Olyan volt az egész, akár egy mese. Vagy egy film. Gorbovszkij, aki csíkos pizsamájában hihetetlenül hosszúnak látszott, vidáman, bizonytalan léptekkel beimbolygott a nappaliba, maga után húzta kockás plédjét, melynek bojtja beleakadt egyik gombjába.
– Aha, hát még itt vagy! – jelentette ki vidáman és elégedetten Tojvóhoz fordulva, aki elanyátlanodva ült a heverőn. – Fiacskám, még minden előtted áll! Minden! Igazad van!
S e rejtélyes szavak után enyhén imbolyogva a legközelebbi ablakhoz sietett, és felhúzta a függönyt. Vakítóan világos lett, hunyorogni kezdtünk, Gorbovszkij pedig megfordult, és Tojvóra meredt, aki az állólámpa mellett vigyázzállásba dermedt. Komovra pillantottam. Komov leplezetlenül ujjongott, hófehér fogai ragyogtak, elégedett volt, akár egy aranyhalat befalt kandúr. Olyan jó kedélyű fickónak nézett ki, aki épp az előbb eresztett meg egy jópofa tréfát. S valójában is így volt.
– Nem rossz, nem rossz! – mondogatta Gorbovszkij. – Sőt remek!
Fejét oldalt hajtva Tojvo felé közeledett, nyíltan tetőtől talpig végigmérte, egészen közel nyomakodott hozzá, csontos kezét vállára helyezte s könnyedén megszorította.
– Azt hiszem, megbocsátod, hogy élesen fogalmaztam, fiacskám – mondta. – De hiszen nékem is igazam volt... A gorombaság pedig az ingerültségem miatt van. A haldoklás – megmondom neked – cudar egy foglalatosság. Ne törődj vele.
Tojvo hallgatott. Természetesen semmit nem értett. Komov ötölte ki és szervezte meg ezt az egészet. Gorbovszkij pontosan annyit tudott, amennyit Komov szükségesnek tartott vele közölni; Világosait magam elé képzeltem, miféle beszélgetés folyhatott le közöttük a hálószobában. Tojvo Glumov viszont egy kukkot sem értett.
Megragadtam a könyökét, és így szóltam Gorbovszkijhoz:
– Leonyid Andrejevics, nekünk mennünk kell. – Gorbovszkij bólintott.
– Természetesen, menjetek. Köszönöm. Nagy segítségemre voltatok. Még találkozunk s nem is egyszer.
Amikor kiléptünk a tornácra, Tojvo hozzám fordult:
– Talán megmagyarázná nekem, mit jelent ez az egész?
– Hiszen látod: meggondolta magát, s nem hal meg – közöltem vele.
– Miért?
– Ostoba kérdés, Tojvo, már megbocsáss, ostoba kérdés.
Tojvo egy darabig hallgatott, majd így szólt: 
– Én valóban ostoba vagyok. Vagyis, soha életemben nem éreztem magam még ilyen ostobának... Köszönet a gondoskodásért, Big-Bag.
Csak hümmögtem. Némán lementünk a lépcsőn a starthelyhez. Egy férfi jött sietve felfelé.
– Rendben – mondta Tojvo. – Folytassam a munkát a témában?
– Természetesen.
– De hiszen kinevettek!
– Ellenkezőleg. Nagyon megtetszettél nekik.
Tojvo valamit dünnyögött az orra alatt. Egy időben értünk a velünk szembejövő férfival a leszállópályán az egyes starthelyhez. A Csudabogarak Intézete harkovi részlegének igazgatóhelyettese, Danyiil Alekszandrovics Logovenko volt a férfi, pirospozsgásan és nagyon gondterhelten lépdelt. 
– Üdvözöllek- – köszöntött. – Nem késtem sokat?
– Nem sokat – feleltem. – Vár rád. 
Ekkor D. A. Logovenko cinkosán odakacsintott Tojvo Glumovnak, majd már egy csöppet sem sietve elindult felfelé a lépcsőn. Tojvo mérgesen hunyorogva nézett utána.

19. DOKUMENTUM

BIZALMAS!
CSAK A VILÁGTANÁCS TAGJAI SZÁMÁRA!
115. példány

Tartalom: a “Leónidasz-házban" folytatott beszélgetés jegyzőkönyve (Kraslava, Lettország) 99. május 14.
Résztvevők: L. A. Gorbovszkij, a Világtanács tagja,
G. J. Komov, a Világtanács tagja, az “Észak-Urál" KB-2 szakosztályának ideiglenesen kinevezett elnöke,
D. A. Logovenko, a Metapszichikai Kutató Intézet harkovi részlegvezető-helyettese

KOMOV: Vagyis gyakorlatilag semmiben sem különböznek a földi halandóktól?
LOGOVENKO: A különbség óriási, de... Most, amikor itt ülök és önnel beszélgetek, öntől csak annyiban térek el, hogy tudatában vagyok annak, hogy más vagyok, mint ön. Ez az egyik szintem... mellesleg meglehetősen fárasztó. Ez nem kis erőfeszítésembe kerül, én azonban éppenséggel már megszoktam, többségünk azonban ettől a szinttől már örökre elszokott... Tehát, ezen a szinten a különbséget csak különleges berendezés segítségével lehet észlelni.
KOMOV: Azt akarja mondani, hogy más szinteken...
LOGOVENKO: Igen. Más szinteken minden más. Más a tudat, más a fiziológia... még a küllem is más...
KOMOV: Vagyis más szinteken már nem emberek?
LOGOVENKO: Egyáltalán nem vagyunk emberek. Ne zavarja meg az, hogy emberek szültek bennünket emberektől...
GORBOVSZKIJ: Elnézést, Danyiil Alekszandrovics. Nem tudna valamit bemutatni nekünk... Ne értsen félre, nem akartam megsérteni, de egyelőre... ez puszta szó... Á? Valamilyen más szintet, ha nem esik nehezére, nos?
LOGOVENKO (gúnyosan): Megbocsásson...
(Halk, trillázó füttyszóra emlékeztető hangok hallatszanak, majd valaki fojtottan felkiált, csengve üveg törik.)
LOGOVENKO: Megbocsásson, azt hittem, hogy törhetetlen.
(Körülbelül tíz másodperces szünet.)
LOGOVENKO: Ez Ő?
GORBOVSZKU: N-e-e-e-m... Azt hiszem... Nem, nem, ez nem ő. Ő ott áll – az ablakpárkányon...
LOGOVENKO: Egy percet...
GORBOVSZKU: Nem kell, ne fáradjon, meggyőzött. Köszönöm.
KOMOV: Nem értettem, mi történt. Ez bűvésztrükk? Én...
(A hangfelvételben 12 perc 23 másodpercnyi kihagyás.)
LOGOVENKO: ...egészen más.
KOMOV: Mi köze ehhez a fukamizációnak?
LOGOVENKO: A hipotalamusz izgatása a harmadik impulzusszint elpusztításához vezet. Ezt nem engedhettük meg, amíg nem tanultuk meg, hogyan állítsuk helyre.
KOMOV: S ezért kampányt indítottak a módosítás eléréséért...
LOGOVENKO: Ha szigorúan ragaszkodunk az igazsághoz, a kampányt maguk folytatták. Természetesen a mi kezdeményezésünkre.
KOMOV: És a “Pingvin-szindróma"?
LOGOVENKO: Nem értettem.
KOMOV: No, ezek a fóbiák, amiket kísérleteikkel elértek, kozmofóbiák, xenofóbiák...
LOGOVENKO: Értem, értem. Látja, van néhány módszer és eljárás, amivel az embernél felfedezhetjük a harmadik impulzusrendszert. Én jómagam mérési szakember vagyok, a kollégáim azonban...
KOMOV: Vagyis ebben a maguk keze van benne?
LOGOVENKO: Természetesen! Hiszen igen kevesen vagyunk, önmagunk hozzuk létre saját fajunk, most, közvetlenül menet közben. Feltételezem, hogy egyes fogásaink erkölcstelennek tetszhetnek önöknek, sőt kegyetlennek... de be kell ismerniük, hogy egyetlen egyszer sem tettünk olyasmit, aminek az eredményét ne lehetett volna visszafordítani.
KOMOV: Tegyük fel. Ha a ceteket leszámítjuk.
LOGOVENKO: Bocsánat. Nem “tegyük fel", hanem éppen hogy nem engedtük. Ami pedig a cetféléket illeti.
(A hangfelvételben 2 perc 12 másodperces kihagyás.)
KOMOV: ...nem ez érdekelt. Jegyezze meg, Leonyid Andrejevics, ifjaink-az interpretálást kivéve mindenben rossz úton jártak. Rossz úton jártak, ám az interpretálást kivéve mindenben igazuk lett.
LOGOVENKO: Miért “kivéve"? Nem tudom, kik ezek a “ti fiaitok", Makszim Kammerer azonban abszolút pontossággal kiszűrt bennünket. Végül is nem tudtam meg, hogyan került a kezébe mindazoknak a ljudeneknek a névsora, akik az utóbbi három év kezdeményezésére lettek.
GORBOVSZKIJ: Megbocsásson, ön azt mondta – “ljudenek"?
LOGOVENKO: Nincs még általánosan elfogadott nevünk önmagunk számára. A többség a “metagom", vagyis az “emberfeletti ember" kifejezést használja. Vannak, akik “miziteknek" hívják magukat. Én szívesebben nevezem magunkat ljudeneknek. Először is, jól összecseng az orosz “ljugyi" szóval, másodszor, a legelső ljuden Pavel Ljudenov volt, ő a mi Ádámunk. Azonkívül van még egy félig tréfás terminus is, “homo ludens"...
KOMOV: A “játékos ember"...
LOGOVENKO: Igen, a "játékos ember". S van még egy visszájára fordított tréfa, is: a “ljuden" a “neljud" emberkerülő szó anagrammája. Ugyancsak valakinek a tréfája... Tehát Makszim megkapta a ljudenek névsorát, s ügyesen bemutatta, tudomásomra hozván, hogy már nem vagyunk számotokra titok. Az igazat megvallva megkönnyebbülést éreztem. Ez volt a közvetlen indoka annak, hogy végül párbeszédet kezdjünk. Hiszen már több mint egy hónapja ott éreztem a pulzusomon valakinek a kezét, próbáltam kitapogatni Makszimot...
KOMOV: Vagyis nem tud olvasni a gondolatokban? Hiszen a riderek...
(A hangfelvételben 9 perc 44 másodperc kihagyás.)
LOGOVENKO:...zavarni. S nemcsak ezért. Feltételeztük, hogy a titok megőrzése elsősorban az önök, az emberiség érdeke. Szerettem volna, ha ebben a kérdésben minden világos. Mi nem vagyunk emberek. Ljudenek vagyunk. Ne legyen tévedés áldozata. Nem biológiai forradalom útján jöttünk létre. Azért jelentünk meg, mert az emberiség elérte a szociáltechnológiai szervezettség egy bizonyos szintjét. Az emberi szervezetben már száz évvel ezelőtt is feltárhattuk volna a harmadik impulzusrendszert, kezdeményezni azonban csak századunk elején sikerült, megtartani a ljudent a pszichofiziológiai fejlődés spirálján, egyik szintről a másikra emelni... vagyis az önök fogalmai szerint, kinevelni a ljudent – csak nemrég vált lehetségessé...
GORBOVSZKU: Egy pillanat, pillanat! Tehát ez a bizonyos harmadik impulzusrendszer mégiscsak minden emberi szervezetben jelen van?
LOGOVENKO: Sajnos nem, Leonyid Andrejevics. Ez a tragédia kulcsa. A harmadik impulzusrendszer egy a százezerhez eséllyel fedezhető fel. Egyelőre nem tudjuk, honnét származik és miért. A legvalószínűbb, hogy valamilyen ősi mutáció eredménye.
KOMOV: Egy a százezerhez – ez nem is olyan kevés, ha átszámítjuk a mi milliárdjainkra... Tehát – szakadás?
LOGOVENKO: Igen. S ezért a titkolózás. Értsen helyesen minket. A ljudenek kilencven százalékát egyáltalán nem érdekli az emberiség sorsa s általában az emberiség. Van közöttük azonban egy csoport olyan, mint én. Nem akarjuk elfeledni, hogy mi egy hús, egy vér vagyunk önökkel, hogy közös a hazánk, s már évek hosszú sora óta azon törjük a fejünket, hogyan enyhítsük ennek az elkerülhetetlen szakadásnak a következményeit... Hiszen lényegében minden úgy néz ki, mintha az emberiség magasabb és alacsonyabb fajra oszlana. Lehet ennél valami undorítóbb? Természetesen ez az analógia felületes és alapjaiban téves, azonban sehová nem menekülhetsz a megaláztatás érzésétől, ha arra gondolsz, hogy egyikőnk messzire előrerohant, oda, ami százezrek számára elérhetetlen. S ez az egy képtelen megszabadulni az efölött érzett bűntudattól. Különben a legszörnyűbb az, hogy ez a szakadás családokon, barátságokon vonul át...
KOMOV: Tehát a metagom elveszíti korábbi kötődéseit?
LOGOVENKO: Ez nagyon személyes jellegű. S nem olyan egyszerű, ahogy gondolja. A ljuden-ember viszony legtipikusabb modellje olyan, mint egy tapasztalt és nagyon elfoglalt felnőtt viszonya egy rokonszenves, de lehetetlenül tolakodó csöppséghez. Nos, képzelje el ezt a kapcsolatot az alábbi párosításban: ljuden és az apja, ljuden és a testi-lelki jó barátja, ljuden és a tanítómestere...
GORBOVSZKIJ: Ljuden és a barátnője...
LOGOVENKO: Ez igazi tragédia, Leonyid Andrejevics. A lehető legigazibb.
KOMOV: Látom, hogy nagyon elevenen átéli ezt a helyzetet. Akkor lehet, hogy egyszerűbb lenne ezt az egészet megszüntetni? Végtére is ez az önök kezében van...
LOGOVENKO: Nem gondolja, hogy ez erkölcstelen lenne?
KOMOV: S maga nem gondolja, hogy erkölcstelen sokkos állapotba kergetni az emberiséget? Létrehozni az alsóbbrendűség érzetének tömegpszichózisát, kész tények elé állítani a fiatalokat, hogy lehetőségeik végesek!
LOGOVENKO: Lám, eljöttem önökhöz, hogy kiutat találjunk.
KOMOV: Kiút csak egy van – maguknak el kell hagyniuk a Földet.
LOGOVENKO: Megbocsásson. Éspedig kik ezek a maguk?
KOMOV: Maguk, metagomok.
LOGOVENKO: Gennagyij Jurjevics, megismétlem: döntő többségében a ljudenek nem élnek a Földön. Érdekeik, egész életük földön kívüli. Az ördögbe is, hisz nem élnek örökké! A földdel csak az ilyen magamfajta bábák és homopszichológusok vannak állandó kapcsolatban... na meg még néhány tucat boldogtalan lélek közülünk, azok, akik képtelenek elszakadni rokonaiktól és szeretteiktől!
GORBÓVSZKU: Á!
LOGOVENKO: Mit mondott?
GORBOVSZKIJ: Semmi, semmi, figyelmesen hallgatom.
KOMOV: Tehát azt akarja mondani, hogy a metagomok és a földi emberek érdekei lényegében nem keresztezik egymást?
LOGOVENKO: Igen.
KOMOV: Vajon lehetséges-e az együttműködés?
LOGOVENKO: Milyen területen?
KOMOV: Maguk jobban tudhatják.
LOGOVENKO: Félek, hogy maguk nem lehetnek nekünk hasznosak. Ami viszont bennünket illet... Tudja, van egy régi vicc. A mi körülményeink között meglehetősen kegyetlenül hangzik, mégis idézem. “Egy medvét meg lehet tanítani kerékpározni, de vajon hasznára válik és örömet szerez-e ez neki?" Bocsásson meg, az isten szerelmére! De maga mondta: érdekeink sehol nem keresztezik egymást. (Szünet.) Természetesen, ha feltételezzük, hogy a Földet és az emberiséget valamiféle veszély fenyegeti, habozás nélkül minden erőnkkel a segítségükre sietünk.
KOMOV: Köszönet már ezért is.
(Hosszadalmas szünet, hallani, hogyan bugyborékol valamilyen folyadék, üveg csendül, halk kortyolás, krákogás.)
GORBOVSZKIJ: Igen, igen, ez komoly kihívás optimizmusunkkal szemben. De ha jól meggondoljuk, az emberiség félelmetesebb kihívásokat is elfogadott. Különben sem értem magát, Gennagyij. Maga oly szenvedélyesen állt ki a függőleges haladásért! Hát tessék – íme, a függőleges haladás! A legtisztább változatban! Az emberiség, mely egy virágos síkságon, derűs égbolt alatt terül el, felfelé tör. Természetesen nem teljes tömegében, de miért keseríti el ez-úgy magát? Mindig így volt. S bizonyára mindig is így lesz... Az emberiség mindig legjobb képviselői hajtásaival tört a jövőbe. S az, amit Danyiil Alekszandrovics magyarázgat nekünk, hogy ő nem ember, hanem ljuden, ez mind csak terminológiai kérdés... Mindegy, hiszen maguk emberek, mi több, földi emberek, és ez elől sehová nem menekülhetnek.
KOMOV: Leonyid Andrejevics, maga néha egyszerűen elképeszt könnyelműségével. Hiszen szakadásról van szó! Fel tudja fogni? Szakadásról! Maga pedig, már megbocsásson, de valami kedélyes badarságot hebeg nekünk!
GORBOVSZKIJ: Ejh, milyen heves vérű maga, barátocskám. No, természetesen szakadás! Érdekes, hol látott maga fejlődést szakadás nélkül? Hol látott fejlődést sokk, keserűség, megaláztatás nélkül? Anélkül hogy egyesek ne mennének előre, s mások ne maradnának messzire le?
KOMOV: Még szép! “S azt, ki ellenem tör, dicshimnusszal fogadom"...
GORBOVSZKIJ: Ide inkább olyasmi illene, hogy “s – azokat, kik hajszolnak, dicshimnusszal kísérem"...
LOGOVENKO: Gennagyij Jurjevics, engedje meg, hogy próbáljam megvigasztalni. Nagyon komoly alapunk van rá, hogy feltételezzük, nem ez a szakadás lesz az utolsó. A homo sapiens szervezetében a harmadik impulzusrendszeren kívül felfedeztünk még egy alacsony rezgésszámú negyediket és egy ötödiket is... aminek egyelőre nincs neve. Hogy mivel szolgálhat ezeknek a rendszereknek az életre keltése, arról még nekünk, gondolja meg, nekünk sincs fogalmunk! S fogalmunk sincs, hány ilyen rendszer van még az emberben... Mi több, Gennagyij Jurjevics, a szakadás közöttünk is megfigyelhető! Ez elkerülhetetlen. A mesterséges evolúció – viharos folyamat. (Szünet.) Nincs mit tenni! Hat műszaki-tudományos forradalom van mögöttünk, két technológiai ellenforradalom, két gnosszeológiai válság – ezután akarva-akaratlan a haladás hívévé válsz...
GORBOVSZKIJ: Nos, éppen erről van szó. Üldögélnénk magunkban csöndesen, mint a tagoreánusok vagy a leónidasziak – semmi bajunk nem lenne. Mi a csudának kellett belemásznunk a technológiába!
KOMOV. Jól van, jól. Mégis, mi ez a metagom? Mik a céljaik, Danyiil Alekszandrovics? Mik ösztönzik magukat? Miféle érdekek űzik magukat? Vagy ez titok?
LOGOVENKO: Nincs ebben semmi titok.
(A hangfelvétel itt véget ér. A további részt – 34 perc és tizenegy másodperc, végérvényesen letörölték.) 

	99. május 15.
	Készítette M. Kammerer

(A 19. dokumentum vége) 

Szégyenkezve emlékszem vissza rá, de ezeket az utolsó napokat majdhogynem eufóriás állapotban töltöttem. Mintha hirtelen elviselhetetlen fizikai megterheléstől szabadultam volna meg. Nyilván valami ehhez hasonlót érezhetett Sziszifusz, amikor a kő végül is kiesett a kezéből, és megkapta az üdvözítő lehetőséget, hogy egy kicsit elüldögéljen a csúcson, mielőtt elölről kezdené az egészet.
Minden földi ember a maga módján élte át a Nagy Felismerést. Mégis, engem az egész jobban dühített, mint bárki mást.
Végigolvasva mindazt, amit eddig lejegyeztem, félek, hogy félreérthetik a Nagy Felismeréshez fűződő élményeim. Az a benyomásuk támadhat, hogy akkor aggódtam az emberiség sorsát illetően. Magától értetődik, hogy aggodalom nélkül nem úszhattam meg, hiszen akkoriban azonkívül, hogy léteznek, mit sem tudtam a ljudenekről. Úgyhogy aggodalom munkált bennem. S voltak rövid, pánikszerű gondolatsikolyaim: “Vége, elértük, amit akartunk!" S úgy éreztem, hogy egy tragikusan éles kanyarhoz jutottunk, amikor a kormány, úgy érzed, nyomban kiugrik a kezedből, és repülsz, magad sem tudod, hogy hová, tehetetlenül, akár egy vadember földrengés idején... Mégis szakmai gyarlóságom megalázó tudata volt túlsúlyban minden felett. Elszalasztottuk. Mi, szájtátiak. Ügyefogyottak. Kisiklott a kezünk közül, tehetségtelen dilettánsok vagyunk...
S lám, ez most mind a múlté. S mellesleg, egyáltalán nem azért, mintha Logovenko valamiről meggyőzött vagy arra késztetett volna, hogy higgyek neki. Egész másról volt szó.
A szakmai vereség érzetét a másfél hónap alatt már elviseltem. (“A lelkiismeret kínjai elviselhetek" – íme, egy azon apró kellemetlen felfedezések közül, melyekre felnőttkorban teszel szert.)
A kormány többé nem ugrott ki a kezemből – átadtam másoknak. S most, némileg talán kívülállóként is (magamban) megjegyeztem, hogy Komov bizonyára mégiscsak túlságosan sötétre keveri a színeket, Leonyid Andrejevics pedig, szokása szerint nagyon is biztos minden kataklizma szerencsés befejeződésében...
Ismét a helyemen voltam, s ismét csak a szokásos gondok foglalkoztattak, például: biztosítani azok számára az állandó és biztos információáradatot, akiknek a döntéseket hozniuk kell.
15-én este Komov utasított, hogy cselekedjek belátásom szerint.
16-án reggel magamhoz hívattam Tojvo Glumovot. Minden előzetes magyarázat nélkül átadtam neki a “Leónidasz-ház"-ban folytatott beszélgetés jegyzőkönyvét, hogy olvassa el. Érdekes, hogy gyakorlatilag meg voltam győződve a sikerről.
Igaz, miért is kételkedtem volna benne?

20. DOKUMENTUM

MUNKAHANGFELVÉTEL

Dátum: 99. május 16.
A beszélgetésben részt vettek: M. Kammerer, az R-osztály vezetője;
T. Glumov felügyelő
Téma: ***
Tartalom: ***

GLUMOV: Mi volt azokon a helyeken, amiket letöröltek?
KAMMERER: Bravó! Micsoda kitartás, gyermekem! Amikor rájöttem, hogy mi miért, emlékszel, félórán át a falat kapartam.
GLUMOV: Tehát, mi volt a törlések helyén?
KAMMERER: Nem tudjuk.
GLUMOV: Hogyhogy nem tudjuk?
KAMMERER: Úgy. Komov és Gorbovszkij nem emlékeznek rá, mi volt. S egyáltalán, kihagyást nem vettek észre. A hangfelvételt pedig lehetetlen rekonstruálni. Nemcsak hogy letöröltek egyes részeket, hanem egyszerűen megsemmisítettek. A hiányzó helyeken felbomlott a rács molekuláris szerkezete.
GLUMOV: Különös módja ez a beszélgetésnek.
KAMMERER: Kénytelenek leszünk hozzászokni.

SZÜNET

GLUMOV: Nos, akkor most mi lesz?
KAMMERER: Egyelőre túl keveset tudunk. Egyébként, csak két lehetőség áll előttünk. Vagy megtanuljuk, hogy együtt éljünk velük. Vagy nem tanuljuk meg.
GLUMOV: Van egy harmadik lehetőség.
KAMMERER: Ne heveskedj. Harmadik lehetőség nincs.
GLUMOV: Van harmadik lehetőség! Ők nem teketóriáznak velünk!
KAMMERER: Ez nem érv.
GLUMOV: Ez érv! Nem kérték a Világtanács engedélyét. Évek óta titkos tevékenységet folytatnak, hogy embereket alakítsanak át nem emberi lényekké! Kísérleteket végeznek emberekkel! S ráadásul most, amikor már lelepleződtek, eljönnek a tárgyalásra, és veszik maguknak a bátorságot, hogy...
KAMMERER (félbeszakítja): Azt, amit javasolni akarsz, megtehetjük vagy nyíltan – s akkor az emberiség egy roppant undorító erőszakakció szemtanúja lesz, vagy titokban, gáládul, a közvélemény háta mögött...
GLUMOV (félbeszakitja): Ez üres szócséplés! A lényeg az, hogy az emberiség nem lehet inkubátora nem emberi lényeknek, s még kevésbé lehet próbatere átkozott kísérleteiknek! Megbocsásson, Big-Bag, de hibát követett el. Nem lett volna szabad beleavatnia ebbe az ügybe sem Komovot, sem Gorbovszkijt. Ostoba helyzetbe hozta őket. Ez a KONBIZ-2 ügye, teljességgel a mi hatáskörünk. Úgy vélem, most még nem késő. Vállaljuk lélekben ezt a bűnt.
KAMMERER: Ide figyelj, honnét benned ez a xenofóbia? Hiszen nem a Vándorok, nem a Progresszorok ők, akiket úgy gyűlölsz...
GLUMOV: Az az érzésem, hogy rosszabbak a Progresszoroknál. Árulók. Paraziták. Mint azok a darazsak, melyek a hernyókba tojjak a bábjaikat...

SZÜNET

KAMMERER: Beszélj csak, beszélj. Adj ki mindent magadból.
GLUMOV: Egy szót se szólok többet. Nincs értelme. Öt éve foglalkozom az irányítása alatt ezzel az üggyel, s ez alatt az öt év alatt úgy tévelyegtem, akár egy vak kölyökkutya... No, legalább most mondja meg nekem: mikor jutott tudomására az igazság? Mikor döbbent rá, hogy nem a Vándorokról van szó? Hat hónapja? Nyolc hónapja?
KAMMERER: Alig két hónapja.
GLUMOV: Teljesen mindegy... Néhány hete. Megértem, hogy voltak saját elképzelései, s nem akart beleavatni az összes részletbe, de hogy titkolhatta el előlem, hogy kutatásunk tárgya változott meg? Hogyan hagyhatta, hogy bohócot csináljak magamból? Hogy bohócot csináljak magamból Gorbovszkij és Komov előtt... Ég a bőr a képemen, ha visszagondolok rá!
KAMMERER: El tudod képzelni, hogy megvolt rá az okom?
GLUMOV: El tudom. Ettől azonban nekem nem lesz könnyebb. Az okát nem ismerem, és el sem tudom képzelni... S ha az arcára nézek, nem úgy látom, mintha szándékában állt volna azt közölni velem! Nem, Big-Bag! Nekem ebből elég volt. Nem vagyok alkalmas rá, hogy magával dolgozzak. Engedjen el, különben úgyis elmegyek.

SZÜNET

KAMMERER: Nem mondhattam el neked az igazságot. Először azért nem mondhattam el, mert fogalmam sem volt, mit kezdjünk vele. Zárójelben: most sem tudom, mihez kezdjek vele, ám most az összes döntés felelőssége mások vállára hárul... 
GLUMOV: Ne szabadkozzon, Big-Bag.
KAMMERER: Hallgass. Amúgy sem tudsz feldühíteni. Nagyon szereted az igazságot? Akkor nyomban meg is kapod. A teljes igazságot.

SZÜNET

KAMMERER: Aztán elküldtelek a Csudabogarak Intézetébe, és ismét várnom kellett...
GLUMOV (félbeszakítja): Mi köze ehhez...
KAMMERER (Félbeszakítja): Mondtam, hogy hallgass! Nem könnyű elmondani az igazat, Tojvo. Nem a szemébe vágni valakinek az igazságot, ahogy ezt az ember ifjúkorában kedveli, hanem odatálalni egy olyan... magabiztos, mindent tudó és értő zöldfülű elé... Hallgass és fülelj.

SZÜNET

KAMMERER: Azután megkaptam a választ az Intézetből. A válasz teljesen összezavart Én ugyanis azt hittem, hogy mindössze rutinjellegű óvatosságról van szó, és kiderült... Ide figyelj, ugye, most elolvastad a feljegyzést? Nem találtál benne semmi különöst?
GLUMOV: Minden olyan különös benne...
KAMMERER: Na, gyerünk, kapcsold be. Olvasd el még egyszer, csak gondosan, a címtől kezdve. Nos?
GLUMOV: “Csak az Elnökség tagjainak..." Ezt meg hogyan értsem?
KAMMERER: Nos? Nos?
GLUMOV: Átadott nekem egy szigorúan bizalmas dokumentumot, hogy olvassam el... Miért?
KAMMERER (lassan, majdhogynem behízelgően): Amint észrevetted, a dokumentumban vannak kihagyások, így hát él bennem a remény, hogy amikor eljön a te időd, a régi emlék és barátság alapján ezeket a kihagyásokat rekonstruálod.

HOSSZÚ SZÜNET

KAMMERER: Nos, ez hát a teljes igazság. Az a része, ami téged illet. Alighogy megtudtam, hogy a Csudabogarak Intézetében kiválasztással foglalkoznak, nyomban sorban odaküldtelek titeket a legkülönbözőbb ostoba indokkal. Ez egyszerűen elemi óvatossági rendszabály volt, érted? Hogy a legkisebb esélyt se hagyjam az ellenfélnek. Hogy biztos legyek a dolgomban... Nem, ennek ellenére nem voltam biztos... Hogy tökéletesen pontosan tudjam: munkatársaim között csak emberek...

SZÜNET

KAMMERER: Van náluk egy berendezés... ami állítólag a csudabogarak felderítését szolgálja. Az összes látogatót átengedik rajta. Valójában a gép a T-mentogrammán a kiugró értéket, a “Logovenko-impulzust" keresi. Ha az emberben megvan a működésbe hozható harmadik impulzusrendszer, akkor a tudatátvilágítási leletben megjelenik ez a háromszorosan átkozott, kiugró T-értékgörbe. Nos, neked ez megvan.

SZÜNET

GLUMOV: Hiszen ez ostobaság, Big-Bag.

SZÜNET

GLUMOV: Magát az orránál fogva vezetik!

SZÜNET

GLUMOV: Hiszen ez provokáció! Egyszerűen ki akarnak kapcsolni a játékból! Nyilván megtudtam valami fontosat, csak egyelőre magam sem tudom pontosan, hogy mit, ők pedig el akarnak engem tenni az útból... Hisz ez pofonegyszerű!

SZÜNET

GLUMOV: Hiszen gyermekkorom óta ismer! Ezer orvosi bizottság vizsgált végig, a leghétköznapibb halandó vagyok! Ne higgyen nekik, Big-Bag! Kitől kapja az információkat?! Nem, nem a nevére vagyok kíváncsi... Gondolja meg, honnét tudhatná mégis mindezt? Hiszen nyilván ő maga is ezek közül való... Hogyan hihet neki? (Kiabál.) Hiszen nem rólam van szó! Én úgyis elmegyek! Ők azonban ugyanilyen módon, egyetlen lövés nélkül kinyírják az egész KONBIZ-t! Erre nem gondolt?

SZÜNET

GLUMOV (csüggedt hangon): Mi a teendőm? Hiszen maga már nyilván kisütötte, mit kell tennem...
KAMMERER: Ide figyelj. Ne veszítsd el ennyire a fejed. Egyelőre semmi borzasztó dolog nem történt. Mit üvöltesz úgy, mintha máris “éles késekkel közelednének gonoszul feléd"? Végül is minden a te kezedben van! Ha nem akarod, minden úgy marad, ahogy van!
GLUMOV: Honnét tudja?
KAMMERER: Semmit nem tudok sehonnét. Csak annyit tudok, amennyit te. Hisz épp az előbb olvastad... A harmadik impulzusrendszer – csupán lehetőség, hiszen még működésbe kell hozni... majd utána kezdődik ez a bizonyos... szintről szintre emelkedés... Szeretném látni, hogyan csinálják ezt veled akaratod ellenére!

SZÜNET

GLUMOV: Igen. (Hisztérikusan nevet.) Na, jól megijesztettek engem, főnök!
KAMMERER: Te voltál az, aki nem gondoltad végig.
GLUMOV: Fogom magam, s lelépek! Próbáljanak csak keresni! Ha megtalálnak, rám akaszkodnak... Mondja meg nekik, hogy ezt nem ajánlom!
KAMMERER: Aligha akarnak velem beszélgetni.
GLUMOV: Vagyis?
KAMMERER: Látod, mi senkik nem vagyunk nekik: Nekünk most egészen más helyzethez kell hozzászoknunk. Most nem mi szabjuk meg a beszélgetés idejét, nem mi szabjuk meg témáját... Egyáltalán, elveszítettük az ellenőrzést az események felett. A helyzet pedig, lásd be, hihetetlen! Nálunk, a Földön, közöttünk működik egy erő... mit erő, hatalom! Mi pedig mit sem tudunk róla. Pontosabban, csak annyit tudunk, amennyit megengednek, ez pedig, lásd be, alig valamivel jobb, mint a teljes tudatlanság. Kellemes, mi? Nem, semmi rosszat nem mondhatok ezekről a ljudenekről, de hisz semmi jót sem tudunk róluk!

SZÜNET

KAMMERER: Ők mindent tudnak rólunk, mi róluk viszont – semmit. Ez pedig megalázó. Most bármelyikőnk, akinek köze van a helyzethez, megaláztatva érzi magát. Lám, a Világtanács két tagját kell alapos tudatátvilágító vizsgálat alá vetni – csupán azért, hogy rekonstruálhassuk, miről volt szó a “Leónidasz-házban" folytatott történelmi beszélgetés során... S ne feledd, sem mi, sem a Világtanács tagjai nem kívánják ezt a vizsgálatot, mindnyájunkat megaláz, de nincs más kiút, bár a siker esélye, mint magad is jól tudod, még csak nem is mérhető...
GLUMOV: De hisz vannak közöttük ügynökeink!
KAMMERER: Pontosabban nem közöttük, hanem körülöttük. “Közöttük" – ez csak vágyálom. Mi több, félek, hogy elérhetetlen... Ki akar közülük segíteni nekünk? Minek ez nekik? Ugyan mi közük hozzánk?

HOSSZÚ SZÜNET

GLUMOV: Nem. Makszim, nem akarom. Mindent megértek, de nem akarom!
KAMMERER: Félsz?
GLUMOV: Nem tudom. Egyszerűen nem akarom. Ember vagyok, és nem akarok más lenni. Nem akarok lenézni rátok. Nem akarom, hogy az általam tisztelt és szeretett emberekre, mint kisgyerekekre nézzek le. Tudom, ti abban bíztok, hogy megőrződik bennem valami emberi... Lehet, hogy még alapotok is van rá, hogy bízzatok ebben. Nem akarom!

SZÜNET

KAMMERER: Nos... Végtére ez is dicséretes dolog.

(A 20. dokumentum vége)

Biztos voltam a sikerben. Tévedtem.
Mégiscsak rosszul ismertelek téged, fiacskám, Tojvo Glumov. Ha úgy tetszik, keményebbnek, védettebbnek, fanatikusabbnak hittelek.
S végül néhány szót emlékirataim valódi céljáról.
Olvasóm, aki ismeri Az évszázad öt életrajzai, már megsejtette, hogy a célja az, hogy cáfoljam P. Szorokin és E. Brown szenzációs feltételezését, hogy Tojvo Glumov, amikor a Gigandon még Progresszor volt, már felkeltette maga iránt a ljudenek figyelmét, akik maguk közé valónak tartották. Állítólag akkor változtatták át, juttatták el a megfelelt szintre s küldték hozzám, a KONBIZ-2-be, nem annyira mint titkos ügynököt, hanem mint inkább dezinformátort és mizinterpretátort. S állítólag öt éven keresztül mást sem tett, mint hogy szította a KONBIZ-ban a hajszát a Vándorok ellen, a ljudenek minden rossz lépését, minden baklövését, minden gondatlanságát egy gyűlöletes szupercivilizáció tetteként adta elő. Két éven keresztül vezette orránál fogva a KONBIZ-2 teljes vezetését s elsősorban főnökét és pártfogóját, Makszim Kammerert. Amikor pedig a ljudeneket mégiscsak sikerült leleplezni, eljátszotta Big-Bag előtt az utolsó, szívhez szóló komédiát, és kiszállt a játékból.
Feltételezem, hogy bármelyik előítéletektől mentes olvasó, aki nem ismeri Szoroka és Brown hipotézisét, miután idáig jutott emlékirataimban, megvonja vállát, és így szól: “Micsoda badarság, micsoda különös agyrém ez, hiszen éppen az ellenkezője mindannak, amit az előbb olvastam..." Ami viszont az előítéletektől terhes olvasót illeti, aki korábban Tojvo Glumovot csak Az évszázad öt életrajza alapján ismerte, neki csak azt javasolhatom: próbáljon az elé terjesztett anyagra részrehajlás nélkül nézni, nem kell túlélezni a ljudenek problémáját, ami manapság már kissé kifacsartnak látszik.
Szó se róla, a Nagy Felismerésnek jó néhány fehér foltja van, azonban teljes felelősséggel állíthatom, hogy Tojvo Glumovnak ezekhez a foltokhoz semmi köze. S felelősségem teljes tudatában kijelenthetem, hogy P. Szoroka és E. Brown ravasz hipotézisei nem mások, mint könnyelmű badarságok, próbálkozások, hogy szerzőjük jobb kezével bal térde alatt átnyúlva fogja meg bal fülét.
Ami pedig Tojvo “utolsó, szívhez szóló komédiáját" illeti, csak egy dolgot sajnálok, csak egy dolog miatt átkozom magam mind a mai napig. Nem gondoltam akkor, én, vastag bőrű, vén rinocérosz, nem is sejtettem, hogy utoljára látom Tojvo Glumovot. 

21. DOKUMENTUM

Szverdlovszk, “Nyárfa II", 9716 sz.
M. Kammerernek

Big-Bag!
Ma meglátogatott Logovenko. A beszélgetés 12.15-től 14.05-ig tartott. Logovenko roppant meggyőző volt. A lényege: az egész nem olyan egyszerű, ahogy mi képzeljük. Például: azt állítják, hogy az emberiség egyenletes fejlődése a vége felé közeledik, közeledik a nagy (bioszociális és pszichoszociális) megrázkódtatások korszaka. A ljudenek fő feladata az emberiség vonatkozásában, hogy álljanak a vártán (úgymond, “őrzők, vigyázzatok"). Jelenleg a földön és a világűrben 432 ljuden tartózkodik és tevékenykedik. Felajánlották, hogy legyek a 433-dik, s e célból el kell látogatnom Harkovba a Csudabogarak Intézetébe holnapután, május 20-án 10.00-ra.
Az emberi faj ellensége azt súgja a fülembe, hogy csak egy ostoba fajankó lenne képes lemondani annak lehetőségéről, hogy mindentudó és a Világmindenség ura legyen. Ezt a sugalmazást minden különösebb erőfeszítés nélkül sikerül elfojtanom magamban, miután nem vagyok nagyravágyó alak, amint ezt Maga is jól tudja, s a kiválasztottakat semmiféle formában nem tudom elviselni. Nem titkolom, hogy legutolsó beszélgetésünk mélyebb nyomot hagyott a lelkemben, mint szerettem volna. Szerfölött kellemetlen szökevénynek érezni magadat. A választásban egy másodpercig sem- haboznék, azonban tökéletesen biztos vagyok benne: amint ljudenné változtatnak, bennem semmi (semmit) emberi nem marad. Ismerje el, a lelke mélyén ugyanezt gondolja. 
Nem utazom Harkovba. Ezekben a napokban mindent alaposan végiggondoltam. Nem utazom Harkovba. Először is, mert ez árulás lenne részemről Aszja iránt. Másodszor, mert szeretem és mélységesen tisztelem anyámat. Harmadszor, mert szeretem bajtársaimat és a múltamat. Ha ljudenné válnék, ez számomra a halállal lenne egyenlő. Mi több, sokkal rosszabb lenne a halálnál, mert azoknak, akik szeretnek, életben maradok, ám felismerhetetlenül undorító alakban. Gőgös, önelégült, magabiztos fickóként. Ráadásul még nyilván örök életűként is. 
Holnap követem Aszját, és elrepülök a Pandorára.
Isten Önnel. Sok sikert kívánok. 
Az Ön Glumovja
99. május 18. 

(A 21. dokumentum vége)

22. DOKUMENTUM

BESZÁMOLÓJELENTÉS	KONBIZ-2
No 086/99	Észak-Urál
Dátum: 99. november 14.
Szerző: S. Mtbevari felügyelő
Téma: 081 “A hullámok kioltják a szelet"
Tartalom: beszélgetés T. Glumovval

Utasításának megfelelően emlékezetből rekonstruálom ez év július közepe táján történt beszélgetésemet T. Glumov egykori felügyelővel. 17 óra körül, amikor dolgozószobámban tartózkodtam, megcsörrent a videotelefonom, és a képernyőn megjelent T. Glumov arca. Vidám volt, élénk, hangosan üdvözölt. Azóta, hogy utoljára láttam, kicsit meghízott. Ezután megközelítőleg az alábbi beszélgetés zajlott le közöttünk.
GLUMOV: Hová tűnt a főnök? Egész nap próbáltam kapcsolatba lépni vele, de semmi eredménye.
ÉN: A főnök kiküldetésben van, egyhamar nem jön vissza.
GLUMOV: Nagy kár. Égető szükségem lenne rá. Nagyon szeretnék beszélni vele.
ÉN: írj egy levelet. Utána küldik
GLUMOV (töprengve): Hosszú történet. (Erre a kifejezésére pontosan emlékszem.)
ÉN: Akkor mondd el, mit adjunk át neki. Vagy hogyan léphetne kapcsolatba veled. Megírom neki.
GLUMOV: Nem. Feltétlenül személyesen kell találkoznunk.
Más lényegest nem mondott. Pontosabban, nem emlékszem rá.
Szeretném hangsúlyozni, hogy abban az időben T. Glumovról csak annyit tudtam, hogy személyes okok miatt lépett ki, és a felesége után utazott a Pandorára.
Éppen ezért eszembe sem jutott, hogy megtegyem a legelemibb intézkedéseket, mégpedig: regisztráljam a beszélgetést; megállapítsam a kapcsolattartás csatornájának számát; értesítsem róla az Elnököt stb. Csak annyit tehetek hozzá: az a benyomásom maradt, hogy. T. Glumov egy természetes napfénnyel megvilágított helyiségben tartózkodott. Nyilván akkor a Földön volt, annak is keleti féltekéjén.
Sandro Mtbevari

(A 22. dokumentum vége)

23. DOKUMENTUM

KONBIZ-1
A “METAGOM" BIZOTTSÁG ELNÖKÉNEK, G. J. KOMOVNAK

Kapitányom!
Küldök neked két érdekes szöveget, melyek közvetlenül összefüggnek jelenlegi zaklatott idegállapotoddal.
1. szöveg (T. Glumov M. Kammerernek címzett levele):
Kedves Big-Bag!
Mindenben hibás vagyok. Ám készen állok rá, hogy megjavuljak. Holnapután, 2-án, pontosan 20.00-kor feltétlenül otthon leszek. Várlak. Finom falatokat garantálok, és ígérem, hogy mindent megmagyarázok. Bár, ha jól értem, erre egyelőre nincs különösebb szükség.
2. szöveg (A. Glumovának T. Glumov üzenetével együtt M. Kammererhez küldött levele):
Tisztelt Makszim!
A fiam megkért, hogy juttassam el Önnek ezt az üzenetet. Miért nem ő maga küldte el önnek? Miért nem hívta fel magát, hogy így beszélje meg a találkozót? Semmit nem értek az egészből. Az utóbbi időben különben is ritkán értem őt, még akkor sem értem, amikor a látszólag legegyszerűbb dolgokról van szó. Viszont tudom, hogy boldogtalan. Mint" ők mindnyájan. Amikor velem van, az unalom kínozza. Amikor ott van, az övéi között, utánam vágyik, különben nem térne vissza hozzám. Magától értetődik, hogy így képtelen élni, s választania kell a kettő közül. Én tudom, hogy mit fog választani. Az utóbbi időben egyre ritkábban tér vissza. Ismerem fegyvertársait, akik egyáltalán nem térnek már vissza. Többé semmi keresnivalójuk a Földön. 
Ami a meghívást illeti, természetesen örülök, ha találkozunk, arra azonban ne számítson, hogy ő is ott lesz. Éri nem számítok erre.
Az Ön A. Glumovája

M. Kammerer természetesen elment a találkozóra, amelyen T. Glumov természetesen nem jelent meg.
Kapitányom, ők elmennek. Elmennek a boldogtalanok, és boldogtalan embereket hagynak maguk után. Emberség. Ez komoly dolog. 
Mennyire nem hasonlít mindez azokra az apokaliptikus képekre, amelyeket négy éve egymásnak rajzoltunk! Emlékszel, ahogy az öreg Gorbovszkij ravaszul mosolyogva ezt krákogta: “A hullámok kioltják a szelet..." Mi mindnyájan megértőn bólogattunk, te viszont, emlékszem, mély értelmű arckifejezéssel a hülyeségig fokoztad ezt az idézetet. Hát valóban nem értettük meg akkor? Senki nem értette meg közülünk.
	A te Athoszod
	102. november 13.
(A 23. dokumentum vége)

És az utolsó dokumentum.

Makszim!
Nem tehetek semmit. Bocsánatkérőn hajlonganak előttem, teljes tiszteletükről és, együttérzésükről biztosítanak, ettől azonban semmi nem változik. Tojvóból már “történelmi tényt" csináltak.
Én értem, miért hallgat Tojvo, ez az egész nem érdekli, de hol lehet, milyen világokban jár?
Sejtem, miért hallgat Aszja, ó, szörnyű kimondani, de nyilván őt meggyőzték.
Miért hallgat azonban Ön? Hiszen szerette őt, tudom, és ő is szerette Önt!

M. Glumova
126. június 30.
Uszty-Narva

Maja Tojvovna, amint tapasztalja, többé nem hallgatok. Elmondtam mondandómat. Mindazt, amit tudtam, elmondtam.