NNCL777-3FAv1.0

NEMERE ISTVÁN

TERRA

FANTASZTIKUS REGÉNY

GONDOLAT • BUDAPEST, 1987

ISBN 963 281 797 4 5
Nemere István, 1987

       A hatalmas, átlátszó kupola alatt sorban kigyúltak a fények. Először a kicsi, fehéren ragyogó színpadot világították meg, majd egyre szaporodtak és sokasodtak a fényadó testek. A sárgás árnyalatok mellé zöld, piros, kékes reflektorok is csatlakoztak. A nézőtér kényelmes, puha üléssoraira foltokban hullott a más és más színű fény.
A kupola, mely a város mellett emelkedő hegy oldalában épült, egyetlen, gigantikus méretű fényforrássá vált. A felhőkig ontotta a világosságot, elhomályosítva maga körül mindent. Messziről csillogó ékszer volt az éjszaka tenyerén.
A Város már kiterjedt az egész bolygóra. A légkörben szétszóródott a fény; a közeli mesterséges égitesteken élők csak hirtelen kiteljesedő, világos foltot láttak a Városnak azon a pontján. A felhők majdnem szikráztak a kupola fölött.
A berendezések egymásra hangolódtak, az összműködés elérte felső fokát. A rejtett hangszórókból lassú, dallamos, érzéki zene kúszott elő, befonta a kupolatermet, kiáradt az előcsarnokokba, a parkolókba. A sötét égbolton feltűntek az első, hangtalanul lebegő aeroszok; a parkoló fölé érve kigyúltak keresőreflektoraik, majd az áttetsző gömbök lassan a talajra szálltak.
Színes fényreklámok vetültek a Város fölé. A távközlés minden csatornáján egyetlen hír áramlott. Ugyanaz a hír különféleképpen megfogalmazva jutott el az agyakba.

A Metastella–rendszer összes bolygóján tudomást szereztek róla. Emberek milliói tervezték, hogy hamarosan leülnek készülékeik elé. A hírcsatornákon szüntelenül rohant az információözön. Egy név, egy fogalom lopózott az agyakba, kellemes zsongást keltve a várakozókban.
A közeli szektorokban száguldó űrhajókon és a telepeseket új otthonok felé szállító hatalmas önellátó mesterséges holdakon is mindenki erre a közvetítésre készült. “Ritka alkalom!" – írták a felhőkre a vetítőgépek. “A mai vendég..." – villogott a képernyőkön. Százezrek várták a pillanatot. Akiknek sikerült jogot szerezniük a személyes találkozásra, már úton voltak a kupola felé. Föld alatti mágneses pályákon zajtalanul suhantak az alagútvonatok. A felszínen sétálva érkeztek a közelebb lakók. Az eget már akkor benépesítették az aeroszok; pásztázó reflektorok keresték az egyre fogyatkozó szabad parkolóhelyeket. A kupola körüli tér megtelt emberekkel. Illatfelhőkbe burkolt nők és férfiak igyekeztek a bejáratok felé. A rendezők elektronikus zenét kapcsoltak a hangszórókra. A kupola színei állandóan változtak, néhol egy–egy vörös, narancsszínű vagy mélyzöld reflektor lüktetett a zene ütemére.
Videoképernyők hirdették:
“Még harminc kisegység, és megkezdődik a Műsor!" “A kupolában; a kupolában, harminc KE múlva."
Mindenki erről beszélt.
“Ma: mese!"
“ A nagy utazók sorában... Első ízben a Metastellán... az egyik leghíresebb... Ma, most! Hamarosan!"
Színes lángbetűk írták az égre:

“MESE       MESE       MESE"

A képernyőkön már megjelent a kupolaterem belseje. Az érkező közönség lassan elfoglalta helyét, megteltek a széksorok. Az arcokon izgalom. Fojtott suttogás. Egy technikus izgatottan nedvesítette meg ajkát, tekintete a digitális óra gyorsan pergő számjegyeire tapadt.
A videotévé láthatatlan kommentátora már beszélt:
“Még tizenhét kisegység, és előttünk áll majd az elképzelhetetlen űrmélységek kutatója. A rettenthetetlen utazó, soha nem látott tájak ismerője..."
“A mese, minden műfajok királya. Mese már akkor létezett, amikor az ember éppen hogy megtanult beszélni. Lett később színház és irodalom, film és televízió, videó és pszichotechnika, szuperlézer–átvitel, kozmikus transzformáció, hiperközlés – ám a mese fennmaradt, és ma ez a műfajok csúcsa..."
“Még tizenegy kisegység..."
A kupola megtelt. Lassan elcsitult a zaj. A beépített, alig észrevehető kis kamerák már nem pásztázták a közönséget, a színpadra szegeződtek. Az egyszerű kis asztalkán néhány frissítő, egy pohár. Egy kényelmes fotel. A színpad mögött hatalmas képernyő, amely majd ne–gyedkupolányira nagyítja fel az előadó arcát.
A Metastella száztizenkétmillió kilométer sugarú körén belül számos bolygó Városában minden képernyőn a kupolát láthatták. A mese hívei sietve befejezték foglalatosságaikat. Elcsitultak a zajok. Elcsitultak az örök szelektől támadott kétszáz szintes házak, a talajba süllyesztett támaszpontok, a föld alatti mesterséges víztározók környéke. A távoli űrben rohanó kisbolygókra telepített megfigyelőállomások személyzete valóságos ünnepként üdvözölte a Metastella központi bolygójáról érkező közvetítést. Sok milliárd szempár meredt a képernyőkre...
“YARKOS! YARKOS! Y–A–R–K–O–S!"
“Négy kisegység múlva: Yarkos, a mindenség vándora!" “A Metastella vendége, a mese mestere: Yarkos!" “Még három KE... még két KE..."

Aztán még vakítóbban villantak fel a fények. A kupolában az emberek egy pillanatra elvakultan csukták be a szemüket.
És amikor kinyitották, a kis színpadon ott állt Yarkos.
– Ki ez a Yarkos? – kérdezte Oort.
A férfi százötven éves lehetett; ereje teljében vállalta el a Bizottság vezetését, és már jó ideje tevékenykedett annak elnökeként. A hatalom tudata magabiztossá tette. Tudta, hogy ő a Metastella egyik legbefolyásosabb embere, és tudta, hogy ezzel mások is tisztában vannak. Kövérkés termetén feszült a redőzött ruha. Alsó ajkát beharapta – rossz szokása volt már régóta. Vonásai határozottságot, erőt tükröztek.
– Valami mesélő. Egyike annak a pár ezer őrültnek, akik az űrben kódorognak, aztán mindenféle lehetetlen történettel szórakoztatják a naiv közönséget – felelte Alfen, a titkára. A fiatalember vékony volt és mozgékony, egyetlen percig sem tudott nyugton maradni, örökké kíváncsi volt, minden érdekelte. A Bizottság tagjai eszményi mindenesnek tartották, ezért is rendelték az elnök mellé.
– Veszélyes? – kérdezte Oort. A képernyőn jól látta a kupola belsejét. Hallotta a közönség felcsattanó tapsviharát.
– Nem hinném – rázta Alfen a fejét. – Úgy hallottam, legalább negyven nagyegység óta járja az űrt. Szabad bejárása van az összes naprendszerbe, és a neve egyetlen preventív listán sem szerepel.                         
Oort nem válaszolt. Lassan leült a képernyő elé. Az egész falat betöltő színes foltok lekicsinyítve a szemében villóztak.
A 226–os vendég megérintette a tudakozógép érzékelőjét. A jelzőfény azonnal kigyúlt a szenzoros ablakocska mellett.
– Parancsoljon – mondta az automata. A hangja nem
volt fémes, egyáltalán nem keltette mesterséges rezgés benyomását. A vendég mégis tudta, hogy géppel beszél. De nem volt más választása. Automata hotelban szállt meg.
– Melyik csatornán lesz Yarkos műsora? – kérdezte halkan, fegyelmezetten.
– Az összes csatornán. A közvetítés már elkezdődött.
– Köszönöm, vége.
A gép hallgatott. A vendég a jókora fali képernyőhöz ment, és működésbe hozta a szerkezetet. De mielőtt feltűnt volna a kép, még az ablakhoz lépett. Az átlátszó levegőben messziről idecsillantak a Város fényei.
– Egykor itt sem volt senki. Senki és semmi. Csak sziklák. Még levegő sem... Mindent ők csináltak maguknak. Iszonyú régen... – felsóhajtott.
Csak akkor fordult meg, amikor a hangszórókból berobbant Yarkos hangja.
Yarkos élete első harmadának végén járt, tehát még fiatalnak mondhatta magát. A hatvanéves arcra azonban rányomta bélyegét az űrben töltött idő. Barnásszőke haja és szemöldöke sűrű volt, mint ma már kévéseké. A bőre kevésbé volt sápadt, mint a Metastellán élő embereké, bár a fényszórók első vakító fehér sugárözönében ő is ugyanolyannak látszott, mint amazok. De aztán a fények változtak, sárgára mélyültek, és Yarkos arca is barnább lett.                                             
A közönség élénken reagált. A kupolateremben sokan önkéntelenül felszisszentek, mások hátradőltek, és mereven nézték a férfit. Sokan öregebbnek hitték; a központi memóriaegységekből lehívható, házi képernyőre vetített arcképét régebbinek vélték. Ám most ugyanaz az arc nézett velük farkasszemet, amelyik tizenöt vagy húsz megaegységgel ezelőtt bekerült a gépi emlékezetbe. “Nem is olyan öreg" – suttogták többen. A fiatal nők kritikusan szemlélték Yarkos képernyőre nagyított ráncait, pedig ezek a valóságban alig látszottak a szeme sarkában. A száz–százhúsz éves nők egy része megnedve–

sítette ajkát. Furcsa hőhullám öntötte el a testüket, tudatuk mélyén vonzódást éreztek. Yarkos biológiai ösztönöket ébresztett bennük.
A férfiak ugyanakkor halványan megérezték, hogy vetélytársuk támadt. Ősi nősténybirtokló tulajdonérzetük veszélyt szimatolt. Ők is Yarkost figyelték, összehúzott szemmel, érdeklődve, halvány aggodalommal.
Yarkos mellett egy fiatal lány állt. Mélyen kivágott ruhájában platinaszálak csillantak. Vakító hófehérre festett haja derekát verte. Aranycsatján miniatűr gyémántcsillag fénylett. A lány a kupolaterem egyik műsorvezetője volt; sok fáradságába került kiharcolni, hogy éppen ő kerüljön a ma esti Yarkos–műsorba.
A nő szinte gyerek volt még, húszéves lehetett. Ám formás idomai tudatában, büszkén felvetett fejjel nézett szembe a kamerákkal és a közönséggel. Az arca nem árult el túlságosan nagy intelligenciát. De volt már gyakorlata. Kivárta, míg elcsendesül a zaj, és rákezdte:
– Üdvözöllek benneteket ezen a szép estén. Caralla vagyok, én vezetem a mai műsort. Üdvözlet a jelenlévőknek és a bolygón élő nézőknek. Külön üdvözlöm a Metastella-övezet többi bolygóján élőket, és azokat is, akik e pillanatban oly messze vannak tőlünk, hogy ez a kép és hang csak jócskán megkésve jut el hozzájuk... Üdvözlet az űrhajósoknak, a távoli támaszpontokon dolgozó magányosoknak! Ma egy bátor emberrel találkozunk, íme a nagy utazó és mesélő, Yarkos!
A taps viharként csapott fel. Yarkos szembenézett az üléssorok ezernyi tekintetével, aztán behunyta a szemét.
(...Oldódik bennem ez a görcs. Most először fogok beszélni arról... Megértik–e? A görcsös félelem lassan eltűnik, igen, végül is nincs mitől tartanom. Legfeljebb nem fognak hinni nekem...)
– Mesélj nekünk, Yarkos!
A férfi kinyitotta a szemét. A fényszórók kihunytak, a nézőtér felett" sötét lett. Most már csak a színpadra áradt a fény, ám az is egyre csökkent. A fehér hajú lány sötétben maradt – Yarkos inkább csak érezte, mint látta, hogy lement a színpadról. Egyedül van hát, szemben a kamerákkal.
– Üdvözöllek benneteket, Metastella lakói. Hosszú vándorlás után érkeztem hozzátok. Tudom, megelőzött a hírem. Biztosan hallottátok, hogy tíz nagyegységgel ezelőtt én fedeztem fel az Adrián csillagködöt, és később elsőként tettem a lábamat a legfurcsább bolygóra, a Mariusra. Talán bekerült az emlékezetkristályokba az is, hogy megnyertem néhány galaktikus mesélőversenyt...
– Tudjuk! Tudjuk! – kiáltották többen. Az első sorban egy százéves nő hisztérikusan sikoltotta:
– Yarkos, Yarkos, nézz rám!
A kamerák rögtön felé fordultak. A szomszédai csitították a nőt. Yarkos meg sem rezdült. Az esze már másutt járt.
– Ma este a legkülönösebb kalandomat mesélem el nektek. Ha akarjátok, higgyétek mesének– Hiszen azért jöttetek ide, hogy “minden műfajok királyát", mesét halljatok. Ti ezt így nevezitek...
– Beszélj, Yarkos! – dörrent egyszerre tucatnyi torokból. – Mesélj!
A fényszórók már nem vakították. Mélyet lélegzett, és kimondta:
– A Terráról fogok beszélni nektek.
Oort nyugtalanul mozdult székén. Alfen azonnal megérezte a bajt, szinte telepatikus úton költözött bele a főnök aggodalma.
– Igen...
– Már megint ez a Terra ügy – morogta Oort. Érezte a gyomrában a nyomást. Ismeretlen eredetű feszültség

kerítette hatalmába. Mi történt? – tette fel magában a kérdést, de válasz sehonnan sem érkezett, nem is érkezhetett.                       
– Lehívjam az adatokat? – a titkár szolgálatkészen felállt. Keskeny, hegyes orrán megcsillant a képernyőről áradó fény.
– Igen. A másik készülékre – intett Oort a szoba sarka felé. Kinyújtotta a lábát, érezte, hogy az egyik combja kissé elzsibbadt. Százötven év nem csekélység, néha jelentkezik vajamilyen kór, a szervek elöregednek, “ki kell dobni, ami használhatatlan", szokta mondogatni az orvosa.
A nagy fali képernyőn most egészen közel került Yarkos arca. A mesélő folytatta:
– Tudom, mire gondoltok. Hogy erről már beszéltek nektek. A Terrát nem létezőnek hiszitek, hát aki róla szól, csak mesét mondhat... Ám én ma mégis a Terráról beszélek majd nektek, arról, amit láttam, amit felleltem.
“Milyen régies kifejezéseket használ" – futott át Oort agyán a röpke gondolat. “Felleltem?" Micsoda vénséges szó...
– Befutottak az adatok – jött Alfen, és a szenzorokhoz érintette az ujjait. A sarokban álló kis zöld képernyőn zöldes betűkkel bukkant elő a szöveg. Nem volt sok – a központi emlékezőegységek mindössze néhány mondatot tároltak erről a témáról:,
TERRA.
Valószínűleg mitikus bolygó vagy több bolygó együttese. A népszerű irodalomban más neveken is szerepel: Bólthus, Earth, Dorado," Zemlja, Marsias, Erde, Tierra stb. (lásd ott). Egyes (ál)tudományos elméletek egyetlen bolygóról származtatják a világűrben élő embereket. A leggyakrabban emlegetett ilyen pont a Terra, amelyet azonban mindeddig nem sikerült megtalálni, sőt létét bizonyítani sem. Az utolsó kutatóexpedíciót 9603–ban indították a Mairan galaxisból. Lásd még: kozmikus misztikum és uniplanetáris antropogenezis címszavak alatt.
– Mit tegyünk? – kérdezte Alfen.
Oort gondolkozott. “Terra... Terra? Ostobaság. Ebből aligha lehet baj. Egyelőre..." Hangosan szusszantott:
– Hagyjuk. Nézzük tovább.
– Hátha mond valami érdekeset – a titkár is megköny–nyebbült, és visszaült foteljébe. A képernyőn tovább pergett az élő közvetítés.
– Mindig vonzott a távolság. Mert a távolság: az ismeretlen. Gondoljátok el: valaha az emberek csak akkora távolságokat ismertek, ameddig a szemükkel láttak. Aztán vándorolni kezdtek, de persze nem mindnyájan. A többség mindig egy helyben maradt. így születtek az utazók meséi. A messziről jött ember sok furcsa, olykor hihetetlen dolgot mesélt a hegyeken, tengereken túli világokról. A gyerekek szívében felébredt a vágy, a vándorlási kedv...
Aztán következett a Kozmosz. Millió, százmillió kilométerre száguldottak az emberek, új világokat találtak, és sokfelé letelepedtek. A horizontok elképzelhetetlenül kitágultak.
...És én a horizontokat üldözöm. Én, Yarkos, kit neveznek űrutazónak és kutatónak, én, akit a Mutang galaxisban félholtan mentettek ki egy százötvenezer kilométeres metángázkitörésből, aki egyszer százhuszonnégy megaegységenát feküdtem hibernálva, mert elromlott az ébresztőberendezés, én, aki eljutottam a T–2401–es fekete lyuk mellé, amely jelenleg egyike az Univerzum általunk ismert legtávolabbi pontjainak – nos én, Yarkos, azt mondom nektek: ma este felejtsetek el mindent. Azt, hogy kik vagytok, mivel foglalkoztok, hol éltek. Ma este egy másik világba fogtok bepillantani. A vezetőtök leszek. Velem jöttök?
– Megyünk! Veled megyünk!
– Vezess minket, Yarkos! – kiabálták a nézők. Máris magával ragadta őket az utazó személyisége. Yarkos más volt, mint a többi mesemondó, akik nagy néha eljöttek

a Metastellára. Nem handabandázott, nem igyekezett ósdi mutatványokkal felhívni magára a figyelmet. Hűvös volt és tárgyilagos, de azért érezték, hogy a lelke mélyén szenvedélyek lobognak.
A bolygókon a készülékek előtt ülő nézőkre Yarkos nem hatott ennyire. Ők még nem érezték a férfiból áradó sugárzást. Ám abban már biztosak voltak, hogy ma este nem fognak unatkozni.
– Tudom, miért figyeltek rám. Mert unatkoztok. Mert unjátok már a videokristályokat, a tévét, az elektronika egykor elképzelhetetlen, ám mára egyszerűvé szürkült teljesítményeit. Mert unjátok egymást. A munkátokat. Az életet... Gondoljatok erre, és ne ítéljetek el engem. Hiszen csak azt mondom ki, ami bennetek van.
Az utamról is így fogok beszélni. Meglepődtök majd néhányszor, pedig amit mesélek, az mindig a valóság határán belül marad. Ahogy benneteket látlak, ugyanúgy beleláttam a Kozmoszba is.
Azt hiszitek, ismeritek már a világűrt? Tíznél több "galaktikában telepedtek meg az emberek, fénysebességgel mozgó hajókon járunk, naprendszerek százait kutattuk fel, sokat közülük lakhatóvá tettünk... De ismerjük–e az Univerzumot?
Az űrben száguldva nem mindig feküdtem hibernátorokban. Számtalan kis és nagy időegységet töltöttem éberen a képernyők előtt. Eleinte figyeltem a műszereket is – később már csak azokat, amelyek biztonságomat őrizték. Gondolkoztam. Figyeltem. Nem a már ismert rendszerek felé vettem utamat. Ami ismert, ezerszer bejárt, az engem nem érdekel. Világunk ismeretlen határvidékei izgattak. Akinek van ideje gondolkodni, azt elkápráztatja az a sokaság. Minden galaxisban százával ter–peszkednek a gömbhalmazok. Minden gömbhalmazban van legalább százezer csillag. A csillagok körül millió bolygó, aszteroida, üstökös, ködfolt, csillagfelhő... A számok értelmüket vesztik. A százezer, a millió, a milliárd szóvá törpül, nem jelenti igazán azt, ami. Még a tudós agyában is Csak egyetlen szó helyettesíti őket: sok. Az utazó nemcsak azért járja a kozmoszt, hogy részeit közelebbről tanulmányozhassa. Az életet keressük mindig, mindenütt. Akkor is, ha erről senkinek sem beszélünk. Egy idegen csillaghoz vagy bolygóhoz közeledve minden űrhajós azt reméli, megpillantja a Jelet. Tudatába hatol valamiképpen Amazok életjele... Mégis, tízezer megaegység óta járjuk a kozmoszt, és soha, sehol nem találtunk rá az Idegenekre. Talán nincsenek, nem is léteznek?
– A Terráról mesélj! – kiáltotta egy fiatal fiú. A terem csendje felbolydult. Fent hátul fiatalok egy csoportja ütemesen harsogta: “Ter–ra! Ter–ra! Ter–ra!"...
– Csend legyen! – tiltakoztak mások. Az idősebbek, a százötvenen felüliek.
– Talán nem is léteznek? – ismételte Yarkos. Halvány mosoly jelent meg az arcán. Hátradőlt a kényelmes székben, folytatta: Erre nem tudok felelni. Igazi idegenekkel még én sem találkoztam. De... másféle, hozzánk hasonló idegenekkel összehozott a sors.
A Terráról akartatok hallani. Minden ember lakta galaxis központi memóriaegységei azt állítják, hogy ilyen nevű bolygó nem létezik, hogy sohasem létezett. Tizenkét nagyegységnyi idővel ezelőtt a Kambrio naprendszerben egy tudós közvéleménykutatást rendezett. Ötvenezer embert kérdezett meg, hisznek–e a Terrában. A többség persze azt válaszolta: nem hisz, a Terra mítosz. De mégis elgondolkodtatóán nagy volt azoknak a száma, akik hitték, hogy egy ilyen nevű égitest létezett, vagy talán most is létezik. Tudjuk, hogy nincs benne a csillagatlaszokban. Világok százezreit ismerjük már, jól vagy kevésbé jól, de a Terra nincs köztük. Nem járt ott egyetlen űrhajós, egyetlen kutató sem.
Én viszont hiszek a régi mondákban. Ki olvasott közü–

letek a Mogens csillagról? Arról, amelyik minden ízében másképpen viselkedett, mint az általunk ismert Univerzum összes többi napja? Ez a nap már százharmincmilliárd éves volt, amikor felfedezték. Vagyis többszörösen öregebb, mint világmindenségünk egésze... Nem csoda, hogy a tudósok nem hittek, az első jelentéseknek. Sajnos egyszerű emberek: pályájukról letévedt teherűrhajósok fedezték fel a kozmosznak ezt a csodáját. Jelentésük annyira hihetetlen volt, hogy nem is rögzítették. Megaegységek teltek el, a Mogens nap holléte feledésbe merült, csak jóval később fedezte fel újra egy korabeli utazómesélő. Aztán neki sem hitték el... Tudjátok ti is: ez volt az első égitest, amiről kétségen kívül megállapították, hogy egy másik “világegyetemből" származik, és ki tudja, mikor, milyen körülmények között, milyen erők hatására vált meg saját világától és vándorolt el hozzánk... Nos, a Mogens nap esete legyen örök felkiáltójel, mindenkinek szóló figyelmeztetés. Éppen ez az eset késztetett arra, hogy a Terrával foglalkozzam. Bejártam a határvidéket, észveszejtő távolságokra jutottam el, mert tudtam: nem lehet, hogy a Terra csupán mendemonda legyen. Nem lehet, hogy egy bolygó emléke oly sokáig fennmaradjon – ha az a valóságban soha nem létezett. A misztikumnak is van határa. Tehát a Terrának léteznie kell vagy kellett – gondoltam. Létezik, ha nem semmisült meg azóta, hogy az emberek eljöttek onnan. Mert hisz tudjátok: sokan állították régebben, hogy az emberek egyetlen kicsi planétáról származnak. Hogy őseink mind ott éltek valaha a Terrán, amit ők persze nem így hívtak... A másik, amit szintén tudtok: könnyen meglehet, hogy az a kis világ már megsemmisült. Ha a Terra egy bolygó, és, mondjuk, életadó csillagának, központi napjának pusztulása miatt már élettelen anyaghalmaz csupán, akkor miért keressük? Ne kérdezzétek, miért fogtam mégis hozzá a kutatásokhoz. Talán ugyanaz az érzés hajtott, amely most benneteket itt tart. A Terráról akartok hallani, mert a titokzatos bolygó bennetek él – tehát létezik. Én is ezt vallom. Féltem persze, hogy már csak a nyomát lelem fel valahol az Űrben...
A 226–os vendég elhagyta az automata szállodát. Légitaxival száguldott az éjszakában. Az aerosz alatt a Metastella központi bolygóján egyik–fénycsoport a másikat érte. A Városnak nem volt vége vagy széle – de nem volt igazi központja sem. Utcák, terek, leszállópályák, toronyházak erdeje, növénytermesztő laboratóriumok, sportpályák, szabadidőtelepek sorakoztak gyárakkal váltakozva. Itt–ott kis parkok zöldelltek, a parti lámpasorokat mesterséges tavak vize tükrözte.
A 226–os tudta: most az egész bolygó Yarkost, a mesélőt nézi. Útközben egyetlen légitaxival sem találkozott. A földi utak is kihaltak voltak. E pillanatban mindenkit a Terra foglalkoztat.
A Terra... A 226–os egy pillanatig elgondolkozott, aztán újra a bolygóváros térképére nézett. Az elektronikus szerkezeten apró fénycsíkok jelezték az eddig megtett utat. A térkép egyik sarkában zölden világított a célpont. A gép agya ezt már tudomásul vette, és a masina nyílegyenesen repült. Néhány kis időegység múlva érezhetően ereszkedni kezdett. Géphang mondta:
– Kedves utas, a célhoz közeledünk. Utasítást kérek a leszállással kapcsolatban.
– A 3488–as pont előtti parkolóban szállj le. Utána várakozz, míg visszajövök.
– Megértettem.
A 226–os vendég megvárta, amíg a gép leszáll a félhomályos térségen. A közelben egy park csenevész fái álltak. A félig talajba süllyesztett épület komor betontömbje az égre rajzolódott. A távolban halvány fények csillogtak. Az aszfalton magányosan koppantak a közeledő léptei.
... Lehet, hogy a Terrát saját csillaga gyilkolta meg. Jól tudjuk, mi történhet, mi történik a napokkal. Elég, ha csak számokat mondok, a hőmérséklet primitív számokba öntött képeit. Tizenegymillió fok. Kilencvenhárom–millió fok. Háromszáztizenötmillió fok... És a csillaghalál után ott kering egy hulla, önmagába zuhant kollabált

iszonyú tömeg, egy csipetnyi anyaga tíz tonnát nyomna, de ez csak elmélet, hisz nincs, aki ujjai közé csippenthetné ezt az anyagot. Aki leszállna egy halott csillagon, maga is halottá válna, tócsává lapítaná a felszínen uralkodó hatalmas gravitáció... A fellobbanó tűzgömb elpusztítja az életet a bolygókon is. Ettől a sorstól féltettem a Terrát.
Eleinte rossz irányban keresgéltem. Tudtam, hogy a már alaposan átkutatott űrszektorokban nincs keresnivalóm, ám a kevéssé ismertekben sem volt sok esélyem. Ha a Terra létezik, élnek ott emberek most is; ha pedig élnek, már jó ideje nem lehetnének előttünk rejtve. Ezt az ellentmondást – információk híján – nem tudtam feloldani. Bejártam az elképzelhetetlen messzeségeket. Évtizedeket töltöttem hibernálva, csakhogy eljussak a kiszemelt ürtartomány egy távoli szegletébe. Láttam bolygókat, ahol még leszállni is csak a terminátoron, az örök nappali fényt és az örök éjszakai sötétséget elválasztó keskeny sávon lehetett, máskülönben az űrhajóst vagy a forróság, vagy a jeges hideg ölte volna meg. Ezek nem a Terra voltak... Bejártam számtalan statikus gravitációs szférát, de vonzottak nemegyszer a dinamikus szférák is. Megfordultam “szabad bolygókon" is, amelyeket tulajdonképpen nem így kellene nevezni. Ezek bolygók ugyan, ám nincsenek egyetlen csillag vonzásában sem, szabadon száguldanak valahol a kozmoszban. Nincs saját fényük, nincs is mit visszaverniök, hidegek, ridegek, élettelenek. Sötétek és majdnem “láthatatlanok". Ezeken az égitesteken aggódva kutattam. Erős fényű reflektorok, infra- és biokeresők pásztázták az évmilliárdokkal azelőtt gránittá fagyott hegyeket. A szakadékokat, a krátereket. Nem bukkanok–e váratlanul romokra? Egykori emberi lakhelyekre, járművekre, infrastruktúrára, tárgyakra? De ezek mind halott világok voltak, és én megkönnyebbülten álltam tovább.
Galaxisról galaxisra jártam. A kozmosz egyre több titkát tárta fel előttem. A hosszú utakon rengeteget tanultam róla. Sejtettem, hogy a Terra csak valamelyik naprendszerbén lehet. Egy–egy naprendszert a gravitáció tart össze. A naprendszereket, ugyanúgy a galaxisok gravitációja; a galaxisokat is egy elképzelhetetlenül hatalmas erő fogja össze, és ki tudja, hol a vége ennek a láncnak. Az általunk ismert és sejtett Világegyetemet hozzákapcsolja–e valamilyen erő egy általunk nem is sejtett, ám talán mégis létező másik világhoz, egy még nagyobb egységhez? Még nagyobb világegységek újabb teljes rendszereihez?
Láttam kettőscsillagokat, amelyek egyik tagja fekete lyuk volt már. Útja végéhez érkezett, tömege önmagába hullott, összetömörült, és társától is magához vonzotta annak anyagát. Láttam a spirál alakban belehulló világnyi anyagot, a fülhallgatókban és a műszerekben ott dübörgött az akusztikussá alakított röntgensugárzás... Hajóm néha alig tudott kimenekülni az iszonyú vonzásokból.
Több millió fokos plazma lobog az aktív csillagok belsejében. Atommagok és elektronok kötés nélkül, másféle törvényeknek engedelmeskedve kavarognak.
A fehér törpékben több milliárd atmoszféra nyomáson " préselődik az anyag. Az elfajult csillagoknak legyenek bár tőlünk oly idegen világok – mégis megvannak a saját fizikai törvényeik.
Tanultam ezeket a törvényeket. És ismertem azokat is, amelyeket az emberek az utóbbi évezredekben fedeztek fel és alkalmaztak. Tudtam, amit ők még nem tudtak: hogy ezeknek egy része csak bizonyos körülmények között teljesül, csak bizonyos feltételek között érvényes... Mégsem találtam a Terra nyomát.
A keresésben a képzeletem is segített. Hosszú utakon a nappal és az éjszaka egybefolyik, még az űrhajós saját magára erőszakolt időbeosztása is csődöt mond. Hisz tulajdonképpen sem éjszaka, sem nappal nem létezik, testünk biológiai ritmusa nehezen viseli el ezt az állapotot. Ám az agy dolgozik. A távolsági űrhajó utasa néha álomszerű állapotba süllyed, maga sem tudja már, hol a határ gondolatai és álmai között... Elképzeltem olyan bolygókat, ahol az ott élőknek csak minimális tüzelőanyag áll rendelkezésükre; kénytelenek hát szinte az összes energiát naprendszerük  központi csillagából  meríteni.

Azt az energiát viszont teljes egészében hasznosítaniuk kell, náluk mindent a napenergia hajt. De hogy ennek a sugárzásnak java része el ne szökjön a sötét semmibe, mesterséges burkolatot hoztak létre egész naprendszerük körül. így világuk: a központi csillag és egy–két legközelebbi bolygója energetikailag egyetlen rendszerré alakul át. Zárt rendszerré. Az ebben lévő összes energiát a bolygó értelmes lényei használják fel, a naprendszeren kívüli világ csak infravörös sugarakat észlelhet az irányukból, ahol egy száz– vagy százötvenmillió kilométeres sugarú körben zajlik egy számára teljesen ismeretlen élet...
Miután bejártam a Peremvidéket, furcsa ötletem támadt. Lehet, hogy a Terra most lakatlan. Valami okból elhagyták a lakói, én tehát hibát követtem el, ha a külső övezetekben, a lakott világok között kerestem... Lehet, hogy a Terra egy rég kihalt, talán naptalan bolygó valahol a belső övezetekben, egyike azoknak, amelyek mellett évente akár százszor is közömbösen rohanunk el hajóinkon? Amelyek már régóta csak holt sziklák a semmiben, amelyeken legfeljebb egy–egy automata kozmikus rádió–világítótorony" működik?
Hiába tanulmányoztam át a régi emlékkristályokat, sőt mikrofilmeket. Az előttem járt kutatók egyre–másra zátonyra futottak, minduntalan kiindulópontjukra jutottak vissza. Elhatároztam, hogy még mélyebbre nyúlok le az emlékezetek kútjába.
A 226–os vendég a hatalmas épület főbejáratához érkezett. Közeledtére felgyulladtak a fények. Sehol sem látott embert. Az őrök – ha egyáltalán vannak még ilyenek biztosan Yarkos meséjét hallgatják.
Az ajtó önműködően kinyílott. A fali hangszórókból egyetlen kérdés sem dörrent a késői látogatóra. A 226–os tudta: a Metastella központi emlékezettára félegységnyi szünet nélkül nyitva áll minden érdeklődő előtt. A nyilvános intézményekre vonatkozó törvények értelmében éjjel–nappal rendelkezésére kell állnia bárkinek.
Végigment a földszinti folyosókon. Egy információs tábla előtt néhány percig töprengett. Aztán a lifttel a hatodik mínuszszintre, vagyis mélyen a talaj alá épített emeletek egyikére vitette magát. Az olvasótermek üresen ásítottak; néhány lomha takarítógép mászott halk zúgással a kényelmes fotelok és vetítőkészülékek között. A szint folyosója végén újabb ajtó állta útját. Felirat fogadta:
“Továbbhaladás csak kutatói engedély betáplálása után!"
A 226–os apró mágneses igazolványlapot vett elő, a gép ellenőrző nyílásába helyezte. Ajkába harapott – ha a gép rájön a csalásra... De hogyan jöhetne rá? A gép nem nézi a tévéközvetítést. Nem tudhatja, hogy a bizalmasnak, sőt szigorúan titkosnak minősített anyagokba olyan személy akar betekinteni, aki Yarkos, a világutazó valaha régen kiadott kutatóigazolványát mutatja fel. Azét a Yarkosét, aki éppen most beszél a kamerák előtt...
A kupolaterem a képernyőkön most nem is látszott. Mindent kitöltött a mesélő arca. A Metastella és a Kal–ler–2 bolygó között haladó teherűrhajó navigátora kényelmesen hátradőlt, és egy pillanatra elgondolkozott: “Jó ennek a Yarkosnak. Oda mehet, ahová akar. Nem kell egész életében két bolygó között ingáznia, háta mögött holt ércek ezer tonnáival, nem eszi meg az unalom... És milyen szépen beszél. Felváltva használ régi és új szavakat, mégis minden gondolatát érteni lehet. Nem úgy, mint ezeket a mai üvöltőket, akik dalos versnek nevezett szörnyűségeket kiabálnak a mikrofonokba. A fiatalok kedvelik őket, de mit értenek belőlük? Egyáltalán, lehet–e azokból bármit is érteni? Yarkos, az igen. Yarkos meséje – más."
A navigátor csöppnyi irigységgel gondolt azokra, akik most a központi Város nagy kupolatermében lehetnek. Jó lehet testközelből érezni Yarkos jelenlétét, érezni a belőle áradó furcsa hatást.

Lunara, a hetvenöt éves régészprofesszornő apró, rideg otthonában ült a nagy fali képernyő előtt. Az asszony nem volt szép, bár arcán az első ráncok csak most jelentek meg. Vastag karján ásvány ékszerek csörrentek. Nagyot kortyolt az asztalra készített italból.
“Yarkos... neki könnyű. Bár lehet, hogy neki sem volt könnyű. Talán igazságtalan vagyok. Ha igaz, amit mondott, nem lehetett egyszerű a kutatás. És ha ez is csak mese? Belefáradtam már a Negyedik Évezred anyagaiba. Igazi ásatást is csak egyszer vezethettem. Ha létezik a Terra... Oda kellene eljutni. És többé el sem jönni onnan. Szervcserével, szövetek felújításával szembeszállni a halállal, dolgozni eszeveszett tempóban. Ha létezik a Terra, ha tényleg ott éltek valaha az emberek. Micsoda gyönyörűség lehet azoknak a koroknak a maradványait megkeresni, amikor az emberek még nem is mentek ki az űrbe. Bár ezt a kort elképzelni is nehéz."
Ezt a kort még ő, a régész sem tudta elképzelni, a többi mai ember pedig teljesen értetlenül állna a kérdéssel szemben. Az ő tudatukban az ember és a kozmosz oly szorosan összekapcsolódott, hogy el sem tudják képzelni: ez a két világ valaha egymással szemben állt.
Lunara asszony megborzongott. Az egyedüllétet még soha nem érezte ilyen fájónak, mint most, amikor Yarkos arcát nézte a képernyőn.
Mordell rászólt a gyerekre:
– Maradj csendben, és figyelj!
– Nem szeretem a mesét – vágta fel fejét a kisfiú dacosan. A padlón ült, és egy logikai játékgömböt forgatott ide–oda a szőnyegen.
Mordell tenyerébe temette borostás állat, úgy nézte Yarkost. A képernyő mellett az ablakon beragyogtak a távoli csillagok. De fényüket csaknem elnyomták a Város lámpái.
– Hagyd a gyereket – legyintett idegesen a felesége. Narria nem is nézett Mordellre, úgy kérdezte: – Hozzam a gyógyszeredet?
– Magam is kimehetek érte. De most semmi kedvem – morogta az öreg. Nem tudta levenni a tekintetét a képernyőről. Yarkos szavai egyenesen a tudata mélyére hatoltak. Úgy érezte, addig ismeretlen mélységek nyíltak meg előtte. A mesélő hangja elfeledtette vele gondjait, belerántotta egy olyan hangulatba, amilyet még sohasem érzett. Pedig nem volt már fiatal, százötvennégy múlott, sugárkezelésre járt, és hogy végére ért az aktív korszaknak, azt teste és környezete is jelezte. A mesélő hangja most kiragadta ebből a világból, belementette egy másikba, ahol csodálatosan jól érezte magát. Sem az ükunoka, sem felesége, sem a betegség nem számított most. Csak Yarkost látta.
Az örömtengerben előbb apró, bizonytalan fekete sziget bukkant fel. Az öreg Mordell a szemét hunyorította. Hol? Mikor is? Mert hogy egyszer biztosan...
– Láttam már valahol ezt az embert.
– Ugyan, hol láttad volna?– türelmetlenkedett Narria, ősz kontya haragosan rezdült.
– Hol, hol... hát az emlékezettárban. Hiszen ott dolgoztam mindvégig, nem? Megjegyeztem az érdekesebb arcokat. Ezt is ismerem – intett a képernyő felé. – Harminc megaegység után is emlékszem némelyikre. Ebben is biztos vagyok. Holtbiztos.
– Ott járt nálatok? A videoújság nem írta, hogy Yarkos volt már előzőleg a Metastellán.
– Valaha járhatott itt. Legfeljebb akkor még nem volt híres – ellenkezett az öreg. Narria hallgatott.
Mordell tovább figyelte Yarkost, és csak erősödött a meggyőződése: ő bizony látta már ezt az embert itt, ezen a bolygón, valószínűleg éppen a központi emlékezettárban, amelynek több mint hetven megaegységen át volt az alkalmazottja.
... Az egyetlen járható útnak az látszott, ha beleásom magamat a régi emlékekbe. Végigböngésztem a katalógusokat. Elolvastam száz és száz több ezer éves mikrofilmet. Figyelmesen áttanulmányoztam a Terra felkeresésé–

re egykor indított expedíciók jelentéseit. Lássam egyre több, de gyakorlatilag használhatatlan nyomra bukkantam. A Terrát illetően mindenki sötétben tapogatózott. Galaxisról galaxisra szálltam, és kerestem az anyagokat. Képzeljétek el – még néhány régimódi könyv is a kezembe akadt. Ti persze aligha tudjátok már, mik voltak a könyvek. Papírra fényképezett betűk sokasága, jókora információhalmaz. Az egész lapokból állt, azokat kellett forgatni. Ebből származott a “lapozgatni" szó. De ezektől sem lettem okosabb. Mígnem egy eléggé félreeső galaktika egyik nem túl jelentős naprendszerében rábukkantam egy kis vidéki emlékezettárra, amelynek anyaga számomra érdekesnek bizonyult. Megtudtam belőle annak a naprendszernek néhány adatát, amelyben állítólag a Terra is van. Vagy volt... Nem sok adat volt ez, ám – ha valósnak fogtam fel őket – jelentős mértékben csökkenthették a felesleges kutatások számát. Ezek révén már indulás előtt kiszelektálhattam azokat a galaxisokat, űrtájakat, naprendszereket, amelyekben a Terra biztosan nem található.
Oort megvakarta a fejét. Ez is régi rossz szokása volt. Alfen, a titkár már tudta, hogy erre a mozdulatra általában akkor kerül sor, ha a Bizottság elnöke valamilyen kérdésben tanácstalan. Ugrásra készen várta hát az esetleges utasításokat.
– Hmmm... – mormolta az idős férfi, és beszívta alsó ajkát.
– Igen? – kérdezte Alfen.
– Semmi, semmi... De mégis, jó lenne megtudni, hol tartózkodnak jelenleg a Bizottság tagjai – a személytelen mondat is parancs volt, ezt Alfen azonnal megérezte. Felállt, és átment a szomszéd helyiségbe. Oort a képernyőt nézte. A titkár hamarosan visszajött:
– Cross itt van a Városban. Fotti még az este elutazott a 34–es kisbolygóra, a bányabaleset kivizsgálására. Most egy űrhajón van. Imma asszony a Xerkes–3–ra ment még a múlt hét végén.
– Tehát velük csak távösszeköttetés lehetséges –mondta Oort, feleslegesen. Nem is a titkárnak, inkább önmagának. Alfen ezt is értette, várt. De mert Oort nem szólt többet, egyelőre visszaült székébe. Tovább figyelték a közvetítést.
(Valaha azt hittem, mesélőként bármit mondhatok majd az embereknek. De az élet közbelépett. A magam és a mások sorsa is a serpenyőbe került. Miért nem beszélhet az ember nyíltan? Még most, ebben a békés korban sem beszélhet? Örökké másokra kell gondolnia? A Terra súlyát vállamra vettem – ahogy egykor, nagyon régen mondták ezt. Nyomja tudatomat, bilinccsé vált, azóta nem tehetem azt, csak azt, amit tenni szeretnék. Nem vagyok már egyedül...)
...Útnak eredtem hát. Láttam bolygókat, amelyek egyetlen tenger voltak. Talpalatnyi szárazföld sem emelkedett ki a folyadék alól. Azt mondtam: folyadék, és nem véletlenül. Nem, vagy csak ritkán borította őket víz; a folyadék hol ammónia,– hol folyékony metán vagy nátrium volt. Ott sem szállhatott le soha senki. Gondolkoztatok már azon, milyen sok égitest van, ahol nem vethetjük meg a lábunkat? Én sem szálltam le ilyen helyeken. Akik a Terrát keresik, tudják: az nem lehet, nem lehetett ilyen. A Terra az élet bolygója, reméltem.
Útközben láttam holdakat; a csekély gravitáció miatt régen elszökött róluk a víz vagy az ammónia. Gázburkuk sem volt. Kiszáradt, légtelen, halott világokban jártam. Nemegyszer láttam a napjukhoz túl közel keringő bolygókat is. Az egyik oldaluk szinte tüzes volt, míg a másik oldalukon minden jégbe fagyott.
És megfordultam a Glau galaxisban is, ahol egymást érik a furcsábbnál furcsább naprendszerek. No meg a különösnél különösebb bolygók... Ezek a tájak ritkán kerülnek emberek szeme elé. A Glau vidékén – úgy tudom – négyezer megaegységgel előttem járt utoljára em–

ber, egyetlen expedíció, az is csak néhány nagyegységnyi ideig tartózkodott az egyik ottani naprendszerben. El–. mondhattam hát arrafelé repülve: amit látok, azt a mindenség kezdete óta még senki sem látta. Talán én vagyok az első ember, akinek a szemébe hatolnak ezek a fények. Évmilliárdok óta égnek–lobognak ott a napok, csillagtüzek éltek és pusztultak – ám soha senki nem látta őket. Esetleg más lények... Ha vannak. Vannak? – kérdem tőletek, ugye, nem találkoztatok velük?
Az ilyen utakon a hajósnak óhatatlanul eszébe jut: nincs magányosabb az embernél. Akkor is, ha százmilliárd társát hagyta valahol a hajtóművek mögött. Ott az idegen űrben csak magára marad.
 – Féltél, Yarkos? – a fehér hajú lány a színpadra penderült. Frissítőket hozott tálcán, körbemosolygott. A közönségre. A kamerákba. Minden mozdulatán látszott: ő is szerepelni akar. Nem hagyhatja ki az alkalmat. Yarkos már vagy félegységnyi idő óta beszél a maga kicsit fura, lassú módján. Töprengve keresi a legmegfelelőbb szavakat. .. Talán azért, mert eddig sokat volt egyedül. A Metastella lakói gyorsabban beszélnek. Néha gátlástalanul, olykor meggondolatlanul, sietve. Úgy lehet, az idegen férfi másféle beszéde éppen ezért volt rájuk ilyen hatással.
 Megigézve ültek, és a csend hihetetlennek tetszett. Ezrek és ezrek várták a folytatást, visszafojtott lélegzettel.
– Igen, féltem. Féltem, amikor az ellenőrző műszerek arról tudósítottak, hogy a hajtóművekben csökkent a tolóerő. Soha még ember nem volt úgy rászorulva a gépeire, mint én, a magányos űrhajós, olyan iszonyú távolságban minden más, embertől lakott világtól... Féltem, amikor pályakorrekció miatt oldalsó rakétákat kellett begyújtanom. Ha felmondják a szolgálatot... Féltem, amikor robotokat kellett kiküldenem a hajó külső burkolatára, hogy lecseréljék a kiégett kormányrakétákat. Féltem, amikor valamelyik naprendszerben fékezni kezdtem a hajót: az elveszített lendületet később visszanyerhetem–e? Minden újabb hosszú út előtt ismét belém nyilallt a félelem: ha a hibernátorba fekszem, kilépek–e belőle valaha? Ha nagyon ritkán is, de előfordul, hogy egy ilyen készülék is elromlik. Ha velem is ez történik, talán évezredekre vagy évmilliókra eltűnök a Mindenségben, örök időkig száguldók majd a semmiben, és ha valamikor ismét emberekkel találkozik a hajóm, ha bejönnek és felnyitják az elromlott hibernátort, csak holttestemet múmiámat találják meg. És ha mindez nem fenyeget, még mindig leselkednek a magányos hajósra más veszélyek is. A hosszú hibernatikus álomból ismét felébredő űrhajós egészen más emberré is lehet: régi emlékei megmaradnak ugyan, ám olykor komoly pszichikai változásokon megy át. Ha egyedül van, erről talán tudomást sem szerezhet. Nincs a hajóban egy embertárs–tükör, aki előtt kiderülne a változás. A magányos hajósból akár dühöngő őrült vagy csendes, fájdalmát magába fojtó elmebeteg is lehet... Hajója attól a perctől kezdve mindenképpen a pusztulásba rohan. A gépek csak addig segítenek, addig segíthetnek, amíg értelem irányítja őket. Ha az irányítás megszűnik, a legbonyolultabb számítógép is ellenséggé válhat, és azzá válik.
Gyakran elnéztem infravörös sugártartományú műszereimmel az intersztelláris gázfelhőkben születő csillagokat. Tudjátok, hogy az űr tele van infrában sugárzó extragalaxisokkal? Féltem olyankor is. Az ilyen, éppen születő világokban van valami félelmetes. Ott mindig úgy éreztem magamat, mint egy hívatlan idegen. A látványt a természet nem nekem rendezte, nem az embernek – vagy bármilyen más élőlénynek – tárta a tekintete elé. Leselkedő voltam egy–egy gigantikus természetes műhelyben.
Ugyanazt éreztem, ha egy–egy formálódó naprendszerre bukkantam. Láttam bolygók születését. Láttam, amint az összesűrűsödő anyaggömbök gravitációs ereje megnőtt, és mindent magukba szívtak. Űrből hullott törmelék bombázta felületüket, oly forrókká váltak, hogy anyaguk félig megolvadt. A nehézfémek a középpontba süllyedtek, némelyikben éppen akkor indult el egy új, vak élet: a magma forrongása.

Ti, akik talán egész életeteket itt töltöttétek, nehezen képzelhetitek el a világok sokrétűségét. Vándorlásaim közben láttam szén–dioxidban fuldokló forró bolygókat is. Ember még soha nem tette lábát a felszínükre, amely úgy buzog, akár az eleven láva. Egy ilyen égitesten még az ólom is megolvad, űrhajóm pedig leszállva egyszerűen belesüllyedne a forró anyagba, akár egy mocsárba.
Láttam ősfelhőbe burkolózó, éppen hogy megszületett fiatal bolygókat. Könnyű gázok, hélium, hidrogén lebegtek körülöttük. Tanúja lehettem hosszú folyamatok egy–egy rövid szakaszának. A hidrogén az oxigénnel vízgőzzé egyesült, miközben a rendszerek távoli középpontjában új csillagok lobogtak hatalmas tűzzel. Másutt a hidrogén nitrogénnel egyesült, és ammóniatenger öntött el mindent. Szén is csatlakozott hozzá, és metánfelhőkben úsztak á bolygók. Máshol ugyanezek a folyamatok a napoktól túl messze zajlottak le, ezért víz helyett jég: ammónia és metánjég kocsonyás keveréke alakult ki, elfedve az alig létrejött szárazföldeket.
Láttam olyan napot, amely éppen arra haladásom idején kezdett haldokolni. Elfogyasztotta héliumkészletét, szénné vált, és atmoszférája gyorsan növekedett. A hozzá legközelebb keringő bolygókon már előzőleg kipusztította az életet az iszonyú hőség – most a csillag fotoszférája elérte a közeli bolygók pályáját, és azokat az égitesteket is magába szippantotta.
Tudjátok, hogy vannak jégholdak és vízbolygók. Láttam örök élettelenségre ítélt bolygókat is; túl kicsik voltak ahhoz, hogy tömegvonzásuk megtartsa a felületen a gázokat. Nem volt légkörük, nem voltak a felszínükön nyílt vizek sem. Meteoroktól és ártalmas sugaraktól bombázva, feleslegességre kárhoztatva, születésüktől holtan keringenek az űrben. Hány milliárd ilyen kényszerű “mellékterméke" lehet a Természetnek?
...Tudom, türelmetlenek vagytok már. A Terráról akartok hallani. Igazatok van. De még hadd beszéljek erről. Azt kérdeztétek: féltem–e? És én azt válaszoltam: bizony féltem. Az ember a kozmoszt járva látja csak igazán: amit ő saját életének nevez, az a kétszáz röpke év
– egyszerűen semmit sem jelent és nem is jelenthet az Idő mérhetetlen skáláján. Ahogy egy régi bölcs mondta volt: “Az ember nevű porszem a szempillantásnál is rövidebb idő alatt áthullik az idő rostáján minden maga építette szerkezetével, sőt világaival együtt..." Talán éppen azért, mert egyedül jártam az űrt, gyakran olyan érzésem volt: betolakodók vagyunk mi itt. Bár lakói és titkainak sok ezer éve megfejtői, az emberek mégis oly kevéssé illenek bele ebbe a halottan is élő világba... És minél többet tudunk meg róla, annál kevésbé érezzük magunkat beleillőnek. Mi is abból az anyaghalmazból lettünk, testünkben csupa olyan anyag van, mint ami az Univerzumban is megtalálható... mégis, olykor hiányzik valami. Vagy valaki? Egy másik, hasonló vagy nem hasonló lény, akivel ha találkoznánk, talán önnön létünk is megerősítést nyerne tudatunkban.
A 226–os vendég már a legalsó szint végén járt. A hamis mágnesigazolvány elhárította az útból az akadályokat. A szint egyik melléktermében információs komputert talált. Bekapcsolta a készüléket, közben körülnézett. Mintha kamerák figyelnék. A bőre bizsergett. De sehol sem látott mozduló vagy mozdulatlan objektívet. Persze, az emlékezettárat fenntartó intézmény éppenséggel rejtett kamerákkal és egyéb berendezésekkel is dolgozhat. Könnyen előfordulhat, hogy a bizalmas anyagok iránt érdeklődőkről fotókat készítenek. Csak úgy, különösebb rosszindulat vagy ferde szándék nélkül, minden eshetőségre. Ajkába harapott, és néhányszor mélyet lélegzett.
“A tárgyi dokumentumok általában nem adhatók kézbe!" – lobbant a felirat a gép képernyőjén. Csend volt a nagy épületben.
“Különleges engedély birtokában vagyok. A TZ–0111328–as anyagra van szükségem. Az információ csak kézbevétel által meríthető" – játszotta le a klaviatúrán. A képernyő elsötétedett. Valahol a falakban impulzusok rohantak, a gép központi agya – ki tudja, hol, talán nem is ebben az épületben, talán nem is ebben a városrészben

– most mérlegeli a választ. Összeveti a tilalmak és engedélyek, a feljogosított személyek és kiadható anyagok listáit. Minden attól függ, vajon Yarkos régi engedélyét visszavonták–e. Ha időközben nem járt le automatikusan, akkor a központi agy nem törölte a nyilvántartásból. Talán egyszerűen megfeledkeztek erről, hiszen az akkor még eléggé ismeretlen világutazó annak idején gyorsan távozott a Metastelláról. Olyan gyorsan, hogy nem is adta le a mágneslapot az emlékezettár igazgatóságán. Azóta rengeteg időegység telt el, de talán...
A képernyőn új felirat jelent meg:
“A bejáratnál felmutatott engedély érvényes. A TZ–0111328–as anyagot fizikai valóságában a 12–es teremben kérje."
Fellélegzett. De az utolsó szó újabb aggodalommal töltötte el. Kérni az anyagot? Ott megint egy másik géppel kell szembenéznie. Vagy... egy emberrel?
(Az egyik elem leírásában, egy több ezer éves forrásra hivatkozó lábjegyzetben ezt a mondatot találtam: “elbomlik 4,5 milliárd terrai év alatt". Emiatt kezdtem keresgélni azokat a bolygókat, amelyek a mi egykori időszámításunknak megfelelően, körülbelül háromszázhatvanszor huszonnégy nagyegység alatt tesznek meg egy teljes fordulatot a rendszer központi csillaga körül. Ez is sokat segített. Azt hiszem, erre senki sem jött rá előttem. És ez is olyasmi, amit nem mondhatok el nekik. Senkinek sem.)
...Nézzétek a 238–as uránt. Egy grammjának a fele 4,5 milliárd megaegység alatt bomlik el. Minden kisegységben majd millió atom robban szét. Mi, emberek, ugyanilyen atomjai vagyunk a Világmindenségnek. Csillag fiaknak születtünk, csillag fiakként bolyongunk az elénk táruló világokban. Ezer szupernóva robbant fel, napok anyagával egyesültek e maradványok. A nap–csillagok szülték aztán a bolygókat, amelyek anyagából magunk
is vétettünk. Testünk minden porcikája a csillagközi térből való. Intersztelláris űrlényekként, nyughatatlanul kóborlunk a sötét űr semmivel sem jelzett útjain, rendeltetésünket keressük, ám nincs semmi biztosíték rá, hogy valaha megtaláljuk...
Ilyen gondolatok jártak a fejemben, amikor útnak indultam. Két galaktikát kellett még átkutatnom. Nem árulhatom el nektek, melyik volt az a kettő. Csak annyit mondhatok: az elsőben hiába kerestem a Terrát...
– A másodikban tehát megtalálta – Siderus professzor, az Akadémia kozmogóniai bizottságának elnöke idegesen felpattant, és a videotelefonhoz lépett. A jókora lakásban egyedül volt a magas, hajlott hátú, középkorú férfi. Felesége és felnőtt lányai a déli féltekére, egy tóvidéki üdülőhelyre utaztak. Siderus most nem is titkolt hevességgel hívta az Akadémiát. Megfeledkezett arról, hogy a közvetítés miatt még az ügyeletes titkárt sem találja a helyén. Elidőzött a gépnél, majdnem egy teljes percig. Egy újabb perc múlva a gép jelzett hívást, és a képernyőn Oort arca tűnt fel.
– Üdvözöllek – mondta a férfi, és a felvevőkamerán át igyekezett egyenesen Siderus szemébe nézni. Az akadémikus állta a tekintetét. Kicsit megtisztelve érezte magát, hogy a Bizottság elnöke személyesen, nem titkára által, és otthonában hívja. Ez eddig még nem fordult elő. A két férfi csak hivatalos formában érintkezett.
– Üdvözöllek – felelte Siderus.
– Gondolod, hogy tényleg megtalálta? – tért Oort a tárgyra azonnal. Kertelés nélkül. Biztos volt benne, hogy Siderus is nézi a közvetítést, és Yarkos utolsó mondata az akadémikus fejébe is szöget ütött.
– Nem hiszem – rázta fejét Siderus. – Az elmúlt pár ezer megaegység alatt sok expedíció kereste. Jól felszerelt expedíciók. Úgy véled, Yarkosnak egyedül sikerülhetett az, ami amazoknak sohasem?
– Az ügy tulajdonképpen nem a szakterületem – felelte

Oort –, de egyet tudok: ahová a macska nem fér be, oda még vidáman besétál az egér.
– Tehát, ha talált valamit...
– Lehet: szerencséje volt.
– És ha összevissza hazudozik? Hiszen ez egy meseműsor! – Siderus erősen megmarkolta széke karfáját.
Oort pillanatnyi habozás után válaszolt:
– Engem mint a Bizottság elnökét és a galaxis kormányának fejét, tulajdonképpen nem is a Terra érdekel igazán. Lehet, hogy létezik, lehet, hogy nem. Sokkal fontosabb az emberek reakciója. A Bizottságot azért állították a Metastella élére, hogy nyolcmilliárd embernek viselje gondját. Jelentések futottak be mindenhonnan. Nemcsak itt nálunk, de naprendszerünk összes bolygóján szinte kihalt az élet. A közterületek üresek, csak a létfontosságú energetikai központokban van ügyelet – mindenki a tévét nézi. Ehhez fogható még sohasem történt nálunk.   
– Engem nem a mese aggaszt, sem a népszerűsége. Ám ha kiderülne, hogy az a Terra vagy nevezzük akárhogyan. ..
– Az ősbolygó.
– Ha az ősbolygó valóban létezik, az emberek tudatában igen jelentős változások állhatnak be.
– Én is ettől tartok. Ezért tartozik az ügy mégis a Bizottságra.
– Mit szándékoztok tenni? Yarkos műsorát már nem lehet félbeszakítani.
– Attól függ, mit fog mesélni ezután.
– Ha csak mesél...
– Meglátjuk. – Oort hangja hivatalossá vált: – Azért hívtalak, hogy szükség esetén légy a szakértőnk. A Bizottságnak esetleg további információkra lesz szüksége. Üdv! – és a kép hirtelen eltűnt. Siderus még egy pillanatig nézte a homályosan szürkéllő üveglapot, aztán lassan visszament karosszékéhez. Yarkos arcára fügesztette tekintetét.
“...Mindennek a kezdetén volt az Anyag, és ez az Anyag máig fennmaradt" – emlékeztek az egykor tanult mondatra? A Világegyetem anyagából származunk, mondtam nektek az imént. Talán ez! hajt bennünket egyre előre és előbbre, új megismerések felé. Bejárhatjuk–e valaha is mindazt, ami a velünk egyező anyagból épült fel? Hiszen közben állandóan tágul a horizontunk. Azt hittük valamikor: be van zárva a világ az egyes hidrogén–és a kilencvenkettes uránatom közé. Azt hittük, ebből a kilencvenkét elemből áll össze az anyag összes lehetséges változata, legyen az ásvány vagy növény, állat, ember, élő, élettelen... Nagyot tévedtünk. A világ ennél bonyolultabb. A Terráról is azt hittük: nem létezik. Már majdnem mindenki beletörődött. Már el is hittétek az elméletet: az emberek egyszerre fejlődtek ki egy hatalmas naprendszer bolygóin, és csak Később, az űrhajózás felfedezése után találkoztak egymással a különféle bolygókon addig elszigetelten élő csoportok. Ezt látszott bizonyítani az a tény, hogy valaha az emberek a bőrszínüket tekintve sokkal jobban elkülönültek egymástól, mint ma, és állítólag több nyelven is beszéltek. Ugye még hallani is furcsa? Nem tudjátok, nem értitek, mit jelenthetett az: több nyelven. Hát volt több is? Bizony volt. És mégis a több bolygón való egyidejű keletkezés, a poliplanetáris genezis tana tulajdonképpen bizonyítékok nélküli elmélet. Egy a sok hipotézis közül, amiket a Terra felfedezése megcáfol...
Aki a Terrát keresi, azt is reméli: talál valamit, ami az Idegenek létére utal. A rádiócsillagászat sok száz megaegység óta szinte szüntelenül kutatja antennáival a kozmoszt. A legötletesebb erősítőberendezéseket gondolták ki, ráálltak a legkülönfélébb hullámhossztartományokra, irányított adásokkal bombázták az Univerzum egyes tájait, és... semmi. De amikor elindultam felkutatni a Terrát, bizony arra is gondoltam, hogy találkozhatok Velük. Nem ez a célom, de nemegyszer előfordult már, hogy a kutatók az űrben mást találtak, mint amit kerestek. Én is kieresztettem sok ezer rádióhívást. Néha valahol, hihetetlen távolságban haladó űrhajók válaszoltak,

vidám–komor emberek a fedélzetről, vagy hűvös–tárgyilagos komputerek, amelyeket egy cseppet sem hatott meg, hogy az ember lakta övezetektől oly távol ismerős elektromágneses jeleket fogtak fel az antennák.
Hiába söpörtük végig a világok millióit a 242 megahertzes frekvencián, mesterséges eredetű jeleket keresve. Sehonnan sem érkezett válasz. Pulzárok és kvazárok lüktettek, lüktetnek. Hány ezer rádiócsillagász és űrhajós tette fel az életét arra, hogy idegen, civilizációkat keressen? Mindnyájan úgy haltak meg, hogy nem értek el eredményt. Nem csoda, hogy ma már alig vannak, akik még “hisznek" az Idegenekben. Hovatovább az idegen, más civilizációk léte is a mesék, közé kerül, – megérjük még, hogy igazi tudós nem is foglalkozik majd ilyesmivel. Pedig úgy vágyunk erre a találkozásra. Az emberiség történetében első ízben fordulna elő, hogy az értelem, az értelmes élet, a gondolkodás, a világ tudati tükröződése már nem számítana csupán az emberek kiváltságának. Amit most elmesélek nektek, az felér egy találkozással az Idegenekkel. Nem, ne értsetek félre. Nem találkoztam velük. Nem Velük találkoztam, hanem... Szembesültem egy másféle értelemmel.
Ne haragudjatok rám, hogy nem közölhetem a pontos pályaadatokat. Különben is, mesélek, nem? Mondhatnék most kitalált számokat. Vagy elhinnétek, vagy sem...
(...néha vannak olyan pillanataim, amikor szívesen elmondanám nekik. Akik nem hiszik – maguk ellenőrizzék. De szerencsére még időben feleszmélek. Nem oszthatom szét, ami nemcsak az enyém. Minden titoknak van gazdája – azért titok. A fényszórók bántják a szememet, mégis látom őket. Már megszoktam, hogy minden tekintet rám szegeződik. Furcsa érzés. Mesét hallgatni jöttek ide, mégis az igazságot szeretnék, és éppen tőlem szeretnék hallani. Ha meghallják is, nem lesznek vele elégedettek. Az embereknek mindig több kell, mint amennyit megkaphatnak. Fényévek százezrein át ez űz bennünket, örökké nyugtalan magvait a Kozmosznak...) 
Két célpontom volt. Két “gyanús" tája a kozmosznak, ahol a Terrát sejtettem. Könnyen előfordulhatott, hogy egyik helyen sem lelem meg. Az első naprendszerben találtam ugyan egy planétát, amely sok tekintetben hasonlított a keresetthez. A központi csillag körüli keringési ideje szinte kisegységnyi pontossággal egyezett, még légköre is volt. A bolygók sorában a csillagtól számított sorszáma is ugyanaz volt. A közelébe érve elfogott az izgalom. A rádióhoz ültem, és a huszonegy centiméteres hidrogénhullámhosszon számtalan jelsorozatot sugároztam ki.
Nem érkezett válasz. Dokkoló pályára álltam, és biokeresőkkel pásztáztam végig a felületet. Voltak gázok, nyílt vizek, és eléggé magas hőmérséklet uralkodott a légkör alján. Tehát az emberre jellemző fehérjealapú élet lehetséges volt. Növekvő reménységgel közelítettem, bár a műszerek ugyanakkor az életnek semmi nyomát sem mutatták. A torkomban dobogott a szívem, amikor hajóm dübörögve leszállt az egyik földrészen... 
– Hívjuk össze a Bizottságot. – Oort ismét felállt. Valahol a teste mélyén ott lapult egy régtől ismert fájdalom. Úgy látszik, nem segítettek a regenerálások. Szervbeültetésre van szükség. Az orvosoknak – persze – megint igazuk volt. Ez is dühítő ebben a dologban. Ő Oort, a Bizottság elnöke, éppolyan gyenge szövethalmaz, mint mások? A Metastellán embermilliárdok élnek, és ő alapjában véve semmiben sem különbözik tőlük?
A férfi megint beharapta alsó ajkát. Megszorította a szék karfáját, ujjai belefehéredtek. Úgy látszik, el kell szánnia magát a műtétre. Bármennyire is ódzkodik tőle. A környezetének azt szokta mondogatni: az ügyvitel folyamatosságát félti, azért húzza–halasztja a műtétet. Hogy nem bízik az esetleges helyettesek szakértelmében. De az igazság ott rejtőzött az agya mélyén, önmaga elől nem titkolhatta el félelmét. Persze, a haláltól nem kell félnie. Manapság már nem halnak bele a betegek az operációba. “Rutinműtét" – legyintenek az orvosok. Fáj–

dalom sem fenyegeti, hisz elaltatják. Semmit sem fog érezni... Semmit? Akkor mitől retteg? A nagy bizonytalanságtól? Hogy hátha nem ébred fel a műtét után, megszűnik létezni, ellenére mindannak, amit a magabiztos orvosok hangoztatnak? Léteznie kell, érzi görcsösen, létezni akar.
Alfen az utóbbi félegységben már sejtette, hogy a dolgok idáig fejlődnek majd – így most nem csodálkozott különösebben. Ahányszor Yarkos kiejtette a “Terra" szót, érezte az elnökből áradó kellemetlen kisugárzást.
– Máris hívom őket. A tanácskozást mikor kezdjük?
– Előbb hívd fel a kupolaterem igazgatóját, terveznek–e szünetet az előadásban.
Alfennek ennyi is elég volt. Míg beprogramozta a hívógépet, amely aztán önműködően a képernyőre varázsolja majd az összes hívott felet, azon töprengett, miből akar majd kiindulni Oort. Nyomozást rendel el a Terra ügyében? Vagy... Yarkos ellen?
...Tulajdonképpen magam sem tudtam, mit keresek. Hisz rögtön láttam, hogy ez nem lehet a Terra. Üres, halott bolygó volt, annak ellenére, hogy élhettek volna ott éppenséggel emberek is. Vagy mások... A légkör összetételét alig néhány százalékkal kellett volna eltolni az oxigén javára, és letelepedhetett volna akár nyolc tízmilliárd ember is. Ám egyedül voltam. Akármerre vándoroltam kis légi járművemmel, sehol sem bukkantam magasabb rendű élet nyomára. Kezdetleges egysejtűek és primitív növények – ez minden, amit fellelhettem. Kihalt volt a bolygó. És ott megint elfogtak azok a gondolatok, amik néha talán titeket is megrohamoznak. Elő és mégis halott bolygón jártam, és az is megfordult a fejemben, hogy talán nem is halott az a világ. Hiszen létezhetnek értelmes lények( akiket mi nem látunk, nem hallunk, semmiféle érzékszervvel nem tapasztalunk.
Tudósaink ebben a pillanatban keserűenfelsőbbren–dűenelmosolyodnak: “És műszerekkel?" – kérdeznék, ha itt lennének. Csakugyan, a műszerek érzékszerveink és korlátozott lehetőségeink csaknem korlátlan meghosszabbítói. Ők a mankóink, nélkülük régen nem lennénk már. Ám én mégis el tudok képzelni olyan lényeket, amelyek semmiféle általunk látható vagy mérhető sugárzást nem bocsátanak ki magukból. “És tömegük sincs?" – kérdezik a tudósok gúnyos, de együgyűségemet talán megbocsátó mosollyal. “Nem tudom" – válaszolom én, a mesélő. Nekem szabad irracionális dolgokat is feltételeznem. Hát hallgassátok csak!
Mindig azt hittük, fellelhetünk olyan idegen világokat, ahol minden jobb, szebb, teljesebb, nagyobb méretű, fejlettebb, mint nálunk. Olykor azt is hittük, azok az idegenek nem csupán naprendszereket, de egész galaxisokat alakítottak át saját céljaiknak megfelelően, hiszen volt rá idejük, évmilliárdokkal korábban foghattak hozzá terveik megvalósításához, mint mi, emberek... De a dolog talán egészen másképpen áll. Mi túl nagy – fizikai méretekben a mieinkhez képest hatalmas! – jeleket, építményeket, civilizációs termékeket kerestünk, közben talán százszor is elmentünk már mellettük, mert az általunk élettelennek tartott, üres, nagy, hideg–sötét bolygókon élnek – és mégis, lehet, hogy fejlettebbek nálunk... És mi van, ha “ők"... voltak. Ha végigjárták–végigrohanták fejlődésük útját, ha civilizációjuk megteremtőivel és technikai termékeivel együtt – megsemmisült? Egyes világok már úgy eltűnhettek, ahogy az apró interplanetáris részecskéket a fény nyomása elsöpri a központi csillagok közeléből, egyre messzebb és messzebb...
És ha nem így van? Ha az Univerzumban él egy kozmikus társadalom, amelynek nemcsak tagjait, de létesítményeit sem láttuk soha? Sem űreszközeiket, sem telepeiket, sem mozgásukat és tevékenységüket nem fedezhettük fel, mert gondosan ügyelnek arra, hogy küldötteik és az emberek soha ne találkozhassanak. Ez talán tudatos, megfontolt céljuk. Az oka lehet történelmi, például saját kedvezőtlen tapasztalatuk a múltban egy másik – felőlünk nézve egy “harmadik" – civilizációval. Vagy éppen ellenkezőleg: lehetnek pszichikai okai is; tudatában vannak saját fejlettségüknek, és sejtik, hogy a találkozás a mi

számunkra lenne tragikus. Vagy megint fordítsunk egyet a dolgon: lehet, hogy soha nem találkoztak más lényekkel, csak a mi létezésünkről tudnak, mégis rettegnek tőlünk? Évezredek óta csak álcázzák magukat – vagy félelmükben már el is vándoroltak valahová messzire? Vagy egyfolytában vándorolnak? Esetleg alig valamivel járnak előttünk a technikában, ám lelkileg maguknál jóval primitívebbeknek hisznek–tudnak bennünket, és csak a tőlünk való rettegés hajtja egész civilizációjukat?
Folytathatnám, de inkább rátok bízom a további találgatást. Töprengjetek majd otthon. Én mindenesetre erre gondoltam azon a nevesincs  bolygón.
Bár nem értem célba, ellenkezőleg, néhány megaegységet elpazaroltam az életemből, valami furcsa megnyugvást éreztem–. Az a bolygó furcsa módon nem hogy nem kedvetlenített el, de inkább erőt adott. Bizakodtam. Vannak hát a senkitől sem háborgatott természetben olyan helyek, ahol az ember létezhetne. Az űrben – megtanultuk már – semmiből sincs csak egyetlen példány. És kettőnél, háromnál is jóval nagyobb, ezres, milliós, milliárdos mennyiségekről beszélhetünk. Vannak tehát ilyen bolygók, akkor pedig a Terra – legendának is lehet alapja.
Végignéztem ott egy napfölkeltét. A csillagfény gyorsan világította meg a légkört. Először a felső régiókat, aztán a talajt is. Csodálatos látvány volt. Élő lett az élettelen táj is, amint elöntötte a fény. Szinte kedvem lett volna ott maradni. Talán, ha nem lennék olyan nyugtalan természetű, ha nem' hajtanának folyton újabb és újabb vágyak...
Nekivágtam hát ismét az útnak. Régen indultam. Ti talán még nem is éltetek. Hiszen rengeteg fényévet kellett megtennem, hogy az önmagámnak kijelölt másik naprendszert megközelítsem. Biztosan a Metastella is egészen másképpen nézett ki akkor. Hibernáltam magamat, és míg hajóm az űrt szelte, évszázadok teltek el, ám én nem öregedtem. A Mindenség is változatlannak tűnt, amikor, felébredtem. De tudtam – ez csak látszat. Itt, ahol évmilliókig látszólag semmi sem történik, tulajdonképpen minden kis időegység alatt hatalmas változások zajlanak le, legfeljebb számunkra nem annyira szembetűnő módon. Az űrben terjeszkedő telepesek csoportjai, az új lakóhelyeket kereső kutatók tudják már, hogy el kell kerülni azokat a bolygókat, amelyek életadó csillaga hamarosan kihuny. “Hamarosan" – mondjuk, és ezen azt értjük: ahol az energiaszóró nap már csak néhány millió megaegységen át sugároz majd, ott eleve nem telepszünk le. Túlzott óvatosságból? Vagy túl optimisták vagyunk, amikor azt hisszük, hogy még évmilliók múlva is létezni fog az emberi faj?
Egy biztos: “szemeink" és “füleink" ott is figyelik az Űrt, ahol mi magunk még soha nem voltunk, sőt ahova talán százezer megaegység múlva sem jutunk el. Jártam eleget az ember lakta övezetek határain túl is, de majdnem minden naprendszerben ráakadtam valamilyen általunk gyártott kozmikus szondára, elektronikus űrfigyelő eszközre. És tudtam: az én hajóm elhaladása arrafelé sem marad észrevétlen. Azok a szerkezetek bemérték hajómat, tömegét, sebességét; kiszámították, honnan jött, és merre halad tovább – és ezeket az adatokat továbbították valahová. Valahol rögzítették, emlékkristályokban tárolják mindmáig. Bármikor visszakereshetők... Nagyon, nagyon nagy messzeségekbe távolodott már el az ember, büszkén felszegett fejjel magyarázzátok minduntalan az újabb nemzedékeknek, hogy lassan elfoglaljuk az általunk látható, ismert és bejárható mindenség tekintélyes hányadát. “Előre!" – kiáltjuk, de eszetekbe jutott–e már, hogy azt az előrét" honnan kell számítani? Más szóval: hol volt a kiindulási pont? Honnan indultunk? Mert ismeritek a törvényeket, tudjátok: minden hatás tulajdonképpen egyetlen pontból indul ki. Az emberiség kozmikus méretű vándorlása vajon hol kezdődött?
Tudósok tízezrei foglalkoztak ezzel – régen. Ma már senki. Mivel azok a tízezrek nem találtak elfogadható magyarázatot, a mai kozmogónia, az embertan, de még a csillagászat is letett annak kutatásáról, hogy “mi van a hátunk mögött". Ezért süllyedhetett feledésbe a Terra, sőt a keresése is.

– Alfen!
– Igen? – a titkár felpattant. Várta már ezt a hangot. Oort féloldalról nézett rá. Alfen látta a férfi erős vonallal rajzolt profilját.
– Mielőtt bejön az összes hívás, lépj kapcsolatba a Kozmikus Obszervatóriummal.  A  Béta–2 műholdon van...
– Tudom.
–...érdeklődj, van–e lehetőség arra, hogy egy űrhajó mozgásáról rögzített adatokat kétszáz megaegységre visszamenően rendelkezésünkre bocsássanak.
– Nehéz lesz, de megpróbálom – morogta a titkár, inkább csak önmagának. Miközben a videotelefonhoz sietett, arra gondolt: ez az egész ügy valahogy furcsa. Nagyon furcsa. Valami nincs rendben. Bármennyire is tisztelte Oortot, jó ideje éppen ma este érezte először: fal nőtt közöttük. A Bizottság elnökét talán elvakította a hatalom tudata? Hiába ő a legnagyobb ember most a Metastella galaxisban, az efféle dicsőség nagyon is múlandó. Bármikor leválthatják. Elég egy helytelen lépés... A titkár sóhajtott, és hívta a Kozmikus Obszervatóriumot.
A 226–os vendég most nem érezte magát vendégnek. Betörő volt inkább – egyszer hallott erről a régen kihalt “szakmáról". A betörők erőszakkal vagy csellel mások birtokát képező objektumokba hatoltak be, és onnan elvitték–ellopták azt, ami másoké volt. “A definíció pontosan illik rám – gondolta –, én is betörő vagyok. Más területén járok, és lopni akarok.
Aztán rögtön belé villant a másik gondolat: “Amit elvinnék, az tulajdonképpen nem is az övék. Nem a metastellaiaké."
Elnyomta a lelkiismeret hangjait. Előrement az újabb folyosón. A 12–es terem ajtaja zárva volt. Lenyomta a falon a fehér gombot. Felvillant az utasítás tudomásulvételét jelző kis lámpa, de az ajtószárnyak nem tolódtak szét. Elromlott? A szorongás most újra a torkába ugrott; az imént már közel érezte magát a célhoz, de a hirtelen útjába került akadály váratlanul érte.
Nyomogatta a gombot – már az is idegesítette, hogy nem a századok óta megszokott szenzoros, érintésre vagy majdnem–érintésre működő nyitószerkezettel áll szemben, hanem nagyon is régimódi ajtóba ütközik. Rossz előérzete támadt, mert a falon nem látott vésznyitót, vagy más műszereket. “Furcsán építkeztek akkoriban, ez az archívum is milyen ósdi külsejű... Ha az alsó szinteken olvasók, kutatók vannak, és véletlenül tűz üt ki, ilyen ajtókon át kell menekülniök?"
Lassan, kedveszegetten visszament a hosszú folyosón, megtalálta az információs komputer végkészülékét.
“A 97–es ajtó nem nyitható. Ellenőrizni!" – adott parancsot a gépnek. Megint eltelt egy kis idő. Az utasítást követően az agyban lejátszódó folyamatra gondolt. Ennek nyilván voltak mechanikus részei is. A központi agy különböző csatornákon juttatta el az ellenőrzési parancsot az épületgépészeti és energetikai központba. Valahol egyetlen pillanat alatt ellenőrizték a hatalmas tömb energiaszintjét, ugyanakkor az energiatovábbító kábelek és csövek rendszerének minden egyes szakaszát külön is letapogatta az erre a célra szolgáló kontrollgépezet. A totális ellenőrző program lefutása negyed kisegységet sem vett igénybe. Utána a központi agy is próbát tett a 97–es ajtó kinyitására. A tevékenysége itt kettéágazott: vagy kinyílik az ajtó és ezt jelzi – vagy az ajtó valami oknál fogva, például egy korábban betáplált tiltó parancs miatt, nem is nyitható. A 226–os ettől félt a legjobban.
Némileg meglepődött, mert egy harmadik változat következett be. A képernyőn a felirat arról tájékoztatta, hogy a 97–es ajtó műszaki hiba miatt nem működik, fáradjon az erre az esetre fenntartott 96–oshoz, az nyitva van.
Megkönnyebbült kissé, de bizalmatlansága nem múlott el. Szinte futva sietett végig ismét az épület alatt húzódó folyosón. Ügyet sem vetett más ajtókra, szeme csak a 96–os számot kereste. Agyában valahol figyelmeztetés dübörgött: már csak kevés idő maradt...
Kevés idő maradt.

...Másképpen is láthatnám a világot. Ha például 2100 és 2700 angström között, ibolyántúli sugarakban “látnám" mindazt, ami elém kerülve tudatomba vetül, információt hordoz. Akkor hogyan mondhatnám el nektek, mit tapasztaltam, és mi a különbség kettőnk látásmódja között? A nyelv ilyenkor nem elégséges, a legtökéletesebb sem. Elfogynak a szavak... És ha röntgensugarakat vagy rádióhullámokat látnék, a testek valós, fizikailag létező körvonalai helyett? Ha infravörösben “erezném" mindazt, ami körülöttem történik? Ha csak a hőt látnám? Ha csak hangokat hallanék? Hogyan értenénk meg egymást?
...Ne csodálkozzatok a kérdéseimen. Visszatérve onnan sok mindent másképpen látok, érzek. És néha tehetetlennek, erőtlennek hiszem magamat: hogyan mondjam el nektek – vagy bármelyik másik ember lakta galaktikán élő társaimnak –, hogy mit tapasztaltam? A Terra megváltoztatja a gondolkodásunkat. Az enyémet biztosan megváltoztatta. A Terra figyelmeztet és óv...
– Erről beszélj! – kiáltotta egy teljesen ősz hajú férfi. A hátsó sorokban fiatalok zajongtak. Valaki hosszan, fülsértőén fütyült. Lehet, hogy csak a közönséget akarta csendre inteni.
– Yarkos! Yarkos! – sikította néhány lány. Az ülések között gyerekek szaladtak előre. Markos rendezők elkapták őket. Többen felálltak a helyükről. A zaj már elnyomta a mesélő hangját. A fényszórók rózsaszínre, majd vörösre váltottak – az egész kupola ebben a fura fényben fürdött, a nyugodtabb nézők kelletlen fintorral néztek össze.
– Yarkos!... – a karzaton legalább kétszázan kezdtek rá, ütemesen ismételték: – Yar–kos beszélj! Yar–kos beszélj!
A fehér hajú lány, Caralla, kiszaladt a színpadra. Többször próbált szóhoz jutni, de hiába. A düh fojtogatta a torkát, majdnem sírva fakadt. Az arcán elmázolódó festékre gondolva lenyelte könnyeit.
Yarkos nem vesztette el nyugalmát. Lassan töltött a csillagnektárnak nevezett halványzöld folyadékból. A pohár aljáról felszaladtak a kicsiny buborékok, az ital fehéren–sárgásan habzott, gyöngyözött, majd ismét zöld lett. A reflektorok ismét fényt váltottak; hirtelen narancssárga lett minden. A férfi lassan felhajtotta az italt.
– Infrában vagy röntgenfényben láttad, mindegy! Mesélj!
– Tényleg ott jártál?
– Hol a határ, Yarkos? – a kérdés meglepő hangerővel szállt előre, a színpad felé. – Hol a határ?
A mesélő tudta, mire gondolnak. A határ a mese és a valóság között... Kesernyésen elmosolyodott. Kőkemény arca meglágyult. Két ránc mélyedt be az orra mellett. Szembenézett a tömeggel. Tudata mélyén talán nem feledkezett meg a tévékamerákról sem. Ha megfordulna, látná önmagát stadionnyi méretekben, a képernyővé alakított falon. De ezt is megszokta már. Várt.
A fehér hajú lány próbált szóhoz jutni. A közelgő szünetet emlegette, amikor majd “lecsillapodhatnak a kedélyek". De senki sem figyelt rá. A hangorkán szólt.
– Yarkos! Yarkos! – üvöltöttek a fiatalok.
– Szóval mégis járt a Terrán – a Metastellától negyvenkétmilló kilométerre száguldó teherűrhajó kapitánya elégedetten hátradőlt a képernyő előtt.
– Járt a fenét! – a navigátor,1 nagydarab, fekete bőrű nő, dühösen legyintett. – Mesél a fickó, nem látod?
– Én másképpen látom, mint te – a kapitány nem nézett társára.     Éppen eleget jártam az űrt, hogy ezt megértsem. Voltam az Övezet határán is. Yarkos biztosan elment azokba a távoli galaxisokba. Kiérzem a szavaiból.
– Kiérzed, kiérzed... – a nő egy kávét hozott az italautomatából, és visszaült a helyére. Csak akkor pillantott ismét a képernyőre. – Én nem hiszek neki.
– Az nem változhat a tényeken – bölcselkedett a kapitány.
– Megeteti az embereket, ezekkel a marhaságokkal.

Azok ott a kupola alatt mindent bevesznek. Pedig csak mesél nekik... – mormolta a navigátornő.
A kapitány nem válaszolt. Igaza tudatában némán, várakozással eltelve nézte a képernyőt.
Mordell már ügyet sem vetett az ükunokájára. Tudta, hogy Narriának sem szólhat a dologról. A feleségét nem túlságosan érdeklik az efféle dolgok. Talán nem is értené, miről van szó.
Mordellt addig soha nem tapasztalt vágy fogta el. Behunyta a szemét. A kozmoszban látta magát. Teste maga volt a száguldás. Nem érzett körös–körül műszereket, titánötvözet hajófalat, semmit. Ő maga volt az űrhajó. Hihetetlen gyorsan rohant a feketeségben, galaxisok maradtak el mellette, távoli napok alighogy feltűntek, máris a semmibe foszlottak mögötte. Valahol a lelke mélyén tudta, hogy ez lehetetlen, mégsem csodálkozott. Remekül érezte magát. Világok változtak körülötte, meleg szél simogatta a testét; erről legfeljebb csak olvasott mostanában; évek óta falak között élt.
Mérhetetlen vágyakozás fogta el. Ilyesmit még sohasem érzett. El, el innen! Kijutni az ember lakta övezetek határára, oda, ahol nincsenek a metastellaiakhoz hasonló, teljesen beépített bolygók, ahol végtelen síkságokra nézhetne. Ahol vad sziklahasadékok mögül igazi veszély leselkedik, ahol a fél bolygó méretű homokviharok nem elektronika vetítette műképek csupán... Három ember magas tajtékzó hullámoktól ostromolt szürkefehér sziklafalakról nézni egy idegen tengert, viharban együtt üvölteni a dörgő égbolttal...
El kéne menni oda, gondolta görcsösen; olyan volt ez, mint a jó álomból való ébredést megelőző pillanatok, nem akart még elszakadni attól a benne tomboló másik világtól, de érezte, hogy tudata lehúzza a jelenlét–mélységbe, ólomsúly a lábán... Nem, nem szabad így megvárni az elmúlást. Valahová el kell menni, valamit látni kell. Tapasztalni, átélni. Nem úgy, mint eddig. Ennyi elpazarolt év... Távoli, vad–kegyetlen, de igazi bolygókat látni, ahol még nyoma sincs az embernek. Narria is jöhet, ha akar. De ha nem – bizony elmegy az asszony nélkül is. Ebben biztos volt.
– Hallottátok! Azt mondta, járt a Terrán!
– Mese!
– Hiszen ő csak égy mesélő, nem értitek?
– Van, aki mindent komolyan vesz.
– Figyeljetek ide. Yarkos nem dobálózik a szavakkal. Nézzétek az arcát.
– Nézem, nézem. És mit látok? Egy űrcsavargót.
– Nem ő az első, aki mesél.
– És akit meghallgatunk.
– Ebből él, akárhogy is vesszük a dolgot.
– Az a fő, hogy az ember megőrizze a józanságát. Pontosan tudni kell, meddig terjed az igazság, és hol kezdődik a hazugság.
– És te tudod?
– Ne vitatkozzatok. Ér annyit az egész?
– Fiúk, én azt hiszem, mégis van benne valami.
– Eddig nem hitted.
– Eddig nem, de most igen. Csak a robotok nem változtatják a nézeteiket.
– Ezt szépen mondtad.
– Ismétlem: Yarkos csak mesél, emberek! Hányszor mondjam még?
– Ahányszor akarod. Bennem mégis megmozdított valamit.
– Vannak mozgó alkatrészeid?
– Ne gúnyolódj. Ahogy őt hallgatom, érzem, el kéne innen mennem.
– Érdekes... Nekem is ez jutott az eszembe.
– Az ajtó nincs bezárva.
– Tényleg nen értitek? A Metastella olyan, mint egy polip. Megfojtja az embert. Én fuldoklom.
– No, elég legyen, gyerekek. Túl messzire mentek.
– A józanság határait...
– Hagyd ezt az őrültséget.

– A mese – művészet. Igaz? Azért hallgatjuk, hogy gondolatokat ébresszen bennünk.
– Ahogy látom, bizony némelyikünkben ébresztett is. Méghozzá vad gondolatokat.
– Elfelejtettétek, miről kezdtünk beszélni. Azt mondtam, hogy Yarkos járt a Terrán.
– Ez aztán a mese, én mondom.
– És ha mégis igazat mondott?
...Figyeljetek jól. Csendet kérek... Az imént valaki azt kiáltotta: Yarkos, hol a határ? Belém vágott a kérdés. Talán tudjátok, hogy sok galaxisban megfordultam már mint mesélő. Nem tagadom: űrhajóm hajtóanyagát, a hosszú utakra az élelmet és egyéb felszerelést valahogyan meg kell szereznem. Van, aki munkával szerzi, van, aki más módon. Én mesélek. Amikor nem utazom, ez a foglalkozásom. Ezt most azért mondtam el nektek, hogy tudjátok: sokfelé meséltem már eddigi kalandjaimról. Érdekes módon majdnem mindenütt megkérdezték: Yarkos, hol a határ? De nem kizárólag a meséim és a valóság közti határra értették. Sokan, nagyon sokan vannak – köztetek is! –, akik gyakran elgondolkoznak az ehhez hasonló problémákon. Világunkban milliárd dolog létezik – hol van köztük a határ, és egyáltalán van–e?
És a világmindenségben? Hol az élet és a halál határa? Ezer nap hidrogénkészlete ég ki egyetlen kisegység alatt, ezer egykori nap perzseli szét vörös óriássá duzzadva a körülötte keringő bolygókat. Azokat a bolygókat, lények sokszor egyetlen világát, amelyek addig évmilliárdokon át az életet, vagy annak lehetőségét kapták tőle. A csillag most gyilkosukká lett.
Ne kérdezzétek, hol a határ. Mindenhol elkezdődhet az élet, és elpusztulhat minden élő. Szerves molekulák vándorolnak az űrben, magukban viszik az életet. Ennek nem lehet határt szabni. Nem lehet megakadályozni. Milliárd üstökös, milliárd meteor hordozza őket, szétszéledtek ezer irányba, haladnak ismeretlen, soha beléjük nem programozott cél felé. Még halott világok felé...
Ahol sokra számítunk, kevés van. Ahol keveset remélünk találni, mérhetetlen mennyiségekre bukkanunk. A hidrogénatomban mindössze egyetlen proton és egyetlen elektron rejtőzik. Mégis, ennyi elég. Bőven elég. Az Univerzumban a hidrogén az örök tüzelőanyag. Sok milliárd megaegység óta hajtja a világegyetem lánggal lobogó motorjait...
Az idő sem sokáig szabhat határokat. Valahol egy összetöpörödött csillag – hihetetlenül apró – eszeveszetten pörög, milliárd rádiójelet sugároz ki magából. így tett Tegnap. így tesz Ma. így fog tenni Holnap is. Nincs határ. A Tegnap végtelen kiterjedésű múltba nyúlik, melynek esztelenség lenne határt szabni – bár tudjuk, a neutroncsillagok is valami másból születnek, tehát csak az Anyag végtelen, formái végesek. A Holnapnak sem szabhatunk határt, a jövő is végtelen. És mit ér a Ma, ha az is különféle lehet? Ez a pillanat – igen, ez most, amikor mindnyájan rám figyeltek, itt és otthon is csak engem néztek – ez a pillanat sem egyetlen idő csupán. Tudjuk már, hogy vannak más téridők is. Az űr még mérhetetlenül sok meglepetést rejteget... Más időkben mások a fizikai állandók, másfélék a történések, a biológia a más egyidejűségekben hihetetlen gazdagságot produkál majd az élővilágban... X–féle lehet a tér is, a legkülönbözőbb változatai várnak még ránk. Várnak arra, hogy a magunk számára felfedezzük őket. Persze rosszul mondom: nem várnak ránk. Az értelemmel nem rendelkező anyaghalmazok semmire sem várnak, ők csak vannak. Mi megyünk el hozzájuk, időn–téren át, mi fedezzük fel sajátosságaikat – de nélkülünk is léteznének. És ezt ne felejtsétek el. Az űrben járónak ez a gondolat óhatatlanul megfordul a fejében. Tudjuk, de mégis ritkán gondolunk rá: a kozmosz létezett az ember nélkül is, létezni fog utána is. A legtöbb – mérhetetlenül sok – helyen ma is nélküle létezik. Néha az űr urainak hisszük magunkat, holott minden eredményünk ellenére nevetséges kis törpék vagyunk. Mindaz, amit eddig kitaláltunk és megvalósítottunk, alig vagy egyáltalán nem változtatott a kozmosz állapotán. Hiába foglaltunk el számos galaktikát, száz és

száz bolygót. Az általunk használt hajók, energiák, sugarak, frekvenciák, elektronikák, detektorok, a felépített óriásvárosok, csillagmérnöki tevékenységünk, mindaz, amit eddig kigondoltunk, megtudtunk, felfedeztünk, amivé lettünk – az tulajdonképpen nem volt semmi, hisz nem okozott semmilyen, a Kozmosz skáláján mérhető változást. Az ember nevű fehérje alapú élőlény jelenléte a világon mind ez idáig észrevétlen maradt...
A Kozmikus Obszervatórium tájékoztató számítógépei csütörtököt mondtak. A beléjük táplált kérdésekre egyetlen értékelhető választ sem tudtak adni.
Alfen az obszervatórium ügyeletesét hívta. Bár a vi–deoképernyőn feltűnő középkorú asszony ennek semmi jelét sem adta, a titkár mégis meg volt győződve róla, hogy ő is Yarkos meseestjét nézi a tévében. Az asszony végighallgatta Alfent, aztán elnéző mosollyal válaszolta:
– Lehetetlen, amit kértek. Kétszáz megaegységre visz–szamenően? Ráadásul a jellemző adatok nélkül? A mi gépi berendezéseinknek is számos korláta van. A megfigyelő és objektumazonosító szerkezetek gyakorlatilag éjjelnappal, bármilyen bolygóállásnál működnek, de az általuk megfigyelt övezet határa is véges, természetesen. Jelenleg háromszázötvennyolc megafényévre “látnak", de régebben jóval közelebb volt a határ. A megfigyeléseket persze feldolgozzák, és a jellemző adatokat emlékezettár rögzíti. De ahhoz, hogy visszakeressük egy űrhajónak ebben a körzetben valaha megtett útját, ismernünk kell vagy a repülés pontos idejét, vagy útirányát, vagy a hajó azonosítási kódjelét. Akkor a legbiztosabb a siker, ha mind a három adat ismert. Még két szükséges adattal is nehéz boldogulni, bár el lehet kezdeni a keresést. Az emlékezettárhoz csatlakozik egy különleges keresőgép, ez a betáplált csonka adathalmaz alapján kikeresi, amit kell. Ez persze időbe kerül. De ilyen esetben, mint most, amikor ti tulajdonképpen semmit sem tudtok a keresett objektumról, még azt sem, mikor repült el “valahol"... A dolog teljesen reménytelennek tűnik.
– Dühítő, hogy a számunkra annyira fontos adatok valahol ott vannak a gép emlékezetében, mégsem férhetünk hozzájuk! – Alfen keskenyre szorította az ajkát.
– Minden zárhoz kulcs kell – felelte a nő rendületlen nyugalommal. – Jelen esetben néhány nélkülözhetetlen adat a kulcs. Ha az emlékezettároló nem kap elegendő adatot, az információ mindörökre benne marad.
– Értem. – Alfen a homlokát ráncolta, és hogy valamit mondjon, hozzátette még: – A Bizottság tehát igyekezni fog elegendő adat bírtokába jutni.
– Kérlek. Mi mindig a Bizottság rendelkezésére állunk.
Alfen erre már nem figyelt. Kikapcsolta a videotelefont, és megfordult. Csak akkor vette észre, hogy Oort ott állt a közelben, de a felvevőkamera látószögén kívül. Nyilván hallott minden szót, mert elégedetlenül csóválta a fejét.
...Felderítősugarakkal pásztáztam magam előtt az űrt. Az én gépeim is létrehozták a huszonegy centiméteres rádióhullámokat, amiket a csillagközi gázok felhőiben terjeszkedő hidrogénatomok sugároznak ki magukból. Ez áthatol minden ionoszférán. Mindent láttam, és semmit sem láttam. Száguldottam egy távoli spirálkar felé, és bár a képernyőkön megjelentek a letapogatott világok – amit láttam, az tulajdonképpen csak az árnyképük volt. Fizikai valóság, semmi egyéb. Tudom, nem kevés az sem, sőt sokszor a legtöbb – ám a napokká, bolygókká, naprendszerekké, galaxisokká sűrűsödött anyag csak halott világokat jelentett az én műszereimen. Az űrben a magányos ember még magányosabb, mint bárhol másutt. Szeretne valami jelet kapni. Szeretne valakivel találkozni... Ezt éreztem én is útban a Terrát rejtő spirálkar felé. De van–e világunkban valaki – rajtunk kívül? Időnként történnek rejtélyes dolgok. Emlékeztek az Orientus hajó esetére? Azt üzente rádión a legénység, hogy kapcsolatba léptek valamiféle idegen lényekkel. De soha többé semmilyenjelet nem kaptunk tőlük, a hajót akárha egy fekete

lyuk nyelte volna el. Nem, kerültek elő többé. És a csak egyetlenegyszer tapasztalt Montserrat–effektus? A változó sebességű bolygó esete? E mögött is nem emberi eredetű mesterséges beavatkozást sejtettek, sejtenek. A Calters galaktikában tapasztalt antí–Hubble–effektust és a spirálkarok forgásának jelentős lassulását egyesek szintén idegen értelmes tevékenységnek tulajdonítják. Ám “amazok", ha léteznek egyáltalán, elrejtőznek előlünk. Ne csodálkozzatok, hogy annyiszor hozom szóba az “idegeneket". Vágyom rájuk. Vágyom megismerni őket. Mert hiszen kozmoszbeli létünknek kell legyen valami célja. Mi még nem ismerjük ezt a célt – de lehet, hogy ők már ismerik, és közölnék velünk. Talán tagjai vagyunk a Végtelen Családnak? Végtelen távolságokban más alapokon, más formákban, más időkben és terekben létrejött, kifejlődött, esetleg folyton változó űrlények hatalmas családjának?
...De megint eltértem a tárgytól. Repültem hát, és erősen reméltem, hogy rálelek a Terrára. Célom lett, és megszállottan hittem, hogy valahol léteznie kell. Mielőtt hibernáltam magamat – hisz nagyon hosszú út állt előttem –, eszembe jutott ismét: talán halott bolygót találok. Tízezer megaegység is eltelt, sőt több, mióta az ember civilizált lett. Egykor – még a kozmikus korszak kezdetén – létezett egy elmélet, ez azt hirdette: minden civilizáció csak tízezer “évig" létezhet, aztán a technika fejlődésével megsemmisíti önmagát. Vagy a fegyverkezés, vagy a környezetszennyezés végez a bolygóval... Ma már csak nevetünk ezen az ostobaságon. Nem is értjük, hogyan hirdethettek ilyesmit éppen azok az őseink, akik akkor hagyták el első ízben bolygójukat. Feltételezve persze, hogy csakugyan egyetlen bolygón fejlődött ki az emberiség...
Az elmélet a “tízezer éves civilizációról" hamis, hiszen ennek a korszaknak feltehetően már az első harmadában más égitesteken is letelepedtek–letelepednek az adott civilizációhoz tartozó egyedek. Ha pedig ismerik saját természeti korlátaikat, ismerik a kozmoszt, az űrhajózást, a civilizációk diffundálásáról szóló törvényt – akkor bizony egyre terjeszkednek, meghódítva minden lakatlan és némi átalakítással lakhatóvá tehető égitestet. Ily módon egyáltalán nem törvényszerű, sőt eleve kizárt dolog, hogy a civilizáció bármennyi idő elteltével megsemmisüljön, ráadásul “önkeze által". Sem az irtófegyverek, sem a környezetszennyezés nem érhet el olyan mértéket, hogy amiatt egyszerre pusztuljon el az összes egyed. Ezt csak egy kozmikus méretű és gyilkos hatású természeti katasztrófa idézhetné elő. De semmiképpen sem állíthatjuk, hogy bizonyos idő elteltével a civilizációk mintegy “maguktól" megsemmisülnek. Az emberek szétszóródtak–szétszóródnak a világűrben, ez a természetes fejlődés útja, és semmiféle lokális jellegű szerencsétlenség nem térítheti le útjáról az egész civilizációt. Ha egyes bolygókon elviselhetetlenné válnak a körülmények, hát egyszerűen továbbvándorol. “Használd és dobd el" – ugye ismerős a reklámjelszó? Planetáris méretekben is alkalmazható.
Azért sem válhat semmivé az emberiség, mert feltaláltuk a továbbélés más módjait is. A mesterséges testrészek révén az egyedek igen jelentős része jóval meghosszabbíthatja a biológiai létét, a mesterséges intelligencia előnyeiről pedig nem is kell beszélnem. Tehát az emberek élhetnek, és túlélhetnek már szinte minden katasztrófát... De él–e még a Terra?
Kínzott a nyugtalanság. Haboztam a hibernálás előtt. A közelben egy Aura galaxisbeli űrhajó haladt el; alig másfél fényévre tőlem metszette hajóm pályáját. Láttuk egymást a radarokon. Vagyis hát láttuk azt az élőként csillanó fénypontot, amit a hajók kölcsönösen a képernyőkre rajzoltak. Megkérdezték rádión, minden rendben van–e nálam, nincs–e szükségem valamire. Szép szokás. Én is megkérdeztem és megkérdezem, valahányszor űrhajóval találkozom. Hamarosan eltűntek a képernyőről, én pedig tovább töprengtem.
A széksorokban ismét kitört a zaj:
– Azt meséld, Yarkos, mi volt az utad végén!
– Megtaláltad a Terrát, vagy sem?

– Arról beszélj!
Az ajtónál összetorlódott egy kisebb tömeg, már nem jutott nekik hely. Lassan a kijárat felé húzódtak, a fényszórók vakító fehérre váltottak. Csak a színpadon ült egy halvány opálzöld fényfolt. Yarkos elfáradt, de hangja töretlenül csengett. Tudta, hogy sikerült feszültséget ébresztenie a hallgatókban; igyekezett elhalasztani a szünet kezdetét. Ugyanakkor tudta azt is, hogy a műsor második részének elején nehezebb dolga lesz; a szünetben a közönség vitázik majd, a szkeptikusok, az “ez csak me–se"–vélekedők – ha ideiglenesen is – felülkerekednek. Több “hitetlen" ül majd be a széksorokba a következő rész kezdetén. Ismét nagy erőfeszítésébe kerül majd, hogy ugyanabba a hangulatba ringassa őket.
.. .Mégis kísért a gondolat, hogy mi sem vagyunk örök–életűek, még ha folyton hosszabbítjuk is a biológiai létet. Mi, emberek... Elmúlik egyszer minden dicsőség, és ez igaz az űrben is. Ahogy a nagy hőcsillagból hideg törpe lesz, aztán mindössze néhány kilométer átmérőjű gömb, aztán fekete lyuk, és, és mégis tovább törpül... A végén a teljes anyaga elférne egy tű hegyén. És átalakulásának még mindig nincs vége, tömege változatlan, ám kiterjedése egyre kisebb lesz. Gondoljátok, hogy az ember – bármennyire is terjeszkedik az űrben ^ nem tűnik el egyszer nyomtalanul?
Látom szemetekben a csodálkozást. Mert az előbb egészen mást mondtam. Talán éppen ennek az ellenkezőjét. Ez a kettősség kezdettől fogva kísér bennünket. Nem szabadulhatunk tőle, míg meg nem leljük létezésünk célját. Ezt még. nem ismerjük, pedig már hányszor hittük: megleltük... Azt mondtam: még nem, és soha, senki nem tudja, mennyi remény van ebben a szóban. Gigaegységnyi tétova keresés, félresikerült életek milliói, elméletek és munkásságok tengere. Még nem vagyunk elég bölcsek, még azt sem tudjuk, mi a dolgunk ebben a furcsa, hol üres, hol rideg anyaggal megtöltött világban.
Még mindig ott tartunk, hogy csak egy bizonyosság 
van: a bizonytalanság. Nincsenek örök érvényű tételek – amit annak hiszünk, az is visszájára fordulhat a következő galaxis felfedezésekor. Fizikánk állandói csak az általunk ismertnek hitt, valójában nagyon is kevéssé ismert világon belül érvényesek. Itt és most. De nem tudjuk, mit hoz a jövő, mit fedezünk fel hamarosan és nem hamarosan. Ki tudja, mi születik a csillagködökből? Apró gyerekként már ismerjük a tételeket, soroljuk is: “Impulzust csak anyagi test adhat egy másik anyagi testnek." És: “Ami az Anyagon kívüli, az nem hozhatja azt mozgásba." Ezek a mondatok viszont – bármennyire is igazak – csak álfilozófiánk részei. Még abból a korból maradtak ránk, amikor minden erőnkkel a valóságot magyaráztuk, hogy legyen mibe kapaszkodnunk. Kétségbe ejtett bennünket a tudat, hogy apró csavarok lehetünk egy tőlünk függetlenül működő, iszonyú gépezetben – és semmi több. Egy gépezetben, amely tulajdonképpen tudomást sem vesz a létünkről. Sokáig tartott, amíg végképpen elhittük: igazuk volt a nagyon–nagyon régi gondolkodóknak, akiket a maguk korában materialistáknak is hívtak: a Természetben nincs célszerűség, a Természet mint egész semmilyen módon nem törekszik arra, hogy valamely lény (mondjuk, egy értelmes lény, mint például az ember) az egész folyamat csúcspontja, majd irányítója, sőt célja legyen.
Befeküdtem a hibernátorba: bár a félelem ismét elfogott, nem tehettem mást. A Teret még csak úgy győzhetjük le, hogy becsapjuk az Időt és a Biológiát. Halottnak tettetjük magunkat, így utazunk át az űrön, mit sem törődve azzal, hogy a valóságban mennyi idő telik el. Mennyi idő telik el mások számára... Az időparadoxon is segít bennünket az űrhajózásban, ezért hajlamosak vagyunk úgy vélni, hogy már az időt is uralmunk alá hajtottuk.
Elindultam hát utamra. Szívesen mesélnék nektek az álmaimról is – de hát tudjátok: a hibernált ember nem . álmodik. Tudata alszik, de álomtalanul. Kívül van ezen a világon. Kívül a kozmoszon, amelyben száguld.
...Sokáig repültem így. Réges–régi mesélők módjára

most mondhatnám: százezer nappal és százezer éjszaka múlott el, míg tartott az utam. De nem mondom, hisz sem éjszakák, sem nappalok nem voltak. Az idő maga is semmivé foszlott, bár fájón létezett. Önműködő berendezések vigyázták álmom, irányították hajómat, gépek vigyázták a biztonságot. Ennek ellenére, aki hibernáltatja magát, egy kicsit meghal. Hisz nem tudhatja, felébred–e még. Katasztrófa bármikor történhet.
...Ám egyszer magamhoz tértem. A gépek felébresztettek, mert közeledtem az út céljához.
A közönség visszafojtott lélegzettel ült a helyén. Az ajtóknál állók is hallgattak. A Csönd megtelepedett a kupolában; akár egy hatalmas, szürke tollú madár, szárnyai alá vette mindnyájukat. Érezték ezt a csendet, és érezték egymást is, övék volt a csend a gondolatokkal terhes várakozásban.
Ám Yarkos akkor egy másodpercre széttárta a kezét és felállt.
– Tartsunk egy kis szünetet. Elfáradtam...
A csalódás ezernyi sóhaja röppent fel. A nézők hátradőltek. Hangok töltötték be a levegőt:
– Még ne!
– Yarkos, ne most!
– Beszélj még!
De a fehér hajú lány már csak erre várt. Meglepően gyorsan ott termett a színpad szélén, mosolyát belecsillantotta a két legközelebbi kamerába:
– Yarkos elfáradt, mint hallottátok. Amúgy is terveztünk szüneteket... Harminc kisegység múlva találkozunk!
Még szólt volna a frissítőkkel teli automata büfékről, a kényelmes pihenőtermekről – de hangját elnyelte a zaj. A teremből nyomtalanul elröppent az előbbi csendnek még az emléke is. Az emberek felálltak. A legtöbben most érezték, hogy tagjaik elzsibbadtak. Egy idős férfit – szemmel láthatóan mesterséges ízületei voltak – idegenek támogattak a kijárat felé. Egy hangszóró az ügyeletes gyógyítót kereste. A fényszórókat kezelő személyzet gyorsan végigzongorázta a reflektorok színeit – a kupola szinte másodpercenként változtatta színét. A kijáratok felé haladók arca, ruhái zöld, sárga, narancs, kék árnyalatokat vertek vissza.
Yarkos már nem volt a színpadon. Széke üresen állt. Fölötte lassan kihunytak a fények.
– Mi van a hiányzó kapcsolással? – kérdezte OorL
Alfen nem felelt. A fali képernyőket figyelte. Cross jött be elsőnek, hiszen ő ott volt a Városban. A férfi állítólag kétszázhárom éves volt, és ez meg is látszott rajta. Most a képernyőn csak az arcát látták, azt a ráncoktól szabdalt, megviselt arcot. A kozmetikusok ugyan kétszer is “helyre tették" már a bőrét, de az utolsó műtét is régen volt, és a félig mesterséges biodermaréteget is megviselte az idő. Alfen ezenfelül tudta, hogy – bár az illetékesek ezt hivatalból titkolni igyekeztek, hiszen mégiscsak a legfelsőbb vezetőszerv egyik tagjáról volt szó – Cross tulajdonképpen már mozgásképtelenként élt egy erre a célra szolgáló berendezésben. A videotelefon képernyőkameráját is azért irányította úgy, hogy beszélgetőpartnerei csak az arcát láthassák. “Cross már jó ideje maliciózus, sőt rosszindulatú – jutott a titkár eszébe –, vajon ezt is a betegsége okozta?"
Fotti, a vékony, szikár férfi a 34–es bolygóról jelentkezett. A berendezések kitűnően működtek, így a helyből és a nagyon távolról közvetített képek között műszakilag semmi különbség sem volt. Fotti kozmomérnöki képesítéssel is rendelkezett, és a Metastellán hosszú ideje őt tartották az űrkérdések szakértőjének. Általában jól kijött Oorttal.
Imma asszony a Yerkes–3–on tartózkodott. Már elmúlott százhúsz éves; ereje teljében, energikusan vezette a Metastella galaxis szociális és kulturális ügyeit. Fekete haja rokonszenves arcot keretezett, kissé mandulavágású szeme élénken figyelte Oortot és Alfent. De egyelőre hallgatott.

A meghívott "szakértő, Siderus viszont közben elment valahová. Az Akadémia kereső automatái hangszórókon szólították feljelentkezzen videón. A kozmogóniai szekció vezetője ugyanis az Oorttal folytatott beszélgetése után bement az Akadémiára, bár aeroszában ülve útközben is figyelte a Yarkos – közvetítést. Eltelt egy perc is, mire a negyedik képernyő is kivilágosodott. Oort ekkor alig hallhatóan felhorkant, kiengedte tüdejéből a levegőt, és megszólalt:
– Együtt a Bizottság és szakértője, Siderus professzor. Készen állnak az ügy megtárgyalására?
Számára nyilvánvaló volt, hogy Yarkosról beszél. Fottinak és Immának sem lehettek kétségei ez iránt. Ám Cross már az első pillanatban akadállyá tornyosult előttük:
– Milyen ügyről beszélsz, Oort? – kérdezte metszően éles hangon. A csak közvetítés útján egybegyűlt “jelenlévők" azonnal megérezték Cross hangulatát, és már tudták: ez nem lesz könnyű ülés. Ahogy egyik sem olyan mostanában, amióta Cross nem tudja elfelejteni, hogy két megaegységgel ezelőtt nem őt választották a Bizottság élére.
“Fiatal taknyosnak tartja Oortot" – futott át Alfen agyán a gondolat. Ő sem állhatta Crosst. De minden idegszálában ott lapult a belé nevelt fegyelem. Még túl fiatal volt ahhoz, hogy bekerülhessen a Bizottságba. De túljutott az oda vezető út első akadályain: az elnök titkára lett, és ezért sokan irigyelték. Innen általában már bekerülnek az emberek a Bizottságba; igaz, előtte tíztizenöt megaegységre elküldik őket a “végekre", ki a külső bolygóövezetbe, különféle felelős állásokba, aztán a leendő jelölt fokozatosan visszatér a Metastella belső övezetébe, majd a központi bolygóra, és így – addigra lesz nyolcvan– vagy akár százéves is – végre egyszer feltűnik a neve a legszűkebb vezető testületbe ajánlottak között. Mint “tapasztalt, a Bizottság munkáját jó ideje belülről ismerő" férfiú szerepel majd... Alfen kizökkent álmodozásából, egy pillantást vetett a műszerekre. A közvetítővonalakat semmilyen külső hatás vagy belső 
műszaki hiba nem zavarta. A titkosítás is kifogástalan volt. A Bizottság tagjainak videotelefonjaira innen is rákapcsolhatták az elektronikus kódolókat, és gyakran éltek is ezzel a lehetőséggel. Az űrön át érkező kaotikus jelhalmazt a dekódoló alakította át. így a Bizottság szabadon és “nyíltan" folytathatta üléseit, a kívülállók hiába is próbálták volna lehallgatni a videotelefon–hullámhosszokat.
Alfen megőrizte nyugalmát. Végtére is ő kívülálló volt – még... Mire tényleg bekerül a Bizottságba, a mostani tagokra már kevesen fognak emlékezni. Igaz, automatikusan bekerülnek majd a Metastella aranykönyvébe (ami régen nem könyv már, hanem emlékkristály–sorozat), és a háromdimenziós fényképük mellett nevük, életrajzuk olvasható lesz a nagy, folyamatosan felújított, gyakorlatilag végtelen Metastella Kristálylexikonban  is...
– Hogyhogy miről? Hát Yarkosról! – vágta rá Oort.
– Az kicsoda? – kérdezte Cross. Sejtették, hogy tetteti magát. Lehetetlen, hogy ne tudna a meseestről, a széleskörűen beharangozott globális, sőt kozmoglobális közvetítésről.
– Az alapokmány értelmében a Bizottság tagjai kötelesek állandóan, a legkisebb szünet nélkül figyelemmel kísérni a Metastella társadalmi és tudományos eseményeit – kezdte Oort vészjósló arckifejezéssel. Szívesen folytatta volna így: “Ám úgy látszik, egyesek erről megfeledkeznek, tehát kétség merül fel aziránt, hogy továbbra is megőrizhetik–e tagságukat a Bizottságban..." De Cross közbevágott:
– Ja, arra a bohócra gondolsz?
Egyikük sem tudta, mit jelent a bohóc szó. Cross gyakran használt régies kifejezéseket. Alfen azzal gyanúsította, hogy némelyik szó nem is létezett soha, csupán Cross találta ki őket. Hisz olyan valószerűtlenül hangzottak. Mint most ez a bo... hogy is volt? Bohóc? Crossról mindent fel lehetett tételezni.
Bár a szó ismeretlen volt előttük, a megvető hangsúly nem hagyott kétséget. Imma asszony rögtön szót kért:

– Kedves kollégám, a szóban forgó Yarkos sok galaxisban ismert utazó és mesélőművész...
– Éppen ez az. Mesélőművész. A Bizottság mióta foglalkozik ilyen alakokkal? Nemrégen járt nálunk egy Aurus galaktikából ideszakadt hangász, aki különféle kristályszerkezeteket hozott rezgésbe, az így keltett hangokra valamilyen förtelmes, fülsértő művet komponált, amit nem átallott először is zenének, másodszor pedig szimfóniának nevezni! Ha emlékezetem nem csal, akkor a Bizottság nem ült össze megtárgyalni az ügyet. Nem tördeltük a kezünket a hangász előadása miatt. Akkor most mi fáj neked?
Cross tudta, hogy a rendkívüli ülés csak Oort ötlete lehet. Legalább száz megaegység óta ismerték és utálták egymást. Azonkívül Cross így akarta kivédeni, hogy az elnök szólamokkal terhes, de alapjában véve fölösleges bevezetővel is untassa őket.
És Oort engedett:
– Rendben, Cross. Tehát azonnal térjünk a tárgyra. Azt állítom, hogy ez a Yarkos nevű idegen nem hasonlítható az általad emlegetett hangművészhez; amaz ugyanis az előadásával számottevő változást nem okozhatott, és nem is okozott a Metastellán.
– Pszichikai változásra gondolsz? – kérdezte Fotti.
– Természetesen. Éppen ezért aggódom. Yarkos előadásának eddig elhangzott első része éppen elég nyugtalanságra ad okot.
– Bohóc – ismételte Cross eltökélten. Egy pillanatra kellemetlen csend támadt. Imma szólalt meg:
– Én... én nem félek tőle. Sokszor jártak már itt mesélők, emlékszem, fiatalabb koromban magam is rajongtam értük. Előfordult, hogy beverekedtem magamat a kupolaterembe, csak hogy a mese végén megszoríthassam az előadó kezét...
– Én is így voltam – bólintott Fotti. – A szám is tátva maradt, amikor az egyik arról beszélt, hogy a Barde–naprendszer három bolygója, a Bermud–1, –2 és –3 között van egy háromszög alakú terület, amelyben a tér hatdimenzióssá válik. Ez a hírhedt “Bermudaháromszög", ahol az arra tartó űrhajók nagy része nyomtalanul eltűnik...
– Ostobaság – vágott közbe Cross. – Ez a Yarkos sem különb. Ő is csak mesél, és amit mond, annak minimális lehet a társadalmi percepciója és még minimálisabb az akceptációja.
– Ez tévedés! – Oort most már nem türtőztette magát, Cross régebben rendszeresen akadályozta Oort előmenetelét, és az^elnök sejtette: most is áskálódik a háta mögött. “Mégis én vagyok a Metastella elnöke, és nem ő!" – gondolta elégedetten. Gyűlt benne a harag, nem látta okát, hogy fékezze a nyelvét, hiszen kívülálló úgysem hallhatta szavaikat: – Yarkos bizonyítottan űrjáró. Ez a legnagyobb különbség közte és a többi mesélő között. Amazok valóban ritkán vagy sohasem kutatták a kozmoszt. Yarkos ellenben megaegységek óta szinte kizárólag az űrben él, ráadásul főleg a széleken barangolt, az Ember lakta Övezetek határain túl is...
– Ez persze még nem bizonyít semmit – szúrta közbe Imma asszony gyorsan.
– Mit kellene bizonyítania? – Cross ismét adta az értetlent.   –
– Azt, hogy igazat mond.
Oort rövid mondata után váratlan csend támadt. Most már Cross sem tehetett úgy, mint aki nem sejti, miről van szó. De hamar feltalálta magát:
– Törvényeink szerint igazmondás miatt senki sem szenvedhet hátrányt.
Oort nagyot nyelt. Körülpillantott, de csak Alfent látta. A többiek – műszerek vetítette ezernyi színes fény–pont voltak csupán.
– Egyelőre arról van szó... – kezdte lassabban, óvatosabban, nehogy ismét Cross csapdájába essen –, hogy Yarkos a Terráról szándékozik beszélni.
– Ez bűn?
– Nem, nem bűn. De a hallgatóság eddigi reakciója arra mutat, hogy a téma sokakat érdekel, sőt talán érint.
– Akkor Yarkos jól választotta meg a témát.

Cross mondata újabb tűszúrás volt. Oort türtőztette magát, lenyelt egy kifakadást. Fotti sietett a segítségére:
– Attól tartunk, hogy ez az előadás szükségtelenül felkorbácsolja a kedélyeket. Ma is sokan hisznek még a Terrában, annak ellenére, hogy húsz megaegységgel ezelőtt az Intergalaktikus Tanács kijelentette: nincs bizonyíték a bolygó létezésére, minden vele kapcsolatos elmélet csak spekuláció...
– Az Intergalaktikus Tanács ugyanígy vélekedett a stelláris GOR–mezonok létezéséről. Aztán kiderült, hogy mégis vannak. Nem is olyan régen ugyanazok a méltóságos urak és hölgyek kijelentették: a Borsakov–féle állandó hipernyomáson, hipersűrűségben sem változik, és íme, tavaly felfedezték, hogy a Minor törpecsillagon lejátszódó fizikai folyamatok ennek az ellenkezőjét bizonyítják... – Cross egymás után szórta az adatokat, és nem is titkolta: elégedett, hogy ezt is tudja, hogy ezzel is befűthet Oortnak. Az elnök a negyedik képernyőre nézett. Siderus elértette a pillantást, és közbeszólt:
– Az elnök engem kért fel tudományos szakértőnek. Engedjétek meg, hogy a problémát szakmai oldalról megvilágítsam. A Terra nem létezik, ezt állítja minden tudós. Vannak köztük, akik még messzebb mennek: a Terra szerintük nem más, mint az emberiség ősi, mágikus hitének élő maradványa, áljelenség, sőt azok, akik emlegetik, pszichikai deviációban szenvednek. Egyes felelőtlen elemek, például nagyot mondó világűrutazók és efféle mesélők gyakran választják témájuknak a Terrát. Hiszen jól tudják, hogy így nagyszámú hallgatóban ébreszthetnek könnyen elérhető hatást...
Az utolsó mondatra Cross már nem ügyelt; szembenézett a kamerával, és belevágott:
– Akkor tehát világos a helyzet, nem? A Terra nem létezik, Yarkos fantáziái, a hallgatók ezért hálásak, és kész. Maris túlbeszéltük a témát. Mi a második napirendi pont?
Alfen elfordult, nem akarta, hogy az elnök észrevegye elismerő mosolyát. Ez a Cross maga az ördög, ahogy régebben mondották volna. Újabb pontot nyert Oort ellen.
Az elnök az ajkát rágta, ami nála a legmagasabb fokú idegesség jele volt:
– Nincs más napirendi pont, csak ez. A Yarkos–ügy... Látom, Cross, úgy teszel, mintha nem tudnád, miről van szó. Két feladat áll előttünk: megállapítani, mennyit tud Yarkos valójában a Terráról, és megakadályozni, hogy amit tud, a Metastella lakói között elterjessze.
– Miért?
Ezt nem Cross kérdezte – Imma asszony kerekre tágult szeme szinte betöltötte a képernyőt. Megismételte a kérdést:
– Miért kellene ezt megakadályoznunk? Törvényeink nem tiltják, hogy mindenki abban higgyen, amiben akar. Végül is, nem felforgató eszmékről van szó... És különben is, jókora ellentmondást látok itt. Oort, az előbb megállapítottad, hogy a Terra nem létezik. Most viszont szeretnéd tudni, mennyit tud Yarkos a Terráról? Én meg azt kérdezem: hát mennyit tudhat egy nem létező bolygóról?
Oort látta: egy másik bizottsági tag is ellene fordul. Ez azért is kedvezőtlen fordulat volt, mert Imma asszony nem személyes ellentét miatt tette. Az asszonyban komoly kétkedés ébredt; és Oort ettől jobban tartott, mint Cross csípős nyelvétől.
A folyosó végén befordult. A 96–os ajtót hamar megtalálta. Órájára pillantott. Túl sok időt vesztegetett el eddig, ajánlatos lenne sietnie. De a legnagyobb figyelmet éppen az követeli majd, amire most kerül sor. Ott már nem lehet kapkodni, túl nagy a tét.
A 96–os semmiben sem különbözött a többi ajtótól. Amikor a fehér gombra csúsztatta ujját, eszébe jutott: azért abban is lehet valami jó, hogy a 97–es ajtó nem nyílt ki. A műszaki hibát nyilván az okozta, hogy azt az ajtót rendkívül ritkán használták. Talán megaegységek is elteltek, míg erre tévedt valamelyik kutató. Az a tény, hogy a központi komputer nem is tudott a műszaki hibáról, éppen azt bizonyítja, hogy mostanában senki sem jelentette.                                                                         

Ugyanakkor belé vágott a félelem, ismét. Ha így volt a 97–esnél, ugyanaz történhetett a 96–ossal is... A lélegzete is elakadt, meredten figyelte az ajtó halott műanyag falát. Fellélegzett, amikor az ajtó elmozdult a helyéből, és lassan becsúszott a falba.
Odabenn egy eléggé hagyományosan berendezett terem várta. Az ajtónyitásra önműködően kigyulladtak a fények. Néhány olvasóasztalka, egy mikrofilmolvasó és – vetítő, kényelmes fotelok, sőt régimódi négylábú székek is álltak odabenn.
Kalandos videofilmek jutottak eszébe: ha váratlanul és nesztelenül bezárulna mögötte az ajtó, és elromlana... soha nem jutna ki innen.
A bezártság érzése csak most rohanta meg. Kapkodva, gyorsan fogott egy széket, és az ajtónyílásba állította. így nem csukódhat be. “Akkora rés mindig marad, hogy kijussak, hiszen karcsú vagyok!" – gondolta. Az egyik filmolvasó halottszürke képernyője visszatükrözte alakját. A vállára omló világosbarna hajkoronát, a hosszú lábakat. Aztán elkapta tekintetét, kutatva körülnézett.
Yarkos a rendelkezésére bocsátott szobában pihent. A fotel mély volt és kényelmes; most eszébe jutott, hányféle széken ült már életében... Intézetekben, előszobákban, mágnesvasutakon, utasszállító repülőgépeken. És a súlytalan űrhajósoknak készített hevederes székeken. Körülnézett. Az ajtó fölött egy számjegyes óra mutatta, hány perce van még a szünet végéig. Tizenhét. Tizenhat. A fáradtság nem a testét, az agyát ernyesztette el. Elvégzett néhány ilyenkor szokásos elmegyakorlatot, mélyeket lélegzett. A tompa nyomás lassan elmúlott. Odakintről hallotta a rendezők csillapító hangját. És az imádóit. Elmosolyodott – milyen furcsa, régi szó. “Imádók." Hívek, lelkesülők, rajongók. Nem a személye fontos igazán, hanem amit mesél. Amit még fog nekik mondani. A Terra...
Behunyta a szemét. Gomolygó, fehér párafelhőket látott, felcsapó forró–vakító tüzet. Két hegy közé keskeny 
völgy mélyedt, zölden terpeszkedett egy erdő. Az egész arany fényben fürdött, vörös–barna–sárga–narancs színű fényáradatban tündököltek a meredek sziklafalak...
A kinti zaj erősödött. Izgatott női és férfihangok feleseltek. Yarkos csak a nevét értette, majd egy másik szót: “Mester". A lelkesedők milyen könnyen osztogatják a nagy címeket. Mester... Minek, kinek a mestere? Az űrt sokan járják, mesélőkben sincs hiány. Az ősi mesterekhez hasonlóan azért fogadhatna tanítványt. Legalább egyet. Sok titka van mindkét mesterségének, lenne mit tanítania. De idegennel ossza meg mindazt, amit saját bőrén tanult? Őt annak idején senki sem oktatta; hányszor fogott mellé, hányszor került szorult helyzetbe, éppen a tapasztalat és az előrejelzések hiánya miatt!
Talán ha lenne egy fia. Vagy lánya. Az önvérének elárult titok nem titok, elárulása nem fáj, neki nem lesz ettől kevesebbje, ám fiának csakugyan juttathatna valamit. .. Kinyitotta a szemét. Egy arcot látott maga előtt. Igen, gondolni kell erre is, még nincs ugyan, de majd lehet fia, hiszen tulajdonképpen nincs akadálya. Már nincs.
Az órán a számok könyörtelenül kergették egymást. Már csak négy perce maradt. Felállt, ismét lélegzett, aztán csinált hamarjában néhány tornagyakorlatot. Készen állt a folytatásra. Amint megszólaltak a hangszórók, magabiztosan elmosolyodott, és várta, hogy szólítsák.   
– Az az igazság, hogy kétségeink vannak – mondta Oort. – Kétségeink azzal kapcsolatban, csakugyan létezik–e a Terra vagy sem.
Siderus felháborodottan emelte fel a kezét. Erre nem számított, az elnök mondatát hátba támadásnak érezte. Ha így áll a helyzet, öt miért hívták ide? De mielőtt szólhatott volna, Cross gúnyosan lecsapott:
– Kételkedünk, kételkedünk? No lám!
– Pontosítok – mondta gyorsan Oort. – A világegyetem milliárd bolygója között létezhet egy olyan is, amelyik alkalmas az emberi életre, és ha ezt egy ügyes szélhá–

mos megtalálja, elkereszteli Terrának, és létezéséről bizonyítékokat hoz könnyen elhitetheti a közönséggel, hogy az a lakatlan bolygó volt egykor az a Terra.
– Ez ellen nem vagyunk bebiztosítva – vont vállat Imma.
– Bárki bármikor megteheti – helyeselt Fotti is.
– És ha rátalál az igazi Terrára, az miért baj? – ezt persze Cross kérdezte. Hunyorított, és sorban végignézett a képernyőkön. Beszélgetőpartnerei úgy érezték, agyukba lát az éles szempár.
Oort azonnal válaszolt:
– Mert évezredek óta tagadtuk a létét. És nem ok nélkül tettünk így. Az emberiség szétszóródott több galaxis számtalan naprendszerébe, ennek ellenére megtartotta a közös eredet tudatát. Nem viselt és nem visel háborúkat egymás ellen, és erre feltehetően a jövőben sem kerül sor, hiszen sehol sem gyártanak fegyvereket és más pusztító eszközöket,' nincsenek támadó cselekmények elkövetésére felkészített egyének sem. Nem hiányzik az élettér, sem az energia – mindez korlátlanul nyerhető a kozmoszból, amely végtelen és mindenki előtt nyitva áll. A Terra. .. nos, a Terra viszont elméket felforgató, vad eszmét tartalmaz. Szükségtelen, hogy az emberek tömegesen kezdjenek érdeklődni fajunk múltja után. Amit e régmúltról tudunk, az egy cseppet sem épületes, inkább undorító...
Mire a színpadra ért, kigyúlt az összes reflektor. Hangorkán tombolt:
– Yarkos! Yarkos!
– Meséld tovább!
– Mi volt? Megtaláltad?
A karzaton a fiatalok zajongtak:
– Terra! Terra! Terra!
A fehér hajú lány kiment a színpad szélére. Rózsaszínű és opálzöld fénykéve csapott le rá, aztán a rendező –villámgyorsan intézkedett, és csak az opálzöld maradt. A lány arca most túlvilági, sejtelmes volt; ennek maga is tudatában lehetett, mert halkan, szuggesztíven szólt, a hatást fokozandó:
– Ismét együtt vagyunk hát! Újult erővel, pihenten, igaz? Örömmel jelenthetem: Yarkos is formában van. A legnagyobb élő mesélő áll előttetek. Yarkos, beszélj!
Yarkosra záporoztak, a fények. Behunyta a szemét.
.. .Egyszer aztán magamhoz tértem. A gépek felébresztettek, mert közeledtem az út céljához.
Mit mondhatnék nektek a kozmosznak arról a vidékéről? Vagy nem árulok el semmit, vagy csak oly keveset * "mondok, aminek alapján úgysem találnátok oda... Persze mesélhetnék lila csillagködökről, háromszög alakú galaxisokról, belül tökéletesen üres, kongó bolygókról, folyékony metánban úszó városokról, űrben száguldozó, csepp alakú jéglényekről... Meséljek egy egész bolygót benőtt hatalmas fáról? Ötven kilométeres állatokról, amelyek úgy álcázzák magukat, hogy felülről nézve kerek krátereknek látszanak? Örök jégpáncélban tengődő kis tűzlényekről, amelyek önnön hőjükkel vágnak barlangokat a hatalmas, hideg sivatagokban? Meséljek láthatatlan civilizációkról, csak infravörösben érzékelhető, űrben sodródó településekről, röntgenörvényekről? Ugye, nem erre vártok. Nem keresek hát kibúvót, kereken kimondom: tőlem nem fogjátok megtudni, hol van a Terra.
Az automaták felébresztettek, én pedig eleinte nem tudtam, mi történt. Vannak közöttetek is, akik ismerik ezt az érzést. A hibernálást követően rövid ideig az ember még kábult. Az első pillantása a feje fölött meredező fényjelzőkre esik. Alig tér magához, alig érti meg, hogy íme, megint átaludt egy időt – azt lesi, nem villog–e a vészlámpa. Ébredtem már vészjelzésre, és mondhatom: pocsék érzés. Az embert rögtön megrohanja a halálfélelem.
De akkor nem így volt: a vészjelzők némák voltak. Majdnem azt mondtam: azon a napon. Melyik napon? Az űrben értelmét veszti mindenféle időszámítás, annak

ellenére, hogy szükségünk van rá. Az idő ismerete nélkül nehezen vagy sehogyan sem számíthatjuk ki haladásunkat. A térben elfoglalt helyünket. Most csupa olyan dolgot mondok, amit mindnyájan jól tudtok. De gondoltatok–e már arra, milyen iszonyúan ijesztő dolog az Idő? A múlt és a jövő még sohasem ijesztett meg benneteket? Az Idő kútja mélyebb, mint a Kozmosz – bár része annak, hiszen benne és csak benne létezik... Amikor a magányos űrhajós a hibernátoraban felébred valahol az Univerzumban – az első percekben egyáltalán nem érzékeli az időt. Mintha, idő nem is létezne. Körös–körül a feketeség, és minden mozdulatlannak tűnik. Rémisztő a csönd is... Ilyenkor minden lehetséges. Még az is, hogy meghaltunk, és tudatunk, átkerülve egy másik dimenzióba, továbbálmodja áléletünket, létünk halvány folytatását. Azt hisszük, a lehetetlen is valóra válhat egyetlen szempillantás alatt. Az Idő talán még el sem kezdődött, folyama nem ragad magával bennünket...
Aztán, ahogy az űrhajós beveszi az ilyenkor kötelező erősítő gyógyszereket, és elmegy fürödni – a tárgyak ismerősen simulnak a kezébe, rárohan, körülveszi a megszokott világ, az a környezet, amely egyszer már az övé volt, és mindennek hirtelen előzménye támad az agyában, tehát volt már egy darabja az időnek és az ő létének, amely ehhez a környezethez kötődött. Ezzel az Idő visszafoglalja helyét az űrhajós agyában...
De nem erről akartam beszélni. Mindezt annyiszor átéltem már, hogy azt mondhatnám: megszoktam. A fürdő után – ha a gépek nem jeleznek veszélyt – azonnal az irányítóba sietek. Akkor is így tettem. A látvány eleinte nem hatott rám; a kozmosz általam látott darabja semmiben sem különbözött a többitől. Előttem egy jókora galaxis egyik spirálkarja terpeszkedett. Nem mondhatom meg még azt sem, hány spirálkarja van annak a galaxisnak. A magtól a kar végéig mért távolságnak a felén is túl voltam. Kifelé haladtam ismét, előttem három–négy irányban csak üres teret láttam. Valahol nagyon messze csillant meg a következő gömbhalmaz, és egy ellapult galaxis.
Közeledtem ahhoz a naprendszerhez. Nem volt könnyű megtalálni, sok nap van arrafelé, akadnak kettőscsillagok is. A pulzárok segítettek. Hihetetlen sebesen forognak tengelyük körül – van olyan, amelyik kisegységenkénti több ezerszer is körülperdül. Jó szolgálatot tettek ezek a modern világítótornyok, öreg csillagatlaszomban a térbeli tájékozódást ilyen pulzárok segítségével könnyítették meg egykoron. Most ez volt a kezemben, ennek az adatait tápláltam be – és eltévedtem. Helyesebben elő: szőr elszáguldottam a keresett naprendszer mellett, észre sem vettem, hogy az lehet az. Lefékeztem a hajót, és visszafordultam. A pulzárok lüktettek, én pedig gondolkoztam. Nem valószínű, hogy az eltelt pár ezer megaegy–ség alatt – igen régi atlasz volt a kezemben – ezek az űrbéli sugártornyok oly mértékben megváltoztatták volna a helyüket. A pulzárokat csillaghamunak is nevezik. Oly aprók, és már csak neutronokból állnak... A nagy nyomás miatt a csillagban a neutronok képtelenek atomokat alkotni. Áttanulmányozva a dolgot, az egyik fedélzeti komputer segítségével rájöttem, hogy időközben természetesen elmozdult az egész galaxis, a spirálkarok, a naprendszerek... Persze a pulzárok is, de mivel saját helyzetemet hozzájuk mértem, hát az ő helyzetváltozásuk eleinte nem tűnt fel. Korrigáltam az eltéréseket, és néhány fényév távolságból ismét becéloztam azt a napot. Hamar a közelébe kerültem. 
Hogy jó úton járok, arról egy közvetett bizonyítékot nyertem. Az egyik radar arról tájékoztatott, hogy a rendszer második bolygója körül felfedezett egy Z sugárjelű fémtárgyat. A műszer sugárkévéje a tárgyat ugyan rögtön el is vesztette megint, de ráálltam a kapott koordinátákra. “Z jelű tárgyaknak" a mesterséges figyelőobjektumokat nevezik. Gyanús volt a dolog, addig manővereztem, míg a második bolygó közelébe jutottam. Nem volt könnyű, a környékbeli bolygók pályái között meteprfel–hők haladtak, és száguldoztak arrafelé kisbolygók is. Nem volt kedvem drasztikusan találkozni velük...
Hamarosan ott voltam a bolygó körül. Alacsony körpályára ereszkedtem, és megkezdtem a kutatást.

(Nem beszélhetek arról, mit éreztem. Két kézzel markoltam a vezérlőpult szélét. Az a bolygó fehér volt, a felszínen jól látható felhőtakaró gomolygott, és belém hasított a sejtés: “ez az!" Nem tudtam, még nem tudhattam, hogy tévedek. Mielőtt a műszerek érzékelhették volna a felszíni körülményeket, minden olyan élőnek látszott. A szívem a torkomban dobogott. Ha ők itt éltek... ha itt élnek?)
...Az a bolygó keletről nyugatra forgott a tengelye körül, egyenlítője a bolygó keringési síkjával három fokos szöget zárt be. A radarsugarakkal szorgalmasan tapogattam a domborzatot; amikor a hőmérsékletjelzőn felbukkant egy szám, meglepődtem. Majdnem ötszáz fok volt... Élhettek ott valaha is emberek? Ezt a gáz összetétele is kizárta. Nem valószínű, hogy az emberek egykor szén–dioxidot lélegeztek be...
De azért leszálltam. A felső légkörben iszonyú szélviharok dúltak, a felszínre érve viszont minden elcsitult. Hatalmas síkságok és végeláthatatlan kráterek között, sziklás földön álltam, űrruhám óvott a melegtől, néztem a síkságot, és megértettem: tévedtem. Az a Z jelű objektum, bár csakugyan errefelé volt, nem kapcsolódott a rendszer második bolygójához. Véletlenül sodródhatott itt az űrben. Éppen ezen a tájon? A dolog nem hagyott nyugodni. Felszálltam, és tovább keresgéltem. A következő bolygónak gyönyörű kék színe volt Egyszer valahol hallottam ilyesmit. A Burron naprendszerben találtak hasonlót. A kék szín vastag gáztakarót sejtetett.
Arra vettem hát utamat. de néhány millió kilométerrel odébb furcsa esemény történt. Mivel tudtam, hogy van még időm, az önvezérlésű pilótára bíztam a hajót, és elmentem enni. Nem siettem. Amikor visszatértem a vezérlőbe, észrevettem, hogy már elhaladtunk a bolygó mellett. Először azt hittem, az automata félreértette az utasítást – vagy én programoztam be rosszul –, és körpályára akar állni. De nem, szépen vezette a hajót kifelé a naprendszerből... A központi csillagtól akkor már legalább százötvenmillió kilométerre voltunk. Kerestem a hibát, de sem a programban, sem a végrehajtásban nem találtam meg. Megint visszafordítottam a hajót, a vezérműbe betápláltam ugyanazt a programot, és leültem a robotpilóta képernyői elé. Kíváncsi voltam, mi fog történni.
Hát bizony alig hittem a szememnek. A műszerek a parancs ellenére ismét nem a bolygóra vitték a hajót, hanem oldalt sodródva próbáltak elcsúszni mellette. Mintha valamilyen rejtélyes erő arra késztette volna őket, hogy mindenképpen kerüljék el azt az égitestet...
Olyan izgatott lettem, mint talán még sohasem. “Nyomon vagyok" – mondtam hangosan. Kiáltottam is – az űrhajó fém falai visszhangozták szavaimat. “Megvan!!!"
– üvöltöttem, tekintetemet a műszerekre függesztve. Az önműködő irányítóberendezésbe mintha kívülről érkeztek volna az utasító impulzusok. Az én parancsaimat valakik megváltoztatták... Ha nem is a Terrát találtam meg – kétségkívül egy civilizációra akadtam. Idegenek? A technikájuk fejlett lehet, ezt a hajóm vezérlésében beállt furcsaságok bebizonyították. Az atlaszok szerint–a legújabb kiadású csillagatlaszok és égtérképek szerint!
– nemhogy ezen a bolygón, de az egész galaxisspirálban nincs egyetlen embertől lakott bolygó sem. Gyorsan átfutottam az atlaszok ide vonatkozó “látogatási listáit". A legutolsó expedíció ezerhatszáz megaegységgel ezelőtt haladt el errefelé, ők is csak a rendszer hatodik és hetedik bolygóját és néhány holdját vizsgálták ál. A régebbi “látogatások" is furcsamód elkerülték azt a bolygót. Talán ez a különös elhárító–eltávolító rendszer már akkor is működött.
Lunara, a régészprofesszornő felállt, és az ablakhoz ment. Úgy érezte, nem bír már tovább szembenézni Yarkosszal. A szeme, az agya pihenni akart. Mégsem kapcsolta ki a készüléket, most jött a java, az asszony erről a világért sem maradt volna le. Elzsibbadt lábaiba lassan  tért vissza az erő.

Az ablakon beragyogott a fénytenger. A Metastella egére felvetültek a színes foltok, a felhők a reflektoroktól fehérre fakultak. Az éjszakai táj kivételesen békés, szokatlanul mozdulatlan volt. Az utcákon és a levegőben egyetlen jármű sem haladt. Az épületek ablakai a láthatárig világlottak, ezer és tízezer ablak.
“Máshol is állhatnak most az ablakban, mások is kifelé néznek. De nem látjuk egymást. Nerrr látjuk egymást."
Yarkos talán csak mesél. Talán nem is igaz, hogy olyan játszi könnyedséggel repdesett a galaktikák között. Persze technikailag mindebben nincs semmi nehézség. Repdeshet, ha akar. Milliárd és milliárd embernek adatott meg ugyanez a lehetőség. Ott cikáznak a csillagok között. Néha akad is igazi kalandjuk. Felfedeznek, veszélybe kerülnek, megmenekülnek, hírt hoznak, odavesznek. De Yarkos... ha tényleg eljutott a Terrára.. 
Lunara forró homlokára szorította hűvös tenyerét. El kéne menni innen. Még sohasem érezte ilyen erősen, fájón. Most a halvány sejtés forró vággyá magasodott benne – tenger alól kilövellő füstölgő vulkán... 
– A Metastella megfojt. Apránként megfojt; – mondta hangosan. A lakás – a falak, a bútorok, a háromdimenziós képek – hallgatott.                                          
– Megfojt – ismételte az asszony.
...Már csak egymillió kilométerre voltam tőle, amikor hirtelen megbolondultak a műszerek. Az összes mutató végiglendült skáláján, aztán különféle lehetetlen értékeket mutattak. Tudtam: egyszerre nem romlott el mind, valamilyen külső hatás érvényesül.
Gyorsan áttértem kézi irányításra; a műszerek közül kikapcsoltam, amit lehetett. De már a többiekben sem bízhattam. Egyszer csak megváltozott a radarkép is; a kék bolygó előbb összemosódott a képernyőn, aztán apró folttá vált, majd eltűnt. A pontradarról is eltűnt a jelzőfény. A kontrollműszerek zavaros adathalmaza kétségbe ejtett. De makacs voltam. Mindig makacs voltam. 
A hajóm külső falára szerelt egyszerű vizuális tévékamerákkal továbbra is jól láthattam: a bolygó a valóságban nem tűnt el, továbbra is létezett, természetesen. Ott forgott előttem, csillogva a központi naptól kapott fényben...
Sejtettem, mi történt. Valakiknek érdekükben állott, hogy a bolygóval kapcsolatos információk megtévesszék az esetleg arra haladó hajók műszereit. A múltban nem lehetett nehéz dolguk – a legtöbb hajó automatavezérléssel száguldott el a galaktika határvidékén, a legénység legtöbbször hibernált állapotban volt. Legfeljebb egyetlen ügyeletes tett–vett a fedélzeten, de tapasztalatból tudom, hogy az ilyen magányos szolgálat alatt sok minden elkerüli az ügyeletes figyelmét. A gépek pedig csak a rendkívüli eseményekre vagy jelenségekre figyelmeztetik. És ha egy kívülről érkező, ügyesen megszerkesztett impulzussorozat félrevezeti őket, akkor nyoma sem marad a különös esetnek. A gépek ugyanis – bármennyire is előrehaladt a technika – ebből nem képesek kiszűrni azt a tényt, hogy értelmes tevékenységgel kerültek szembe. A rejtélyes pontból vagy pontokból érkező impulzusok egyes létfontosságú irányzó és tájékoztató műszereket teljesen, másokat viszont csak részlegesen tévesztenek meg. A hamis adatok nyilván a természetes határok között mozognak, így egyetlen automata vezérlő sem ver riadót. Nem rendeli el a legénység teljes vészébresztését, talpra állítását.
Ám “amazoknak" most nem volt könnyű dolguk. Az én hajóm legénysége nem hibernátorokban hevert, ráadásul én éppen ezen a vidéken keresgéltem egy konkrét objektumot.
Ahogy múltak az időegységek, úgy sokasodlak a bajok. A bolygóval már csak vizuális kapcsolatom volt; a célra vezérlő műszerek szerint... nem is létezett! A kormányzást megnehezítette, hogy nem támaszkodhattam az érzékelőkre. A távolságmérő radar sugárkévéje előre–száguldott, beleütközött a bolygóba, és visszajött – ám az ehhez szükséges néhány pillanat alatt a kisugárzott elektromágneses hullámokkal is  történhetett  valami.

A nyaláb kilencven százaléka egyszerűen elnyelődött – mintha erre a célra létesített furcsa erőtér vette volna körül azt az égitestet. Azért mondom: furcsa erőtér, mert a “kemény erőterek" minden elektromágneses sugárzást, sőt kisebb fizikai tárgyakat is visszavernek felületükről. Ez azonban olyan benyomást keltett, mintha “puha" lenne. Nyilván célra orientált eszköztől származott; a radarbemérő olyan elenyésző mennyiségű jelet fogott fel, hogy annak alapján először Szétszórt apró kozmikus testeket írt ki az értékelő, de négy másodperc múlva törölte, és közölte velem: A hajó előtt üres a tér.
“Hazudsz!" – morogtam, és lenyomtam az ilyen esetekre rendszeresített lézeres bemérő aktivizáló gombját. Mostantól úgy kellett tekintenem a radarberendezéseket, mintha meghibásodtak volna.
A lézer is furcsán viselkedett. A tűnél is vékonyabb ártalmatlan sugár a bolygó felé száguldott – de a valós távolság helyett gyors egymásutánban három különböző értéket jelzett vissza: kilencszázezer, ötvenezer és... nulla kilométer. Az agyam villámgyorsan elemezte a helyzetet: azt a bizonyos, űrben elhelyezett láthatatlan erőterekből álló védőrendszert váratlanul érte a pontosított lézersugár. Az ekkora távolságból szétszóródó radarnyalábot sokkal könnyebben fogta fel; a lézersugár az első pillanatban kétszer is áthatolt rajta: egyszer odafelé, egyszer meg visszafelé. Azután a rendszer agya tudomást szerzett a pontosított lézersugárról, és működésbe hozta a védelmi–megtévesztő rendszernek ilyen esetekre létrehozott másodlagos erőterét. Ez is sugárelnyelésen alapult, és ez produkálta a hamis távolságmérési eredményeket. Az első érték viszont valós adat volt, tehát a bemérés pillanatában kilencszázezer kilométerre voltam magától a bolygótól.
Gyorsan felöltöttem a különleges sugárvédő ruhát. A Capella galaxison indulásom előtt fedezték fel a mágneses erőtereket is közömbösítő, saját elektromágneses teret gerjesztő szkafandert és sisakot. Ez adott esetben megvédi testemet, legalábbis reméltem. Azért megvallom, féltem kissé az idegen erőtértől. Ha áthatol a ruhámon és károsan vagy éppen végzetesen hat az emberi szervezetre...
Elfordítottam a hajót. Hadd higgyék, hogy önműködő pilóta vezeti, és sikerült nekik a csel, elszáguldok a bolygó mellett. így telt el a következő tíz kisegység. Furcsa feszültséget éreztem magamban, más volt ez, mint az eddigi veszélyes helyzetekben. Hideg nyugalom öntött el. Összeszorítottam az állkapcsomat, szinte fájt. Most, most kell erősnek lennem. Villámgyorsan átszáguldott az agyamon néhány olyan eset, amikor bajba kerültem. Az Onrad nap vonzása majdnem magába rántotta hajómat; ezt a hideg verejtéket akkor éreztem a homlokomon... A Praes holdak között egy váratlanul felbukkanó óriásmeteorba ütköztem. Az akkori hajóm háromnegyed része használhatatlanná vált, a hajtóművel együtt. Nukleáris szennyezést hagytam az űrben magam mögött; a Praes holdakra a csillagatlaszok pirossal nyomtatott figyelmeztetése szerint az én balesetem óta tilos embernek leszállnia, sőt az egész vidéket egészségügyi–sugárvédelmi karanténba helyezték. Nekem csak az oldalsó kormányzó–rakéták maradtak, ezekkel manővereztem ki a holdak közül, és hibernálva, tehetetlenül sodródtam az űrben tizenhat megaegységen át, amikor végre rám talált a konstans SOS–rádiójelek forrását kereső mentőhajó. Akkor voltam a legközelebb a halálhoz...
De most sem lehettem tőle túlságosan messze. A műszerek továbbra sem működtek. Attól is félnem kellett, hogy ha közelebb érek a bolygóhoz, még az alapvető szerkezetek is felmondják a szolgálatot. Ki tudja, milyen, trükkökre képesek “amazok"... Az is átfutott a fejemen, hogy egy megatáviratot kellene kisugároznom – bárhová, bárkinek, a külvilágba, az űrbe. Talán egyszer majd valakinek az antennájára akad izgatott hangom, elektromágneses hullámnyalábpalack a végtelen üres óceánon... Egy év, tíz, százötven, kétezer megaegység múlva? Mindez most úgysem segíthet.
Csak néhány kisegység maradt a döntésre. Vagy elszáguldok a bolygó és rejtélyes erőtere mellett, és soha többé nem jövök vissza, vagy kockáztatok. Az első esetben

értelmét veszti egész utam és minden erőfeszítésem. Tovább kereshetem az űrben, a Terrát – de hát egyre jobban meg voltam róla győződve, hogy éppen ez a kék bolygó a Terra...
Ha pedig kockáztatok, odaveszhetek. Hirtelen belém villant: egyedül vagyok. A magánynak vannak jó oldalai is. Akkor és ott éppen jó volt, hogy életemmel nem tartozom elszámolni senkinek. Nincs még egy ember a száz- és százmilliárd között, akire gondolnom kellene, aki puszta létével is gúzsba kötné a kezemet. Szabad vagyok...
Mégsem volt könnyű a döntés. És kevés időm maradt, átkozottul kevés. Szinte semmi. A kék bolygót láttam magam előtt, a halott műszereket – és dac ébredt bennem. Engem akarnak ezek visszatartani? Becsapni, feltartóztatni? Ezért jöttem át az űrön, ezért kerestem ezt a bolygót, ezért kínlódtam annyit?
Az erőtér mellett suhantam. Már a bolygóval egy vonalban haladtam. Elég gyorsan száguldhatott az űrben, legalább ezerötszáz–kétezer kilométerrel kisegységen–ként, de ennek most nem volt jelentősége. Teljes figyelmemmel a kézi kormányzásra összpontosítottam. Nem, nem tévedhettem. Tervem egyszerű volt, és reméltem, hogy erre a trükkre “amazok–" egyáltalán nem gondolnak. Gondolnak? Ha egyáltalán vannak a rendszer mögött bármilyen élőlények. Lehet, hogy automaták dolgoznak, a lények – emberek – pedig már régen kihaltak vagy elköltöztek...
Csak a saját szememben bízhattam. A megérzésemben. Kivártam a legalkalmasabbnak látszó pillanatot. A bolygó már közel volt, és szinte érintettem az erőteret. Valahol itt kellett lennie, a határán járhattam. Ha valakik figyelik hajóm mozgását, most azt hihetik: elkerültem a bolygót. Még tíz–tizenöt kisegységnyi1 idő, és eltűnök valahol a mérhetetlen távolban...
Egyetlen mozdulattal oldalra rántottam a kormányt. A kormányrakéták késedelem nélkül bekapcsoltak, és máris irányt változtattam. Hatalmas erők lökték a hajót oldalra, úgy, ahogy akartam. Rövid ívben, veszélyes nehézségi erővel fordult a hajó, az ülés biztonsági övei /belém vágódtak, a védőruhán át is éreztem.
Jól számítottam: szinte azonnal benne voltunk az erőtérben. “Voltunk" – én és a hajóm. A mágneses térjelzőre nem hatott semmiféle trükk, csak a valóságos helyzet – az eddigi 1,5–ről a, térerő azonnal 45–re nőtt, ami igen nagy emelkedés volt, és semmiképpen sem eredhetett természetes forrásból. A szkafanderem ellensúlyozta a hatást, de alig–alig. Hőhullám öntött el, csikorgó fogsorral markoltam a kormányt, és a hajót még élesebb kanyarra késztettem újabb oldalrakéták begyújtásával. Aztán.
Mintha kiszabadultam volna valahonnan, hirtelen megszűnt a visszahúzó erő. Nyílegyenesen repültem a bolygó felé. Már közel voltam hozzá.
Előbb kialudtak a rakéták; sebaj, úgysem volt már ^ szükség rájuk. De a hajtómű is leállt. Akkor megértettem, hogy a helyzet fenyegető. Az ismeretlen erő megbénította a hőtermelő berendezéseket; sugaraikat feltehetően infravörös érzékelők irányították. Éreztem a nyakamra csorduló hideg verejtéket – mi lesz, ha soha többé nem tudom működésbe hozni a hajtóművet?
Máris a légkörben voltam. Előbb csak némi ellenállást éreztem, aztán ez megnőtt, már fehéres réteg tűnt fel előttem. Gáz. Egyenesen a felszín felé haladtam – a hajtóművek ugyan nem dolgoztak már, de a hajónak még mindig elegendő sebessége volt. Tudtam, mindenáron a felszín közelébe kell jutnom. Minél előbb. “Amazoknak" így marad a legkevesebb idejük bármilyen ellenakcióra. És ha terveznek is ellenem valamit, már elég közel leszek a felszínhez, talán katapultálhatok is. Ha addig nem robban fel a hajóm...
Azt hiszem, megleptem őket. De csodálkozásuk nem tartott sokáig. Lézersugarak villantak fel. Nem tudtam megállapítani, milyen forrásból erednek – az űrből vagy a bolygóról érkeznek? Akkor ez – őszintén szólva – nem is érdekelt... Nem térhettem ki a sugarak elől. Hajóm csak egy irányt ismert: orral előre zuhant a bolygó felé. A lézersugarak átlyukasztották a páncélburkolatot is.

iszonyúan erős sugaraik leheltek. A levegő azonnal elszökött a hajóból milyen jó, hogy idejében felvettem a szkafandert, ezek hidegvérrel kivégeznének engem, lehet, hogy éppen ez, csak ez a szándékuk?
A felszíntől már alig négyszáz kilométer választott el – ezt onnan tudtam, hogy hirtelen ismét működni kezdtek a műszerek, és az orrom előtt pirosan villogott a szám a távolságmérő kis képernyőjén. Aztán 380–ra, 360–ra váltott. Nem tudom, indításra ismét beindult volna–e a hajtómű. Ha igen, akkor sem volt idő a kipróbálására. A kezem szinte előbb járt az agyamnál – az oldalsó irányrakéták egész ütegét kapcsoltam be. Ezek most működtek, bár nem mind. A hajó irányt változtatott, de pályavonala még mindig a bolygó talajához közelített.
Megértettem: nekik is van mitől tartaniok. Tekintetem a biokijelzőket kereste. Ezek önműködően kapcsolódtak be, valahányszor a hajó egy égitest közelébe ért. És már tudtam, miről van szó. A műszerek több ezer biológiai lényt mutattak ki valahol a közelben. Ez a bolygó tehát lakott!
A Metastellán megállt az élet. A Város Kappa negyedének központi kórházában a megengedettnél kisebb létszámú személyzet végzett egy sürgős életmentő műtétet. Az operációs tömb melletti helyiségekben több tévéképernyőn ragyogott Yarkos arca. A beutalt betegek is ezt a műsort nézték.
Az utakon a minimálisra csökkent az élet. Az automata postahivatalok vették a fénykábeleken át érkezett táviratokat, maguk keresték ki a címzettek videotelefonhívószámait, hívták őket, kívánságra írásban is továbbították a szöveget.
A légi taxigarázsokban csend és nyugalom honolt. A jármüvek nagy része kihasználatlanul állt. A felügyelő emberi személyzet már előre félt attól, mi történik, ha Yarkos befejezi a műsorát. A taxihívások tízezrei futnak majd be a garázsokba, a rengeteg egyidejű hívást lehetetlen lesz kielégíteni – márpedig a Metastella lakói nem szoktak hozzá a várakozáshoz. A késő éjszakai időpont ellenére nyilván erőteljesen megnövekszik a mágneses lebegővonatok utazóközönsége is. A központi forgalomirányító utasítására mindenesetre ötszáz légi taxit rendeltek a kupolaterem melletti parkolóba.
A nonkonformista csavargók – a köznyelv röviden csak “nonkó"–nak nevezte őket – behúzódtak az épülőfélben lévő új vagy a már elhasznált, bontásra ítélt üres házak föld alatti szintjére, és... ők is Yarkost nézték. Ütött–kopott, szemétgyűjtőkből kihalászott, recsegő készülékeikbe toldott–foldott kábelek vezették a lopott áramot. A legtöbben fiatalok voltak; maguk is érezték, hogy a nonkó életmód számukra legfeljebb néhány évig tarthat. Míg megunják az önként vállalt nélkülözést, a hatóságok és a “rendes emberek" örökös kellemetlenkedéseit, míg felébred bennük a családalapítási vágy, és rájönnek: hogy valamivé fejlődhessenek, nekik is be kell lépniök az addig megvetett “rendesek" táborába.
A bolygók összes energiaelosztó telepén nyugalom uralkodott. A fogyasztást figyelő és regisztráló számítógépek helyzetjelentései arról tanúskodtak, hogy az energiafogyasztás jó közepes szinten állandó már több mint egy nagyegység óta. Az emberek, akik csak felügyelték a rendszert, már gondoskodtak a tartalékokról. A kozmoszban elhelyezett hatalmas napfénykollektorokról mikrohullámon érkező energia egy részét megawattszámra irányították a hegyek mélyében dolgozó szivattyúkhoz. A nagy mesterséges tavakból a több száz méterrel magasabban fekvő gigantikus tartályokba szivattyúzták a vizet. Az itt elhelyezett köbkilométernyi tartalékokat hirtelen fellépő energiaszükséglet esetén turbinákra engedték rá. A gravitációs erő így adta vissza ugyanazt az energiát, amit a víz felszivattyúzásával vesztettek el. De erre csak akkor került sor, ha a Metastella energiahálózatában jelentős megterhelés lépett fel.
A föld alá rejtett hidroponikai laboratóriumokban tartályok végeláthatatlan sorai fölött egyenletesen égtek a fehéressárga fények. A Chlorella–telepek zölden ragyogtak. Más" telepekben hagyományos növények éltek

talaj nélküli, tápoldatos művelésben. A nagy csöndet csak néha törte meg egy szivattyú halk zaja. Automaták vigyáztak az oldatokra, a páratartalomra, a hőmérsékletre. Itt egyáltalán nem voltak emberek. Ha fellett, távoli posztjaikon bekapcsolták a figyelőkamerákat vagy az adatrögzítőket. Minden este megtudták, hogy másnap mennyi nyersanyag kerülhet innen az élelmiszer–feldolgozó üzemekbe.
Azokban az órákban a Metastella–rendszer bolygóin összesen csaknem hét és fél milliárd ember nézte–hallgatta Yarkos műsorát.
...Szóval megijedtek. Attól tartottak, hajóm a felszínre zuhan. Sejtették – vagy tudták –, mivel járna egy ilyen nukleáris katasztrófa. Egyetlen kisegység alatt megváltozott a helyzet. Hirtelen és vakmerő csellel megleptem őket – az erőteret áttörve merőlegesen zuhantam a bolygó felszíne felé. Most már az ő bőrükre is ment a játék.
Egyetlen mozdulattal behúztam a hajtómű zárógátját. A nukleáris üzemanyag most már nem robbanhat, nem szóródhat szét, még akkor semr ha a hajó összetörik. A hajtómű aktív részét körülvette a többszörös páncélburkolat. Ha a talajba ütközik a hajó, katasztrófa nem lesz belőle – legalábbis nem amazok számára. De ők ezt most nem tudják.
A testemet az ülésbe nyomja a centrifugális erő; a hajót el kell fordítanom, el kell fordítanom! A fordulás íve még mindig közeledik a talajhoz, de talán... Talán elsiklok fölötte. Kibukkanok a felhőtakaróból, furcsa építményeket látok, mind lapos, nagyon lapos, sehol egy energetikai torony, magas ház, inkább fura lelapult sokszögek, köztük, kék foltok, egy hosszú csík, ez mintha út lenne... Jó, hogy egyik objektum sem magas, persze, de ha így sem sikerül a manőver, odaveszek...
Kétségbeesetten húzom a kormányt, minden oldalrakéta bekapcsolva, a légkör ellenállása nő, a hajóm nem áramvonalas, nem arra tervezték, hogy gázközegben haladjon, ettől is csökken a sebesség; ha nem fordulok el idejében, legalább magamat mentsem, a katapult gombja a hüvelykujjam alá simul, elég egy apró mozdulat, és elválnak útjaink, a hajó kormányozatlanul vágódik a talajba, én pedig...
Nem, nem engedhetem. Még nem. Talán mégis sikerül... Mintha már a talajjal párhuzamosan repülnék. Nem, a zöld réteg közeledik, iszonyú gyorsan haladok még mindig, ez legalább háromszoros hangsebesség...
Alattam minden kékre változik. Mi ez? A napfény megcsillan – folyadék! Tenger! Nem látok partokat. Még néhány pillanat, és szinte érintem a felszínt, hullámokat is látok, de csak egy villanás az egész. Néhány szóval utasítom a rádióadót: az összes hullámhosszon géphangon közölje, hogy adás következik a 250 gigahertzes mikrohullámon. Tudom: a parancsot még abban a szempillantásban teljesíti. Ha amazoknak radarjuk és lézerjük van, ismerik a rádióhullámokat is. Szót kell értenem velük, ha ugyan ez lehetséges egyáltalán.
A sebesség csökken. Hiába, mégsem gyorsíthatok. Nem akarom elhagyni ezt a bolygót. Nem azért jöttem ide. Le kell szállnom. De ezzel a hajóval ez már lehetetlen. Átlyugatták az átkozott lézersugaraikkal.
Megint csökkent a sebesség. Már alig ezer kilométer; még néhány kisegység, és megszűnik minden lehetőségem a magasság tartására, a folyadéktengerbe fogok zuhanni.
És ekkor... újabb sötétvörös lézersugarak villannak fel körös–körül. “Amazok" állhatatosán támadnak. A védőruhám akusztikai berendezései közvetítik a fülembe a fémfalak sistergését. Az egyik sugár majdnem eltalálja a székemet és engem.
Nem így akartam szólni hozzájuk. Nem ezt mondtam volna, ha nem támadnak rám ismét:
“NE LŐJETEK, TERRA!"
Nem tudom, miért mondtam ki azt a szót: Terra. És ha nem is ez volt az a bolygó? A sebességem már nem volt űrhajóhoz méltó. Egy

légitaxi gyorsaságával haladtam, és már nem voltak kétségeim: aligha tudom befejezni a parabolaív első felét, a tenger felszíne túl közel volt. Az, iménti lézerlövések tönkretették az oldalsó kormányrakétákat, a vezérlőpulton sorban gyulladtak ki a vészlámpák. Az ütközés gátló riadót jelzett.
Amikor már láttam az egyes hullámokat – a tenger erőteljesen hullámzott –, feladtam a küzdelmet. Lézersugarak nem villogtak körülöttem, de hajómnak már vége volt. És ezzel befejeződött az utam is.
Lenyomtam a katapult gombját. Robbanást hallottam, hatalmas erő röpített ki, felfelé. Elsötétült előttem a világ, fekete és vörös foltok ugráltak a szemem előtt, nyomást éreztem a tarkómon és halántékomon. Tudtam, hogy repülök, el a talajtól–tengertől, süvített a katapultülésből kiáramló meghajtógáz, az edzésekre emlékeztem, a katapult ilyenkor önálló jármű, előbb felfelé száguld, majd a röppálya felső csúcspontján egy apró töltet kirobbantja a beépített jókora ejtőernyőt. Közben a hajóm elrohan messzire, és beleütközve a tengerbe valószínűleg felrobban.
A nyomás a fejemben az elviselhetetlenség határáig fokozódott. Elvesztettem az eszméletemet.»
– Ami sok, az sok! – Oort ismét felpattant székéből. Alfen észrevette, hogy az elnök egyre rövidebb ideig képes aránylag nyugodtan ülni a helyén, a képernyő előtt.
– Hívjam ismét a Bizottság tagjait? – Alfenen valami melankolikus hangulat vett erőt, átmenetileg elfeledkezett saját alárendelt helyzetéről, természetes mozgékonyságáról, későbbi ambícióiról és lehetőségeiről. Ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy valamivel felbosszantsa főnökét. Ugyanakkor zsongott az agya, még mindig maga előtt látta a Yarkos festette képet: űrhajó zuhan egy ismeretlen bolygó légkörébe, aztán beleütközik a felszínbe...
– Egyelőre nem kell – Oort a fejét rázta. A Bizottság?
Persze szüksége lesz rájuk. De majd később. Lássuk csak, mit fog még mondani ez a mesélő. Yarkos rettenetesen ravasz alak, a hallgatóinak egyetlen pillanatig sincs olyan benyomásuk, hogy mesével traktálják őket. Úgy szól, akarna minden szava igazságot hirdetne, egy felnőtt ember szól a hozzá hasonló felnőttekhez, és a megtévesztés, a hamis mondanivaló lehetősége még csak fel sem merül. – Hívd inkább a Bizottság jogi szakértőjét.
Alfen egy pillantást vetett a kódolóra, lenyomta a 32–es gombot, várt. Az automata intézte a többit. Alig néhány pillanat telt el, és egy öregasszony arca tűnt fel a képernyőn. Alfen Oorthoz fordult:
–  Einares asszony, a jogi tanácsadó.
Einares csúnya volt. A szó szoros értelmében riasztó külsejű. Oort addig sohasem találkozott vele személyesen, hiszen az asszony – aki mellesleg a Metastella újabb törvénykönyvének egyik megalkotója volt – a Gamma lakóholdon élt. Az a hír járta, hogy saját kis meteorbiztos kupolája is volt, amely alá – fél élete jövedelmét felemésztő költséggel – külön légteret, kis parkot és fürdőmedencét is építtetett a villa mellé. Amióta feladta egyetemi katedráját, ritkán járt le a Metastella központjába. Százötven éves lehetett. Az arcbőre ráncos, haja ritkás, a két szeme meglepően távol volt egymástól. “Borzasztó, hogy valaki ilyen külsővel szaladgáljon a mai világban" – futott át Alfen agyán. “Igazán alávethetné magát egy 2–es fokozatú plasztikai műtétnek... Ezt manapság már százévesek sem szégyellik. Ha egyszer rosszat fogok álmodni, holtbiztos, hogy őt látom majd magam előtt..."
Valami efféle járhatott Oort fejében is, de az elnök igyekezett leplezni valódi érzelmeit.
– Üdvözöllek, Einares.
– Üdvözöllek, Oort.
A szavak akár a vívók pengéi csaptak össze. Alfen sejtette: a jogászprofesszornő is egyike lehet azoknak, akik nem rajonganak Oortért. A nem is titkolt ellenszenv mögött ki tudja, milyen régi összecsapások, félreértések, sőt egykori harcok rejtőzhettek. “Oort és ellenlábasai már akkor is koncokon marakodhattak, amikor én még

behűtött spermacsomag voltam a klinika raktárában" – gondolta a titkár.
– Nézed a közvetítést? – csattant Oort hangja.
– Persze hogy nézem. És eddig nem is bántam meg az asszony elnézett szobája másik sarkába, biztosan ott állt a tévékészüléke. Aztán visszanézett a felvevőkamerába, bele egyenesen Oort szemébe. – Ezért hívtál fel?
–  Nem. Jogi tanácsra van szüksége a Bizottságnak.
– Nem mondhatom, hogy az arra legalkalmasabb pillanatban. No, halljuk.              
– Az érdekelne, hogy Yarkos előadói stílusa vagy módszere megtámadható–e jogi oldalról?
– Beszélj világosabban.
– A “mesének" hirdetett műsora túl komoly. Nyilvánvalóan szándékosan úgy adja elő a mondanivalóját, hogy a halgatókban ne egy fiktív történet, hanem megtörtént események benyomását keltse..
– Szépen fogalmazol, Oort.... – az asszony nem tudta leplezni elismerését, ám a metsző gúnyt sem –, de magad mondtad az imént: a műsort mesének hirdették meg. Legalább tíz napja megy a szöveg a tömegkommunikációban, egymást érik a hirdetések. Mindegyikben benne volt az a szó: mese. Ez a tény itt a döntő. Yarkos mesélő, és azt mondhat, amit akar. Én persze jogi értelemben nézem a kérdést. A mi törvényeink szerint intézményesen akkor sem léphetnénk fel ellene, ha egyenesen a Terrát propagáló szervezetet hozna létre... A művészeti jog szerint a mesélő általa szabadon megválasztott módon adhatja elő a mesét, és annak tartalma természetesen a lehető legnagyobb  mértékben  eltérhet  a  valóságtól. A közönség pedig – és ebben az esetben te is csak egy vagy a közönség soraiból, Oort – a mese tartalmával kapcsolatban nem reklamálhat, nem kérheti vissza a belépőjegyek árát vagy a közvetítés időtartama alatt a tévékészülékek által felvett energia ellenértékét...
– Ez azt jelenti, hogy tehetetlenek vagyunk? – kérdezte szárazon a férfi. Alfen látta, hogy az elnök homlokán kidagad egy ér. Dühös lehetett, bár leplezni próbálta.
-	Ha egy Yarkos ellen indítandó akció jár a fejedben, 
akkor bizony semmit sem tehetsz – felelte Einares asszony. Ám ha jól akarsz szórakozni, ülj vissza a készülék elé, és hallgasd" tovább a mesét. Én is ezt teszem.
Oort dühösen legyintett. Még egy pillanatig egymást nézték – Einares, a csúnya, gunyoros tekintetű öregasszony a Gammáról és Oort, a Metastella elnöke –, aztán a képernyők egyszerre kihunytak.
A TZ–0111328–as anyagot nem volt könnyű fellelni. Az emlékezettárolókban szokásos rend itt nem érvényesült. A 96–os ajtó mögött egy olvasószoba volt, régimódi asztalokkal és székekkel, a szobából pedig három kis terem nyílott. Hiányoztak innen az emlékkristály– vagy mikrofilmtárolók szokásos, faltól falig érő hosszú rekeszei, a kis szekrények, a leolvasógépek. Az ilyen intézmények raktárhelyiségei már az elavult mikrofilmkorszak után is nagy változásokon mentek át. Ám a 226–os vendég itt eléggé váratlanul másféle akadályokra bukkant. Az egyik ajtó mögött “Ősi emlékek tára" felirat alatt a nem filmre vagy kristályra vett, hanem a maguk fizikai valóságában tárolt információhordozókat őrizték. “Úgy látszik, a Metastellán ezeket nem tartották méltónak arra, hogy filmre vegyék" – gondolta, miután a keresett tárgy számát megtalálta az ajtó mellett kifüggesztett listán.
Amikor az egyik hosszú, keskeny folyosón végre ráakadt a keresett szekrényre, észrevette, hogy a lumineszcens örökégő lámpák alig vetnek oda némi fényt. Összeszorította ajkát, tudta, makacsnak és kitartónak kell lennie, ha célt akar érni. Egészen közelről tanulmányozta az apró kis számokat. Végre megtalálta a TZ–sorozatban a 0111–gyel kezdődő számokat. A 328–as rekesz majdnem a padló szintjén volt. Szoknyája a padlót söpörte, mikor leguggolt. A résbe dugta a mágneses kártyát. “A központi agy nyilván feljegyzi: az ilyen és ilyen számú igazolvány tulajdonosa ekkor és ekkor kikölcsönözte – helyben tanulmányozásra – a TZ–0111328–as dokumentumot..."
Egy kattanás, a rekesz ajtaja felpattant. A kemény fedelű, téglalap alakú, maroknyi széles tárgy kicsúszott
a résen.

...Nem tudtam, mennyi idő telt el eszméletvesztésem óta. Amikor kezdtem magamhoz térni, először a testemben sajgó fájdalmat éreztem meg – csak utána kezdtek működni az érzékszerveim.
Még soha nem voltam olyan furcsa állapotban. A fájdalom lassan elmúlott – alighanem külső beavatkozás hatására. Még mielőtt kinyitottam a szememet, mozgást tapasztaltam magam körül. “Élek" – ez volt az első gondolatom. Zsongott a fejem. Állandóan egy furcsa–jó dallamot hallottam. Néhány akkord volt az egész, magasra felszárnyaló és elcsituló, majd megint elölről kezdődő. Színesben láttam a dalt, akár a kolorkoncerteken. Mélybarnából világosodott ki fokozatosan, narancsvörösön, át sárgán ívelt fehérbe, aztán lobbant néhányszor fehéreszölden, majd újra a sárgán át ment le vörösessötétbarnára. Éreztem, hogy valakik mozognak körülöttem. Lassan visszatért az emlékezetem. Szaggatottan átéltem ismét a kényszerleszállást, a katapultálást, láttam magam előtt a tajtékzó tengert. Igen, a kék bolygón voltam.
A zenét is alighanem “ők" keltették, talán az agyamba sugározták. Gyógyítani akartak volna vele? Persze, hiszen mi is ismerjük a meloterápiát. Közben elmúltak a fájdalmaim, szinte újjászülettem. Talán nem akarnak nekem rosszat, reménykedtem.
Hamarosan elmentek mellőlem, ezt éreztem. A szemem még mindig nem nyílott ki, bárhogyan erőlködtem. Csuklómon hűvös érintést tapasztaltam, valamit rám kapcsoltak. Elhalkult a zene, és magamra maradtam.
– Felébredtél? – kérdezte egy hang.
Nem volt sem ellenséges, sem barátságos. Mintha valahol a számomra jól ismert világban szólt volna hozzám egy közömbös idegen.
– Igen – feleltem. Akkor még nem sejtettem, hogy ez párbaj lesz, nagy összecsapás. Olyan ártatlanul kezdődött, honnan tudhattam volna, hogy ez kihallgatás?
– Mi a neved? – a hangot egyszerre mindenfelől hallottam, és akkor, csukott szemmel, először érzékeltem saját testhelyzetemet. A hátamon feküdtem.
– Yarkos vagyok. Saját kedvtelésemre járom az űrt, felfedezek ezt–azt, és utána mesélek róla az embereknek.
– Mesélsz? – a hang most először mutatott érzelmet, változást. Apró, alig érezhető kis csodálkozást. Aztán csend lett, ami nyugtalanított. Csak most hatolt tudatomba, hogy férfihanggal társalgók. Nem gép volt, hanem ember. Ebben biztos voltam.
– Miért jöttél ide?                                    
– A kék bolygóra? A Terrát kerestem. És megtaláltad?
– Ezt ti nálam jobban tudjátok. Hallgatott, aztán új lendülettel folytatta:
– Nem szeretjük a betolakodókat.
– Az Űr nyitva áll minden ember előtt – vágtam vissza.
– Ez a bolygó nem nyitott:
– Már tudom. Erőteret építettetek, és ki tudja, hány évezrede térítitek el a hajókat a környékről!
– így akarunk élni.
– Elzártan?
– Az elzártság nem terhes, ha mi magunk határoztuk el.
A beszédstílusában volt valami idegenszerű. De még nem tudtam, micsoda. Halványan éreztem a különbséget, hiszen én mesélő voltam. Két–két utam között magam is beszéddel kerestem kenyeremet, fülem érzékeny volt a szóra.
– Amikor a rádióba kiáltottam: “Ne lőjetek, Terra!", akkor csakugyan eltűntek hajóm mellől a lézersugarak. Miért? Mert azt mondtam: “ne lőjetek", vagy mert kiejtettem a bolygó nevét? Ugye, a Terrán vagyok?
– Azért nem lőttünk rád, mert tudtuk: felesleges. Zuhanórepülésed pályája a tengerbe vezetett.
– Hagytátok volna, hogy odavesszek?
– Nem kedveljük a betolakodókat.
– Értem. Arra persze nem gondoltok, hogy jöhet valaki ártó szándék nélkül is.
– Miért? – csattant a hang. Most már nem volt érzelmek nélküli, szárazon érdeklődő. Szenvedéllyel teli, kutató–vizsgáló hang volt.

– Mert ez az élete, a mindene. Űrcsavargó, aki nem tűr maga előtt zárt ajtókat. Egy ember, aki tíz és tíz megaegység óta csak a Terrát keresi. Aki felkutatott minden forrást, amely ezt a bolygót említi.
– És találtál ilyeneket?
– Különben most nem lennék itt.
– Mi büntetjük a betörőket.
– Ahogy ti elmehettek más bolygókra, úgy mi is eljöhetünk ide. Az elzárkózás az, ami jogtalan és büntetendő.
– Ne oktass bennünket.
– Csak alapvető tényeket közöltem.
Akkor már bennem is forrt az indulat. A hang jó ideig hallgatott, majd újrakezdte:
– A hajód megsemmisült.
– Sejtettem. Engem is majdnem megöltetek.
– Ne vádolj bennünket!
– Miért, azt hitted, köszönetet mondok majd az űrhajó elpusztításáért? Kárpótlást követelek!
– Nem kapsz. Engedély nélkül, erőszakkal hatoltál be.
– Törvénytelenül próbáltatok ebben megakadályozni.
– Itt ez a törvény.
– Minden ember lakta bolygón egyformák a törvények.
– Kivéve a Terrát.
– Szóval mégis ez a Terra? – csaptam le örömmel. Megfeledkeztem a hajómról, a balesetről.   
Az ismeretlen hallgatott, zavartan. Mintha akarata ellenére adott volna ki egy titkot. Gyorsan tovább vertem a vasat:
– Akkor hát célba értem! Üdvözöllek, terrai. A világ ezer é.s ezer megaegység óta azt hiszi: a Terra csak legenda. Én mégis rátaláltam!
– Mi vezetett nyomra? – kérdezte gyorsan. A hangból most kiéreztem egy kis félelmet. Beteges kíváncsiságot, sőt izgalmat.– Igen, így volt, nem tévedtem.
– Szeretnéd tudni, igaz? – Igen!
Nem titkolta vágyát, ezért meztelenül állt előttem. És kezembe adta a fegyvert, amellyel védekezhettem: 
– Olyan nyomokat találtam, amelyeket bárki más is fellelhet. Egy, kettő, tíz, vagy ötszáz ember, valahol más galaktikákon... Most vagy jövőre, vagy negyven, vagy kilencven, vagy hatszáz év múlva? Bizony, egyszer eljönnek ők is. Nem hagyják majd félrevezetni magukat az űrben elhelyezett szerkezeteitektől, áttörik az erőteret és leszállnak.
– Mint te? – kérdezte csúfondárosan.
– Mint én. Csak ők már jobb hajókon érkeznek, talán nem is pusztulnak el. És nem egyedül jönnek, mint én, hanem több hajóval és talán... fegyverrel.
– A te hajód fegyvertelen – mondta ténymegállapító egyszerűséggel.
Hallgattam, de agyamban remény ébredt. Hogy a hajómon nem volt semmiféle pusztító eszköz – azt csak egy esetben tudhatják teljes bizonyossággal: ha a jármű nem robbant fel az ütközésnél, nem süllyedt a tenger fenekére. Tehát a hajóm egészben van... De nem árultam el következtetésem reményt adó végeredményét. Éreztem a hang gazdájának aggodalmait:
– Mások is jönnek majd?
– Igen, jönnek. Én fegyvertelenül jöttem, hiszen nem akartam semmi rosszat. De az utánam érkezőkért nem felelek.
– Honnan tudtad meg, hol a Terra?
– Ez az én titkom.
– Tudnunk kell.
– “Kell?" Ne túlozz! Egy kívülállóval szemben csak az követelhet, aki betartja az univerzális törvényeket. Az Ember Űrtörvénye jelenleg huszonhét galaxis kétszáznyolcvanhárom naprendszerében érvényes. Ti a Terrát kivételnek tartjátok?
– A Terra kivételes bolygó – felelte kissé lemondóan, már nem olyan keményen, de még mindig ellenkezőn. Aztán így folytatta: – Az arra hivatottak hamarosan döntenek a sorsodról.
– A sorsomról magam szoktam dönteni – feleltem, de ezt már aligha hallotta. Valahol kattant egy kapcsoló, és én ismét egyedül maradtam.

Siderus professzor lázas igyekezettel nyomogatta a számítógép billentyűit. Még egy pillantást vetett a hevenyészett programra. Nagyon kevés adatra támaszkodhatott. A rejtélyes bolygó a központi csillag körül feltehetően háromszázhatvanszor huszonnégy nagyegység alatt járja be pályáját. Hány ilyen bolygó van az ismert egymillió–százhatvanezer–négyszáztíz között? És mivel a képernyőn egy nulla jelent meg, keresőprogramot dolgozott ki. A gépet arra utasította, hogy két irányban folytassa a kutatást: a 360 naptól “lefelé", mínusz irányban és “felfelé", plusz irányban. Tehát keresse ki előbb a 359 és 361 napos keringésű idejű bolygókat, aztán a 358 és 362 naposakat és így tovább...                               
Ott tartott, hogy már tizennégy gyanús bolygót szűrt ki a gép, és miközben a program futott tovább, Siderus a papírcsíkokkal a kezében átballagott a szoba sarkában álló másik, kisebbik géphez. Tudta: szükség esetén rendelkezésére áll az Akadémia hatalmas csillagászati emlékezettára is, amit egyetlen gombnyomással csatlakoztathat a számítógépes feldolgozó programhoz.
A tizennégy bolygó adatait kikereste az atlaszból. Van–e köztük olyan, amely a rendszer központi napjától számítva sorrendben a második vagy harmadik bolygó? A következő lépés az lesz, hogy tovább szűkíti a kört. A nagyszámítógép most már folyamatosan közölni fogja a 350 és 370 nap közti keringési idejű bolygók nevét, ő pedig kiszűri közülük a rendszerek második vagy harmadik bolygóit. A fennmaradók közül kiválasztja majd azokat, amelyeknek légkörük van. Méghozzá nem sűrű, áthatolhatatlan gáz, hanem friss, átlátszó levegő. Hány ilyen bolygó lehet az ismert égitestek között? Kevés, minden bizonnyal kevés.
És Siderus professzor kőkemény arccal várta a képernyőkön felbukkanó eredményeket.
...Amikor felébredtem, azt hittem, tovább álmodom. Szabadon mozgathattam tagjaimat, és az érzékszerveimet sem korlátozta idegen akarat. Hatalmas fény hatolt a
szemembe – kinyitottam, de rögtön be is csuktam, könnyek csordultak belőle, akárha sírtam volna. Vártam, és lassan, fokozatosan próbáltam hozzászoktatni a fényerőhöz. Közben megéreztem azt az illatot...
Nem tudom, mihez hasonlítsam. Hisz ilyesmit sohasem éreztetek, metastellaiak. Annak előtte én sem tapasztaltam sehol. Növények és talaj, naptól meleg sziklák és víz illata volt az, a forró levegőben ismeretlen vegyületek bomlottak szét és hatoltak az orromba. Része lettem egy levegőbe oldódó és mindent betöltő csodának.
Ám az igazi, még nagyobb csoda akkor következett be, amikor végre kinyitottam a szememet...
A mérhetetlen fény felülről áradt. Az Űrből. Azonnal tudtam: ez ennek a rendszernek a központi napja. A szemem még mindig könnyezett – hiszen ilyen erős fényt én már nagyon régen nem láttam. Vagy... még sohasem láttam? Idegen, vad bolygókon, ha leereszkedtem, és egy közeli nap ontotta fényét rám is – védőruha, sugarakat kiszűrő szemellenző, sisak védte testemet. Soha nem jutott szemembe a teljes fényerő.
A helyemben ti is könnyeztetek volna. Kupolák alatt, mesterséges légkörben, sziklák mélyén éltek itt a Meta–stellán, és sok más bolygón, az űrben haladó hajóitokban csak műszerek továbbítják szemetekbe a részeire bontott, lefékezett, megszelídített, csonkított fényt. Nem láttatok még olyat!
Es a táj...
Azt hittem, szétfeszíti a mellemet a látvány. Az izzó fénygömb alatt messzire nyúló hegy–karéját láttam. De nem szürke, kopár–kemény sziklahátat. Valamilyen lágy, zöldbe hajló réteg fedte sehol egy felmeredő éles orom, meredek szakadék, repedés, mint annyi más, halott bolygón.
A hegy lábánál hosszúkás tó tükrözte a kék eget. Mert a légkör szemfájdítóan kék volt. A tó vize is. Tudjátok ti egyáltalán, mi az a tó? Ősi filmekben láttatok ilyet, réges–régi történetekben – mesékben? – hallottatok róla. Nyílt víz, értitek? Nyílt víz! A saját természetes légkörrel rendelkező bolygók egyik kincse. Akkor megértettem,

hogy a tenger, amit felülről láttam – az is víz volt, sok–sok víz.
Próbáljátok elképzelni a tavat. Leírom nektek úgy, ahogyan én láttam. A víz felülete kékesen verte vissza a felhőtlen égbolt képét. A partokon, vagyis a széleken, ahol a folyadék a száraz talajjal érintkezett, keskeny, karcsú vízinövények nőttek. Mozogtak ide–oda, mert szél hajlogatta a szárukat, és álltak ott a talajon buján zöldellő bokrok, távolabb fű nőtt...
Fű! Sok millió egyforma keskeny kis növény, az űrhajósnak a csizmája orráig érnek; erről is csak hallottam előtte, de soha nem láttam úgy igazán, egyetlen galaktikában sem sikerült letelepíteni, meghonosítani. Ott viszont belepi a talajt mindenütt, ahol az emberek nem építettek semmit.
Fák is álltak, szabálytalan sorokban. Nem olyan törpék, mint amilyeneket mi is termesztünk a jól elzárt kupolakertekben, nem oly keservesen növekedők. Ezek vastag törzsűek és magasak, sokszorosan felülmúlják az itteni “fákat"... És a szél...
Nem olyan eszeveszetten kavargó, sziklákat görgető fergeteg, amilyeneket filmeken szoktatok látni. Vannak bolygók, ahol a légkör állandó és igen gyors mozgásban van, azokat csupán a szelek uralják. De a Terrán ez nem így volt. A szél nem rombolt, nem pusztított. Szelíden simogatta a fákat, a bokrokat, a vízparti növényeket, olykor apró fodorhullámokat keltett a tavon is.
Körülölelte a testemet. Langyosán végigszaladt a lábamon, benyúlt az ingem alá, a hajamba. Mert volt testem. Mindez nem fantomkép vagy álom volt, nem háromdimenziós álkörnyezet, vetített háttér vagy pszichomozi. A fény, az illatorgia, a szélmámor kábulttá tett; azt hiszem, sokáig tartott, míg kissé magamhoz tértem. Egész tudatommal beittam a valóságot – hiszen éppen az volt a legcsodálatraméltóbb, hogy mindennek a csodának része vagyok magam is. Nem olvasom, nem látom, nem mesélik és én csak hallgatom – hanem érzem. Benne vagyok! Sok ezer bolygót találtunk már – de hol állhattunk meg levetett sisakkal? Hol nem kellett örökké félnünk? Máshol ellenségünk volt az egész környezet vagy annak részei. Vagy a talaj, vagy a légkör, a viharok, a homok, a gázok, a vegyi anyagok, a növények, a gyilkos sugarak. Bárhol vetettük meg a lábunkat – eleve azzal a meggyőződéssel mentünk: védekeznünk kell. Bennünk lüktetett a félelem (bárhogyan lepleztük is), hogy idegenben vagyunk. Hogy nem vagyunk otthon. Ám a Terrán nem ezt éreztem. Otthon voltam hiába próbálnék többet mondani. Annak az órának, minden pillanata itt van még bennem, csak én érzem. Csak én erezhetem. A szavak – bár állítólag mesterük vagyok – nem engedelmeskednek. Olyan ez, mintha örökké víz alatt élő lényeknek kellene tudtukra adnom, milyen az élet a parton, távol a víztől...
...Észrevettem, hogy egy függőágyban heverek. Az ágyat két fa törzsére akasztották. Mindez anakronisztikusnak tűnt számomra, de csak az első pillanatban. Aztán nagyon is természetessé vált, hiszen itt minden természetes volt. Magamat is annak éreztem, amint kiléptem az ágyból, és beleálltam a fűbe. Akkor hallottam először azt a – furcsa neszt. A pittyegő, éles–kellemes csattogás előbb messziről hallatszott, majd közelről – felnéztem. Fekete pont vált el a fénytől, a levegőben szállt...
Madár!
Még sohasem láttam madarat szabadon repülni. Gyors szárnycsapásokkal húzott ügyet sem vetve rám. Tágra nyílt szemmel néztem utána – szabad előtte a tér! Arra szállhat, amerre akar, talán körberepdesheti az egész bolygót is, nyilván van belőle több is, sok, sok madár! Talán más állatok is élnek itt szabadon?  A hátam mögött fák sűrű fala állt. Meglepett sokaságuk, de aztán lassan felfogtam a látványt: ez az erdő.
Addig erdőt sem láttam igazit. Most lassan közeledtem a barna törzsekhez, sötétzöld lombokhoz. A fák ágaikkal

összeértek, olyan közel álltak egymáshoz. A távolban összefolytak a sötét törzsek, fallá váltak. Itt megint más, illat fogadott, szinte fürödtem a jóban. Melegség öntötte el testemet. Hőség ömlött az égből, és jó volt, nagyon jó. Az a férfi váratlanul bukkant fel, valahonnan a közelből jöhetett – vagy a tó mellől? Öreg volt és barna arcú, állat rövidre nyírott szakáll keretezte, a haja is ősz volt. Világos inget és nadrágot viselt. Semmiféle veszélyérzetet nem ébresztett bennem, hiszen az ismeretlen... mosolygott. Nem tudom, miért, de én is rámosolyogtam.
– Üdvözöllek, Yarkos. Az én nevem Andros.
– Üdvözöllek.
– Beszélgessünk, Yarkos–javasolta. Eleinte meglepett a dolog. Beszélgessünk? Kicsoda ő, mit akar? Hát nem eleget beszél itt körülöttünk ez a világ? A fű, a fák, a madarak? De én ott is Yarkos maradtam. Yarkos, a világjáró mesélő. Érdekelt, mit mondhat. Andros talán megmagyarázza, hogy...
– Ez a Terra? – kérdeztem.
– Igen, a Terrán vagyunk.
Kiszáradt a szám, hirtelen nagyon szomjas lettem. A szememben vibrált a fény. Körülnéztem. Célba értem hát... Ki is mondtam hangosan:
– Célba értem.
– Sokáig kerestél bennünket?
– Nagyon sokáig.
– Pár ezer esztendeje te vagy az első, aki ránk talált. Nem értettem az “esztendeje" szót, de alighanem egy
időegységet jelenthetett, jókora  időegységet.   Andros hangjában elismerés csendült.
– Miért zárkóztatok el a világtól? – kérdeztem. Andros mosolygott, széles karmozdulattal mutatott
körbe: – Ez is a világ, Yarkos.
Néztem a hegyeket, a kékeszöld távoli erdőt. A tavat, a mezőt. Szememben csak most száradtak fel a fény ébresztette könnyek.
– Te hoztál ide? – a függőágyra mutattam.
– Nem az én ötletem volt, de én is egyetértettem vele.
A Gondolkodók azt mondták, jót tesz neked, ha meglátod, milyen a Terra.
– Éppen azért jöttem, hogy meglássam.
– És utána elmeséled máshol, hogy mit láttál, igaz? – valahová felfelé intett, ki az Űrbe.
Halványan éreztem, hogy hazudnom kellene. Megnyugtatni a terraiakat, ha már ennyi energiát és ötletességet áldoztak arra, hogy elrejtőzzenek a kozmosz elől. De a szemébe nézve nyíltan bevallottam:
– Igen, Andros, ez volt a szándékom. – Volt?
– Most attól függ minden, mikor adtok nekem egy másik hajót. Hogy a Terra megismerése után... továbbmehessek.
Az öreg arcán sorban elismerés és kelletlen fintor jelent meg:
– Örülök, hogy őszinte vagy. De azt hiszed, a Terra éppen olyan bolygó, mint a többi? Erre is elég leszállni, körülnézni, megtapasztalni, jegyzékbe venni, atlaszba rajzolni a koordinátákkal és pályaadatokkal együtt, aztán már repülhetünk is tovább? Nem, Yarkos. Innen nem lehet csak úgy elmenni.
Már csak a szemét néztem:
– Itt kell maradnom? Meddig?
– Örökre.
Nem félelem vagy szomorúság, inkább düh lobbant fel bennem:
– Milyen jogon akartok itt tartani? Szabad ember vagyok!
Andros hallgatott. Megfordult, és lassan elindult le, a völgybe. Követtem. Éreztem, hogy ő nem ellenségem; hát nem akartam megbántani.
Mire leértünk a tó partjára, elfeledtem haragomat. Magas fűben gázoltunk, madárcsapat körözött éles kiáltásokkal. A mező fölött hőségtől vibrált a levegő. Nekem is melegem volt.
Andros a parton nádastól mentes, tiszta kis öblöt talált. Ledobta ruháit, és beugrott a vízbe. Nem szólt, néni is intett, de tudtam: szeretné, ha követném. Utána úsztam hát.                                                              

A víz körülölelt, akár az imént a szél, más érzés volt ez, mint gyakorlómedencékben úszni. A számba csapott a víz – jó íze volt. Tiszta, hűvös. Ittam belőle. Apró hullámok és gyűrűk indultak el csapkodó karjaimtól. Fehér madarak ültek a vízen, a nádas szélén, nem féltek tőlünk.
Ahogy ott úsztunk a nap sárga gömbje alatt, olyan volt, mintha pszichotróp álomba zuhantam volna. Hihetetlenül könnyűnek és szépnek tetszett minden. Még a jövőm is.
– Androooos!
A vizet taposta, megvárta, míg közelebb úszom.
– Ti terraiak... sohasem hazudtok?
– Igyekszünk mindig igazat mondani. Ez társadalmunk alapelve. Vonatkozik az egyénekre, de az intézményekre is.
– Tehát... tökéletesek vagytok?
– Még nem. De mi talán közelebb vagyunk az eszményi állapothoz, mint mások.
Tovább úsztunk. Már a tó közepén jártunk. Andros fehér feje szinte világított a víz fölött.
– Kérdezhetek tőled bármit, Andros?
– Azért vagyok itt.
– Szóval parancsra jöttél.
– Ezt a szót már régen nem használják nálunk, Yar–kos. Senkit sem kényszerítünk semmire.
– Kivéve engem. Erőszakkal itt akartok tartani a Terrán.
Lebukott a víz alá, aztán felmerült, rám nyitotta szemét. Most láttam, hogy mélybarna szeme van.
– Várj még, Yarkos. Néhány nap múlva másképpen fogsz beszélni.
– Lehet. Mutassatok meg mindent. Mutassátok meg a Terrát.
Nem felelt. Tovább úsztunk. Nagy félkört írtunk le a tóban; a távolba merült part füvén ott fehérlettek ruháink. A madarak még mindig a nádas szélén ringatóztak. Most én buktam alá; zöld, opálos árnyakat láttam, furcsán csillant a kezem a felszínről beszűrődő fényben. 94
Andros kiúszott a partra. Követtem. A fűbe heveredtünk, a nap azonnal szurkálni kezdett millió sugártűvel. Száradtunk.
– Mindenről beszélhetsz nekem? – kérdeztem.
– Igen. Nincsenek titkaink.
– Nincsenek? Hiszen az egész bolygó egyetlen nagy titok. Még a létezéseteket is titkoljátok a világ előtt.
– Ez csak védekezés.
– Szóval van itt valami olyasmi, amit elrejtettetek a, világ elől?
Felült, de nem nézett rám. A hegyekre szegezte tekintetét:
– Lehet ezt így is mondani.
– Mi az?
– Nehéz összefoglalni néhány mondatban. Majd megtudod.
Az igazi nagy kérdés már régen bennem volt, kiszabadult agyam tekervényeiből, súlya lett, nyelvemre szállt:
– Andros... Igaz, hogy valaha minden ember a Terrán élt?
– Igaz.
A szó rövid volt, belém vágott. Szinte fájt. Még ugyan felágaskodott bennem egy kis kétkedés, de eszembe jutottak Andros iménti szavai az igazságról. Ők nem hazudnak.
– És... és... – hirtelen elöntött az ismert tények és a vad találgatások folyama, annyi kérdés gyűlt belém, hogy azonnal, izgatottan, kiabálva szóltam volna, de Andros leintett:
– Nyugalom. ígérem,  minden   kérdésedre   választ kapsz. Vagy tőlem, vagy másoktól. Vagy a tények, a látott dolgok magyarázzák el neked a történteket.
Válasza túl lanyha és kevéssé meggyőző volt. Váratlanul felmutatott az égre, és így szólt:
– A kozmogónia ismeretében hozzászoktunk, hogy az égitestek nem látható állapotát az összes általunk ismert törvény alapján a korábbi állapotokból levezessük. Elvakultunk. Azt hittük mérhetetlen büszkességgel, hogy mindent tudunk múltról, jelenről, jövőről, már ki is mer–

tük mondani, hogy uraljuk a kozmoszt. Aztán megváltozott a helyzet. Apránként látni kezdtük, hogy más törvények is vannak, nemcsak azok, amelyeket ismerünk.
Meglepetten hallgattam. Mit akar Andros? Miért mondja ezt itt, most, éppen nekem? Felült. Napbarnított testén kevés nyoma látszott korának. Rám vetette barna szemét:
– Ti odakünn... még mindig azt hiszitek, hogy tágul a világegyetem?
– A vélemények két fő és több altáborra oszlanak.
– így jó – bólintott elégedetten. Láthatóan kedvére volt, hogy a tudósok ezen még vitáznak. Én csak akkor vettem észre: ahelyett, hogy ő adna nekem információkat – én feleltem az ő kérdésére. De Andros minderre ügyet sem vetett, folytatta:
– Mi, emberek, a kozmosznak ma is csak egy kicsi részét látjuk. A benne lejátszódó folyamatokat többnyire örök érvényűnek hisszük, mi több: érvényességüket kiterjesztjük az egész Univerzumra...! Márpedig lehet: óriási tévedés áldozatai vagyunk. Lehet, hogy amit eddig láttunk, felfedeztünk, az az ötven–, hetven–, nyolcvanmilliárd fényéven belüli tér csupán apró része az egész Kozmosznak. Sőt, biztosan csak egy kicsi része a Végtelennek. Lehet, hogy a galaktikák csak itt távolodnak egymástól valamilyen teljesen jelentéktelen, helyi ok miatt, és az egésznek semmi köze valamiféle ősrobbanáshoz, az állítólag táguló, majd ismét összehúzódó világhoz... Egy “vidéki", periferikus jelenséget hiszünk mindenhol érvényesnek! Lehet, hogy a világegyetem általunk ismert részében egyáltalán nem alapvető törvény a tágulás, nem is volt semmiféle ősrobbanás, és persze nem is lesz, lehet, hogy az egész – az egész! – egységes, és nem is olyan ütemben változik–fejlődik, hogy azt néhány tízezer év alatt egyáltalán észrevehetnénk...
Hallgattam. Andros feje fölött izzott a nap. A férfi folytatta:
– Eddig majdnem minden elmélet megdőlt, elhalt az idők folyamán. Túlhaladtuk, másikat találtunk helyette, vagy kiderült, hogy eleve hamis volt. Az ősrobbanást az elmúlt időkben nálatok odakünn is gyakran támadták. Tudunk erről... Nálunk is sokan foglalkoztak ezzel a kérdéssel. Szép összecsapások nyomait lelem fel a tudományos krónikákban. És ti odakünn, ennyi év után biztosak vagytok abban, hogy mielőtt bekövetkezett az az állítólagos ősrobbanás, a kozmosz nem létezett? Merthogy – érvelnek – a robbanás után a beléje hatoló anyag “tolta maga előtt" a Teret és az Időt is. “Annak előtte hát Idő sem volt?'"– kérdezte gúnyosan egy ellenlábas. Mások azt állították: ha nem így lett volna, az Univerzumnak középponttal és határokkal kellene rendelkeznie; ez pedig nem lehetséges, mivel tudjuk: végtelen.
– Es te mit gondolsz? – kérdeztem. Vonzott ez a téma; ebből is megtudhattam valamit a terraiakról. Lassan elfeledtem, hogy állítólag fogollyá tettek ezen a bolygón.
– Én erre azt mondom: ősrobbanások és összesűrűsödések nem csupán a kozmosz egyetlen pontján jöhettek–jöhetnek létre, így hát nem hiszem, hogy csak egyetlen táguló világ lenne. Ha pedig több jön létre az Univerzum különböző tájain, akkor nyilvánvaló: nem egy–egy táguló világ anyagi részei szülik a Teret és az Időt. Az létezik – léteznie kell! – az ősrobbanásoktól függetlenül is, legfeljebb a tulajdonságai változnak a benne száguldó anyagi részek hatására. Am a Kozmosz ettől függetlenül is létezik, és mindig létezni fog.
– Az ősrobbanás számomra is eléggé hihetetlen. Nehéz elképzelni, hogy voltak–vannak–lesznek és lehetnek világok, amelyek egész anyaga egyetlen pontba tömörül össze, egyetlen anyagpontot alkot. A terjedelmét csaknem nullának, ám a sűrűségét, a nyomását és hőmérsékletét végtelenül nagynak vehetjük... – mondtam, talán túl szabatosan, aztán társamra néztem. – Andros, te csillagász vagy?
Talán nem is hallotta a kérdést. Egy fűszálat rágcsált, töprengve beszélt:
–...És mi van akkor, ha mégis volt itt ősrobbanás, de csak ebből az egy ősrobbanásból született éppen egy ilyen világ? Ha ezerszer felrobbant már az a sűrű ősanyag

az őspontban – de minden egyes alkalommal egészen másféle kozmosz fejlődött ki belőle? Lehet, hogy az elmúlt alkalmakkor egyáltalán nem alakult ki az élet semmilyen formája sem, valami általunk jelenleg ismeretlen okból nem is születtek galaktikák és gömbhalmazok, a fizikai létezésnek nem voltak tudatos szereplői, résztvevői, gazdái, sőt... talán életadó helyei sem. Lehet, hogy a kozmosz minden alkalommal egészen más, soha még nagy vonalakban sem emlékeztet sem az előző, sem az utána következő változatokra, “Univerzum–verziókra"...
– Jó, hogy te is kételkedsz – mondtam.
–Kételkedem. A világegyetemben, a Terrában, a tudományokban.
– Bennem is?
– Még nem tudom, miféle ember vagy.
– És ha megtudod?
Nem válaszolt. Lassan felöltöztünk. Tanácstalanul álltam. Andros volt a vezetőm – és hirtelen olyan érzésem támadt, hogy talán az egész bolygón nincs senki rajtunk kívül. Magam sem értettem az okát – de félni kezdtem.
– Andros... Hányan élnek most a Terrán?
A fejét rázta, ősz haja a homlokába lógott. Energikus mozdulattal simította félre:
– Kevesen Yarkos. Nagyon kevesen.
Siderus professzor dühösen felpattant. A, gép folyamatosan ontotta magából az eredményeket, de azok további, részletes elemzése után újra és újra kiderült: nem bukkant még a keresett bolygó nyomára.
– Ez az átkozott fickó átejt bennünket – morogta. Maga sem vette észre: olyan stílusban beszélt, amilyet csak diákkorában engedett meg magának. Fáradt volt: hiszen fél füllel a számítógépes kutatás alatt is hallgatta Yarkos meséjét. Hátha kibök még valami használhatót.
A professzor kiszaladt a mellékhelyiségbe, hideg vizet locsolt az arcába. Amikor visszajött, a kis képernyőn újabb sorok jelentek meg. A professzor összeráncolt homlokkal nézte az adathalmazt, aztán egyetlen gombnyomással letörölte a képet.
– Ez sem az! – vakkantotta dühösen. Csak annak örült, hogy egyedül tartózkodik a helyiségben. Nem lenne most jó, ha mások is látnák. A tanítványai például... A legszívesebben toporzékolt volna haragjában.
“Biztosan hazudik. Legalábbis ami a bolygó adatait illeti. Szándékos félrevezetés az egész! Mégis, meg kell találnom! Ha egyszer létezett a Terra, nem tűnhetett el nyomtalanul Ha csak... Igen, az a bizonyos csillagatlaszreform 9800 körül, amikor új alapokra fektették az egész kozmikus koordináta–rendszert és a hajózási adatokat egységesítették a csillagászati jelrendszerrel. Ebből alakult ki a mai kód, lehet, hogy ott követtek el hibákat. Ha Yarkos igazat mond, talán régi atlaszokat talált, az ottani adatokat számította át. Azonfelül azt is rebesgetik, hogy az új csillagatlaszokból sok periferikus bolygót, sőt egész naprendszereket is kihagytak, amiket pedig előzőleg már ismertek és jelöltek. Állítólag, mint teljesen érdekteleneket, nem is tartották őket érdemesnek a további nyilvántartásra. Vagy ez csak pletyka? A dolog teljesen hihetetlennek tűnik, ám a szóbeszéd szerint mégis megtörtént. Ha a Terra is azok között volt, akkor az adatait hiába is keresteti a számítógéppel. Nincsenek benne sem ebben, sem más, csillagászati vagy űrhajózási emlékező–egységben.
Idegesen járkált fel–alá, aztán megtorpant, megint hangosan szólt önmagához:
–  És ha már akkor, a kilencvennyolcadik évszázadban is a terraiak küldtek ide valakit, hogy intézze el az adatok kihagyását az atlaszokból?" Egy vagy több ügynököt, akik szabadon mozoghattak bárhol, akárcsak mi magunk. Senki sem tudhatta róluk, kicsodák, honnan jöttek. Lehet, hogy az adatok mostani hiánya a terraiak itteni tudatos tevékenységének következménye... és bizonyítéka?

Oort behunyta, pihentette a szemét. Fárasztotta a képernyő ezernyi apró felvillanása. “Yarkos most előad majd egy mesét az ideális társadalomról. Az ilyesmit nálunk is szeretik az emberek. Azt hiszem, ez más galaktikákban is így van. Az utópia ősidőktől kedvelt dolog. Azt mondta: kevesen élnek a Terrán. Ezzel rögtön és még inkább a maga oldalára állította őket. Hiszen itt sokan vannak, szoronganak, kevés az élettér; már régóta követelik, hogy vontassanak közelebb legalább egy holdat; a legtöbben az Errát–2–t emlegetik, az egy természetes hold, azt is belaknák; ha másképpen nem lehet, hát egyelőre a talajszint alatt és meteorvédő kupolákkal; no, ezek azt hiszik, a kormányzat anyagi eszközei és lehetőségei korlátlanok, most megint tévednek. Fogalmuk sincs, mibe kerül egy kisebb hold új pályára vontatása. Az efféle manőverre a naprendszer erőinek kell összefogniuk – márpedig elég sok ennél is fontosabb probléma van. A központi bolygón élőknek így is jobb dolguk van, mint a többi bolygó lakóinak. Itt sokkal jobbak a fényviszonyok, például... De hát a köznép alulról nézi a világot, és csak a legszűkebb környezetét látja. A vezetők onnan fentről összefüggőbb képet látnak – de ki tudja ezt odalenn? – és ha most meghallják Yarkostól, hogy állítólag – mert ugye, ez csak mese, így mondja mindenki – valahol van egy bolygó, ahol rengeteg hely van és nagyon kevés ember, persze, hogy oda fognak vágyódni. Ha ráadásul olyan szép ott minden, ahogy Yarkos szavakkal lefestette... Ha csak feleannyira szép és feleannyira üres..."
Oort kinyitotta a szemét. Meglátta a képernyőket, a műszereket. Érezte Alfen jelenlétét is. “Ostobaság – tette hozzá magában –, a Terra nem létezik. Biztos, hogy nem létezik."
...Szívesen kérdeztem volna Androst a térrai emberekről. De láthatóan egészen más foglalkoztatta. Még mindig az Űr járt a fejében:
– Akár hirtelen, egyetlen szuperrobbanással jött létre a kozmosz, akár nem, ha elfogadjuk azt az elméletet, 
hogy egyszer vége lesz, máris hiszünk valamilyen rejtélyes, misztikus teremtőben. Ebből már kinőttünk, nem? – és rám nézett. Az erdő szélén álltunk.
– Kinőttünk, persze. Ámbár az emberekben mindig marad egy kis misztikus hajlam – feleltem óvatosan, és rákérdeztem: – Ha a Kozmosznak nem is lesz vége, de a mi világunknak talán igen. Mi a véleményed a ciklikusan lüktető Univerzumról?
– Csak egyes “darabjai" lüktetnek, úgy vélem. Az egyik darabja az, amelyben mi élünk, mozgunk. Minden akciót reakció követ – ezt a törvényt még nem sikerült megdönteni. Ha tehát volt ősrobbanás, és világunk most tágul, nyilván lesz ennek ellenhatása is.
– Negyvenmilliárd éve rohanunk az Űrben...
– No és? A Tér végtelen, tehát előfordulhat, hogy rohanunk még százszor vagy milliószor milliárd évig is. Talán nincs is elegendő kohéziós erő száguldó világunk darabjai között. De az is lehet, hogy az általunk eddig látott anyaghalmazok egy idő eltelte után visszaszáguldanák a robbanás helyére. Hisz tudod: az anyag nem semmisülhet meg, örökké fennmarad. A kozmosz – habár határtalan – fizikai szempontból zárt rendszernek is tekinthető. Anyagunk ebben mozog, változik, ilyenné vagy olyanná alakul át.
– Történjék bármi, az ember már nem pusztulhat el – mondtam,   látszólag   összefüggéstelenül.   De Andros azonnal elkapta az új fonalat:
– Ez még csak szép remény, Yarkos. Igaz, hogy az emberek számtalan galaxist foglaltak el maguknak, de mégis valamennyien ugyanabban a rendszerben élnek. Még mindig nem törték át a határait ennek a kicsiny kozmoszrésznek.
– Arra célzói, hogy igazi létbiztonságot csak egy másik, táguló vagy stagnáló világegyetem nyújthat nekünk?
– Pontosan. Amíg ebből a miénkből ki nem jutunk, foglyok vagyunk. Ha holnapután kiderül, hogy világunk száguldása már fékeződni kezdett, és hamarosan eljön a “megtorpanás", a holtpont, hogy aztán az egész folyamat valóra váltsa önmaga tükörképét, lejátszódjon ismét, de fordítva...

– Az összehúzódás és megsemmisülés nem megy egyik napról a másikra.
– Ez a szerencsénk. így talán lesz időnk elmenekülni innen, mielőtt anyagunk ismét össze töpörödik.
– Néhányszor tízmilliárd év nagy idő.
– Persze. Én is remélem, hogy megmenekülünk. Ha majd kilépünk a mi kozmoszunktól független térbe, ha majd egy másik vagy több másik kozmoszrészt érünk el, akkor lehetünk csak nyugodtak. Attól kezdve az ember
– örökké vándorolhat majd a jobb; kedvezőbb életkörülmények felé.
– Benépesítjük a Világok Világát – suttogtam, és körülnéztem. – Szinte hihetetlen, hogy mindez innen indult el...
Zöldarany fény esett be rézsút a lombok között. Már az erdőben mentünk. A törzsek fenségesen, némán álltak. Meleg és jóság lapult közöttük.
– A ciklusonként kifejlődő és ismét megsemmisülő világegyetem nagyon lehangoló dolog – mondtam. – Hiszen akkor azzal a tudattal élünk és cselekszünk, dolgozunk és alkotunk és kutatunk és utazunk és nemzünk utódokat, hogy mindez hiábavaló... Hiába születtek hat a múlt nagy tudósai? A művészek? Az utazók hiába szenvedtek? A tudósok minden fáradságosán összekotort megismerésmorzsája... felesleges volt? Elpusztul egyszer minden, amit létrehoztunk, és mi magunk is? Az összes csillag, minden bolygó? Ez az erdő is beleolvad a roppant sűrű anyaghalmazba, ismét összetalálkozik az egész anyagi Andros!
Egy fának vetette a hátát. Az erdőben, távolabb, megcsillant valami. Madár kezdett énekelni, de most ennek sem tudtam örülni. Sőt – fájt.
Andros lehajtotta a fejét:
– Világszülés termékei vagyunk. Talán nem is akart bennünket a természet, talán a véletlen hozott minket létre. Lehet, hogy az Értelmet egyetlen ősi, vak erő sem vette bele a számításba, és bár létezünk, semmi látszatja nem marad létezésünknek. Az ősrobbanás ez idáig már számtalanszor megismétlődhetett, és az ősanyagból minden egyes alkalommal másféle elemek, más ásványok, növények, állatok lettek, az értelmes élet pedig teljesen más külsejű, más gondolkodású, más célokért küzdő, esetleg egyszerre sokféle alakban létező értelmes lényeket is létrehozott... Lehet, hogy mi – az emberek általában, és te, Yarkos, meg én – léteztünk már egy másik robbanásból kifejlődött másfajta világban, más alakban? Létezhettünk már tízszer, de ezerszer és milliószor is, és új alakokban ismét és ismét létezni fogunk! – Én most akarok létezni – feleltem makacsul.
A szálloda recepciójában megcsendült az egyik videotelefon. Ám a képernyőn nem emberi arc bukkant fel, hanem egy nagy “A" betű; ez azt jelentette, hogy a hívó fél automata berendezés.
De automata volt a fogadó fél is. A szálloda amúgy is teljesen gépesítve volt. Az érkező vendégek a központi komputer recepcióba helyezett termináljánál jelentkeztek be, akusztikusán. Az előrendeléseket is ez vette, rendszerezte és tartotta nyilván. A vendégek mágneses lapocskát kaptak kulcs helyett; ez szobájuk ajtaján kívül a szállodán belüli összes fizetett szolgáltatás igénybevételét lehetővé tette. A mágneses lappal léphettek be a fürdőmedencébe, – torna- és játéktermekbe, használhatták a videotelefonokat és más berendezéseket. Az összes regisztráló gépezettel kapcsolatban álló központi számítógép gondosan feljegyezte az igénybe vett pótlólagos szolgáltatásokat, és azok árait folyamatosan a számla növekvő összegéhez csatolta. “Fejben" tartotta azt is, melyik vendég éppen hol tartózkodik; ha valakit telefonon kerestek, mindig a megfelelő helyiségbe kapcsolta a hívást.
A két számítógép között a következő – nem nyelvi, hanem impulzus alapú – párbeszéd zajlott le:
– ITT A KORMÁNYBIZOTTSÁG KÜLÖNLEGES FELADATOKRA ALKALMAZOTT SZÁMÍTÓGÉPE BIZALMAS INFORMÁCIÓKÉRÉS KÖVETKEZIK

–  ADD MEG AZ ILYEN ESETEKRE RENDSZERESÍTETT KÓDOT
–TIZENHAT–NEGYVENKETTŐ–NYOLCVAN–NYOLC–NULLANULLA
–  INFORMÁCIÓADÁSRA KÉSZEN ÁLLOK
–  A BIZOTTSÁG TUDNI AKARJA HOGY ÉRKEZTEK–E  AZ  ELMÚLT  NAGYEGYSÉG ALATT EXTRAGALAKTIKUS  VENDÉGEK  AKIK  JELENLEG IS A SZÁLLODÁBAN TARTÓZKODNAK
–  CSAK EGYETLEN ILYEN NŐVENDÉG ÉRKEZETT
– ADD MEG AZ ADATAIT
És a központi számítógép teljesítette az utasítást. Ugyanakkor a Bizottság gépe sorban felhívta a többi metastellai szállodát is. Sőt, hasonló tartalmú információkérés ment a naprendszer többi bolygójára, az összes szállodába.
A 226–os vendég most nem gondolt arra, hogy hol van. Hogy honnan érkezett. Mindenről megfeledkezve nézte a téglalap alakú tárgyat. A kemény lapra ragasztott számkódjelet. TZ–0111328. Aztán lassan, óvatosan vette kézbe, mintha féltené. Vagy félne tőle...
A tárgy – egy könyv volt.
Látott már könyvet. Máskor, máshol. Ősi, régi darabokat. Díszes kötésűeket, vastagokat, hatalmasokat és kicsi, zsebben elférőket is. De életében csak egyszer tartott ilyesmit a kezében.
Most felvette, és az egyik fotelhoz ment. Meglepte a tárgy kis súlya. Nehezebbnek képzelte – de belátta, ez a kis példány nem lehet nehezebb. Még akkor sem, ha papírból készítették.
Nem titkolta a feltörő érzést. Úgysem látta senki. A szíve erősen vert, arca kipirult. Mélyeket lélegzett. Körülnézett. Egy beszélőn akadt meg a tekintete. Félreeső sarokban, a falon függött, de figyelemfelkeltő sárga színűre festették.
A nő letette a könyvet, a készülékhez ment. Lenyomta a gombot, és közelebb hajolt a mikrofonhoz:
– Információt kérek.
– Tessék" – válaszolta emberhangon az emlékezettár komputere.
– Tart még Yarkos műsorának közvetítése a videotévé–hálózatban?
– Igen. A második részt közvetítik.
– Köszönöm.
Az utolsó szót fölöslegesen mondta, tudta maga is. A gépek nem várják el, hogy az emberek megköszönjék szolgálataikat., A legtöbben inkább a nyers “Vége!" felkiáltással adják a halott anyagokból készült, majdnem értelmes agyak tudtára, hogy befejezték igénybevételüket.
Visszament az asztalhoz, felvette a könyvet. A korabeli kozmoszleírást régen, nagyon régen adhatták ki. A vastag papír, a betűk formája is erre vallott. Olvasni kezdte; néha megakadt egy–egy régies kifejezésnél. A tudományos részben olyan szakkifejezésekkel is találkozott, amelyeket soha nem hallott. Nyilván régen elavultak már.
Belemerült az olvasásba, észre sem vette az idő múlását.
.. .Az erdőben egy terrai repülőgömb várt ránk. Már messziről csillogott a fák között. Andros beszállt, intett, kövessem. Amikor felemelkedtünk, még csodálatosabb látvány tárult a szemem elé. A talajról látott hegy mögött újabbak kerültek elénk – minél messzebb voltak, annál kékebbnek, halványabbnak látszottak. Egészen megigézett a dolog. Ugyanakkor sejtettem, hogy nem véletlenül ébresztettek fel kábulatomból éppen ezen a helyen. Nem volt titok – már az első kihallgatásom alatt is fennen hangoztattam –, hogy el akarom hagyni a bolygót. A függőágyamat egy tó, mező, hegyek előtt helyezték el.

Azt hitték talán, hogy a táj szépsége más belátásra késztet? De milyen belátásra? Mit várnak tőlem, miféle véleményt, milyen magatartást? Ha erőszakos “betörésemet" az itteni jogállapotokat sértőnek tartják, akkor valamelyik intézményük fellép majd ellenem, netán elítélnek? És milyen ítélettel számolhatok? Ha pedig ezt tervezik – akkor miért bíztak Androsra, mik a terveik velem?
Halványan éreztem, hogy most az érdekli őket, milyen ember vagyok. Ebből megtudhatják azt is, milyen szándékok vezéreltek a Terrára. A Terra...
Szóval a Terrán vagyok. Az átlátszó gömb sebesen és hangtalanul repült az erdő fölött. Mezők és megművelt földek következtek. Számomra ismeretlen fák álltak végeláthatatlan sorokban, biztosan gyümölcsfák voltak. Nem kérdeztem semmit Androstól, és ő is hallgatott. Hamarosan egy folyó fölött szálltunk el. Széles út kanyargott a távolban – elhagyatottnak látszott. A repülőgömbök alkalmazása óta nyilván erősen csökkent a földi utasforgalom; az utak, lényegében már csak a nagyobb terhek szállítására szolgáltak.
Aztán váratlanul történt valami. A talaj zöldjét szürke tárgyak törték meg. A láthatárból mértani téglalapok emelkedtek ki. Közelebb érve rájöttem, hogy házakhoz hasonlítanak. De milyen házakhoz! Amilyeneket valaha régen építhettek. Több száz méter magasak voltak, ormótlanok, egymáshoz túl közel álltak. Szögletes ablaknyílások ezrei feketéllettek falaikon. A tetejük hol csúcsos, hol lapos volt, de mind egyformán ijesztő látványt nyújtott. Az egyik nemrégen omolhatott össze – beton–és téglahalmaz maradt a helyén, elborítva a közelben álló épületek lábazatát. Abban a furcsa városban legalább nyolcvan vagy száz ilyet láttam; és köztük, lent a mélyben álltak másféle jóval alacsonyabb házak is. Embereknek nyomát sem láttam. Az utcákat, tereket feltörte a gaz, sőt meglett korú fák is álltak a romok között.   
– Andros, mi ez?
– Régi, nagyon régi város. Még abból az időből való, amikor az emberek egymás ellenére éltek.
– “Egymás ellenére éltek"... Ez egy korszak volt?
– A leghosszabb korszak a mi korunk előtt. Mi most egymásért élünk. Az egész társadalmat ez mozgatja.
Ebben nem kételkedtem, hiszen ez minden galaxison így volt, csak így lehetett. Az, hogy a Terrán is ezt a társadalmat építették ki az emberek, természetesnek tűnt. Közben magasan köröztünk, és Andros magyarázott:
– Akkoriban az emberek állandóan harcban álltak egymással. De azt tudod–e, hogy így volt ez kezdettől? A tudósaink megállapították, hogy az embert éppen ez az örökös harc tette civilizálttá. Minden nap harcolnia kellett a fennmaradásért, csak a fizikai és szellemi erőnlét csúcspontján lévő egyedek élhették túl a megpróbáltatásokat. Őseink vadászok voltak. Hallottad már ezt a szót?
– Nem – ráztam a fejemet.
– Az ősember és későbbi utódai is gyilkoltak, Yarkos. Állatokat öltek, így tartották fenn magukat. Sőt, ha úgy hozta a sors, bizony más embereket is gyilkoltak, rendszeresen és tömegesen.
– Nem lehet... – a torkom elszorult, lefelé néztem. A gömb kitartóan körözött a betontornyok fölött, az egyik épület falán hirtelen felszaladt a jármű árnyéka, aztán elugrott valahová a messzeségbe, fekete ponttá lett.
– Bizony, gyilkolt. Mi ezt már el sem tudjuk képzelni, de sok bizonyíték van rá. Később akadtak emberek, akik egész tömegeket vontak a befolyásuk alá, és más embertömegeket kiirtottak. Százezreket és milliókat, érted, Yarkos?
Zúgott a fejem. Százezreket Milliókat? Lehetséges ez? Hiszen itt... most... nálunk... senki sem gyilkol. Jártam már mindegyik ember lakta naprendszerben, de már régóta, nagyon–nagyon régóta nem fordult elő, hogy bárki... valakit...
Üres tekintettel néztem a kockaházakat. Andros tovább körözött a romok fölött:
– És ez még nem minden, Yarkos. Ha idejöttél, tudnod kell mindent. Az ember a legszörnyűbb pusztításokra is képes volt valaha. Tudod, hogy már ismerték a nukleáris

hasadóanyagokat, amikor a Terrán éltek még kannibálok?
– Micsodák? – kérdeztem. A torkom, új szörnyűségektől tartottam, kiszáradt.  – Kannibálok. Emberek, akik más emberek húsát ették.
A közönség felhördült. A széksorokban ülő hallgatók reakciója egyidejű és egyértelmű volt. A hitetlenség – a csalódás? – szinte láthatóan fellángolt. Az emberek hátukat a támlának vetették, összenéztek, az arcok kivörösödtek. Felháborodott kiáltások hallatszottak. Többen fütyültek.                                                                      
– Nem igaz!
– Ez mégiscsak sok!
–  Yarkos, tényleg így volt?!
– Ez aztán a mese!
– Mi türelmesen hallgattuk eddig...
– Ez lehetetlen!
–...de ami sok, az sok.
– Yarkos, most miért nem beszélsz?
(...Különös reakció. Amikor arról beszéltem, hogy egyes vezérek ezreket és milliókat mészároltak le – hallgattak. Biztosan nem hitték el; a nagy számok mindig elvonttá teszik az ilyesmit. Nehéz vagy éppenséggel lehetetlen elképzelni. Én sem tudom elképzelni, és olyan nehéz úgy igazán elhinni is. De az emberhúsevő emberek említése rögtön lázba hozta őket. Ezt könnyen megértették. De nem hiszik. Nem hiszik.)
Oort Alfenre nézett:
– No? Most elvetette a sulykot!
A titkárt készületlenül érte a régies kifejezés. Nem is tudta, mit jelent a “sulyok" szó. Habozott, aztán rákérdezett:
– Szóval... túlzásba esett?
– De még mennyire! Belesétált a csapdába. Hívd fel ismét azt a banyát.
– Kicsodát?
– Einares asszonyt, a bizottság jogi szakértőjét. És ellenőrizd a számítógépet, hogyan halad az információszerzés az itt tartózkodó idegenekről.
Alfen teljesítette az utasításokat. Belül őt is feldúlta, amit Yarkos a kannibálokról mondott. Egyik ember megeszi a másikat? Hisz ez őrület. Lázálom! Ilyen most sincs, de régebben sem lehetett. “Vadászat" sem volt, mi az, hogy az emberek állatokat öltek? Mikor, miért? Talán azokat is megették? Ez egy rémfilmben előfordulhat, bár ott is gusztustalan, és manapság már nem is csinálnak ilyen filmeket. Legalább négyezer éve tilos minden életellenes cselekedet, tehát az ember nem gyilkolhat élőlényt. Talán csak növényeket – az élelmiszereit. De kutyát? Macskát? Lovat? Madarakat? Halakat? No nem, ez... Alfen a fejét rázta, miközben Oort képernyőjére kapcsolta a jogászprofesszornőt. 
– Megint valami? – kérdezte Einares minden felesleges üdvözlés vagy ceremónia nélkül, egyben az öröm legcsekélyebb jelét sem mutatva.
Oort benne párjára akadt. A férfi olyan hangon szólt, mintha az egy órával ezelőtt kezdett párbeszédük egyetlen pillanatra sem szakadt volna félbe:
– Most sem lehet megtámadni?
A professzornő elhúzta a száját. Az arca ettől – ha ez egyáltalán lehetséges – még csúnyább lett:
– Látom, most ez az egyetlen vágyad, Oort. Monománia, mondaná rá egy szakorvos. Most bele lehet kötni, persze. Vádat emelhetsz Yarkos ellen, mert horrorelemeket kevert a mesébe, azonfelül egynémely kijelentése az “emberi nem rágalmazása" címszó alá vonható. Vagy ezer éve senkit sem vádoltak ilyesmivel, ezért persze más kérdés, hogy a bíróság csakugyan megalapozottnak találna–e egy ilyen vádat.
– Nem baj az sem, ha később elvetik a vádat és felmentik a fickót. Az a lényeg, hogy most megakadályozzuk a műsor folytatását.                                                         

Az asszony sajnálkozva tárta szét karjait: – Ez még te sem teheted meg, Oort. Vádat csak a teljes műsor elhangzása után lehet emelni, és manapság a bíróságok nagyon pontosan körülírt tényállást követelnek meg. Tudod, amióta olyan kevés a dolguk, az összes ügyet igen nagy figyelemmel kísérik, és jó alaposan, hosszan vizsgálják.
Oort keskenyre zárta ajkát. Elfordult a gép kamerájától, és ismét a videoműsort nézte. Einares asszonyt nem lepte meg ez a fordulat, unott–egykedvű mozdulattal előrenyúlt a kapcsolóhoz, és a képernyője elsötétült.
Alfen megállt főnöke mellett: 
– A Metastellán jelenleg mindössze tizennégy, idegen galaktikából érkezett személy tartózkodik. Mindnyájukról tudjuk, hol szálltak meg. Az egyik különben maga Yarkos.
– Tartsd készen a listát – parancsolta Oort. – Sohasem lehet tudni, mi következik még. Lehet, hogy a műsor után mindet felhívjuk egyenként. Négyszemközt megkérem őket, hazatérve ne beszéljenek túl sokat Yarkosról.
– Talán jobb lenne, ha egyáltalán nem hívnánk fel erre a figyelmüket – javasolta a titkár bátortalanul. De az elnök nem figyelt rá, ismét a nagy képernyő kötötte le a figyelmét. Alfen halkan sóhajtott.
–...Még sok olyan dologról szerzel tudomást, ami meglep, sőt megdöbbent. De mivel az ember múltja a Terrán volt a leghosszabb, hát a legtöbb csúnya dolog itt történt vele – Andros csak ennyit mondott, és másfelé irányította a járművet. Nekem még a torkomat szorongatta, amit az imént hallottam. De Andros – úgy látszik – egyelőre nem terhelte agyamat a Terra múltjával. Ismét ültetvények fölött szálltunk, aztán hatalmas víztükör csillant előttünk. A tenger.
A parton egykori kőfalak alig kiemelkedő nyomai tűntek fel. A víz mellett húzódtak, ameddig csak elláttam. Ám innen felülről jól látszott: a sekélyebb vízbe is beleértek sok helyütt. Néhol kőszigetek emelkedtek ki a zöldes folyadékból. A furcsa látvány mintha egy elpusztult világ képét idézte volna fel – mégsem értettem, mi történhetett itt. Ugyanakkor lenyűgözött a táj szépsége. Domboldalak szelídültek sík parttá, itt–ott vadul hullámzott a víz, a kis öblökben viszont elcsitult a tenger. Szél tépdeste a rőt bokrokat.
– Nézd, mit csináltak... Amikor már elfoglalták az egész szárazföldet, a tengerekre építkeztek. A sekély parti részeket feltöltötték, a mélyebb helyeken mesterséges szigeteket építettek... Értelmetlen szaporodásuknak a kisebb háborúk sem vetettek véget.
– És... mi lett velük? – kérdeztem szorongva. Mert Andros hangjában volt valami, ami nem sok jót jósolt.
– Elvándoroltak.
– Tehát ide jutottak? Ezért mentek el más galaktikákra?
– Ezért is. De nem volt ez ilyen egyszerű. A túlnépesedéssel egy időben rengeteg más problémájuk is akadt. A sok, nagyon sok és mégis egyre szaporodó ember számára nemcsak lakóhelyekre volt szükség. Az iparnak többet és még többet kellett termelnie, a mezőgazdaságnak szintén. Majd meglátod a múzeumokban. Mindehhez helyre volt szükség és nyersanyagokra, újabb nyersanyagokra. Az akkori kezdetleges technológiák elszennyezték a levegőt, a vizeket és a földeket is. Járványok pusztítottak.
– És akkor... elmentek?
–  Századokkal később. Amikor megalkották az első, tömegesen használható űrhajókat, amikor odakünn az űrben, az előőrsök felfedeztek néhány lakható bolygót, tehát amikor már volt hová menniök. Itt közben kibírhatatlanok lettek a körülmények. Te persze el sem tudod ezt képzelni, Yarkos. Nem vagy képes megérteni, milyen csapdába kerültek őseink; hisz te olyan világból jöttél, ahol ez már sohasem fordulhat elő. Ti szigeteken éltek az űrben, ámde vannak hajóitok és vannak más szigetek is, amiknek létezéséről tudtok, a helyüket is ismeritek. Bármikor elhajózhattok oda, és átalakíthatjátok magatoknak azokat a bolygókat. De az akkori emberek itt a

Terrán teljesen egyedül voltak a Világmindenségben. Ez volt a végtelen Univerzum egyetlen embertől lakott pontja, Yarkos! És sokáig nem volt kiút. Milliárdok éltek megosztva, egymással szót nem értve, ellenségesen, miközben a bajok nem szűntek meg, ellenkezőleg. Persze ne hidd, hogy mindennek a túlnépesedés az oka. Az embereknek egy idő után akkor is el kellett volna hagyniok a bolygót, ha nem népesedik túl és a naprendszer energiaadó csillaga is működik még. Eljön az idő, amikor a sok ember számára létfontosságú energia túl nagy vállalkozásokba kerül. Olyanokba, mint például “eltüzelni" a tengereket, vagyis a hidrogént; esetleg eltüzelni magát a bolygót, vagy mindent átállítani napenergiára, egyetlen hatalmas gömbbe zárni a napot és néhány körülötte keringő gömböt. De amikor elérkezett a szükség ideje, nem jött még el a képesség ideje. így tengődtek hát. Nem tudtak több élelmet termelni, mert a termőföldeket elpusztította az erózió, az erdők is megfogyatkoztak, nem volt, ami az oxigént újratermelje. Az algatenyésztés kezdetleges volt még. Az ipari tevékenységük idővel felmelegítette a légkört. Mire megtalálták a menekülés módját, a hőmérséklet már hét fokkal haladta meg a régebbi átlagát. Yarkos, tudod, mit jelentett ez? Maga volt a pokol!
Nem tudtam, mit jelent a szó: “pokol". Andros nem magyarázta meg. A jármű közben repült, a tenger fölött haladtunk. A nap jólesően melegítette az arcomat. Itt valaha forró és mocskos volt a levegő, kibírhatatlan az élet? Nem, nem tudtam elhinni.
–...A bolygó lakhatatlanná vált. A korabeli tudomány lehetőségei végesek voltak, a technika lehetőségei szintén. így aztán eljött a korszak, amikor belátták, hogy ezt a folyamatot már nem képesek megfordítani. Már késő lett volna visszafogni az ipari termelést. A meleg miatt a sarki jég elolvadt, a megemelkedett tengerek döntötték a szárazföldek jelentős részét. Elmentek hát. Eleinte kevesen és vonakodva, aztán egyre többen, mind sűrűbben, már–már sebesen és szívesen, a végén pedig tömegesen, pánikszerűen menekülve. A csapást tetézték
a nukleáris erőművek katasztrófái, az elszabadult elemek dühöngése.
– Mindenki elment? – kérdeztem rekedten. Andros talán nem is hallotta kérdésemet.
–...Mit ért hát a tudás? Szabályozták a géneket, és tudták, hol van galaxisunk határa. De amikor elolvadtak a jégtakarók, és jött a permanens árvíz, tehetetlenek voltak. Ráadásul mindezt előre látták, tudósaik kiszámították.  Mégis, vakon mentek előre. Végső soron éppen csak az egyetértés hiánya okozta vesztüket... Nem, nem ment el mindenki. Tudjuk, hogy maradtak itt, nem is kevesen. Akik nem éreztek magukban elég erőt, hogy újrakezdjenek mindent egy még idegenebb, még kegyetlenebb világban. Akik azt hitték, könnyebben birkóznak meg az ismert rosszal, mint a még ismeretlennel. Akik féltek az Űrtől, ahol sohasem jártak annak előtte. Akik azt hitték, itt a Terrán hamarabb megjavulnak a körülmények, visszaállnak a régi természetes állapotok, és akkor csodaszép világuk lesz, az is az övék marad, amit most a menekülő milliárdok itt hagynak...
Behunytam a szememet. Andros hangja valahonnan messziről hallatszott:
–...Nem lehettek többen néhány tízezernél. Iszonyú sorsuk volt, azt hiszem. Erre csak a jelekből lehet következtetni, no és közülük néhányan hangszalagra vett naplót vezettek; akadtak, akik filmet is készítettek. Az életük mintha megállt volna, sőt hamarosan elindult a visszafejlődés folyamata. Kiderült, hogy nagyipari háttér nélkül nem lehet már élni. Ám amíg azelőtt túl sok volt az ember, most hirtelen túl kevés lett. Az üzemek leálltak; előbb eltűntek az élelmiszerek, aztán a ruhák, végül a gyógyszerek is. Az első években az otthagyott készletekből éltek, előbb az omladozó városokban, de onnan hamarosan kiűzték őket az elszaporodó patkányok. A hegyek között, a földet művelők bírták a legtovább, de a járványok velük is végeztek. A mérgezett föld, a szennyezett levegő, a hiányzó víz, minden összeesküdött az itt maradottak ellen. Túl kevesen voltak ahhoz, hogy ilyen körülmények között egy jól működő kis társadal–

mat alapítsanak. A Terra, amely évmilliókon át az ember bölcsője volt, most ellene fordult.
– Az emberek fordították maguk ellen – suttogtam.
– Igazad van. A természet bosszút állt, bár számára ismeretlen ez a fogalom. Sokáig elhúzódó, alattomos, de indokolt bosszút. Az embereknek ezerszer is lett volna alkalmuk előzőleg, hogy észre térjenek és megfordítsák a folyamatot. De ők vakon rohantak a vesztükbe.
Patetikus hanghordozással beszélt, de ez most valahogy nem zavart. Hiszen igazat mondott. Hittem, hogy ez az igazság. Láttam már a romokat. Mégis, ott lobogott bennem a remény. Nem, nem lehet, hogy annyi előző évezred kárba veszett, hogy minden és mindenki hiába volt, hiába élt itt. A vakítóan csillogó tenger és a zöld hegyek között, az erdők mellett, tavak partján. Nem, nem lehet!
–Andros...
– Igen?
– Azért, ugye, sokan mégis... életben maradtak?
A férfi fehér haja lángolt a napfényben. Lassan fordult felém:
– Nem, Yarkos. Senki sem maradt életben. Mindnyájan elpusztultak.
A videotelefon–központokban a Metastellán jelentős forgalomnövekedést tapasztaltak. A legtöbb hívás a Bizottság hivatalaihoz érkezett. De számosan beszéltek "a hírközlő eszközök szerkesztőségeivel is.
Felháborodott emberek kijelentették, hogy Yarkos meséje túllépte a jó ízlés határát.
A tévéhálózat igazgatójával sokan közölték, hogy kikapcsolják készülékeiket, nem hajlandók tovább hallgatni az “emberi faj rágalmazását". Ugyanakkor az energiaközpontok műszerei világosan jelezték, hogy az áramfogyasztásban nem állott be lényeges csökkenés. A fenyegetőzők nagyobb része tehát mégsem kapcsolta ki tévéjét...
Egy dühös férfi kiáltozva vonta kérdőre a Bizottság ügyeletes tisztviselőjét: “Mit képzel ez a Yarkos? Az ilyen, ki tudja honnan szalajtott alakok világűr szerte csak bemocskolják az ember hírnevét!" Ugyanott egy ideges nő hosszan fejtegette: “Yarkos azt állítja, hogy az emberek ennyire ostobák voltak? Hogy vakon rohantak vesztükbe? Hát ostoba állatok voltak elődeink?"
Tíz–egynéhány hasonló tartalmú, felháborodott üzenetet vettek fel Oort otthonának automata hangszalagjai. A hírközlő eszközök szerkesztőségeit is bombázták; egy nagyon öreg férfi – kétszázharmincnégy évesnek vallotta magát – reszkető hangon közölte, hogy Yarkost a legszívesebben saját kezűleg taszigálná ki az űrrepülőtérre, menjen el innen minél előbb “az a fickó, aki szerint az emberek a modern korban ilyen korlátoltak voltak, és csatát vesztettek a természettel szemben".
Ez fájt a többi panasztevőnek is. Az ember lealacsonyodását – ha csak a történelem egy régi, lezárult epizódjaként is – sértőnek tartották. “Yarkos rombolja világképünket!" – érveltek.
A kupolaterem igazgatója ekkor elérkezettnek látta az időt, hogy intézkedjen az újabb szünet ügyében.
A fehér hajú lány belibbent a színpadra. Az imént ismét átöltözött; most narancsszínű, áttetsző lepel feszült telt idomain. Kihívóan pillantott Yarkosra, aztán lassan kiment a színpad szélére. A közönség még mindig zúgott az imént hallott mondatok miatt. Többen felugrottak a helyükről, mások izgatottan tárgyaltak szomszédaikkal. A fényszórók fel–alá pásztáztak. A mesében beállott szünetet kihasználva a kamerák most inkább a közönséget mutatták.
Yarkos sziklanyugalommal ült a helyén. A szemében – ezt csak a lány látta – enyhe gúny csillant.
A lány negédes mosollyal vonaglott a színpad szélén, akárha csak maga hallotta zenére lejtene. Szép combjai kibukkantak a ruha alól. Mély hangon kezdte:
– Kedves mindenki, figyeljetek rám! Örülök, hogy vendégünk, a nagy mesélő ilyen élénk hatást tett rátok. Nem

mindenkinek tetszik, amit mondott, igaz? No, de sebaj, az a jó műsor, amelyik vitákat ébreszt, sőt érzelmeket korbácsol fel! Ne türtőztessétek magatokat! És hogy a vitának semmi se álljon az útjába, hát tartsunk egy újabb szünetet!   
A tévéközvetítést vezető rendező levette a képet. A Metastella összes tévécsatornáján reklámokat kezdtek sugározni.
A kupolateremben a nézőteret megvilágító színek őrült táncba kezdtek. A lila árnyalatai szinte kiűzték a nézőket az előcsarnokba. A hangszórók Malkov 80. századi zeneszerző “Egy elfeledett világ tájai hegyekkel és madarakkal" című kolorkompozícióját közvetítették; a zene telitalálatnak bizonyult. A sejtelmesen felívelő fúvósok, a mélyen aláfestő vonósok még az iménti lázadozókat is–más hangulatba ringatták. A színek változásai most jótékonyan csillapították a kedélyeket.
A pihenőszobában Yarkos puha heverőn feküdt. Behunyta a szemét. Igyekezett nem gondolni semmire, de – sejtette előre – nem sikerült. Agya zsongott, és mint égető tűzpont, úgy vibrált előtte egy kérdés: “Ha erre is így reagáltak, mit szólnak majd ahhoz, ami ezután jön? – és később, ha megtudnak mindent?"
– Nem képesek szembenézni a tényekkel – mondta félhangon. Akkor megérezte, hogy már nincs egyedül. Tétova tekintete a félhomályba fordult.
– Te vagy az?
– Én – felelte a fehér hajú lány, és elvált a faltól. Mintha eddig benne lett volna. Árnyéktest. Közelebb jött. Most csak egy ingfélét viselt, és mezítláb állt a vastag szőnyegen.
“Nem téged vártalak" – gondolta a férfi, és elfordította a fejét. Igyekezett eltaszító hullámokat kelteni az agyában, így talán elmegy a lány. Nem érezte szükségét, hogy itt legyen. Jobb most egyedül, már úgysem tart sokáig a magány.
– Jöttem megkérdezni, nincs–e szükséged valamire – és a lány letérdelt az ágy mellé. A fejét Yarkos mellére hajtotta. “Milyen fiatal és ostoba még!" – futott át Yarkos agyán a gondolat, és nem mozdult.
–...Elfáradtál? Csak a szellemi fáradtság lüktet benned, biztosan. Kedves, frissítsd föl magadat... velem – súgta a lány. A mondatok metastellai videotévé–reklámszövegre emlékeztették Yarkost, idegesítette a helyzet. Idejön ez a Caralla, félig gyerek még, és egyszerűen felajánlkozik... Persze nem csodálkozott. Megszokta már. Valaha állítólag csak a férfiak közeledhettek a nőkhöz, amazoknak az ilyesmit tiltották a szokások, sőt néha a törvények is. Ez persze igazságtalan volt, úgy érezte most Yarkos. A nőknek is járnak ugyanazok a jogok. Maga is átélte már sokszor, hogy egy nő őt választotta párjának, és ezt értésére is adta. Akkor még mindig dönthetett, elfogadja–e azt a kapcsolatot. És természetesen ő is választott magának szerelmi partnert, éppen elégszer. De most... Nem. Most nem kellett neki ez a lány, akit biztosan csak a hírneve bűvölt el, aki nem is ismeri Yarkost,
az embert – csak a mesélő Yarkost, az űrutazó Yarkost, galaktikák vándorát, akinek elektronikus arcképére most egyszerre nyolcmilliárd metastellai szempár meredt.
– Most nem – felelte. Igyekezett, hogy a hangja határozottan csendüljön.
– Nem tetszem neked? Eddig minden férfi örült a testemnek – súgta a lány, és nem mozdult mellőle.
A válasz olyannyira szokványos volt, ezer videofilmben hallotta már Yarkos, keserűen mosolygott. A lány is biztosan ott hallotta, azt ismételte. Hogyan lehet megszabadulni egy ilyentől?
Caralla még nem adta fel:
– Nézz rám. Vágyat ébresztek benned, érzem. Te is bennem. Sokan örülnének nekem...
– Biztosan igazad van. De én Yarkos vagyok – gőg gyűlt belé, szinte a torkában érezte, milyen kellemes lenne most vérig sérteni ezt az ostoba csitrit, de lenyelte a visszavágást, sőt még el is mosolyodott. – Yarkos vagyok, aki rengeteg galaktikát bejárt. Sok szép nővel

volt dolgom. De soha – érted, soha! – nem álltam szóba egyikkel sem, míg be nem fejeztem a mesémet.
– Szóval utána? Remek vagy! – a lány felugrott, gyorsan szájon csókolta a férfit, és kiviharzott az ajtón. Yarkos hümmögött: “azt nem mondtam, hogy utána hajlandó leszek rá; te értetted úgy..." Sóhajtott, és felhívta az űrrepülőtér ügyeletes forgalomirányítóját. Megbizonyosodott felőle, hogy hajóját feltöltötték üzemanyaggal, oldalsó kormányrakétákat is cseréltek, a jármű útra készen áll. Akkor átszólt a légitaxi–kikötőbe, és kérte, hogy egy óra múlva a kupolaterem szolgálati bejárata közelében helyezzenek el egy rezervált aeroszt, amelyet majd csak “Algaport" jelszóra lehet használatba venni.
Oort először Fottira nézett. A szikár, komoly férfiarctól biztatást, sőt támogatást várt. Fottira számíthat. Csak őrá? Az elnök nem is nézett a Cross képét–hangját közvetítő készülékre, anélkül is érezte ellenfele “jelenlétét". A gyomrában idegesség remegett. “Cseréld ki a gyomrodat, elnököm!" – mondta orvosa a legutóbbi vizsgálatkor bizalmasan. Mindig ezt mondja, mintha az orvosok manapság csak afféle szerelők lennének, nem gyógyítók. Lehet, hogy tényleg így van? – lopózott belé a kétség, már nem először az utóbbi években.     Siderus olyan képet vágott, mint aki titkot tud, de egyelőre nem áll szándékában kirukkolni vele. Imma asszony – szokása szerint – várakozó álláspontra helyezkedett. Mindig így viselkedett, ha a Metastellán az ügyek tárgyalása közben számára ismeretlen területre tévedt a Bizottság. “Talán őt is meggyőzhetem majd" – remélte Oort.
Cross hangosan beszívta a levegőt, ráncos bioderma arca egészen sárgásnak tetszett. A kétszázhárom éves férfi pontosan kiérezte a levegőben lógó feszült hangulatot, akárha ott lett volna a teremben. Ha teste már nem is – ösztönei kitűnően működtek. “Miért húzza–halasztja még a lemondását? – tűnődött Alfen Crosst figyelve. – Senki sem venné rossz néven, ha visszavonulna. Rég megérett rá. A kora miatt azonnal elfogadnák a lemondását, és mindenki megkönnyebbülne..." De sejtette, hogy erre egyhamar nem kerül sor. Cross utolsó leheletéig ragaszkodni fog a hatalomnak a kezében lévő kicsiny darabkájához is. Sőt az is lehet, hogy egy merész húzással regeneráltatja egész szervezetét, kicserélteti összes hibásan működő szervét, és ha az agya is bírja az ezzel járó megterhelést, még ki tudja, meddig boldogíthatja a Bizottságot...
– Változott a helyzet – mondta Oort röviden. Fotti szaporán, helyeslőén bólogatott. Imma várt. Siderus gúnyosan mosolygott. Cross most végre Oortra pillantott:
– Úgy véled, a bohóc elszemtelenedett?
– így is mondhatjuk. Amit az imént mondott, az tűrhetetlen. A jogi szakértő szerint ügyet lehetne csinálni belőle, de csak a teljes műsor elhangzása után.
– És te mindenáron le akarod teríteni a fickót – Cross elítélően csóválta a fejét.
– Több száz tiltakozás érkezett – vágta rá Oort keményen.
– Ki számolta össze őket? – csattant éppoly keményen Cross válasza. A többiek csak néztek. “Máris hazugsággal vádolja az elnököt, kimondatlanul is. Ha mindjárt az elején ilyen harciasak, mi lesz később?" – Imma az ajkába harapott.
– A nézők jelentős része kinyilvánította nemtetszését – Oort hangja elfulladt, nem, nem félt, ellenkezőleg. Düh fogta el. Hát ennek soha nem lesz vége? Cross mindig az útjába áll, soha nem lesz ez már másképpen?
– A nézők jelentős része? Az imént még csak néhány százat említettél. Mellesleg ebben is kételkedem. Maximum néhány tucat szégyellős vénlány és begyöpösödött agyú úgynevezett tudós kapott a videotelefonhoz. Azok, akiknek a fafejébe nem fér bele egy ilyen katasztrófa akkor sem, ha csupán mint mesét tálalják nekik!
Cross arca most már nem sárga–vörös volt. Elöntötte a vér. Úgy látszik, a vitát ő sem tartotta játéknak. A küzdelem már véresen komolyra vált. Imma gyorsan közbeszólt:

– Meg kell hagyni, Yarkos a mesét nagyon jól adta elő. Valószerűen...
– Éppen ez a baj! – csapott le Fotti. Kutyahűséggel függesztette tekintetét Oortra, úgy folytatta: – Amit Yarkostól hallottatok, az vagy mese, vagy az ősök gyalázása!
– Mindkettő egyszerre! – Siderus, megfeledkezve arról, hogy nem is tagja a Bizottságnak, és nem kapott szót, gyorsan beszélt: – Utánanéztem. Nincs ilyen bolygó. A Terra nem csupán azért nem létezhet, mert az évezredek óta folyamatban lévő kutatások során soha nem akadtak ilyen bolygóra, de azért sem, mert a Yarkos által közölt adatok nem illenek rá egyetlen általunk ismert égitestre sem!
Diadalmasan körülnézett. Most még Cross is hallgatott. De a támadás onnan érte a professzort, ahonnan a legkevésbé sem számított rá.
Imma asszony szólt:
– Amit mondtál, az semmit sem bizonyít, professzor. Ha abból indulunk ki, amit Yarkos közölt velünk – és ezért ültünk össze, hogy erről tárgyaljunk, nem? –, akkor mégsem zárható ki a Terra létezése. Azt mondtad, évezredek alatt sem találtunk rá? Yarkos is sokáig kereste. És amikor a közelébe jutott, célra orientált műszaki berendezések akadályozták a bolygó felfedezését. Eddig nincs a dologban semmi hihetetlen, ilyesmit készíteni mi is képesek lennénk. Ahogy mondtad, és Yarkos is mondta, sokszor elszáguldhattak a hajóink arrafelé, és senki sem fedezte fel a Terrát. Tehát ha a mese mégis igaz, akkor az is előfordulhatott valaha a Terrán, amit Yarkos ott hallott.
– A végén mindenki elhiszi ezt az ostobaságot – morogta Cross. Siderus nagyokat nyelt, majd felvetette a harag. Oort gyorsan döntött: bár Imma ingadozni látszik, a tudós véleménye most mégis az ő oldalára állíthatja a Bizottság határozatlan tagjait. Remélte, hogy Siderusnak erős érvei vannak készenlétben. Intett neki:
– A Bizottság bizonyos ügyekben kénytelen szakemberek segítségét kérni. Mondd csak, Siderus.
Cross morgott valamit arról, hogy ez az ügy nem éri meg a rápazarolt időt. Oort úgy tett, mintha nem hallaná. Siderus viszont lelkesen rákezdett:
– Nem tagadhatjuk, hogy vannak az emberi őstörténetben számunkra ma még homályos pontok. Olyan lényeges kérdésekre nem tudunk kielégítő választ adni, mint például: hol ringott az emberiség bölcsője? Tulajdonképpen mi történt a késői atomkor hajnalát megelőzően? Hány bolygót gyarmatosított az ember, mielőtt elindult és végleg szétszéledt a nagy univerzumban? Hányféle ember élt? Ez is fontos, bár ma már természetesen csak elméleti jelentőséggel bíró kérdés. Képzeljétek el: szakmai berkekben akadnak tudósok, akik a mai emberek szervezetében, fellelt biogenetikai és egyéb “nyomok" ismeretében azt állítják, hogy az emberiség valaha négy vagy öt, sőt egyesek szerint hat egymástól külsőleg is eltérő alfajra, csoportra oszlott. Azt, hogy állítólag különböző nyelveken is beszéltek, ma már említettük. Megjegyzem, ez a feltételezés annyira abszurd és ellentmond minden logikának, hogy én nem is hiszem el. De térjünk a tárgyra: Yarkos eddigi szövegében mi volt az, ami aggodalomra ad okot? “Az ősök gyalázása", hangzott el az imént. Súlyos, de igaz vád. A nagyközönség – feltehetően majdnem nyolcmilliárd ember! – most azt hallotta, hogy a terraiak, tehát állítólag az őseink, egykor olyan primitívek voltak, hogy lakhatatlanná tették a saját bolygójukat. És mikor tették ezt? Akkor, amikor éppen kiemelkedtek az állati sorból? Amikor még oly kezdetleges szinten állt gondolkodásuk, hogy egy ilyen tett tulajdonképpen megbocsátható vagy legalábbis érthető lett volna? Nem, hanem a késői atomkorban. Vagyis állítólag a szellemi és technikai haladás magas fokán! Ez az, amit én itt nagyon veszélyesnek érzek, tisztelt Bizottság. Yarkos lerombolja a nézőkben, főleg a fiatalabb korosztályban azt az egészséges hitet, hogy az ember minden akadályt képes legyőzni; hogy végtelen útján semmi sem állíthatja meg!
Cross behunyta egyik szemét, és a beállott csendben nyugodtan jegyezte meg:
– Ostobaság.

Siderus egy próféta testtartásával állt a videotelefon felvevőkamerája előtt. Akár egy ügyész a vádbeszéd alatt. Ám Cross hangja kijózanította, sőt lesújtotta. A meglepetéstől szóhoz sem jutott. A ráncos arcú férfi lebiggyesztett szájjal folytatta:
– Ritkán hallani ilyen – ostoba következtetést. Már az elején is mondtam: abból kell kiindulni, hogy mesét hall–. gátunk. Egyszer olvastam valahol, hogy ezt a műfajt sok ezer megaegységgel ezelőtt csak a kiskorú gyerekek kedvelték, sőt, az ilyesmiket eleve csak nekik írták...
Siderus feje egészen lila volt. Cross ügyet sem vetett rá, csak mondta a magáét:
–...Ha pedig mese, akkor fölösleges ez a nagy izgalom. Még azt sem ajánlom, hogy a műsor végén az Akadémia, a Bizottság vagy bármilyen más intézmény hivatalos cáfolatot, netán magyarázatot adjon ki. Használati utasítást egy meséhez? Nevetségessé tennénk magunkat.
– Igaza van Crossnak – szúrta közbe Imma. – Nem vehetjük komolyan a mesét.
– Es az ősök gyalázása? – kérdezte Fotti, éte kétségbeesett pillantást vetett Oortra. De a Bizottság elnöke hallgatott. Most hűséges hívét sem támogatta. Várt. Még kivárt.
Cross úgy fújt, akárha víz alól merült volna fel:
– Fúúú... Úgy látszik^ hiába magyarázom. Ha Yarkos csak mesél, akkor nem kell komolyan venni. A közönség is vegye csak annak, ami. Egy kedves, kalandos kis történet, amit ügyesen adnak elő. Én a magam részéről csak holmi egzotikus vagy sosem létezett, vad lényeket hiányolok belőle, mondjuk egy ammóniából újjászülető ős–griffmadarat, mérgező gázokat lövellő sárkányt, ilyesmit... No és persze egy, legalább egy csinos nőt!
– De hát Yarkos megmételyezi az agyakat! Felforgatja a rendet! Olyasmit állít, amiről mi mindig azt mondtuk, hogy nem létezik! – kiabálta Siderus elveszítve önuralmát.
– Csak hadd állítsa. Neki szabad, ő művész – Cross behunyta a szemét. – így amit mond, csak művészeti terméknek, műnek tekinthető. Az igazi baj csak akkor kezdődne, kedves társaim – Cross itt kinyitotta a szemét, és sorban ránézett a többiekre –, ha kiderülne, hogy Yarkos igaz történetet mesél...
Úgy belemerült az olvasásba, hogy minden másról megfeledkezett. De aztán az érzékszervei figyelmeztették; ahogy múlott az idő, úgy fáradt el a szeme. Nem szokott hozzá a hosszas olvasáshoz – mint mindenki más, ő is csak a számítógépek kijelzőin feltűnő sorokat, rövid szövegeket olvasta. Egy–egy táblát, feliratot, figyelmeztetést, információt. A régimódi kis betűk most néha összefutottak a szeme előtt. Igyekezett lerövidíteni a munkát; csak azokat a lapokat olvasta végig, ahol gyanította, hogy a Terrát említik az ismeretlen szerzők.
Aztán rátalált arra a részre. A lélegzete is elakadt, mert volt ott egy fénykép is. Nagyon régi lehetett, a színei teljesen kifakultak. Egy gömb a sötét háttér előtt; felhőfoszlányok, alattuk zöldesbarna kontinensek, szürkésfekete sávok. Fénykorona. A nő megigézve nézte. Soha nem látta még ezt a bolygót ilyen régi képen. Szóval mégis, érdemes volt tegnap éjjel és ma egész nap faggatnia a metastellai központi emlékezettár szuperkomputerét. Sokáig tartott, amíg a legkülönbözőbb módokon feltett kérdések és megközelítési utak eredményeképpen . a számítógép kiadott magából minden szükséges információt. Ő előbb azt kérdezte a géptől, vannak–e az emlékezettárban anyagok olyan galaxisokról, amelyekben nem élnek emberek, de feltehetően már jártak ott. A gép huszonkilenc ilyen galaxist sorolt fel. Köztük volt az is. Tovább szűkítve a kört, arról a galaxisról alig néhány adatot őrzött az emlékezettár. Végül – órák múlva – kiderült, hogy az archaikus anyagtárban, nem kódolt és tulajdonképpen feldolgozatlan formában létezik egy ősrégi, valamelyik múzeumból odakerült információhalmaz. “Fizikai valóságában" – vibrált a figyelmeztetőelkedvetlenítő felirat a képernyőn. A kódjel – a TZ–0111328 – is megjelent a közömbös műszerek révén...

Most a kezében tartotta ezt az “információhalmazt". A könyvet az űrközépkor kezdetén fényképezték le; ez tehát fotómásolat volt. A címlapot a másolók nem találhatták meg. Az eredetit valamikor a háromezres években hozhatták létre egy ma már ismeretlen technikával. Ki tudja, hogyan és mikor került a könyv a Metastellára? Talán valamelyik kutató lelte fel egy másik ember lakta galaktikában; és mint afféle érdekességet magával hozta. A lapok szélére senki sem jegyzett fel semmit, aláhúzott sorok sem voltak.
“A könyv sorsáról Yarkos egy egész este mesélhetne, – ha ismerné" – gondolta, és továbblapozott. Valaki annak idején nyilván belenézett az “információhalmazba", és a TZ–0111328–as tartalmát felületesen referálta a számítógépnek. Ezért volt olyan körülményes dolog rátalálni a könyvre; a “Terra" szó a komputerben semmiféle asszociációt nem ébresztett.
“De most itt van a kezemben. Az egész Metastella naprendszerben ez az egyetlen forrás, amely valósnak említi, fizikailag is létezőnek tudja a Terrát. Milyen jó, hogy az én kezembe került. Hogy elsőnek én találtam meg és nem mások..." Nem tudta egészen pontosan, kik lehetnek vagy lehetnének azok a “mások" – de az volt a lényeg: jó, hogy így történt.
Még egy pillantást vetett a fényképre, és továbblapozott. A szíve hangosan dobogott – igen, ez az! A következő néhány oldalon azt a galaktikát írták le, meglehetős részletességgel. Ismertették a főbb naprendszereket, a lakott világokat. Az emberek által birtokba vett bolygókra is kitértek. Két teljes oldalt szenteltek a Terrának. A leírás komor volt és gyászos – a nőnek elszorult a torka. Ilyen volt... akkor? Hallott már erről az állapotról, de most egy idegen világ üzenetét olvashatta róla. Nagyot nyelt és felnézett. A néptelen terem színes, mégis rideg falai néztek rá vissza, ettől magához tért. Tovább olvasott arról a galaktikáról...
Amikor Yarkos kilépett a színpadra, látta: minden helyet elfoglaltak. Sőt, a feljárókon, a lépcsőfokokon is ültek nézők – ezek már jóval a kezdés után vagy talán most, a második szünetben érkeztek. “Otthon hagyták a tévéképemet, inkább élőben akarnak látni" – futott át az agyán, büszke volt kissé, de elkapta az arénahangulat. Ott állt középen, magányosan. Egyedül, szemben a félkörben rámeredő ezer és ezer üléssel, ezer és ezer emberrel. Szinte a bőrén érezte a tekinteteket.
“Még egy óra – gondolta. – Felbolydulnak majd, de tatén ébred az agyukban néhány gondolat..."
A fehér hajú lány vonagló tánclépésekkel jött be a színpadra. Szándékosan lassan tette ezt, megvárta, míg őt is befonja néhány fényszóró kévéje. Most égővörös alig–ruhát viselt, közelebbről az is áttetsző volt, magas szárú, vörös csizmáján aranydíszek ragyogtak. A hajába baloldalt egy fekete műtincset tűzött, igazi gyémánttal. Kivillantotta szabályos fogsorát:
– Üdvözlet, üdvözlet! Látom, egyre szaporodunk. Yarkos meséje csapdába ejti az elméket, igaz? Mondd hát tovább, Yarkos!
...Mielőtt a Terráról mesélnék ismét, hadd szóljak a mi világunkról. A ti világotokról. így talán még élesebben látjátok majd a különbséget. Azt akarom, hogy lássátok és érezzétek végre, milyen világban éltek.
Itt a Metastellán és sok száz más emberi településen az emberek már régen nem tudják, mi az igazi élet. Jártatok–e már erdőben? Nem is tudjátok, mi az. Igazán nem tudjátok. Laboratóriumban tenyésztett magvakból csenevész fák nőnek itt. A pázsit, ha akad, ritkás, kibarnul alóla a talaj. De a talaj sem igazi, azt is úgy kellett gyártani. A levegőt, amit beszívtok, mesterségesen hozták létre. Elvándoroltunk idegen csillagtájakra, felfedeztünk örökké halott bolygókat, és megszálltuk őket. A mieink lettek. Azt hittük, életet vittünk oda – pedig az életnek csak a mását, halvány tükörképét építettük fel. Rideg falak közé szorultunk – bár közben azt hittük,

hogy sorsunk egyre jobbra fordul, hogy előre, és csak előre haladunk, meredeken felfelé, mind magasabbra... Már nem tudjuk, hogyan viszonyuljunk az időhöz. A kérdést úgy szoktuk feltenni: kinek az ideje? Minek az ideje? Azé az emberé, aki kétszázhúsz megaegység óta él – de ezt csak úgy érhette el, hogy a szervezetét már talán teljes egészében kicseréltette? Tulajdonképpen még mindig ugyanannak az embernek tekinthetjük őt, nem egy különféle eredetű, főként mesterséges szervekből összeállított új keveréklénynek?
Amióta regeneráltatni lehet az emberi szöveteket, csak az agy marad változatlan. A Metastellán ugyan még nem – de például a Cylla galaxisban már megoldották az agy tökéletes preparálását is. Láttam ilyen agyakat, beszéltem velük. A testüket – sokszor felújított, de már így is teljesen elhasználódott testüket – elvesztett emberek ott nem halnak meg. Ha úgy kívánják, háromszáz éves korukban elvégeznek rajtuk egy műtétet. Elveszítik műszervekből, pótszövetekből álló rozoga testüket, ám az agyuk egy gépbe kerül. A tökéletes fantomérzeteket keltő szerkezetek és a megfelelő csatlakozások révén ezek az agyak tulajdonképpen továbbra is részt vesznek az életben. Helyhez kötöttek ugyan, de manapság miért is kellene az embernek a helyét változtatnia ahhoz, hogy a munkáját elvégezze, hogy információkhoz jusson, hogy világot lásson? Egy különleges folyadékban úsznak ezek az agyak, egy tartályban. Látják azt, aki a tartály elé lép, hallhatják szavát. Beszélhetnek is vele, hiszen még az előző, nem agyi, azaz testi életükben fölvették, számítógépre vitték a hangjukat. Nézhetik a tévét, beszélhetnek telefonon, hallgathatják a rádiót, olvashatnak újságokat. Véleményük lehet, sőt – jogi helyzetük szabályozása után –továbbra is részt vehetnek a bolygók vagy galaxisok, tehát lakóhelyük társadalmi életében. Aki tudós volt – még dolgozhat is. Tehet felfedezéseket, levonhat következtetéseket, részt vehet vitákban és kutatásokban. Aki filozófus volt – hát az marad ezután is: tovább gondolkodhat, még új elméleteket is felállíthat. A tartályban úszó agyak közvetett megfigyelések útján vagy spekulatív módon a világ minden területén felfedezhetnek valami újat, a művészek bizonyos szerkezetek közbeiktatásával tovább alkothatnak. Elméletileg az űrt is járhatják. A Cyllán már azt tervezik, hogy csupa ilyen agyat helyeznek egy űrhajóba, és kutatóútra indítják őket iszonyúan nagy távolságokra. A megbízható gépek által kiszolgált agyak időtlen időkig róhatják az űrt, és olyan dolgokat fedezhetnek fel, amelyekkel mi, testi emberek, véges létünk miatt egyelőre nem szembesülhetünk.
Nos, kinek az idejéről beszéljünk? A hibernált űrhajóséról, aki huszonöt évesen befekszik egy hibernátorba, és hajója hatszáz megaegységen át repül a kozmoszban, míg célhoz ér? Hatszáz megaegység múlva felébred a huszonöt éves űrhajós, és elvégzi a feladatot, amiért a távoli bolygóra küldték – aztán megfordítva a hajót, elindul vissza. Ismét hatszáz megaegységet tölt a hibernátorban. Amikor visszaérkezik kiindulópontjára, ő a legmagányo–sabb ember abban a társadalomban. Még mindig csak huszonöt éves – de akiket ismert és szeretett, azok ezerkétszáz megaegységgel korábban éltek. Most talán tartályban úszó agyak, talán emlékeznek is rá – de miről beszélhetnének ezek a sokat tapasztalt öreg agyak azzal a fiatalemberrel?
Egy másik galaxisban, a Radianon ezt is megoldották. Amikor az űrhajósok elindulnak, a családjuk ott marad ugyan a bolygón, de ők is hibernátorokba vonulnak. Amikor az űrhajós visszatér, már a kozmodromon várja a felesége, a gyerekei, esetleg a szülei és fivérei is. Mind együtt vannak – de egy számukra teljesen idegen, hipermodern világban, amelyet nem értenek meg, és az sem érti őket. Kiestek az időből.
Miféle időről beszéljünk hát? A gyorsan forgó bolygókon egykor letelepedett emberek mai utódai alkalmazkodtak már az új biológiai ritmushoz. Nálunk egy nap sokszor csak hat nagyegység, annyi az éjszaka is. Másutt viszont megnyúltak, hetekké vagy hónapokká lettek a nappalok, az éjszakák. Aztán jártam olyan távoli, az általunk ismert világegyetem szélén keringő halott bolygókon is, ahol csak kis embercsoportok élnek meteorbiz–

tos kupolák alatt; űrmeteorológiai vagy távközlő reléállomásokat működtetve az örök sötétség és a vakító fény határán laknak, nincs se éjszakájuk, se nappaluk. Idő–e az ő idejük is?
így telik el az élet. Már–már az öröklét felé közeledünk, de azt hiszem, közületek még senki sem érezte magát olyannyira az időn kívül állónak, szerencsésnek és boldognak, mint akkor én, ott a Terrán.
... Andros egy városba vitt. De ne higgyétek, hogy az a város olyan volt, mint ezek itt. Nem. Töröljétek ki agyatokból ezeknek a településeknek a képét. Felejtsétek el a Metastellát. Fogom a kezeteket, ne habozzatok – átlépjük a láthatatlan határt... Bátran. Gyertek.
Siderus megbabonázva meredt a képernyőre. Már–már maga is hajlamos volt elhinni, hogy egy valóban létező másik világba juthat át...
Mordell öregesen pislogott. A lélegzete is majdnem elakadt. Létezik hát a Terra? El kell oda mennie. El kell mennie. Az ükunoka, Narria, a felesége, a lakás elsüllyedt egy kékes ködben, mintha soha nem lettek volna. Fák, bokrok, tavak? És milyen lehet a meleg szél? Yarkos azt mondta: körülöleli az ember testét. Szabad bőrön szabad napfényt érezni... “Csak ne lennék annyira öreg. Ha itt is eldobjuk egyszer a testet, és agyunk a tartályokba kerül... megszabadul a fölösleges terhektől, amikkel a test jár... elsőnek fogok jelentkezni, végezzék el rajtam azt az utolsó műtétet. Akkor is, ha Narria ellenezni fogja. Miért halnék meg? Ha választhatok az élet és a halál között? A megsemmisülésnél a bármilyen élet is jobb. Ha csak az agyam jut ki a kozmoszba, az is valami. Akkor az lesz a minden. És ha Yarkos mégis igazat mond, ha a Terra létezik valahol, ha egyszer mégis megtalálják, hát még megláthatom. Lesz időm kivárni, akkor már semmi sem fog siettetni.
Lunara asszony most nem gondolt az ásatásokra. A Negyedik Évezred egyes bolygókon még fellelhető nyomaira, amiket általában “ipari műemlékeknek" neveznek az idegenforgalmi prospektusok. Megborzongott, körülnézett. A lakásban sötét volt. Csak a tévé képernyője viliózott, a furcsa, színes fényben egy–egy pillanatra árnyékokat vetettek a bútorok, aztán megint sötét lett. Homály lapult a sarkokban. Az asszony képzeletbeli tóban úszott, Andros fehér fejét látta maga előtt, odafönn megcsillant a nap. Behunyta a szemét, de az agyába vetülő kép nem tűnt el. Madarak repültek oda–fönn, egyszer olvasta valahol, hogy hallani a szárnycsapásokat is. Milyen érzés lehet az, ha az ember feje fölött madarak repülnek el?
Legalább hétmilliárdan nézték a tévét azon az estén. A Metastella–naprendszer bolygón és kihelyezett támaszpontjain mindenki a Terrára gondolt. A Terráról beszélt. Emlegették Yarkost is – de úgy igazán szerettek volna a helyében lenni. Szerették volna, ha Yarkos nem létezik, ők repülhetnek helyette a fura, romba dőlt ősrégi város fölött, ők szívják be^az erdő illatát. Milyen lehet az az illat?
Fiatal nők figyelték a mesélő arcát. Yarkos szeme sarkában a kedves kis ráncokat is látták. Úgy hitték: érzik a belőle áradó sugárzást. Sokan elmentek volna vele. Nemcsak a Terrára. Bárhová.
A rendszerben haladó hajók személyzete is nézte a közvetítést. Eleinte még ágaskodott bennük az értelmetlen virtus, a lázadozás. Még legyintgettek: mese! De a barázdált arcok hamarosan elkomorodtak. A hajósok mozdulatlanul ültek, figyeltek. Amire igyekeztek nem gondolni, az most rájuk tört. Talán nem is maga a félelem, inkább a tanácstalanság. “Mi is afféle agyak vagyunk, mint azok ott a Cyllán. A mi tartályunk a testünk, ennyi csupán a különbség... De minket is gépek szolgálnak ki. így volt ez mindig, amióta az ember kirepült az űrbe. Keresztbe–kasul biztosítottuk a gépek működését,

minden körülmények között bízhatunk bennük. Minden körülmények között? Hiszen gépek ellenőrzik a gépeket, miközben mi magatehetetlenül fekszünk a hibernátorokban..."
Más űrhajósoknak eszükbe jutott, talán ők is elszálltak már a Terra mellett, csak mit sem tudtak róla, a műszerek nem jelezték a bolygót... Mese ez csupán? Yarkos hangja meggyőző. Hosszú percekre elfelejtették, hogy a műsort mesének hirdették meg eredetileg.
A galaxis szélén, jéggel borított örök hideg bolygókon, talajba mélyített biztos menedékhelyeken az évekre magukra maradt űrfigyelők, üzenettovábbítók, rádiósok, meteorológusok, csillagászok azokra az érthetetlen jelekre gondoltak, amiket nagyon ritkán – évtizedenként egyszer vagy még ritkábban – tapasztaltak a kozmoszban. Rejtélyes rádiózörejek; de nem iszonyú gyorsan pergő neutroncsillagok keltette rádióhullámok, hanem másféle, mesterségesnek tűnő jelsorozatok. Fényvillanások igen távoli, még felderítetlen világokban... Megmagyarázhatatlan jelenségek az űrben, amikről hallgattak azok, akik tapasztalták, gondolván: úgysem hinnének nekik, ha beszámolnának róluk... Mindezeket a Terra lakói okoznák, vagy... vagy mások?
...Az a város terrai építmény volt. Sok ezer évvel azelőtt állt már ott egy másik város. Ma a föld mélyén mutogatják feltárt, ügyesen megvilágított romjait. De az emberek ritkán gondolnak rá. A Terrán élők a hatalmas múltnak rengeteg nyomára lelnek, szinte nap mint nap beléjük botlanak, ez a múlt emiatt tovább él, de – talán éppen ezért – az emberek nem is beszélnek róla. Természetes dolog.
És azért sem emlegetik, mert a múlt egy nagy kudarc emlékét idézi.
Andros gépe megállt egy zöld fűvel borított domboldal fölött. A talajból itt–ott karcsú kőtornyok álltak ki. Lebegtünk.                                             
– Itt lakom – mutatott le. Én csak a füvet láttam. 
Leereszkedtünk. Kissé csodálkoztam, de megmagyarázta: a bolygó felszínét és tájait nagyon szigorúan őrzik–védik a Terrán.
A házaik így félig a talaj alá rejtőznek; nagy ablakaikat és erkélyeiket örökzöld növények sűrű fala álcázza. Vannak négyszög és köralakú udvaraik, ahová besüt a nap, körös–körül a földsáncok alatt lapulnak modern lakásaik. A külső szemlélő csak akkor vesz észre egy ilyen udvart, ha séta közben a sánc szélére ér és lepillant.
A lakások belül egyszerűek, de kényelmesek. Minden modern felszerelés megtalálható bennük. A terraiak is szeretik a kényelmet, de nem viszik túlzásba a dolgot. Nem sajnálják olykor még testi erejüket is használni. Van most náluk egy mozgalom, amely erre buzdítja őket. Abban a városban – és másutt – láttam terraiakat, akik kertjükben maguk nyírták a füyet, egy erdőben közösen sétautat építettek gépek nélkül, egy szakadékban lépcsőket vájtak a meredek és kemény sziklafalba. Sokáig tartó, nehéz, munka volt, de kedvvel csinálták. Büszkék rá, ha valamire kitehetik a táblát: “Emberi erővel készült." Láttam ilyeneket közösségi épületeken, vitorlás hajókon, gyermekjátszótereken is.
Andros egyedül élt. Nem kérdeztem, miért. Csak másnap reggel folytattuk a beszélgetést.
– Azt mondtad, a csapás után senki sem maradt életben. Hogy mindenki meghalt.
– így volt.
– Akkor ti... honnan vagytok? Elmosolyodott. Egy jókora kerek ablak előtt ültünk az
asztalnál, falatoztunk. Az ételt gépek adták ki magukból félig kész állapotban; az előkészítés végső fázisát Andros végezte el. Az ablakon át terrai tájat láttam: zöld dombok, felhőtlen ég, csupa ragyogás.
– Nincs itt logikai ellentmondás, Yarkos. A pusztulás után a Terra magára maradt. Furcsa kifejezés, nem? Az ember megjelenése előtt a bolygó évmilliárdokig élt “egyedül", értelmes lények nélkül. Nem volt szüksége az emberre. És miután a szennyezett, letarolt, kiszáradt, szél marta felszínen meghaltak az utolsó emberek, a Terra

ismét értelmes lények nélküli bolygó maradt. így keringett tovább az űrben. Múltak az évek. Sok idő telt el, senki sem számolta. Eleinte biztosan tovább romlottak a körülmények, kipusztult még sok állat és növény. De a természet győzött. Az élet regenerálódott. Háromszáz, négyszáz év telhetett el... Ezalatt semmiféle mesterséges zaj nem törte meg a csendet. De tisztult a levegő, tisztultak a vizek. Behegedtek a talaj sebei, úgyis mondhatnám: minden meggyógyult. Romba dőltek a városok, de kivirágoztak a mezők. Elrothadtak az itt hagyott tárgyak, átlátszó lett a tavak és folyók vize. Növénytakaró borított el mindent, feltörve még a kozmodromok betonmezejét is...
Az elköltözött emberek egy kicsiny része ott, az idegen bolygókon sem adta fel a reményt, hogy valaha ismét birtokba veheti az anyabolygót. Ók már csak így nevezték. Kegyetlen körülmények között éltek. Folyékony metántengerek partján, gázfelhőkben, föld alatt. A legtöbben állandóan új, jobb viszonyok után kutattak. Hajóik szüntelenül járták az űrt. És közben lassan kihaltak azok, akik még látták a Terrát, akik még ott születtek. Gyerekeiknek, unokáiknak meséltek róla, az emlékek persze megszépítették a valóságot. Az idegenben született utódok képzeletében a Terra lett a legszebb, legjobb világ. De a többséget már nem érdekelte a Terra igazán, tudomásul vették, hogy elpusztult. Gondolatban leszámoltak a visszatérés lehetőségével, és új lakóhelyeket kerestek. Az emberiség nagy kirajzási kedvének ez volt az alapja, ez adta meg az első nagy lökést. A Terráról eltávozott milliárdok az első néhány száz év alatt két galaktikában is otthonra leltek. Egyre távolabb a Terrától...
A makacsok, az “anyabolygó" hívei azonban nem mentek tovább. Kis csoportjaik a legközelebbi bolygókon vártak. És több nemzedék után a kiküldött felderítő űrhajó örömhírrel tért vissza: a Terrán ismét lehet élni! A Terra maga is él!
Itt kezdődött az elzárkózásunk története is, Yarkos. Csak akkor az ősök még nem gondoltak erre. Néhány százfős csoportokban érkeztek vissza, és az első években 
nem voltak többen nyolcezernél. Hoztak magukkal spermabankokat is; a távoli galaktikákra elszármazott embereknek így lettek a Terrán utódaik anélkül, hogy tudtak volna róluk. Századok teltek el, és az elszármazottak közül senki sem jött vissza a Terrára megnézni, hogyan élnek a telepesek. Volt persze rádiókapcsolat, tudtak egymásról. De “amazok" ott a külső világban, a más galaktikákban időközben másféle emberekké lettek. Úgy – vélték: meghódították az űrt, és vonzotta őket az ismeretlen kozmosz. Ezeket az embereket már nem érdekelte a füves mező, a szabad víztükrök látványa, a hegyek csöndje. Az efféle dolgokat puhánynak, nosztalgikusnak tartották. Nem voltak szentimentálisak, sőt egyenesen rettegtek attól, hogy annak tartsák őket. Egyre ritkultak a rádióbeszélgetések a Terra és amazok között, végül – a visszatelepüléstől számított első évezred végén – teljesen meg is szakadtak. Az utak, talán örökre, szétváltak. Attól kezdve a terraiak “elzárkóztak". Kezdetben ez csak jelképes volt. A lakosság néhányszor tízmillióra szaporodott, és megállt a demográfiai fejlődés. Nincs szükségünk több emberre, nem vagyunk terjeszkedők. így elég nekünk a föld, a víz, a levegő, a tájat nem romboljuk nagyvárosokkal, kis településeken élünk, mint látod.
Őseink továbbra is hallgatták az űrben folyó rádióbeszélgetéseket. Tudták hát, milyen irányba fejlődik a Külső Civilizáció, vagyis mindazok, akik örökre elmentek a Terráról. Tudták, hogy új galaktikákra települtek, hogy a mi naprendszerünkhöz közelebb lévő régi, rossz természeti viszonyok között tengődő telepeiket felszámolták, és egyre messzebb, messzebb költöztek... Közben mi önellátók lettünk. A Terrától megkaptunk mindent, amire szükségünk volt. Erőforrásunk a napenergia. Van globális televízió, videotelefon–hálózat, rádió. Vannak tudósaink, orvosaink, kutatóink. A bolygót körülvevő erőtér megakadályozza a rádió- és tévéhullámok szétterjedését az űrben. Sokáig tartott, amíg eljutottunk oda, mi, emberek, hogy társadalmainkat – bárhol is éljenek az űrben – a tudósok irányítsák. Ám mi itt a Terrán már ezen is túlléptünk. Hisszük, hogy ez a következő fokozat.

És talán azért is, mert itt az emberek többsége nem kénytelen a termelőmunkában, energiaszolgáltatásban, űrhajózásban részt vállalni. Nálunk a többség filozófus, gondolkodó. Ebben találja meg léte értelmét. így hát a Terrát a Gondolkodók irányítják.
– Hányan vannak? – kérdeztem. Úgy véltem, afféle tanács vagy bizottság lehet ez is. De Andros a fejét rázta;
– Felejtsd el a más bolygókon uralkodó viszonyokat. Nálunk a Gondolkodók több mint nyolcmillióan vannak, és nagyrészük aktívan részt vesz a közéletben. Minden évben találkoznak, és megbeszélik a Terra ügyeit. Mindent ők intéznek, de vitáikat a tévé közvetíti, és a vitákba bárki beleszólhat videón: ha érdekeset vagy újat, megfontolandót mond, azt a Gondolkodók figyelembe veszik. Ilyenkor úgy tűnik, a Terra egyetlen város, és mindnyájan a piactérre gyűltünk... Azt mondják, voltak valaha a Terrán ilyen városok, ilyen kicsi társadalmak. Lehet, hogy mi most egy régi hagyományt folytatunk...
– És te?
Értette a kérdést, mosolygott:
– A Gondolkodók funkcióik szerint különböző csoportokra oszlanak. Én azokhoz tartozom, akik a Terrán kívüli világ gyakorlati problémáival foglalkoznak. Van elméleti csoport is. Majd megismered őket is.
A “majd" szó emlékezetembe idézte az idő múlását.
– Meddig... meddig kell itt maradnom?
– Rosszul érzed itt magad? – kérdezte válasz helyett. Ez nem kerülte el a figyelmemet.
– Nem – feleltem, és ez volt az igazság. – A Terra szép. Nála szebbet soha nem láttam. De én... én vándor vagyok. Mesemondó.
– Mesemondó? – ez új volt neki. Nekik. Elmagyaráztam hát, mivel foglalkozom. Ez gondolkodóba ejtette. Valamin eltöprengett, láttam jól. De nem szólt, akkor még nem. Másról beszélt:
– A sorsodról a Gondolkodók fognak dönteni, sőt, azt hiszem, népszavazást is rendeznek. Előtte persze elmondhatod majd nyilvánosan, ki és mi vagy, miképpen és miért, kerültél ide, és miért akarsz elmenni.
– Van rá remény, hogy elengednek?
Csak a fejét ingatta, nem válaszolt. Tovább vallattam:
– Előfordult már ilyesmi, régebben?
– Utoljára vagy nyolcszáz esztendeje. A megtévesztő műszaki berendezések, az álcázó–eltérítő erőterek még nem léteztek akkor. Leszállt egy hajó néhány emberrel.
– És?
– Itt maradtak, örökre. A hazájukban nyilván azt hitték, odavesztek az űrben.
Hallgattunk. Nem néztem már a dombokra. Andros felállt:
– Várj még. Hiszen olyan sokáig kerested a Terrát. Most, hogy megtaláltad – ismerd meg és élvezd.
Kissé tanácstalanul álltam az asztal mellett:
– Ha valaki mindent megmutatna...
– Gondoskodtam kísérőről – mosolygott Andros. És hamarosan megérkezett Eura.
Oort aprósüteményt tett a szájába. Az íz kellemesen hatott rá, komorsága felengedett. Vett még a dobozból. Alfen kicsit görnyedten tartotta eléje, aztán letette a kisasztalra. Az elnök szívesen felállt volna, de tagjai elernyedtek. Fáradtság? Próbálta elemezni az érzést, de a titkár megzavarta:
– Cross csak úgy viselkedik, mint máskor. Észrevette, hogy neked valami okból fontos ez a Yarkos–ügy, hát  most teljes erejéből ellenkezik veled.
“Vigasztalni akar" – gondolta Oort, beletörődött Alfen fecsegésébe. A képernyők sötétszürkén, üresen meredtek rá. Csak ott szemben, a nagy fali képernyőn Yarkos. Ő az igazi ellenfél. Ő az, aki felboríthatja a rendet a Metastellán, ő az, aki benne, Oortban máris megzavarta a lelki békét. És neki, az elnöknek, le kell győznie ezt a rendzavarót.
– Az ősöket gyalázza. Olyat mond, ami nincs a tudósok véleménytárában. És ami a legrosszabb: az emberek elhiszik.
– Mert el akarják hinni – Alfen szeme most öregebb

volt, mint eddig." A férfi hangja is bölcs beletörődést sugallt. Az elnök meglepetten tekintett rá. – És az akaratuk nagyobb erő, mint az, amit a mi hivatali hatalmunk képvisel. A képzelet gitárján ezer húr van. Yarkos ismeri ezt a hangszert, és jól játszik rajta.
Oort egy pillanatra arra gondolt: nem ismeri Alfent. Itt van mellette szinte éjjel–nappal és már jó ideje, mégsem tud róla eleget.
– Akkor sem mondhat akármit. Be kell tartania bizonyos szabályokat, nem lépheti át a határokat.
– A mese nem ismer határokat – felelte a titkár komoran
Eura magas volt, karcsú, napsugárszemű.
Először a szemét láttam, mikor kiszállt gépéből, és lejött a fényben úszó udvarra. Meleg nap volt, világoskék égbolt feszült fölöttünk. Eura szeme ezt az égboltot tükrözte. Bár nem kék, hanem sötét, de meghatározhatatlan színű volt. Barna, majdnem fekete haj keretezte a halványbarna arcot. Hófehér, rövid ruhája kimutatta nyúlánkszép lábait. Egész teste táncosán ringott, ahogy jött le a lépcsőn. Harmincéves lehetett.
– Üdvözöllek, Yarkos. – Üdv.
Andros csak ennyit mondott:
– Eura az egyik unokám.
– Minden bizonnyal a legcsinosabb – bókoltam régi filmekből ellesett módon. Eura mosolyogva felvetette a fejét, rám nézett, és tiltakozni akart vidáman, de akkor tekintete az enyémmel találkozott, és megértette: komolyan így hiszem. Ettől egy pillanatra megzavarodott.
Én pedig nagyon furcsán éreztem magam. Ahogyan még sohasem. Valamilyen különleges vonzás kerített hatalmába, az agyamban kellemes bizsergést éreztem, és mintha gyenge elektromos tér vibrált volna körülöttem. Láthatatlan szikrák pattogtak a bőrömön. Akárha égetett volna a lány tekintete. Az arcomon, a homlokomon, nyakamon is sütött a szeme.
Andros talán semmit sem vett észre. De attól a legelső perctől kezdve Eura és én különleges kapcsolatba kerültünk. Éreztük egymás jelenlétét – láttam rajta, hogy hatottam rá, még azt is felfogtam rejtett pszichikai antennákkal, hogy szabadulni próbál ettől a hatástól, de nemi képes rá. Én sem szabadulhattam már – igaz, nem is akartam. Nagyon jó érzés kerített hatalmába. Csodás volt Eura közelében lenni.
A következő napokban nem is láttam Androst. Eura elvitt néhány ősi romvárosba. Ami a legjobban megkapott, az a méretük volt. Rettenetesen apró városkákban éltek az emberek nyolc–tízezer évvel ezelőtt! És állítólag ezek voltak akkor a legnagyobbak. A kisebbeknek nyomuk sem maradt.
Sétáltunk a hol térdig érő, hol felmagasodó, furcsa kis sárga, vörös, barna téglákból, szürke kövekből épített maradványok között. A lány nem sokat tudott a romokról és az emberekről, akik valaha ott éltek. Meglepett, hogy néha olyan szavakat használ, amikkel nem tudtam mit kezdeni: “ország", “nép". Csak sejtem, hogy valamiféle érdekcsoportokról és azok területi vetületeiről lehetett szó, de máig sem vagyok benne biztos. Voltunk régi tárgyak tárában is, amit a terraiak régiesen “múzeumnak" neveznek. Meglepett, milyen kevés tárgy maradt a régi korokból. Eura elmagyarázta, hogy az atomkor végén bekövetkezett környezetkatasztrófa és az azt követő elnéptelenedés miatt szinte minden megsemmisült, a városromok kivételével.
Elrepültünk több földrészre. A mai életnek kevés nyomát láttam. Úgy tűnt, a Terra mostani lakói betegesen óvakodnak a táj szennyezésétől. Jelenlétüket mintha titkolni igyekeztek volna. Szabad teret engedtek az erdőknek, a jól megművelt ültetvényeknek, a fűnek. A vizek partján sokfelé nádasok ringtak, a települések közelében búzatáblák sárgultak. A sekélyebb tengeröblökben algatenyészeteket fedeztem fel. A Terra lakói nem mindenütt költöztek a talaj alá; itt–ott apró, fehér házakból álló kis településeket láttam, főleg a meleg tengerek partján és kisebb szigeteken. A házakat fantáziadúsan építették,

sok volt az igazi kőből épült fal, amire apró levelű kúszónövényeket futtattak fel. Néhol napenergia–telepek tarkították a tájat, de az energiavezetékeket már a talaj alá helyezték.
Tömegközlekedés – tömeg híján – nem volt. A légitaxikkal bejárhatták az egész bolygót. A szárazföldön csak nagyobb terheket szállítottak, hajójuk is kevés volt. Akármerre repültünk, a táj békésnek, szelídnek tűnt. Itt semmi sem volt vad, kirívó, a természet már elsimított mindent. Eurával láttunk széles folyókat, végeláthatatlan homokpadokat, madárfelhőket, láthatárig nyúló érintetlen őserdőket. Természetesen találkoztunk emberekkel is; a terraiak gyakran vannak úton, már gyermekkortól kezdve ismerkednek a bolygójukkal. Mire ötven–hatvan évesek lesznek, bejárják az összes földrészt, ismerik a hegyi tavak vizének ízét, a gleccserek hűvös leheletét, a forró vidékek vadon termő gyümölcseit. Lemerülnek a meleg tengerek mélyére, gyönyörködnek korallzátonyokban, ismerik a cseppkőbarlangok színeit, megmásszák a csúcsokat. Vitorláznak, repülnek, úsznak, gyalogolnak. Azt hiszem, jól érzik magukat. Egyszerűek, közvetlenek, általában jókedvűek. Természetesek.
Néhány nap múlva mégis elfogott a nyugtalanság. Szép, nagyon szép volt a Terra, és – minek tagadnám? –jól éreztem magamat Eurával. De...
– Soha nem gondoltok a világűrre? – kérdeztem. Mélybarna gyémántszemében megértés csillant. Egy
irdatlanul mély szakadék szélén álltunk, milliárd év geológiai rétegei feküdtek előttünk. A nap lefelé ment, a délután sárga és vörös fényekkel árasztott el mindent. A legmagasabb pontról, egy kilátóhelyről néztünk le a mélybe. Alant már éjszaka volt; a szakadék alján kanyargó folyót sötétség lepte el. Erről jutott eszembe a sötét kozmosz.
– De igen. Csak nem annyit, mint a kinti emberek.
– Tudjátok egyáltalán, mi történik odakünn?
Elmosolyodott. A mosolya is szép volt. Gyönyörködve néztem. Áradt belőle a barátság. És talán nem csak a barátság.
– Mindig pontosan tudjuk. A kisbolygókon elrejtett vevőantennáinkkal állandóan hallgatjuk a külvilág embereinek rádióbeszélgetéseit és műsorait. Persze nagy késéssel érkeznek ide a jelek és velük a hírek, de nekünk így is jó! Ha űrhajó közeledik a Terrához, arról is jóval előbb szerzünk tudomást.
– Engem is láttatok?
– Nem láttunk, de tudomást szereztünk rólad – ismételte ezt a formulát. Nyilván nem akart erről a sajátságos “tájékoztató és riasztó rendszerről" beszélni. Talán nem is értett hozzá. Meglepett a közlése. Andros is említette már, tehát igaz lehet, hogy a terraiak folyamatos rádiólehallgatást végeznek, feltehetően főleg az űrben és az űrközlekedésben használatos   VHF–hullámhosszokon. Ezen kívül az emberi településeken sugárzott rádióműsorok híreit is veszik.
Néztem Eura ragyogó arcát, és váratlanul felötlött bennem a gyanú. Nyirkos testű, utálatos barlanglakó féreg mozdult az agyamban... Hátha Eura nem is Andros unokája? Hátha csak egy csinos és ügyes nő, és a terrai Gondolkodók küldték hozzám azzal a feladattal, hogy csábítson el... Ha pedig elcsábít, én lemondok tervemről, többé nem akarok majd visszatérni saját világomba. Ördögi terv lehetett, ha tényleg így volt. A Gondolkodókról ezt is feltételezhettem. Azt már tudtam: a terraiak kerülik az erőszakot, sőt itt. ezen a bolygón sok ezer év óta nem is alkalmazták. Sem egymással, sem a természettel szemben. Még a folyóknak sem szabtak gátakat – tehették, mert településeiket biztonságos helyekre építették. Jó ideje a földrengés volt az egyetlen természetes ellenfelük.
– Ez titok, amit most mondtál? Nem lett volna szabad elárulnod? – kérdeztem. Eura zavartan rázta a fejét:
– Nem titok, mindenki tudja. De... a te helyzeted még nem világos.
Szerettem volna szólni, keményen, határozottan. Hogy igenis, én innen el fogok menni. De már csak Eura szemét láttam. Könnyű szédülés fogott el, mosolysugárzás hatása alatt voltam, nem több, csak egy béklyóba

vert férfi... Egyedül álltunk a mélység mellett. A nap ragyogott. Ragyogott Eura arcán, átsütött haján, reszkettem. A vágytól.
Nem kellett beszélnünk. így is értettük egymást.
Aztán... Nem várhattam tovább. Feszített a vágy, és éreztem, Eura sem közömbös irántam. Elég volt egy tétova mozdulat. A kezeink találkoztak. Ujjak kapcsolódtak egymásba. Görcsösep, türelmetlenül, sürgetve. Titkok burkai pattantak el, üvegzene robbant az égre. Összenéztünk. Akartuk egymást.
(...nem, nem, nem. Ha elmondanám... De hiszen az lehetetlen. Eura testét lehetetlen leírni. Úgysem beszélnék arról, mit éreztem, amikor ujjaim először tapadtak meztelen bőrére. Amikor lefejtettem róla a vékony ruhát. Tenyeremen át idegekbe–agyba sugárzott a jövendő öröm, a tudat boldogsága. Egymás elé omoltunk, egymásban nőttünk fel újra, hirtelen, a vakító égig.)
Másnap reggeltől minden megváltozott Eura és köztem. Már nem az idegenvezetőm volt. Nem Andros unokája. Nem egy a terrai nők közül. A gyönyör, amit egymásnak adtunk, összekötött bennünket, világok lánca volt, erős lánca. Néha még az is eszembe jutott: rajtunk keresztül a Kozmosz és a Terra kapcsolódtak össze.
Eura kivirult. Csapongva száguldozott velem folyók szétterült deltájában. Nádasban surrant csónakunk, színes madarak hada dörrenve emelkedett az izzó égbe. A valamikori sivatagban zöld ültetvények körül óriási csúcsos sírkamrák lekopott romjai álltak. Nyolcezer méter magas örökfehér hegyekre néztünk le fentről. Korallzátonyok meleg vizébe merültünk, ahol hihetetlenül színes halfelhők úsztak. Úgysem hiszitek el – de virágzott a tengerfenék... Piros, sárga, fehér, égő narancsvörös korallok ragyogtak, mi pedig ott úszkáltunk közöttük–mellettük–felettük, – afféle sosem  volt természetistenek módjára lebegtünk a vízben, a súlytalansághoz hasonló 
állapotban, amelyet oly jól ismertem. Aztán pálmák árnyékában, meleg homokon szerettük egymást. Majd szél ringatta függőágyban fekve hallgattuk Nakamura és Rossi dalait a világot legyűrő napról. És az ősklassziku–sokat, leginkább Bachot.
Nem számoltam a heteket. Ritkán mutatkoztunk Andros házában. Jártuk a Terrát. Beszélgettünk. Végtelen északi tundrákon, ahol kemény a tél és alig él valaki. Déli hősivatagakban, ahol soha nem esik az eső, de a terraiak ezen sem változtatnak, pedig megtehetnék. Puszta homokon és sziklák között ritka állatok élnek, emberek nem. Rezervátumok. És romok, romok. Egyelőre nem tudtam megkülönböztetni őket egymástól, pedig Eura szerint sok ezer évvel korábbi volt az egyik, mint a másik. A terraiaknak van már gyakorlatuk az ilyesmiben. Egyszer az egyik kontinens közepén, de eléggé nép–telen tájon rozsda ette kettős vasrudat láttam a földön. Láthatártól láthatárig nyúlt. Álmélkodásomra Eura elmagyarázta, hogy ezt állítólag “vasútnak" hivták, és közlekedési eszköz volt. Még a Harmadik Évezredben is szép számmal fellelhették a bolygón. De amikor azt kérdeztem, miképpen működött és milyen célt szolgált, elbizonytalanodott. Még azt sem tudta, hogy mágneses vonalkövetési vagy mesterséges antigravitációs elven működött–e. Én persze azonnal megfeledkeztem a ritkás, kemény szálú fűben heverő vaskolosszusokról, mert Eura rám csillantotta szemét; tanácstalansága olyan kislányos volt, hogy megint elfogott a vágy...
(.. .testtel tapostuk a csomókban nőtt térdig érő füvet, apró, lilás szirmok hullottak bőven, az egyik Eura homlokára esett, a bal szeme fölött megtapadt, próbáltam onnan lecsókolni, de nem sikerült, aztán már nem is láttam a szirmot, és ő sem gondolt másra, vulkánok lettünk mindketten, majd Eura fölém kerekedett, szemen csókolt, és mire ismét fölnéztem, ősi ritmus lüktetett bennünk, világokat átívelő, talán örök ritmus, Eura haja bele–belelibbent a Napba, csupa vakító villózás lett minden...)                                                                     

Jártunk a majmok őserdeiben is. “Az ember biológiai evolúció útján fejlődött ki az állatvilágból. A gerincesektől eredünk, tudnak erről Odakünn is?" – incselkedett Eura. Megnyugtattam, hogy tudunk erről. A majmok mégis megdöbbentettek. Szabadon éltek, de odajöttek a látogatókhoz. A szemük szomorú volt, pedig semmiben sem szenvedtek hiányt. Érdeklődésük is mesterkéltnek tűnt – már amennyire állatokkal kapcsolatban ilyesmit feltételezhetünk. Megfogták a karomat, a lábamat, egy kisebb állat a vállamra kúszott és hajamba túrt. Iszonyúan különös érzés volt, akárha időutasként tettem volna meg többször tíz– vagy százezer évet “hátrafelé". A furcsa hangulatból most is Eura zökkentett ki.
Találkoztunk más terraiakkal is. Apró városaik a legváratlanabb helyeken bukkantak fel légitaxink előtt. Éltek emberek az őserdők közepén is, persze igen modern épületekben. De éltek kis szigeteken és egykori nagyvárosok romjai közelében is. Az enyhe éghajlatú vidékeken, főleg a tengerpartokon telepedtek le a legtöbben. Csak a földrengésveszélyes körzeteket igyekeztek elkerülni.
A terraiak külsőre is különböznek tőlünk, bár nem tudnám megmondani, miért és miben. Talán abban, hogy nyugodtabbak. Sohasem rohannak, nem élnek feszültségben. Ilyen lehetett valaha a különbség a nagyvárosok és a falvak lakói között. A Terra ma a kozmosz távoli faluja, ahol az embereknek nem kell sietniök – soha, semmiért. A nyugalom olyannyira része lett a Terrának, hogy az embereken is meglátszik. Az arckifejezésük, a mozgásuk... És ahogy beszélnek. Határozottak. Igen, mert az ő világuk behatárolt, tehát ismert. Ismert – tehát biztos világ, ahol nem kell félniök meglepetésektől. A kozmosz nem ellenségük, a Terra sem az. Egymástól sem tartanak, hiszen mindnyájuknak megfelel ez az elzárt életforma.
Vagy... mégsem mindnyájuknak? Ez a kétség akkor ébredt bennem, amikor egy délután visszatértünk Andros házába.
A TZ–0111328–as információhalmaz véget ért.
A nő befejezte az olvasást. Felnézett, fáradt tekintettel. A lámpák közömbösen ragyogtak. Csend volt. Amikor mozdult, megtört a csönd. Apró neszek keltek életre, körbeszaladtak a falak mentén, visszaverődtek. A nő felállt. Az asztalra tette a könyvet. Lassan sétált ide–oda, és végiggondolta, amit olvasott. Aztán hirtelen feleszmélt: múlik az idő!
Ha közben az emlékezettár központi komputere valami okból felhívta a Metastella biztonságáért felelős másik adatgyűjtő számítógépet... Bármelyik pillanatban kiderülhet, hogy a szigorúan bizalmas anyag iránt érdeklődő személy maga is érdeklődést ébreszt az erre a célra orientált gépek “tudatában". Kiderülhet, hogy az emlékezettárban tartózkodó egyetlen érdeklődő hamis igazolvánnyal jutott az elzárt gyűjtemény egyik darabjához. Még az is előfordulhat, hogy az egymással összekapcsolt gépek riadóállapotba hozzák az épület biztonsági berendezéseit; ez egyben a hatóságok automatikus értesítését is jelenti.
Attól tartott, hogy abban az esetben már el sem hagyhatja majd az épületet. Agya sebesen analizálta a helyzetet. A könyvet nem viheti ki, ezt tudta. Pedig a legszívesebben felkapta volna... A világegyetem minden, ember által fenntartott emlékezettárolójában gondoskodtak arról, hogy az ott őrzött tárgyakat senki se vihesse ki az épületből. A mikrofilmekre, emlékkristályokra, számítógépes mágnestekercsekre, digitális képlemezekre is rásajtolták a raktárak saját jelét, amely a kijáratnál elektronikus úton riasztaná az őrzőberendezéseket.
A nő csak egy pillanatig habozott. Aztán gyors, ideges mozdulatokkal fellapozta a könyvet. Ismét rátalált a keresett oldalakra. Annak a galaktikának a leírására. Érezte, hogy erősen ver a szíve. Megtegye–e? A dolog még az ő számára is hihetetlennek tűnt. Olyasminek, mint réges–régen a szentségtörés. A lopás. így érezhette magát egy tolvaj? Egy messziről jött, fosztogató barbár?
Ajkába harapott, a kis fájdalom magához térítette. Nem kételkedett tovább. Túl nagy a tét. Akkora, hogy eleve feloldozza őt a bűn alól...                                  

És egyetlen határozott mozdulattal kitépte a könyvből az összes lapot, ami a Terrát is magában rejtő galaktikával foglalkozott.
Andros este elvitt a közeli csillagvizsgálóba. Azt hiszem, ott dolgozott. Mint szerte az űrben, a Terrán is különváltak már a csillagászat egyes ágazatai; a tudomány itt is elképzelhetetlenül sok “alfajra" bomlott, és ezek egyre vékonyabbak lettek, akár a csillámpala leválasztott lemezkéi, egyre keskenyebb szakterületet öleltek fel, és még további megosztások–megoszlások előtt álltak... Ezért nem tudom, mi volt Andros kutatási területe. De úgy vélem, olyasmivel foglalkozott, amit “csillagászati filozófiának" nevezhetnénk. A terraiak állítólag régóta jeleskedtek a dolgok fizikai léte mögötti esetleges filozófiai–elméleti összefüggések keresésében.
Csak mi ketten álltunk a hatalmas kupolateremben. Andros utasítást adott a gépeknek. A távcsövek oda–künn voltak; ide az űr látványát nagy képernyők közvetítették.
– Nézd a Holdat – Andros ma szokatlanul komoly volt. Az arcát apró mosoly sem derítette fel. Attól tartottam, Eura miatt neheztel. A krátereket néztem, állítólag ez volt a Terra egyetlen holdja. Sokat szenvedett kődarab a hideg űrben. – Egyszer egy régészcsoport ásatás közben ősi filmtekercseket talált egy betonból készült ház alapjai között. El tudod képzelni, hogy valaha betont használtak emberi lakóterek építéséhez? Szörnyű. No, de nem erről akartam beszélni. Az egyik filmen az első ember Holdra szállását mutatták be. Rettenetesen primitív felszereléssel tették azt az expedíciót. És milyen nevetségesek voltak őseink, akik – elsőként téve lábukat egy idegen, bár csak a legközelebbi égitestre – büszkén hangoztatták, hogy “hatalmasat léptek előre"... Ha tudták volna, hogy milyen hosszú még az út! Majdnem tízezer év telt el azóta, és a kozmosznak még mindig csak kis részét ismerjük. Nyugtalanítóan kicsi részét a “mi" mindenségünknek is. – A “mi" kozmoszunknak? – ismételtem értetlenül.
Először azt hittem, a Terra közvetlen környezetére céloz. De Andros, aki háttal állt nekem a félhomályos teremben, és a Hold ernyőt kitöltő, mozdulatlan képét nézte, elgondolkozva folytatta:
– A világűr egyetlen nagy egész, akkor is, ha mi ezt ésszel nem vagyunk képesek felfogni. Olyan egész, amely nem zárható körül, mégis osztatlan egészet alkot – hiszen mindent betölt. A múltkor azt fejtegettem neked, hogy a pulzáló világegyetem feltehetően minden “ős"– robbanását követően egészen más alakzatokba és fizikai formákba tömörül, talán mások a törvényei is. És mi van, mi történhet az élettel? Minden világ minden robbanása után kialakul az élet néhány ezer vagy millió űrben száguldó “repeszdarabon"? És az értelmes élet? Lehet, hogy gondolkodó lények néhány tíz– vagy százmilliárd éves időtartam alatt minden univerzumtérben csak egyetlen formában születnek? A mi táguló világegyetemünknek nevezett apró kis űrtartományban itt és most ez az értelmes lény: az ember. De ötszáz– vagy ezermilliárd évvel ezelőtt itt (vagy nem pontosan itt) egy másik világegyetem volt tágulóban, amelyre esetleg egy lábasfejű vagy ormányos vagy cseppfolyós vagy radarorrú lény volt az akkori “ember", az ő történelme dúlta fel az “első bolygót", ők terjeszkedtek aztán az űrben, ők foglaltak el egyre újabb és újabb galaxisokat, fedezték fel a szupervilág fizikai törvényeit... Aztán a pulzáló világegyetem megváltoztatta lüktetése irányát, befelé fordult, és ők elpusztultak.
– És ha mégis megmenekültek? – vetettem közbe.
– Hová menekültek volna? – kérdezte, értetlenséget tettetve, de én átláttam rajta. Tőlem akarta hallani azokat a gondolatokat, amelyek őt izgatták. Androsnak megadatott, ami kollégáinak évszázadok óta sohasem: az Univerzumról vitatkozhatott egy Terrán kívüli emberrel, valakivel, aki elég jól ismerte a kozmoszt, de agya érintetlen volt még a terrai tudósok sokszor egymással is ellentétes elméleteitől.
– Hová, hová... Ha árvíz tör egy erdőre, a vadak a magasabb pontra menekülnek. Az emelkedő víz körülve–

szi azt a kis szigetel. Ott lapulnak mind, békés együttret–tegésben. A közös ellenség az árvíz, hát akkor nem bántják egymást.
– Jó hasonlat. Nagyon jó! – Andros felém fordult. –Szóval úgy véled, van vagy lehet valahol a mindenségben egy vagy több olyan pont, egy galaxis, vagy akár csak egy bolygó, ahol összegyűltek a különböző korokból, a soron következő pulzálások elől menekült értelmes lények?
– Elképzelhető.
– De akkor ennek a “szigetnek" a mi lüktető világunkon kívül kell elhelyezkednie. Attól fizikailag függetlennek kell lennie. Mintegy “más térben"...
– Nem – ellenkeztem határozottan. – Hogy az ilyenfajta menekülésre egyáltalán esélye legyen egy civilizáció egyedeinek, előbb rá kell jönniük a módszerre, amellyel a szupertávolságokat legyőzhetik. Nagy kérdés, hogy ehhez elégségesek lesznek–e a fénysebességgel haladó űrhajók. Ne keresd a menekülés módját más dimenziókban, amik talán nem is léteznek. Azt mondtuk az imént: a mérhetetlen és végtelen Térben nem csupán egy univerzum lüktet, hanem egy időben több is terjedhet és összehúzódhat. Nos, Andros... mered–e állítani, hogy ezek a világok egymással szinkronban lüktetnek?
Andros azonnal megértette:
– Igazad van. Ha legyőzzük a távolságokat, összehúzódó világunkból elmenekülhetünk egy másikba, amelyik éppen kifelé terjeszkedik. Ott letelepedhetünk, felfedezzük azt a világot, belakjuk, majd amikor évszázmilliárdok múlva az is kezd összehúzódni, megint továbbállunk.
– Annál is inkább, mert nem valószínű, hogy minden efféle “univerzum" egyformán hosszú időt használ fel egy kiteljesedésre és összehúzódásra.
– Persze hogy nem – helyeselt élénken. – Amíg az egyik “kozmikus tartomány" megszületik, kifejlődik, majd összehúzódik és megsemmisíti önmagában az életet, egy másik, talán “szomszédos" tartomány tízszer is kitágulhat.
– Akár százszor is – mondtam. Igyekeztem nyugodt 
maradni, de azért a dolog engem is elragadott. Mélyeket lélegeztem, és folytattam: – És még mindig nincs vége, Andros. Tovább szőhetjük a képzelet fonalát... Feltehető tehát, hogy az értelmes lények, amennyiben ilyenek kifejlődtek előttünk is, végtelen időktől fogva így “ugrálnak" világról világra... Akár a folyón zajló jégtáblákon a menekülő ember vagy állat.
– Pontosan. Mindig ott telepszenek meg, ahol “pillanatnyi" nyugalomra számíthatnak. A pillanat persze évmilliárdokig tarthat és nyilván tart is... így már érthető lenne minden, hisz ez a Természet igazi parancsa. A fajfenntartás egy eddig soha nem ismert, új dimenzióban lép elénk!
– Állj, állj. Ne olyan gyorsan – vetettem közbe. – Honnan tudhatjuk, hogy azon az elképzelt “szigeten" más és más értelmes fajok gyűltek össze?
– Magad mondtad az előbb, hogy a különböző világok, amelyek időben követték egymást...
–...külsőre és mentalitásukat tekintve egymástól eltérő lényeket hozhattak létre. Én megengedtem ezt a lehetőséget, Andros. Ami azt jelenti: egyáltalán nem biztos, hogy így történt.
– Persze. Történhetett úgy is, hogy előttünk végtelen hosszú idő alatt egyetlen értelmes faj sem fejlődött ki az egész kozmoszban!
– Történhetett így, de mi a véleményed arról, hogy valaha, nagyon régen, ki tudja, az űrnek melyik részében, már kifejlődött egy faj... az ember?
– Az ember? – ismételte döbbenten. – Erre nem számított.
– Igen, Andros. Az eredeti, a protoember. Nem a mi világunkban jött létre, hanem egy másik anyaghalmazban. Ennek a fajnak az egyedei – külsőre olyanok, mint mi – évmilliárdokkal ezelőtt kezdték a menekülést az egyik összehúzódó világegyetemből a másikba, és azóta is vándorolnak.
– De hát... az ember itt fejlődött ki! Itt, a Terfán. A gerincesekből, a főemlősökből folyamatosan vált emberré, aztán értelmes lénnyé. Ennek régészeti és biológiai bizonyítékai vannak!                                               

– Nem kételkedem bennük. Lehet, hogy az ember itt is kifejlődött. Sőt lehet, hogy az egész későbbi terrai emberi fejlődés egy sok százezer évvel ezelőtt, amazok által elvégzett genetikai beavatkozás eredménye. Lehet, hogy a világokat járják, és mindenütt elvetik a magot: az embert.
– Azt akarod mondani...
– Igen, Andros. Azt akarom mondani, hogy talán hiába keresitek az idegeneket. Nincsenek idegenek; az egész kozmoszban csak emberek vannak!.A fejlődés különböző fokain álló emberek... Akiket ők “ültettek" el, ők hordják a kékalgasejteket, az életcsírákat bolygóról bolygóra, galaxisból galaxisba!
Hallgatott. Nagyot sóhajtott. Tudtam, mi jár az eszében. Érdekes: ahogy Eurával, úgy Androsszal is gyakran gondoltunk ugyanarra. Ez így lenne mindig, ha a Terrán maradnék? Jó lenne itt nekem?
– Az űr végtelen – kezdte habozva. – Tehát a benne lévő világok száma is végtelen. Az egész rendszer időtlen; tehát korlátlan számú esetben keletkeztek és haltak ki világok... Semmi sem szól amellett, hogy egyedül az ember nevű élőlény népesítené be az űrt.
– Végeredményben igazad van. Milliárd világegyetemnek nevezett űrrészletet uralhatnak más lények. De még soha nem találkoztunk idegenekkel.
– Protoemberekkel sem.
– Igaz. A lényeg: az ember egy bizonyos technikai szint elérése után úgy bujkálhat a világok között, akár egy háló szemei között. Mindig éppen oda megy, ott teremti meg magának az életfeltételeket, ahol néhány tízmilliárd évig biztonságban érezheti magát.
– Hacsak... – kezdte újra Andros. – Ha?
–  Ha mégis szinkronban vannak az Univerzum ősrobbanásai, a rendszer részeinek tágulásai és összehúzódásai... Akkor a protoemberek nem léteznek, mert elpusztultak már az első összehúzódáskor.
– Ezzel egyben azt is felteszed, hogy a kozmoszt valamilyen központi akarat irányítja, és máris az istenhithez érkeztünk. Éppen a látszólagos vagy valóságos káosz a bizonyíték rá, hogy nincs ilyen felsőbb hatalom.
Nem válaszolt. A képernyőkön egymás után jelentek meg a környező bolygók. Némelyik kép meglepően éles, tiszta volt. A terraiak talán szondákat keringtettek a bolygók körül, amelyek egyben a “tiltott övezet" védelmét is ellátták... Megvallom, most nem tudtam erre koncentrálni. Még mindig a protoemberekre gondoltam:
– Andros! Azt mondtad, sohasem találkoztunk még sem “idegenekkel", sem a más világegyetemrészekben esetleg élő emberekkel... Honnan tudod?
– Hát... nem hallottam ilyen találkozásokról.
– “Idegeneknek" biztosan nyomát sem láttuk eddig. De a protoemberek járhattak közöttünk.
Nehéz csönd szakadt ránk.
–...Járhattak Odakünn, de járhattak itt, a ti világotokban is, Andros. A Terrán. A védőberendezéseitek az
ő műszaki színvonaluk és eszközeik számára nem jelenthettek akadályt. Úgy érkezhettek a Terrára, hogy ti nem szereztetek róluk tudomást. Lehet, hogy csak érdeklődtek itt – de az is lehet, hogy tettek valamit. Beavatkoztak.
Nem néztem rá. Feszülten figyelt, éreztem. A holdkráterek holtezüst csillogását néztem a képernyőkön, és lassan folytattam:
– Befolyásolhatták és befolyásolhatják a Terra fejlődését. A közgondolkodást. Az uralkodó eszmei irányzatokat. Azt, hogy az érdeklődésetek merre fordul a közeljövőben. Lehet, hogy a Terra elfordulása a kinti világtól az ő számukra érdekes lélektani kísérlet...
Andros hirtelen odajött hozzám, megmarkolta a vállamat. Közelről nézett a szemembe:
– Megtudtál valamit?
– Megtudhattam valamit? – kérdeztem vissza. A perc órának tűnt, néztük egymás szemét, ránk zuhant a csönd. Aztán Andros sóhajtott, és elengedte a vállamat:
– Néha nekem is az az érzésem, hogy valami történik a háttérben. A Terrán felbukkannak fura gondolatokat hirdető emberek. Olykor felröppen egy ötlet, merőben

szokatlan, senki sem tudja, kitől ered és tulajdonképpen mi célt szolgál, mégis sokan támogatják. De mindez persze nem bizonyíték.
– Nem bizonyíték – helyeseltem. – Nagyobb a valószínűsége, hogy amazok nem a Terrával, hanem az odakint sokasodó emberi világainkkal foglalkoznak.
– Ha ugyan igaz az egész dolog. Ha egyáltalán vannak protoemberek – mormolta Andros bizonytalanul. Reménykedve?
Siderus professzort letaglózta a mese folytatása. Félig bénán ült vevőkészüléke előtt.                           
Ehhez hasonló gondolatok ugyan őt is foglalkoztatták évtizedek óta, de ilyen messzire nem jutott el, mert nem is akart eljutni. Félt az eléje táruló távlatoktól. Óvakodott vitába szállni az olykor felbukkanó filozófusokkal, akik ehhez hasonló kérdéseket feszegettek. Mint minden tudós, Siderus is gyűlölte a bizonytalanságot. Az idegen lények, más civilizációban kifejlődött űremberek léte maga volt a legnagyobb bizonytalanság. Jelenség, amely" inkább csak elméleti lehetőség. Valami, amiről csak beszélni lehet, de amit senki sem látott, nem tapintott, nem tapasztalt, semmiféle érzékszervvel vagy műszerrel nem érzékelt.
Siderus sóhajtott. Nehézkesen felállt, az automatából hozott egy pohár jéghideg vizet. ízesítőtablettát dobott a folyadékba, és felhajtotta. Aztán hosszan állt, kezében a pohárral. Mit tegyen? Yarkos – hitték kezdetben – a Terráról fog beszélni. Már ez is “felforgatást" jelentett, és ezzel Oort is egyetértett. A Terráról szólni a Metastellán – az annyi, mint egy jobb, szebben élő emberiségről ejteni szót, bemutatni egy lehetséges másik utat, egy alternatív világot. Más életformát. Valami olyasmit, ami nagyon különbözik a Metastellától, és ezzel erős, ám ma még megvalósíthatatlan vágyakat ébreszteni a rendszer nyolcmilliárd lakójában. Mert hiszen, ha a Terra csak néhány ember fantáziáját mozgatná meg, szót sem érdemelne Yarkos és meséje. De élénk és főleg tömeges reakciókat vált ki...
Siderus letette a poharat, és visszaült székébe. A képernyőn színek vilióztak, és Yarkos arcát most egészen közelről mutatták a kamerák.
“Ki vagy te?" – kérdezte némán a professzor.
...Andros kikapcsolta a berendezéseket. Kihunytak a jelzőfények, a képernyők. Eltűnt a Hold is.
– Gyere – mondta.
Kimentünk az obszervatóriumból. A kupolaépület fölött csillag borította ég feszült. Száraz fű illata terjengett. Azóta is – ha a Terrára gondolok – ezt az illatot érzem.
Társam megtorpant a lépcső alján. Felnézett. Úgy rémlett, néhány különösen erős fényű csillag tükörképe csillant a szemében.
– Lehet, hogy fölöslegesen rettegünk a protoemberektől – kezdte újra. – Engem más is aggaszt. Tételezzük fel, hogy az egész Univerzumban egyféle az értelmes élet. Az “értelemre" gondolok, természetesen, csupán az értelemre. A lények lehetnek különböző testi felépítésűek, ám az értelmük közös alapokon nyugszik. Mindegyiket hasonló reakciók, tulajdonságok és célok jellemzik. Örülnek, haragszanak, szenvednek, diadalmaskodnak, gyűlölnek, szeretnek... A pánspermiaelmélet szerint az egyszerű, a primitív élet bolygóról bolygóra, galaxisról galaxisra vándorol. Ahol megfelelő körülményekre talál, ott megtelepedik, és fejlődésnek indul. Ám ha valakik a spontán terjedő élet nyomában járva itt–ott értelmes életet alakítanak ki, genetikai beavatkozással például? A világűr örök és egyetlen lakói, az Értelmesek...
–...akik csakugyan örökké élnek, hisz örökké vándorolnak. Élnek mint társadalom, miközben az Idő talán végez az egyénekkel. Már rég elpusztultak azok, akik az egész láncolatot egykor elindították, de a “gépezet" olajozottan működik tovább, hiszen egy idő után új “családtagok" veszik át a stafétabotot. Új civilizációk érik el azt az értelmi küszöböt, amikor már be lehet őket avatni a titokba.                                                                   

A perspektíva szinte elnémított bennünket. A félhomályban is láttam, hogy Andros milyen sápadt. Remegő hangon vette át a szót:
– És ez így megy már száz– vagy ezermilliárd éve... Mi is egy láncszem vagyunk. Még a fejlődésünknek az elején. Yarkos... Hogyan kezdődik el a beavatás?
– Nem tudom. Nyilván mindenhol másféleképpen, a helyi viszonyok szerint. Ha az értelmes, de még be nem avatott civilizáció egy űrrészt széles körben benépesített, akkor a protolények előbb valamelyik bolygón vagy naprendszerben kezdik analizálni a helyzetet, aztán valamilyen módon beleszólnak az eseményekbe. Nem hinném, hogy hamar leleplezik magukat, legalábbis nem a tömegek előtt. Először kiválasztanak valakiket.
– Vezetőket?
– Nem biztos. Lehet, hogy éppen ellenkezőleg: olyanokat, akik nem túl ismertek, de hatni tudnak másokra. Sőt... talán már évekkel előbb elfoglalják az illetők tudatát, szinte “beléjük bújnak", magukra veszik az illetők testét, mint egy ruhát.
Andros remegett. Fázott? Indultam volna tovább, de ő csak állt: fekete felkiáltójel a szürkeségben.
– Yarkos... te nem tőlük jöttél?
Akkorát nevettem, hogy a közeli fákról rikácsolva rebbent fel néhány madár.
– Nem, Andros. Én csak gondolatban találkoztam velük. Az imént, amikor veled beszéltem. Gyere.
Jött, de láttam, igen nyugtalan maradt. Én a homályos ösvényt figyeltem a lábam alatt. Megint arra gondoltam, mit tudhat Andros Euráról és rólam. Lehet, hogy mindent. Hogy már együtt élünk tulajdonképpen. És az is eszembe jutott, milyen keveset tudok a lányról.
Éppen szóba akartam hozni, amikor meglátta Eurát.
A kis ház füves tetején állt. A könnyű szélben lobogott bő szájú inge, haja. Az alulról érkező fényben olyan volt, mintha a  semmiben  lebegne.  Felénk kémlelt.  Várt.
– Nézd! – mutattam Androsnak.
A férfi nem válaszolt, csak engedelmesen előreindult. Én követtem.
(...egyszer azt mondta: “szeretnék veled beszélgetni, Yarkos. Euráról van szó". De hogy mit mondott – nem árulhatom el nektek. Nem is hittem el úgy igazán. Akkor még nem.
Ám most ezt is elhallgatom. Ahogy közeledünk történetem végéhez, úgy szaporodnak a titkolnivalók. Ezek az életemnek olyan részei, amikről csak én tudok. A legtöbb még Eura előtt is titok. Még titok – remélem.
Látom, hogyan néztek rám. Ezer és ezer agy sugara áramlik felém, most csak felém. Minden látószerv az én arcomat, testemet vetíti az agyak máig is kevéssé ismert képzeletbeli képernyőjére. Velem foglalkoztok, gondolataitok körülöttem táncolnak. A Terra kéne nektek. Nem múlik el perc, hogy ne vágynának oda közületek sokan, hogy ne mondanátok magatokban: létezz, Terra. Legyél, hogy része lehess világunknak, mert oda akarok menni! Létezz, Terra!)
– Alternatívát ad anélkül, hogy kimondaná – Oort most Siderus professzorral beszélt. Az elnök igyekezett egyszerre két képernyőre figyelni; nem akarta elszalasztani Yarkos szavait, de mivel maga hívta a tudóst, hát közben azzal társalgóit. Látta, hogy Siderus is hasonlóképpen cselekszik. Azonfelül észrevette, hogy az akadémikus ideges. Nagyon ideges. “Ha őt is ennyire megviselte a dolog, miképpen hathat másokra?" – futott át rajta a rossz előérzet.
– Én már kezdettől fogva mondogatom, hogy baj lesz – suttogta Siderus. – Vágyat ébreszt az emberekben, teljesíthetetlen vágyat! Erre a bűncselekményre nincsen paragrafus?
Oort az ajkát rágta. Nyugalmat erőltetett magára:
– A Metastella lakói számára a Terra valóságos paradicsom lehetne. Lehetne, ha létezne, érted?
– Értem. Tehát mégis Crossnak adunk igazat?
– Még nem vagyok benne biztos. Yarkos ellen eljárást indíthatunk akkor is, ha nyilvánosan csak mesének minősítjük a történetét. A pszichojogászoknak már szóltam,

most keresnek valamilyen jogalapot egy ilyenféle vádemelésre.
– Látom, nem adod fel a harcot – így Siderus.
– Nem adom fel – felelte komoran a Bizottság elnöke.
Két nappal később hivatalosan értesítettek, hogy a következő napon jelenjek meg az l–es körzetben, a Gondolkodók főtanácsa előtt.
– Elkísérlek – mondta Andros habozás nélkül. – Úgyis tagja vagyok annak a tanácsnak.
– És te? – fordultam Eurához. Mosolyogva a fejét rázta: más dolga van, de mire végzek, ő is ott lesz. Utána együtt megyünk ebédelni, ígérte. És tovább kérdezősködött a nagy központi számítógép lakásba kihelyezett termináljától. Nem volt ínyemre a dolog, de mit tehettem? Andros jelenlétében nem akartam vitatkozni. Végül is ez a tanács fogja eldönteni a sorsomat; örültem volna, ha Eura elkísér. Távolmaradása rosszul esett.
– Ne gondolj rá – mondta az öreg, jóval később. Már a tenger fölött repültünk. Tudtam, hogy Eurára céloz, és ő is tudta: felfogtam a célzást. Hogy másra tereljem a szót, a Gondolkodókról kérdezősködtem.
– El kell árulnom neked valamit – Andros félmosolyra húzta száját, mintha a dolog komolyságát akarta volna csökkenteni. – Ügyedben ez a különleges csoport úgy is dönthet, hogy elküldenek innen.
– Persze, a Terrát csak úgy hagyhatom el, hogy előzőleg emlékezettörlést végeznek rajtam – feleltem komoran.
– Igen, Yarkos. Törvényeink értelmében ezt csak a te beleegyezéseddel tehetik meg, amit tanúk előtt kell kinyilvánítanod. No, és persze az emlékezettörlést közvetlenül indulás előtt, az űrhajóban végzik el.
Elfelejteni a Terrát? Néztem a tengert, a hullámokat. Az égboltot. Ezt mind? És Eurát is... elveszíteni, ráadásul nem is emlékezni rá, soha többé?
– Válaszút elé fognak állítani? – kérdeztem.
– Természetesen. A Terrán az emberek nem alkalmaznak erőszakot! Végső soron te dönthetsz majd a sorsodról, mert a Gondolkodók úgy vélik: bármiképpen is döntenének, ezzel téged ilyen vagy olyan lépésre, életformára vagy tettekre kényszerítenének.
– Milyen jóságos lelkek! – fakadtam ki dühösen. Andros kicsit megbántódott. Keskenyre zárta ajkát, hallgatott. Átöleltem a vállát: – Ne haragudj. De nem tarthatom etikusnak az olyan viselkedést, amely mégis a kényszeren alapul. Arra kényszerítenek, hogy két jó között válasszak. Tehát az egyikről mondjak le, holott mindkettő továbbra is az enyém lehetne!
– Majdnem igazad van. De mégsem. Vannak helyzetek, amikor választani kell. Erőre és lemondásra is szüksége van az embernek.
– Ne szónokolj. Beszéljünk nyíltan: én vándornak születtem. Ki tudja, hány ezer nomád ős hagyta rám ezt a genetikai átkot! Ezek az őseim talán itt vándoroltak egykor, a Terra kontinensein. Ellenséggel, vadállatokkal és az elemekkel dacolva törtek előre, mindenük elfért egy ló hátán, egy kocsin vagy egy kis hajón. Ők lakták be a sivatagokat, törték fel a földeket, aztán elmentek a holdakra, bolygókra. Ott voltak az új, hűvös és veszélyes kupolavárosokban, távoli támaszpontokon, erőműveket építettek a Gener galaxison és fürkészve járták a kozmoszt. .. A véremben élnek ők ma is, Andros.
– Most meg te szónokolsz.
– Lehet. De éppen ezért van az, hogy engem minden más életforma elkeserít, reménytelenséggel tölt el, sőt dühít. Nekem az űrt kell járnom, Andros. Gondolj a protoemberekre és az űr többi lakójára. Talán egyszer találkozom velük. Ezt még szeretném megérni, akkor is, ha már csupa műszerv lesz majd a testem, vagy az sem, csupán egy kiborg szolgálja az agyamat és az érzékszerveimet.
– És Eura? – kérdezte egyszerűen.
– Most már nem tudnék élni nélküle – szakadt ki belőlem a régies stílusú vallomás. Nem néztem Androsra, a tengert figyelve folytattam: – És a Terra is olyan, mintha már a testem része lett volna. Orromban az illat, tüdőmben a levegő... Sehol sincs ilyen jó levegő. Az

űrben a szemem annyi vad és lehetetlen színt fogadott be; itt a színek is másmilyenek. Szelídebbek, szebbek. Most értettem meg: ezek az én színeim. Értem is léteznek. A Terra az enyém is, hiszen ember vagyok. Talán tényleg igaz: az anyag, amiből a testem lett, innen, ebből a földből származik.
Egy sziget tűnt fel, néptelen, szél hajtogatta a fákat a partján, aztán eltűnt mögöttünk. Megint csak a tarajos hullámok gördültek alattunk.
– Neked az űr is kell, meg a Terra is. Ez lehetetlen, Yarkos. Bevallom: Eurát is féltem. Az anyját – a lányomat – egy földrengés temette a romok alá. Eurát én neveltem fel, és... – elhallgatott.
– Ne féltsd. De... mit tanácsolsz?
– Maradj itt.
Igen, ez egyszerű lenne. Enyém maradna Eura és a Terra is. De az űr?
– Hát tényleg nincs mód arra, hogy az űrt járjam, de itt legyen az otthonom? Minden utamról ide térjek haza? Hogy Eura is elkísérjen* de bármikor hazajöhessünk?
A “hazajönni" szó olyan természetesen bukott át ajkaimon. De Andros makacsul hallgatott, én pedig tehetetlenül csikorgattam a fogamat.
Nem sejtettem, milyen meglepetésben lesz részem hamarosan.
Lunara asszony lázas sietséggel kereste ki a számot, és máris hívta videón. A képernyőn kissé megviselt arcú, fiatal lány bukkant fel. Hivatali íróasztalán jegyzetek, gépek, mikrofon, elérhető közelben egy számítógép végkészüléke.
– INTERGAL utazási iroda – mondta, mosolyt erőltetve arcára.
– Kérlek szépen... szeretnék elutazni – mondta a ré–gésznő.
– Hová?
– Hát... nem is tudom – az asszony elmosolyodott. –Ti szervezitek az intergalaktikus utakat... Az Oreolba 
például, mindegy, hogy melyik naprendszerbe... Az sem baj, ha az út hibernált része itteni idő szerint tíz vagy húsz megaegység. Már nyugdíjas vagyok. A lány kínosan mosolygott:
– Megaegységenként négy hajót indítunk az Oreolba. Már minden hely foglalt, másfél megára előre.
– És máshová? Nekem mindegy. Legyen a Boreas vagy a Callis, vagy...
–  Legalább egy nagyegység óta mást sem csinálok, csak intergalaktikus utakra veszek fel jelentkezéseket. Mindenki megőrült – szakadt ki a lányból egy mély sóhaj kíséretében, majd bocsánatkérően nézett az ügyfélre: – Ne haragudj.
– Nem haragszom. Úgy látszik, én is megőrültem – Lunara belső feszültsége nem múlott el.
– Yarkos miatt van az egész! – fakadt ki a lány. – Mióta   mesél,   ostromolnak   bennünket   az   ügyfelek!
– Jutalék járna neki... – Lunara megnedvesítette az ajkát. – Tényleg semmi sem maradt? Egyetlen hely, valahová?
A lány figyelmesen megnézte az asszonyt. Valami megenyhült a tekintetében. Jegyzeteibe pillantott:
– Van egy helyem az Aquar galaktika Geum naprendszerébe. Az utazás az egyik irányba kilenc megaegység hibernált állapotban. Nagy, lakott bolygó, különleges víz alatti építészet, egzotikus növényzet. Az egyik holdon szabálytalan körpálya miatt másutt nem tapasztalható meteorológiai jelenségek. A Geum–1  látogatási programjában szerepel egy utazás a föld alatti zuhatagos folyón, megvilágított pályán,  antimerüléses hajókon. Az ottani emberi kultúra az Ötödik Évezredből...
– Elég. Mikor indul a hajó?
– Harmincnégy kiloegység múlva.
“Régen azt mondták volna, és mondjuk néha most is, hogy harmincnégy nap múlva" – gondolta gyorsan az asszony, és bólintott:
– Igen, ez jó lesz. Kérem lefoglalni. Máris mondom az adataimat. Az azonossági számom...

– Újabb jelentés a polgárok hangulatáról – Alfen kihúzta a gépből a széles műpapír csíkot. Az összesítésben az analizátor egy sort vörössel aláhúzott.
– Van benne valami érdekes? – Oort megint süteményt tett a szájába, tekintetét nem vette le Yarkos arcáról.
– Pillanatnyilag igen. Az intergalaktikus utazási irodák eddig soha nem tapasztalt nyomásnak vannak kitéve. Gyakorlatilag minden járatra, még a legtávolabbi célpontok felé indulókra is, két megaegységre előre elkeltek a jegyek.
Oort abbahagyta a rágást, töprengett. Aztán tovább rágott, lenyelte a falatot, és csak annyit mondott:
– Hamarosan kiszellőzik a fejükből ez a sok ostobaság. Meglátod, ezeknek az ügyfeleknek több mint a háromnegyede lemondja az utat, még jóval az indulás előtt.
A Gondolkodók a bolygó egyenlítői vidékén, egy csodazöld szigeten fogadtak. Igaz, a pálmaerdőkből, parkokból, ligetekből szinte semmit sem láttam, akkora szorongást éreztem. Életemben akkor és ott kerültem ilyen helyzetbe először, és talán utoljára: nemcsak magamról volt szó. Megszoktam, hogy minden szituációban, legyen az bármilyen kockázatos is – csak magamat kell mentenem. Ám most másképpen kellett gondolkodnom, és ez annyira lefoglalt, hogy nem is néztem körül. Csak arra emlékszem, hogy a leszállóhelyen már várt ránk egy fekete bőrű férfi, és üdvözlés után elindult előttünk. Mélybe süllyedő díszes folyosón kongtak lépteink. Egyre sűrűbb lett a fény, a végén már afféle díszkivilágításnak éreztem. A folyosó végén morajló zaj ütötte meg fülemet. Egy elágazáshoz értünk, itt Andros elbúcsúzott:
– Az én helyem köztük van. Egyedül állsz majd szemben velünk, Yarkos. Légy bátor és ügyes – és elment. Becsültem, hogy nem próbál erőnek erejével rábeszélni valamire. A döntés, most már biztos voltam benne, csakugyan az én vállaimon nyugszik. Ez egy cseppet sem nyugtatott meg.
A fekete férfival továbbmentünk a folyosón. Egy ajtó elé érve a férfi gombmikrofont húzott elő, beleszólt:
– Yarkos, az Idegen közeledik.
Ez talán jelszó lehetett, ki tudja, milyen régóta használatos a Terrán. így kérték bebocsátásomat, és talán egyben figyelmeztették is a testületet, hogy készüljön fel.
Az ajtó kitárult. Kísérőm előrement, és a fal mellett helyet foglalt egy székben. Megértettem: ő is egyike a Gondolkodóknak.
Kerek terem közepén találtam magamat. Ez az épület is talajszint alatt lehetett, de az áttetsző kupolán alig szűrt napfény özönlött be. Nappali világosság volt. A falak mentén körben legalább kétszázötven nő és férfi ült, azonfelül észrevettem felvevőkamerákat és legalább hetven képernyőt, magasan a falakba építve ragyogtak színesen, és mindegyikről egy-egy arc nézett rám. Sejtettem, hogy azok is a Terra legfőbb tanácsának tagjai, akik fizikai valójukban most éppen nem tartózkodnak a szigeten, de a távolból részt vesznek a tanácskozáson.
Olyan érzés volt, mintha egy arénában álltam volna. Középen, egyedül, tanácstalanul. A testem fényben fürdött. Egy percig ellenségnek és fura, “más" lénynek láttam magamat. “Yarkos, az Idegen"... Androst nem láttam, pedig ott volt valahol. És akkor Eurára gondoltam. Miért nem jött el? Ha pedig eljött, hol van? Azt tudtam, hogy a Gondolkodók minden ülése és tárgyalása elektronikus úton nyilvános, tehát a terrai globális tévéhálózat valamelyik csatornája ezt is közvetíti. A kamerák nyilván az én arcomat mutatják. Megkeményítettem vonásaimat, gyerekes makacsság uralkodott el rajtam, “nem adom föl!" r gondoltam. Hol lehet Eura...?
– Üdvözlünk, Yarkos – mondta egy hófehér hajú idős asszony. Ő lehetett az elnök, úgy sejtem. Mert csak annyit mondott: – Az én nevem Ingella. A tanács nevében kérdéseket teszek föl neked.
– Üdvözöllek benneteket – mondtam.
– Yarkos, erővel törtél be hozzánk – kezdte az asszony, komor volt. – Miért tetted?
– Világok vándora vagyok. Ahol ember él, az nekem is otthonom.                                                           

Összesúgtak. Különös látvány volt, ahogy a székeken ülő felsőtestek hullámzani kezdtek. Ám közben a képernyőkön látható fejek mozdulatlanok maradtak. Egyedül ültek otthon, nem volt kivel eszmét cserélniök.
– Ezzel azt akarod mondani, hogy jogot formáltál a Terra meglátogatására?
– Természetesen. Számtalan galaxis számtalan naprendszerében jártam, ahol emberek telepedtek le. Mindenütt úgy fogadtak, ahogyan kell. Ahogyan illik.
Nem magyaráztam túl a dolgot; érteniök kellett. Értették. Az asszony – barna arcán egyetlen ráncot sem fedeztem fel, a maga módján szép is volt, pedig biztosan elmúlott már kétszáz éves – nem lepődött meg, gyorsan folytatta:
– Már tudatták veled, hogy a Terrán másképpen vélekedünk erről. Sokan úgy vélik: jobb, ha a mi kis társadalmunk elzárkózik a szédületes műszaki fejlettségű más emberi civilizációk elől. A fejlődésre mi más utat választottunk. A gondolkodásra építünk, nem a technikára...
(...elmondjam nekik Ingella érveit? Vagy... már a Metastellán is felfogták, miről van szó? Biztosan akadnak itt olyan emberek, akiknek nem kell magyaráznom. A többiek meg hiába is hallanák. És ha... ha éppen ez adja meg a lökést az itteni gondolkodóknak? Tudom, műsoromat sokan kristályra veszik. Bekerül a házi és társadalmi emléktárakba, a most felnövő gyerekek megnézik majd valamikor. Talán csak némi késéssel értik meg. Azt hiszem, mégis elmondom. Hadd ültessem az agyukba a terrai gondolatok magvait...)
Ingella körülnézett, és tovább beszélt:
– Nektek, akik Odakünn éltek, elég–e a boldogsághoz a tömérdek gép, ami körülvesz benneteket? A testeteket is géppé tettétek, a biológiai halálon túl évszázadokig életben tartott agyakkal is éltek, ilyen furcsa állapotban is részt vesztek világotok ügyeiben. Évszázadokra hibernált űrhajósokat küldtetek a legtávolabbi, halott világokba. Bolygók százait szálltátok meg és tettétek tönkre; kibányásztatok onnan mindent, amire szükségetek volt, aztán kiszivattyúztátok belőlük a folyékony vasnikkel magot is. Természetes fejlődésetek velejárójaként nem csupán az emberek száma növekedett, de – annál sokkal nagyobb ütemben – nőtt a javakra támasztott igény. Azt hittétek és hiszitek ma is, hogy az út, amelyen jártok, az egyetlen lehetséges és ezért az egyetlen helyes út. Új és új naprendszereket szálltatok meg, néhol csak egyetlen, optimális életfeltételekkel kecsegtető bolygón telepedtetek le, a rendszerek nagyobb, halott bolygóit szupereszközök segítségével egyszerűen feldaraboltátok, és akkora gömbhéjfelületeket építettetek belőlük, amelyek egy fél naprendszert magukban foglaltak... Az energetikai fejlődés, anélkül hogy észrevettétek volna, számotokra pán–galaktikus diadalmenetté, egyetlen mámoros győzelemsorozattá vált. Persze csak azért, mert nem gondoltátok végig kellőképpen a dolgot, holott lett volna rá elég időtök. Mi itt, a Terrán nem indultunk a nyomotokba. Ti még mindig valamilyen fogyasztói őrület hatása alatt álltok. Újabb és újabb területeket hajtani uralom alá, kifosztani új bolygókat, elvinni az embert mindenhová, és arra kényszeríteni, hogy embertelen fizikai körülmények között éljen, csak azért, hogy önmagatok előtt bizonyítsátok az ember nagyságát? Energetikai ámokfutásotok nyomában tönkretett világok százai maradtak. Nemrégen azt találtátok ki, hogy egész nagybolygókat is átalakíthattok nappá; új nukleáris erőművek gyulladnak így ki a kozmosznak olyan pontjain, ahol azelőtt az élettelen sötétség uralkodott. Egész halott holdakat átépítettetek; azok most folyékony héliumban úszó, gigantikus elektronikus agyak lettek... És állandóan újabb és újabb találmányokon töritek a fejeteket, rohantok előre, tulajdonképpen gondolattalanul. Nálatok a technika mindig előtte jár az etikának, százezer feltaláló előbb jut szóhoz, mint egy óvatosságra intő gondolkodó. Meddig tart a mohóságotok? Míg felélitek és elpusztítjátok az egész kozmoszt?

A szavak váddá sűrűsödtek. A helyzet már–már ellenem fordult. A Külvilágot én képviseltem a terraiak szemében. Szemrehányások záporoztak rám, egyedül álltam amazokkal szemben, és mint ilyenkor gyakran, makacs ellenállás ébredt bennem. Nem vettem magamra a vádlott szerepét.
– Én hatvan megaegységgel ezelőtt születtem. Ilyen világba kerültem, ilyen társadalom hozott létre. Ennek a tagja vagyok. Voltam... Nem felelhetek vélt vagy valóban elkövetett vétkeiért. Nem is akarom védelmezni. Most csak rólam, az én sorsomról van szó. Elismerem, hogy a Terra puszta létével is alternatívát jelent a kinti világgal szemben. Még az is lehet, hogy nektek van igazatok. De... ebben ti sem vagytok biztosak, ti is kétkedtek. A heves bizonygatással kit akartok meggyőzni? Engem vagy önmagátokat? Ingella, magad mondtad az imént: “sokan úgy véljük, jobb, ha elzárkózunk". Tehát nem mindenki véli így? Netán itt a teremben, a Gondolkodók között is vannak, akiknek nem ez a véleményük?
Mesterfogás volt; bár az első pillanatban ezzel még magam sem voltam tisztában. De amikor Ingella arca elsötétült, tudtam: a kérdés elevenébe talált. A Gondolkodók megint összesúgtak. Egy férfi feltette a kezét. Nem is nézett rám; az asszonytól kért szót. Ingella kényszeredetten bólintott. A férfi felállt.
– Triang a nevem – kezdte; ő is barna volt, de Ingellánál jóval fiatalabb. Fekete szem, magas homlok, értelmes–gunyoros tekintet, élénk mozdulatok. – Yarkosnak igaza van: mi terraiak sem vagyunk egy véleményen. Az Ingella asszony által hangoztatott nézetekkel szemben ellenpárton lévők engem kértek fel szóvivőnek. Mi úgy véljük: jobb, ha Yarkos nem marad a Terrán.
– Ezt neki magának kell eldöntenie – mondta gyorsan Ingella.
– Kivéve egyetlen esetet – vágta rá gyorsan Triang.
– A Gondolkodók közül ki vélekedik így? – Ingella körülnézett. Követtem a tekintetét. Még nem értettem, miről van szó, de éreztem, hogy a teremben nő a feszültség. Triang követői nem lehettek túl sokan. Mégis sejtet–162
tem, hogy a férfi nem ok nélkül kapaszkodott a szavamba, nem véletlenül provokálta a nyilvános vitát az elnökasszonnyal. – Talán kevesen vagyunk. Mégis önálló véleményt képviselünk – folytatta a férfi. – Mi között választhatna Yarkos? Választhatja azt, hogy itt marad és él, mint mi, remélhetőleg nagyon boldogan és sokáig. A kinti világban senki sem fogja keresni – a neve felkerül az űrben nyomtalanul eltűntek hosszú listájára. A másik lehetőség: emlékezettörlés után kijavított űrhajóján elrepül az űrbe, és hibernált álmából húsz–harminc–negyven esztendő múlva felébredve már fogalma sem lesz arról, hogy a Terrán járt, és hogy az egyáltalán létezik...
– Csak ez a két lehetőség van, akkor is, ha a választás kényszer – szúrta közbe Ingella. Most végre megpillantottam Androst, felülről a második sorban ült, és mereven figyelte a vitát. Vajon mire gondolhatott?
– Nem. Nem csak ez a két megoldás létezik – Triang hangja megkeményedett, körülnézett. Érdekes, engem talán észre sem vett, vagy csak úgy tett. Ingellával, a többiekkel vitázott. Lassan felfogtam: én valószínűleg csak ürügy vagyok, most és itt a Terra két táborra szakadt Gondolkodói csapnak össze valamilyen számukra nagyon fontos kérdésben. És nem tévedtem. – A mi csoportunk lát egy harmadik megoldást. Nem titok: a Gondolkodóknak ez a része már régóta úgy véli, hogy meg kellene szüntetni a Terra elzárkózását. Fel kell adnunk a szembenállás és begubózás elvét. Mi, akik azt, hisszük magunkról, hogy csak technikailag maradtunk el a kinti világ mögött, bizony, sok más téren is mögöttük kullogunk. Az a másik, kinti világ nemcsak a térben bontakozott ki és nőtt hatalmassá. Az emberek mérhetetlen, száz- és százmilliárdos tömegeiben minden valószínűség szerint akadnak nagy filozófusok is. Sőt olyanok is élhetnek valahol, akik az egyre jobban feltáruló szupervilágokat nálunk is teljesebben képesek magyarázni. A mi fennkölt elzárkózásunk tehát lényegében értelmetlen, sőt ránk nézve egyenesen káros. A jövőben, anélkül hogy beengednénk a túlmodernizált világ elgépiesített szellemét, beengedhetnénk a tudását, amelyre nekünk is

szükségünk van. Az emberi értékeket hordozó, gondolati magasságokba szárnyaló tudásról beszélek, barátaim. Ugyanakkor, és ebben is erősen hiszek, a Terra igen nagy szolgálatot tehet a kinti világnak. Elhangzott itt az. “alternatíva" szó... Ennek nagy jelentősége van. Rengeteg naprendszerben billió ember él, aki nem is tudja, hogy a faj őshazája ez a bolygó volt. Ok talán soha nem hallották az “őshaza" szót. De ha ezt mindenütt megtudnák, óriási változás állna be egybillió ember gondolkodásában. Megértenék, hogy egy tőről fakadnak, jobban összetartanának. Mérhetetlen vágyakozás ébredne a Terra iránt. Sokan szeretnék majd megismerni az ősbolygót, eljönnének ide, megnézni, milyen. És meglátva csodálatosan szép tájait, megrendülnének, és elgondolkoznának azon: helyes–e, amit otthon tesznek? Van–e értelme a haladás mértéktelen felgyorsításának? A Terra a fejlődés másik útján jutott el idáig, és ezután sem tér le a maga útjáról. Igazi alternatíva tulajdonképpen nem is létezik. Mi, terraiak, körülbelül ismerjük a kintiek életét, gondolatait. De ők nem ismerik a mienket! Nem tudják összevetni saját teljesítményeiket és korlátaikat a mieinkkel, saját gondolataikat a terraiak gondolataival. Ebből a szemszögből nézve nem nyújtunk nekik alternatívát. Ők, a kintiek tehát afféle nyomorékok, akik nincsenek is tudatában annak, hogy világukat másképpen is építhetnék. Akiken nekünk kellene segítenünk!
Siderus lehajtotta a fejét. Émelygett a gyomra, és a torka elszorult. Reszkető kézzel nyomta le a videotelefon egyik kódgombját, aztán töltött magának még egy kis vizet.
Alfen arca a képernyőre ugrott. A titkár egy másodpercig szótlanul nézte a tudóst, aztán bólintott, és elfordította a rámeredő kamerát. A képen Oort tűnt fel:
– Mi van, professzor? Rosszul érzed magad? – érdeklődött az elnök vészjósló nyugalommal.
– Yarkos... most már mindent kimondott – nyögte a tudós sápadtan, és nagyot nyelt.
– Ez viselt meg ennyire?
– Megviselt? Ja, igen. Persze. Hiszen bekövetkezett, amitől tartottunk.
– Most már legalább felléphetünk ellene – Oort Alfenre nézett, a titkár azonnal referálta az utóbbi percek munkáit:
– Először a kupolatermet hívtam. Az igazgató nem hajlandó beleegyezni a közvetítés megszakításába.
– Közölted vele, hogy én kérem?
– Igen. Azt válaszolta, itt “kérni" nem lehet, csak utasítani. Személyesen te, mint a Bizottság elnöke, utasíthatod őt egy nyilvános műsor félbeszakítására, de persze ő ezt a hívást kristályra veszi, és később ennek alapján a kupolatermet üzemeltető vállalat kártérítési igénnyel lép fel a Bizottság ellen.
– Nocsak! Miket merészel egy kis igazgató... – morogta Oort, de a másik két férfi így is meghallotta. És látták az arcát is: azt a sokat eláruló, ideges rándulást a szeme alatt. Oort elbizonytalanodott, bár mindent megtett, hogy amazok ezt ne vehessék észre.
– Utána hívtam a videotévé–hálózat vezetőjét. Természetesen ő is a mesét nézte, és láthatóan Yarkos szavainak hatása alá került. Amikor a tévéközvetítés félbeszakítását említettem, jót nevetett. Először ugyanis azt hitte, hogy tréfálok. Nem fért a fejébe, hogy... – elakadt.
– Mondd ki! – csapott le Oort. Alfen vonakodva folytatta:
–...hogy akad a Metastellán akár csak egyetlen ember is, aki nem várja visszafojtott lélegzettel Yarkos meséjének a végét.
– És?
– Ő is megtagadta a “kérés" teljesítését. Azt mondta: ha megtenné, az részéről felérne egy szakmai öngyilkossággal, hiszen valóságos népharag söpörné el őt az intézmény éléről. Azt mondta, még akkor sem engedelmeskedne, ha maga a Bizottság elnöke vinné oda neki az írásos utasítást. “A Metastellán majdnem nyolcmilliárdan nézik a közvetítést, mondta, ez minden intézmény

bármilyen parancsánál többet jelent, mert a galaxis történetében ilyesmire még sohasem volt példa."
– Szóval lázadás – bólintott Oort. “Csak hidegvérrel reagálni. Főleg ezek előtt..."
– Nem kérted ugyan, de ezek után felhívtam egy másik jogi szakértőt, aki már több ügyben volt tanácsadója a Bizottságnak...
– És ő mit mondott?
– Azt, hogy nincs jogalap.
– Vagyis Crossnak adott igazat? A mese maradjon csak mese? – emelte fel hangját az elnök. Alfen felhúzta mindkét vállát:
– Úgy látszik, igen. Legalábbis a szakemberek mindnyájan azt tanácsolták, hogy most ne feszítsük túl a húrt.
“Ha kikapcsolnánk a tévéket és műszaki hibára hivatkoznánk..." – elmélkedett Oort, de maga is tudta: ebbe belebukna ő is, a Bizottság is. Az okot csak kisegységekig lehetne titokban tartani, aztán minden kiderülne. Akkor pedig... Hogyan is mondta a tévé vezetője? “Népharag?"
Keskenyre zárta az ajkát, és hallgatott.
Triang szavai mély benyomást tettek a Gondolkodókra. Nem, nem lepődtek meg, biztosan eszükbe jutottak már ezek az érvek. De Triang sárgás arcából szinte lángolt a mandulavágású, keskeny fekete szeme, ezzel ellentétben állott a férfi mozdulatlansága. Nem gesztikulált, csak beszélt. Ám látszólagos nyugalma alatt parázs szenvedély izzott. Ezt érezték a társai is. Azt hiszem, a terraiak sokkal gyakrabban használták fel az ember ősi és másutt már rég elfeledett, agyhullámokon alapuló hangulat–információcseréjét. Ahogy én sokszor megéreztem, mire gondol Eura, úgy a terraiak nemegyszer “beleláttak" egymás hangulataiba. Most alighanem ugyanez történt; a Gondolkodók jelentős része Triang hatása alá került. És én is. Az agyamon jóleső zsibbadtság vett erőt...
– Az embereknek odakünn meg kell tudniok, hogy a Terra létezik. Azt is, hogy mi a fejlődés más útját válasz–166
tottuk. Ha összevetjük tapasztalatainkat, mindnyájan jól járunk. A Terrán, attól tartok, nem csupán a technika, de a gondolkodás evolúciója is megtorpant. Egyre kevesebb fiatal jelentkezik új tervekkel, találmányokkal, ötletekkel, gondolatokkal. Ami a Terrán most történik, az a kezdeményezések halálát jelenti.
– Ha megnyitjuk bolygónkat az idegenek előtt... – kezdte Ingella, de hirtelen abbahagyta. Mintha maga is reménytelennek tartotta volna az ellenkezést. Triang sem várta a mondat befejezését, ami különösnek tűnt. Mintha tudta volna, hogy az elnökasszony úgysem folytatja szavait. Rögtön lecsapott:
–...Akkor sem lesz semmi baj. Az idegenek betelepedését szabályozhatjuk, korlátok között tarthatjuk. Senki kedvéért sem változtatjuk meg a bolygó ökológiai feltételeit. A Terra mindig azoké lesz, akik a szép tájakat, a tisztaságot, a magasröptű gondolatokat kedvelik és keresik. Ám azok előtt sem lesznek zárva a határok, akik itt születtek. Minden terrai fiatal elmehet “világot látni", a szó leginkább kiteljesedett, valódi értelmében. Elmehet majd megnézni, milyen életet találtak maguknak azok, akik távoli galaktikákban építik az öröknek hitt emberi civilizációt. És választhatnak, melyik életforma kedvesebb nekik.
Azt hiszem, csak én vettem észre Triang hangjában a változást. Úgy beszélt, mint aki nem is ott van, hanem valahol másutt, egyszerre sok helyen, számtalan világban egyszerre, mindent tud és ismer, ellenőriz és jóváhagy... Triang abban a percben nem egy volt a terraiak közül, hanem valaki más.
Magam sem tudom, miért éreztem így. Lehet, hogy csak az én agyamban fordult meg a gondolat. A teremben mindenki hallgatott – úgy tűnt, rólam teljesen megfeledkeztek. Ekkor Triang még hozzátette:
– Javaslom, hogy Yarkos menjen vissza a külvilágba, és hirdesse mindenfelé: a Terra létezik!

(...Ahogy akkor felbolydultak, azt lehetetlen leírni. A Gondolkodók talán évszázadok óta nem csaptak össze ilyen szenvedélyesen. Mintha addig láthatatlan bilincsek hullottak volna le róluk, felszabadultan, sőt dühödten vitáztak. Érvek csaptak össze, fel–felröppentek új ötletek, lángoltak még a szavak is. Kiderült, hogy Triangot sokan támogatják – többen, mint Ingella pártja kezdetben hitte. Ez meglepte az asszonyt.)
A vita nem miattam, értem vagy ellenem folyt. Ezt tudtam, éreztem. Én csak ok – vagy ürügy – voltam, kényelmes ürügy mindhárom pártnak. Mert az eredeti két álláspontot is képviselték néhányan. Ez Triangnak kedvezett, hisz megosztotta ellenfeleit. Ingella asszony végül szavazást rendelt el. Az agyamban ismét éreztem azt a furcsa zsibbadtságot, akárha idegen akarat hatása alá kerültem volna. Jó lett volna tudni, vajon a többiek is érzik–e.
A jelenlévő Gondolkodók többsége Triang javaslata mellett adta le a szavazatát.
A kupola alatt felcsapott a zaj. A nézők felugráltak a helyükről. Többen fülsértőén fütyültek. Éles női hangok és férfibasszusok, taps és elégedetlen dobogás szakította félbe az előadást:
– Tényleg így volt?
– Yarkos!
– Ezért jöttél ide?
– Szóval úgy küldtek! Ide, és máshová is?!
– Most ez mese, vagy...
– Mese! Mese!
– Ügyesen kigondoltad, Yarkos!
– Mondd tovább!
– Elengedtek a Terráról?
– Yarkos! Yarkos!
– Ugyan, mese!
Yarkos felállt. Szeme sarkából látta, hogy a fehér hajú lány a színfalak mögött azonnal felpattant. De nem intett a lánynak, nem kérte a színpadra. Csak állt, majdnem mozdulatlanul várta, hogy elcsituljon a zaj. A nyugtalan hullámok elérték agyát, egy pillanatra behunyta a szemét. Jólesett a homály, itt magára talált.
A csönd lassan foglalta vissza birodalmát. A terem lecsillapodott. Yarkos kinyitotta a szemét. Nem látta az embereket. Nem látta a kamerákat. A fények most távoli, apró csillagokká törpültek, hisz képzeletében az Űr volt előtte.
...Már semmi sem fékez bennünket ezen az úton. Minden rugalmas lett: a törvény, a szokás, az erkölcs. A törvény követte a biológia eddig áthághatatlannak hitt határainak áttörését. Például sok gyerek születik az anyaméhen kívül. Senki sem tudja, ki volt az apjuk, ki az anyjuk. Az apa lehet rég eltett sperma; a férfi, aki ma apa lett, talán már századok óta halott. Vagy él, de nem itt, ahol gyermeke fogant és született egy nőtől, akit soha nem látott – az a férfi kétszáz éve hibernált állapotban, egy űrhajóban száguld egy távoli galaxis felé... Vagy a gyermeke nem is asszony testében fogant, hanem elmésen kigondolt és megszerkesztett gépek “méhéből" jött a világra. És erősebb, mint a régi idők ezer betegségtől gyötört gyermekei. Ilyen fura lényekkel van tele világunk, és mindegyiket úgy hívják: Ember.
Nincsenek már “nemzedékek", eltűntek az egyazon korban élők közös gondjai, amelyek ezeket az embereket összekovácsolták. A hosszú útról megtérő apák – a hibernátorokban töltött évtizedek után – felnőtt, velük egykorú, sőt önmaguknál öregebb fiaikkal és lányaikkal találkoznak. Akik elmennek egy feladatot elvégezni, akár századokra is eltűnnek közülünk, soha többé nem látjuk őket, ám tudjuk: nem haltak meg. Élnek valahol, és talán vissza is térnek majd. A mesterséges szervek és szövetek révén amúgy is hosszú életünket kísérteties módon meghosszabbíthatjuk: agyunkat “eltesszük", a gépek gond–

jaira bízva legféltettebb kincsünket: a tudatot. De vannak már kibernetikus agyak is, bennük egy–egy testetlenné vált egykori ember teljes emlékkészletével. Olyan, mintha élne, pedig valóban él. Nagyapánk, aki régen megszüntette önmaga fizikai valóságát, gépek táplálta–éltette agyával ma is mindennap megnézi a videotévé híreit, elolvassa az újságot, beszélget velünk, néha segít is bajaink megoldásában. Mondhatjuk–e hát, hogy meghalt, amikor a tudata itt van közöttünk? Itt az agya, az agyunk, amelyben a lebenyek egy tekintélyes része még mindig nem végez semmilyen funkciót, még mindig nem dolgozik, csak üresen várakozik – ez a jel, a bizonyíték és egyben biztosítékunk a jövőre, hogy agyunkat majd csak a jövőben használjuk ki teljes mértékben. Tehát van jövőnk...
Hosszú volt az út. A világot először istenek alkotásának hittük. De újabb és újabb világok nyíltak meg előttünk, új törvényeket ismertünk meg, és mind több nehezen elviselhető körülményhez kellett alkalmazkodnunk. És most – mögöttünk a technikával – azt hisszük, mi vagyunk a Világegyetem urai. Holott mindeddig csak kicsiny részét ismertük meg a területnek, a törvényeknek és a lehetőségeknek.
Még mindig nem tudjuk, legfeljebb sejthetjük, hogy a természet törvényei a kozmosz változásaival együtt formálódnak, változnak. És ha az összes változás, például a ciklikusan ismétlődő tágulások és összehúzódások, egy örökké tartó fejlődés egyes állomásai? Felmerül akkor a kérdés: mi indította el a folyamatot és mi célból? Honnan hová tart az egész, és egyáltalán van–e célja? Netán az a cél, hogy a biológiai úton kifejlődő természetes értelem létrehozza a mesterséges, a kibernetikus értelmet, vagyis azt, ami talán már tökéletes lesz? Közel tökéletes, ismétlem, merthogy örökké létezhet, függetlenül a tértől és az időtől... Vagy csupán egy minden célt és alapelvet nélkülöző, gigantikus méretű anyaghalmaz játszma részesei vagyunk, amelyben a véletlen dominál?
Világok száguldanak, némelyik a fénysebesség felénél is gyorsabban a fekete Űrben. Feltettétek–e már a kérdést: mi az értelme az egésznek? Honnan hová száguld az anyag, és miért, és meddig? Mikor változik itt valami?
Keressük az Idegeneket, keressük a többieket. De miéit hiszitek, hogy a többi, talán létező civilizációnak is a legfőbb gondja az energiaszerzés, a csillagászat, az űrhajózás? Az expanzió? Állhatnak hozzánk egészen hasonló szinten, mégis egészen más problémák foglalkoztatják őket. Nem keresnek senkit az űrben, és ők sem várják mások felbukkanását. Talán olyan régen léteznek már, hogy majdnem mindent tudnak a világmindenségről.
Lehet, hogy valójában nem is léteznek Idegenek. Lehet, hogy léteznek protoemberek. Lehet, hogy közülük valaki most látja az arcomat, amit az elektronika szót szét egy egész galaktikában... Bízom benne, hogy fennmarad a Terra és minden más emberi lakóhely. Remélem, most már – de csak most már! – semmilyen katasztrófa nem semmisítheti meg a térben kiterebélyesedett értelmes emberiséget. A kozmosz nem irthat ki bennünket egyszerre, és ha megpróbálná, találnánk ellenszert. Tovább fejlődünk.
Befejezem a mesémet, emberek. Néha túl költőiek voltak a szavaim, de nézzétek ezt el nekem. Vannak dolgok, amikről másképpen nem lehet, nem tudok beszélni. A Terráról szóltam, és rólatok. Rólunk. Világok sokasága vár ránk, ne tévesszük el az utat. A tudomány néha tévútra visz, mégis hinnünk kell neki. Gondolataink burjánzanak. így kell ennek lennie. Hány Mindenség van? A szó rossz, a szó kevés. A Mindenség – maga a teljesség, a tökéletesség, amelynek mi is részei vagyunk. Ti bármennyit fedeztek fel a kozmoszból, mindig csak egy apró részét mondhatjátok majd magatokénak. A Minden több ennél...
Állt még egy percig, villogó fények gyűrűjében. A taps fülében* testében dübörgött. A közönség kielégületlenül pattant fel a helyéről:
– Még, Yarkos!
– Beszélj még!

– Terra! Terra!
– Folytasd, Yarkos!
Nem válaszolt. Semmi jelét sem adta, hogy hallja a kiáltásokat. A fáradtság alattomos ólomáradatként kúszott fel combjaiban. Talán a térde is remegett. Senki sem tudhatta, mit élt át. Most először beszélt a Terráról.
– Yarkos!
– Halljuk! Mondj még valamit!
– Beszélj, Yarkos!
Caralla kijött a férfi mellé. Ezúttal kávébarna lenge ruhát viselt, hajába égővörös művirágot tűzött. Mosolya szétterült. Ő is sütkérezett Yarkos fényében.
Aztán a férfi még egyszer, utoljára meghajolt. A lány kis késéssel utánozta. A reflektorok őrült sebességgel váltogatták színeiket, vörös–kék–lila–narancs–zöld–fehérsárga, agyat romboló szenvedélyes villogások, dübörgött a taps, és nem szakadt félbe, a kiáltások összemosódtak.
Yarkos megfordult, és lassan kiment a színpadról.
Alfen egyetlen mozdulattal, gyakorlottan bekapcsolta az összes videotelefont.
– Szólamszerű, patetikus befejezés volt – ezt a Bírálatot persze Cross mondta, azonnal, ahogy az arca feltűnt a képernyőn. Az öreg mindig mindenkit bírál, gondolta a titkár, de persze hallgatott. Oort gyorsan felhajtott még egy hűsítőt.
Imma asszony még várt. Oortot nézte. Fotti arcán verejték fénylett. Dadogott valamit arról, mennyire meglepték őt a protoemberekről hallott szavak. Ilyen körülményesen fejezte ki magát: “a protoemberekről hallott szavak", és gondosan kerülte a minősítő jelzőket, amíg nem tudja, miképpen vélekedik erről a dologról Oort. Persze senki sem ügyelt rá. Siderus nem is nézett a kamerába, tekintete elborult. Homlokát ráncolta.
A Bizottság tagjai sejtették, hogy újabb összecsapás készül. Nem volt kétséges: Oort nem adta fel a harcot – már csak azért sem, mert Cross ellenállása feldühítette. Az elnök tudta: nem fejezheti be a napot Cross megleckéztetése nélkül. Erre a tekintélye miatt is szüksége van. A többiekről sem feledkezhet meg, hisz fültanúi voltak a vitáknak, amelyekben ő, az elnök bizony alulmaradt. De a jövőben elveszi a kedvüket attól, hogy szembeszálljanak vele.
– Azt hiszem, a helyzet világos – kezdte, és már csak Cross képernyőjét nézte, csak azt a ráncokkal borított arcot látta –, Yarkos “mese" ürügyén valóságos szózatot intézett naprendszerünk lakóihoz.  Egy “alternatívát" emlegetett, “ideális társadalmat" festett le, és nem is titkolta, hogy a Metastellán uralkodó viszonyokat nem tartja ideálisnak. így véleményem szerint kimerítette a lazítás bűncselekményét, és többé már nem vehetjük figyelembe azt az állítólagos érvrendszert, miszerint Yarkos “mesét" mondott, és ennek a műfajnak velejárói az efféle fogások.
Egy szuszra mondta el mindezt, mert ki akarta ütni Cross kezéből a fegyvert. Az öreg ezt azonnal megértette, torz mosollyal vágott vissza:
– Még ha így is lenne, a kialakult közhangulat miatt semmit sem tehetünk. A Metastella népe ebben az órában kilencvenkilenc százalékban Yarkos mellett áll.
– Ebben az órában, igen! – felelte Oort, és érezte: most győzni fog. – De holnap? És holnapután is kiállnak majd mellette, mit gondoltok?
Yarkos szólt az eléje siető igazgatónak: tartsa vissza a színfalak mögött gyülekező előkelőbb hivatalos személyiségeket, akik mindnyájan gratulálni akartak neki. Egy félig nyitott ajtó mögül egy pillanatra látta is az ünneplőbe öltözött éltesebb nőket és férfiakat. “Ezt majd később... Szeretnék pihenni tizenöt–húsz kisegységnyi ideig" – mondta. Az igazgató megértőén bólogatott. Maga is hallotta, hogy a nagy mesélő berekedt. A falak mögött zúgott a tömeg. Egy lehalkított kis megafon a fehér hajú Caralla szavait közvetítette a színpadról; a lány kéjesen fürdött a fényben és a tapsban, talán sikerült bebeszélnie magának, hogy az ováció egy része neki szól.

Yarkos kiment az épület mögé. A régimódi oszlopokat utánzó árkádsor alatt embereket látott; eltakarta arcát, és gyorsan az intézmény saját parkolója felé irányította lépteit. Néhány aerosz állt a lámpák mellett. Az első ajtaja nyitva volt, annakjeléül, hogy aki idejött vele, nem tart rá igényt, bárki elviheti. A tejfehér gömbök között Yarkos hirtelen nagyon árvának érezte magát. Felnézett az égboltra, és a halványan ragyogó csillagok láttán rögtön jobban lett. Az Űr vele van, hisz mindenütt ott van. Otthonossá teszi még az ilyen rideg emberi világokat is, mint a Metastella...
Az ő aerosza a parkoló szélén állt, zárt ajtókkal. A férfi a gép külső mikrofonjához hajolt:
– A használatbavételi jelszó: Algaport.
Az ajtó azonnal megnyílott, a belső lámpák is kigyúltak. Yarkos belépett, az elektronikus térkép segítségével beprogramozta a repülés irányát és célját. A jármű felemelkedett. A hangtalan repülés most olyan volt, mint egy álom. Yarkos – torkában a sok beszéd kaparó–fájó emlékével – az elsuhanó látványsorozatot szemlélte. A Metastella feléledt; a közvetítés befejeztével fények gyulladtak a lakásokban. Egyre több lebegő–bolyongó sárga pont tűnt fel a levegőben is – aeroszok rajzottak szét a kupolától.
Yarkos repülés közben videotelefonált. Képet nem kért és adott, csak hangot.
– Itt a Saggitarius automata szálloda – mondta a hang. Egy gép beszélt.
– A 226–os vendéggel szeretnék beszélni.
– A 226–os szobában lakó hölgyvendég már elhagyta a szállodát. 
– Végleg?
– Igen. Leadta a mágneses kulcsot.
– Köszönöm, vége.
Aztán repült tovább a határtalan Város fölött.
– De... tulajdonképpen... kihallgathatnánk azt a Yarkost  – javasolta Fotti bátortalanul. Mindnyájan tudták, hogy Óortnak akar segíteni. Az elnök előtt sem volt ez titok, zavarta is egy kicsit a férfi nyílt támogatása. Még ha Fotti valamivel ügyesebb, diplomatikusabb lenne, ha segítő kedvét és ötleteit úgy tálalná a többiek előtt, hogy azok az ő javaslatait a magukénak higgyék... Sejtette, hogy Cross egyszerűen lesöpri az asztalról a Fotti–féle érveket. Ha ugyan vannak olyanok. Nem is tévedett:
– Nevetségessé tennénk magunkat! – állította Cross, aztán halkabban folytatta: – Különben is, ezt már mondtam egyszer. Minek ismételjük magunkat? A Terrának sok híve van. Sokkal több, mintsem gondolnátok. Nem szabad olyan látszatot kelteni, hogy hittünk a mesének.
– Igazad van – Imma asszony most már teljesen Cross oldalára állt. – Perre nem vihetjük a dolgot, sőt semmiféle hivatalos vagy félhivatalos vizsgálatot sem kezdeményezhetünk.
Siderus felemelt kézzel jelezte: szót kér. Oort megkönnyebbülten intett:
– Beszélj.
– Diszkréten átvizsgálhatnánk Yarkos hajóját. Nyilván valamelyik űrrepülőtéren áll. A vezérlőmű emlékező–egységeiben remélhetőleg megtalálhatók az ide vezető út
pályaelemei.
– Ravasz! – nevetett Cross. Úgy tűnt, ráncai megsokszorozódtak. – Szóval te, az akadémikus, meg vagy győződve a Terra létezéséről?
Siderus zavarba jött:
– Meggyőződve, ez túlzás lenne... De ha mégis... esetleg...
Oort érezte, most kell lecsapnia:
– Látjátok? Ez a bizonyíték arra, hogy Yarkos milyen meggyőzően adta elő a mondanivalóját. Ha még Siderust is kétségekbe sodorta...
Az akadémikus mondott volna valamit, de már nem figyeltek rá. Fotti és Imma egyszerre beszéltek. Cross szeme az elnökre villant. Olyan hangosan kiáltott, hogy a többiek önkéntelenül is elhallgattak. Az öreg tehát zavartalanul dörögte:                                              

– Nem vettétek észre, mit mondott Yarkos a végén? Burkolt formában üzenetet intézett a Metastella népéhez. Egy előttünk járó, talán velünk is törődő, fejlett emberi civilizációról tett említést, és, bár nem ezekkel a szavakkal, azt is mondta: éljünk másképpen. Gondolkozzunk másképpen. Ma este ez a felszólítás millió és millió agyban ért célba. Elkéstél, Oort. Már semmit sem tehetsz. A gondolatcsíra ettől az órától ott burjánzik az agyakban, és ellened dolgoznak a születő–sokasodó újabb gondolatok is.
A szobában és a készülékekben csönd lett. Alfen mozdulni sem mert. Oort maga elé nézett,. A képernyőkön is vártak a többiek. Aztán Imma felemelte a fejét.
– Miképpen dönt hát a Bizottság?
Oort mélyet lélegzett. A kudarc letaglózta. Nem erre számított, nem. Az éles vitára felkészült ugyan, de hogy ez lesz belőle... Vesztett volna? Most, életében először?
Cross arcába nézett. Meglepte az öreg lemondó tekintete. Nem, az örök ellenfél nem ünnepli győzelmét. Talán. .. talán nem is tartja győzelemnek.
– Cross... – kérdezte rekedten. A szavak nehezen törték át torka gátját.
– Oort... – felelte az öreg. Nem kellett beszélniök, csak nézték egymást. Alfen kezdte magát kényelmetlenül érezni. Ilyenkor szavazni kell. Ez a szokás. Vagy talán ez a szavazás... már elkezdődött? Ahogy a két ellenlábas egymáshoz beszél... A hanghordozásuk, a tekintetük, az arcuk – olyan, mint még sohasem. Mi történt? Döntés született volna? Végül is, ki határoz itt?
– Ne keressük a Terrát – mondta ki Cross. Fotti arra várt, mit szól Oort. Imma asszony viszont bólintott. Oort sóhajtott.
– Rendben van – lehelte halkan. Fotti döbbenten emelte fel a kezét. Siderus hallgatott, nem volt szavazati joga.
– A Bizottság egyhangúan úgy döntött, hogy... – Alfen visszanyerte hangját. Önbizalmát. Szokás szerint elmondta volna az ilyenkor esedékes formulát, de Cross ezt is félbeszakította, kesernyés mosollyal:
–...A Bizottság úgy döntött, fiatalember, hogy nem indít vizsgálatot a Terra ügyében. Mert a Bizottság attól fél: megtalálja a bolygót. És akkor mindaz igazzá válik, amit Yarkos mesélt.
– Igen – suttogta Oort sápadtan. Homlokán apró ve–rejtékcseppek gyöngyöztek. – A mese... maradjon csak mese.
A végeláthatatlan fénytengeren nagy fekete árnysziget volt az ürrepülőtér. Csak a szélét világították meg a reflektorok; a betonmező homályba burkolózott. A főépület számtalan ablaka mögött, az állandó ügyeleti helyiségekben most is emberek ültek. Emberek és gépek.
Yarkos tudta: a repülőtér fölé tilos aerosszal behatolni. Ez minden ember lakta bolygón szabály volt. Leszállt hát az épület tetejére, sok hasonló tejfehér gömb közé. A liftbe lépve nem látott senkit. Jobb is így, gondolta.
Ám inkognitóját csak pillanatokig őrizhette meg: Amint kilépett a forgalomirányító ügyelet szintjén, nők és férfiak fordultak utána. “Yarkos!" – suttogták, de kételkedve. Azt hitték, csak egy hozzá hasonló férfi – hiszen az igazi mesemondó még a kupolában van...
Az ügyeletes tiszt is meglepődött.
– Yarkos?
– Üdvözöllek. Ne csodálkozz. Sietek. Meghívtak a 4–es bolygóra – könnyedén beszélt, nehogy amaz felfedezze hangjában a feszültséget, hiszen a meghívás ténye nem fedte a valóságot. – Az utasom megérkezett már?
– A hajón van. Tehát... Indulás?
– Igen, haladéktalanul. Rendben az engedély?
– Természetesen. A rádiónál leszek. És mikor látunk ismét a Metastellán?
– Talán rövidesen – felelte az utazó rejtélyes mosollyal. Lement a földszintre, elektrokocsiba szállt. Testében
érezte a betonmező apró egyenetlenségeit, homály váltakozott fényfoltokkal, szürkeség – fekete árnyakkal. Aztán felmagasodott előtte a hajó. Fémfal csillant.

Visszaküldte a kocsit a főépületbe, lehívta a liftet. Ahogy emelkedett, érezte: közelebb van a csillagokhoz.
A zsilipkamrából belépve körülnézett. Igen, itthon van. Az ismerős falak védelmezőn vették körül. A liftkocsit kamrájába vonatta, és megvárta, amíg az összes külső nyílást hermetikusan zárják az automaták. Léptei visszhangoztak a vezérlő felé vezető folyosón, mégsem érezte magát egyedül.
– Yarkos? – kérdezte valaki. A megafonok lágyan közvetítették a selymesen duruzsoló hangot.
– Miért kérdezed, hisz látsz a képernyőnkön – mosolygott a férfi.
–  Látlak, igaz – jött a válasz a falakból, egyszerre mindenfelől.
– Elvégezted?
–  Igen – felelte a nő. – Bejutottam. Az anyag pontosan ott volt, ahol valaha régen te is megtaláltad. A könyvből kitéptem a lapokat, és később elégettem őket. Ezen a galaxison már senki sem bukkanhat a Terra nyomára.
– Egyelőre ezt kellett tenni – sóhajtott Yarkos, és elfordult a folyosó sarkán. Közben beszélt; tudta, a falakba épített mikrofonok révén folytathatják a társalgást. – Sok galaxison kell majd még megkeresni az ehhez hasonló adatforrásokat. A Gondolkodók azt akarják: a külvilág ne fedezze fel a Terrát. Majd ha a Terra lakói döntenek végre az elzárkózás felszámolása felől, ha a népszavazásnak ez lesz az eredménye... akkor...
–...akkor magunk leplezzük le a Terrát. Mindenhová eljuttatjuk az információt, nem lesz többé titok, hol rejtőzik a legszebb bolygó – mondta a nő.
– Addig is kíváncsiságot és vágyat ébresztünk bennük a Terra és a másféle élet, a másféle fejlődés iránt. –Yarkos közeledtére kitárult a vezérlőterem ajtaja. A férfi belépett, és azonnal a műszerfalhoz sietett. Lenyomta a rádióadó gombját:.
– Ügyeletes!
– Ügyeletes jelentkezik Yarkosnak.
– A 114–es négyzetből azonnali startra kérek engedélyt.
– A 114–esnek az engedélyt megadom. A négyzet üres, ismétlem: üres. A közeli légtér szabad. Az űrtér 8–as és 37–es szektora szabad.
– Köszönöm – Yarkos beprogramozta a gépeket.
– Szerencsés utat, Yarkos! – hallotta az éteren át.
– Üdvözöllek benneteket – felelte a férfi halkan, és leült. Egy pillanatig nézte a hajtómű teljesítménynövekedését jelző skálát. A piros nyíl felfelé kúszott.
– Ülj egy biztonsági fotelba – mondta.
– Már bekötöttem magam – felelte a hang a hajóból.
Az űrhajó felemelkedett, és tizenkét másodperccel később már a fekete semmiben száguldott.
Yarkos csak ránézett a műszerekre. Minden rendben volt, de még combjában, gerincében érezte az iménti gyorsulást. Sóhajtott, megtörölte a homlokát. Belhunyta a szemét.
– Gyere ide, Eura.
– Itt vagyok.
A lány arca ragyogott. Sötét haja most különös fényben csillant. A szeme a vezérlő belső fényeit tükrözte. Yarkos csak a közeledő testet látta. Egy percre minden meghalt. A hajó. A Metastella. A mese. Az űr. A Terra. Csak Eura létezett sziklakemény valósággal, lobogóvággyal.
– Gyere közelebb.
Már ott álltak egymás mellett. És akkor Eura magához ölelte a férfit, kislányos mozdulattal a vállára hajtotta a fejét. Yarkos kiszáradó szájjal suttogta:
– Tudom, ki vagy, Eura.
A lánynak elakadt a lélegzete: –Tudod?
– Igen. Andros egyszer elmondta, hogy néhány éve megváltoztál. Hirtelen, egyik napról a másikra. Az a

másik Eura eltűnt, semmivé foszlott, a testébe, a tudatába te költöztél. A személyiségcsere apró jeleit csak olyan ember vehette észre, aki nagyon jól ismerte Eurát.
– Andros...
– Andros mégsem merte elhinni. De egyszer említette nekem a dolgot. És én bizonyságot szereztem. Emlékszel arra a napra, amikor engem a Gondolkodók elé idéztek? Nem akartál velem jönni. Mégis ott voltál, éreztem a jelenlétedet. Éreztem, hogy valamilyen sugárzással manipulálod a Gondolkodókat, amikor a sorsomról kellett dönteniök. A végső szavazásba is “beleszóltál", igaz?
– Nem voltam egyedül...
– Nem. Talán Triang is a ti emberetek, és ki tudja még, hányan... Tudod, miből jöttem rá? A jelenlévő Gondolkodók úgy szavaztak, ahogyan ti akartátok. De akik csak videó–összeköttetéssel vettek részt a tanácskozáson, azokra nem tudtatok hatást gyakorolni.
– Igazad van. A módszerünk egyelőre a térnek csak aránylag kis körzetében hasznosítható. De ne feledd: segíteni akartam rajtad, és veled lenni. Ezért tettük, ezért is... Miért csak most szóltál, Yarkos?
– A Terráról elindulva hibernáltattuk magunkat, akkor nem volt idő beszélgetésre. Tizenegy évig repültünk a Metastellára. Itt pedig... Nos, először kipróbáltam magam. Tudni akartam, képes vagyok–e úgy beszélni a Terráról, ahogy... ahogy beszéltem.
– Szeretlek, Yarkos.
– Szeretlek, Eura. Nem hagysz el soha?
– Nem. Hiszen lelepleztél – mosolygott a lány. – Rájöttél, ki vagyok.
– Igen, Eura. Protoember vagy. Azok közé tartozol, akik évmilliárdok óta járják a világűrt, civilizációkat alapítva, világról világra viszik az életet... Hányféle alakban léteztél már, Eura?
– Nem emlékszem már, Yarkos. És te se gondolj most erre. A Tudat a fontos, csak az számít. És..; a feladat.
– Egyet elvégeztünk – mondta a férfi.
– Még sok dolgunk van. A Gondolkodók utasítása
szerint ebben az űrtartományban nekünk kell hirdetnünk
a Terra létét.                           
– És... Visszamegyünk majd oda is?
A lány megint elmosolyodott, és még erősebben szorította magához a férfit. Mintha száz veszélytől féltene,
– Igen, Yarkos. Egyszer majd hazamegyünk a Terrára.