NNCL753-3F4v1.0
Arkagyij és Borisz Sztrugackij
Piknik az árokparton – Stalker

KISREGÉNYEK

EURÓPA KÖNYVKIADÓ
BUDAPEST 1984

FORDÍTOTTA: FÖLDEÁK IVÁN

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Аркадий Стругацкий, Борис Стругацкий
Неназначенные встречи
«Молодая Гвардия» 1980
Машина желаний
Сборник научной фантастики Выпуск № 25
Издательство «ЗНАНИЕ»

Kiadta az Európa Könyvkiadó
A kiadásért az Európa Könyvkiadó igazgatója felel
Szedte és nyomta a Franklin Nyomda
84/1769 Franklin Nyomda, Budapest
Felelős vezető: Mátyás Miklós igazgató
Készült Budapesten, 1984-ben

Felelős szerkesztő: Harsányi Éva
A védőborító, a kötésterv és a tipográfia Kakucsy Júlia munkája
Műszaki vezető: Miklósi Imre
Készült 14 000 példányban, 12,6 (A/5) ív terjedelemben
ISBN 963 07 3289 0
Piknik az árokparton

A rosszból kell
létrehoznod a jót
mert ezen kívül más
nem áll rendelkezésedre

R. P. Warren

RÉSZLET AZ INTERJÚBÓL, AMIT A MARMONTI RÁDIÓ KÜLÖNTUDÓSÍTÓJA KÉSZÍTETT DR. VALENTIN PILMANNAL ABBÓL AZ ALKALOMBÓL, HOGY MEGKAPTA AZ 19.. ÉVI FIZIKAI NOBEL-DÍJAT

– …Doktor Pilman, nyilván az úgynevezett Pilman-radiánst tekinthetjük az ön első komoly felfedezésének?
– Szerintem nem. A Pilman-radiáns nem volt az első, nem volt komoly, s voltaképp nem is felfedezés. S nem is egészen az enyém.
– Doktor, ön nyilván tréfál. A Pilman-radiáns olyan fogalom, amit minden iskolás ismer.
– Ez nem lep meg. A Pilman-radiánst először éppen egy iskolás fedezte fel. Sajnos, nem emlékszem, hogy hívták. Nézze meg Statson könyvében, A Látogatás történetében, az részletesen leírja. A radiánst egy iskolás fedezte fel, a koordinátákat először egy egyetemi hallgató publikálta, de valami furcsa oknál fogva a radiánst mégis rólam nevezték el.
– Igen, a felfedezések sorsa néha különös. Doktor Pilman, nem magyarázná meg hallgatóinknak…
– Ide süssön, földi. A Pilman-radiáns egészen egyszerű dolog. Képzelje maga elé, hogy megpörget egy nagy földgömböt s aztán pisztolyból lövöldözni kezd rá. A lyukak a földgömbön szabályos görbén helyezkednek el. Mindannak, amit az én első felfedezésemnek nevez, a lényege a következő egyszerű tényben rejlik: a Látogatás hat Zónája úgy helyezkedik el bolygónkon, mintha valaki hat pisztolylövést küldött volna a Földre egy olyan fegyverből, amely valahol a Föld-Deneb vonalon helyezkedik el. A Deneb a Hattyú csillagkép alfája, az égboltnak azt a pontját pedig, ahonnan feltehetően lőttek, Pilman-radiánsnak nevezik.
– Köszönöm, doktor. Kedves marmonti rádióhallgatók! Végre érthetően elmagyarázták nekünk, mi is az a Pilman-radiáns! Mellesleg, éppen tegnap volt a Látogatás tizenharmadik évfordulója. Doktor Pilman, szólna néhány szót ebből az alkalomból földijeihez?
– És mi érdekli őket? Ne feledje, én akkor nem tartózkodtam Martmontban…
– Annál érdekesebb lenne megtudnunk, mit gondolt, amikor megtudta, hogy szülővárosa egy idegen bolygóbeli szupercivilizáció inváziójának céltáblája lett…
– Őszintén szólva, először arra gondoltam, hogy ez “kacsa”. Nehéz volt elképzelni, hogy a mi jó öreg Marmontunkban ilyesmi történhet. A Góbi, Új-Fundland – ez még elképzelhető, de Marmont!
– Végül azonban el kellett hinnie.
– Végül igen.
– No és?
– Hirtelen eszembe jutott, hogy Marmont s a Látogatás másik öt Zónája… egyébként elnézést, tévedtem, akkor csak négyről tudtunk… szabályos görbén helyezkednek el. Kiszámítottam a koordinátákat, s elküldtem a “Nature”-nak.
– S egy csöppet sem nyugtalanította önt szülővárosának sorsa?
– Tudja, a Látogatásban akkortájt már hittem, arra azonban képtelen voltam kényszeríteni magam, hogy elhiggyem a pánikhangulatú tudósításokat a lángoló lakónegyedekről, a szörnyekről, amelyek, válogatósak lévén, csak az öregeket és gyerekeket falják fel, s a véres küzdelemről a sebezhetetlen jövevények és a nagyon is sebezhető, de rendületlen bátorsággal küzdő királyi harckocsizó alakulatok között.
– Igaza volt. Emlékszem, a tájékoztatással megbízott kollégáink akkortájt nemegyszer túllőttek a célon. Térjünk azonban vissza a tudományhoz. A Pilman-radiáns felfedezése volt az első, de bizonyára nem az utolsó hozzájárulása mindazokhoz az ismeretekhez, amelyekkel a Látogatásról rendelkezünk?
– Ez volt az első s egyben az utolsó is.
– Ön azonban, semmi kétség, egész idő alatt gondosan figyelemmel kísérte a nemzetközi kutatásokat a Látogatás Zónáiban…
– Igen… Időről időre átlapozom a Jelentéseket.
– Ön a Földön Kívüli Civilizációk Nemzetközi Kutatóintézetének Jelentéseire gondol?
– Igen.
– Véleménye szerint, mi az utóbbi tizenhárom év legfontosabb tudományos felfedezése?
– A Látogatás ténye.
– Bocsánat… hogy mondta?
– A Látogatás ténye nemcsak az elmúlt tizenhárom esztendő, de az emberiség fennállása óta eltelt egész időszak legfontosabb felfedezése. Nem az a fontos, kik voltak a jövevények, honnan érkeztek, vagy hogy miért tartózkodtak itt ilyen rövid ideig, s hová tűntek innen. A fontos az, hogy az emberiség már biztosan tudja: nincs egyedül a Világmindenségben. Félek, hogy a Földön Kívüli Civilizációkat Kutató Intézetnek soha többé nem lesz módja ennél alapvetőbb felfedezést tenni.
– Ez borzasztóan érdekes, doktor Pilman, én azonban inkább a műszaki jellegű felfedezésekre gondoltam. Felfedezésekre, amelyeket felhasználhatna földi tudományunk és technikánk. Hiszen számos jeles tudós feltételezi, hogy a Látogatás Zónáiban talált tárgyak segítségével történelmünk egész menetét megváltoztathatjuk.
– No-no, én nem tartozom e vélemény hívei közé. Ami pedig a konkrét tárgyakat illeti, az nem az én szakterületem.
– De hát ön már két éve a Látogatás Problémáit Vizsgáló Bizottság tanácsadója az ENSZ-ben…
– Ez igaz. De semmi közöm a földön kívüli civilizációk tanulmányozásához. A Bizottságban kollégáimmal együtt a nemzetközi tudományos közvéleményt képviselem, amikor arról van szó, hogy ellenőrizni kell, miként teljesítik a Látogatás Zónáinak nemzetközivé tételére vonatkozó ENSZ-határozatokat. Nagy általánosságban, arra ügyelünk, hogy az idegen bolygóról származó csodák, amelyekre a Zónákban lelnek, kizárólag a Nemzetközi Intézetbe kerüljenek.
– Miért, vannak mások is, akik szemet vetettek ezekre a csodákra?
– Igen.
– Ön bizonyára a stalkerekre* gondol.
– Nem tudom, kik azok.
– Nálunk Marmontban így nevezik azokat az elszánt fickókat, akik az életüket kockáztatva behatolnak a Zónába, és ellopnak mindent, amit csak tudnak.
– Értem. Nem, ez nem tartozik a mi hatáskörünkbe.
– Hát persze! Ez a rendőrség hatásköre! Mindazonáltal, doktor Pilman, érdekes lenne megtudnunk, hogy Ön mivel foglalkozik közvetlenül…
– A Látogatás Zónáiból folyamatosan áramlanak ki különböző leletek s kerülnek felelőtlen személyek, illetve szervezetek kezébe. Ennek a kiáramlásnak az eredményeivel foglalkozunk.
– Köszönöm. És ön mint tudós, nem kíván személyesen foglalkozni az idegen bolygókról származó csodákkal?
– Hogy is mondjam… esetleg.
– Tehát remélhetjük, hogy Marmont lakói egy szép napon megpillantják híres földijüket szülővárosa utcáján.
– Nincs kizárva.
1. Redrick Schuchart, huszonhárom éves, nőtlen, a Földön Kívüli Civilizációk Nemzetközi Kutatóintézete Marmonti Részlegének laboránsa
Végre ott állunk a raktárban. Már este van, s csak annyi van hátra, hogy ledobjuk a kezeslábast s rohanjunk a “Borzsch”-ba, hogy szervezetünk néhány csepp töményt vegyen magához. Én csak állok, támasztom a falat: ledolgoztam a magamét s már a kezem ügyében tartom a cigarettát. Szörnyen szeretnék rágyújtani – két órája nem szívtam, Kirill azonban egyre a zsákmányával veszkődik: egy páncélszekrényt már telerakott, bezárta, lepecsételte, most a másikat tölti tele – leveszi a szállítószalagról a “korongokat”, mindegyiket alaposan megvizsgálja (mellesleg nehezek, hat és fél kilósak) s krákogva gondosan a polcra helyezi őket.
Mióta vesződik már ezekkel a “korongokkal”, s szerintem, az emberiség szempontjából teljesen haszontalanul. Én a helyében már régen köptem volna az egészre és valami mással foglalkoznék ezért a pénzért. Ugyanakkor, ha jól meggondoljuk, ezek a “korongok” valóban rejtélyes, érthetetlen tárgyak. Jó néhányat idecipeltem már, s mégis, minden alkalommal, amikor meglátom őket, csodálkoznom kell. Az egész alig két csészealjnyi nagyságú, öt milliméter vastag rézkorong, a távolság közöttük körülbelül négyszáz milliméter, s az üres téren kívül nincs közöttük semmi. Tényleg semmi nincs, csak üres tér. Közéjük dughatod a kezed, s ha a csodálkozástól egészen elment az eszed, bedughatod a fejed is: üres. Üres tér, levegő. Ennek ellenére természetesen hat közöttük valamiféle erő, ha jól értem, mert sem közelebb préselni egymáshoz, sem eltávolítani egymástól ezeket a korongokat nem sikerült még senkinek.
Nem, haverok, nehéz ezt a holmit leírni annak, aki sohasem látta, pedig különösen ha alaposabban szemügyre veszed s végül hiszel a szemednek, nagyon egyszerű. De hát olyan ez, mintha egy poharat próbálnál elmesélni, vagy, ne adj' isten, egy kupicát: csak mutogatsz az ujjaiddal s átkozódsz a tehetetlenségtől. Rendben, vegyük úgy, hogy önök előtt minden világos, akinek pedig nem világos, vegye elő az intézeti Jelentéseket – minden számban találhat fényképes cikket ezekről a “leydeni korongokról”…
Mellesleg Kirill már közel egy éve veszkődik a “korongokkal”. Kezdettől fogva mellette vagyok, azonban mind ez ideig képtelen vagyok felfogni, mit is kar tőlük. Persze, az igazat megvallva, nem is olyan nagyon töröm magam, hogy megértsem. Először ő maga értse és ismerje meg őket, nos, lehet, hogy utána majd meghallgatom. Egyelőre egyetlen dolog világos előttem: bármi áron is, de legalább egy “korongpárt” szét kell vernie, savakkal ki kell kezdenie, össze kell préselnie, kemencében fel kell olvasztania. Akkor majd mindent megért, megbecsülés és hála fogja övezni, s a világ egész tudományos közvéleménye felujjong örömében. Egyelőre viszont, ahogy én látom, ettől még messze van. Eleddig semmit nem ért el, csak teljesen belefáradt, tetőtől talpig szürke lett, hallgatag, a szeme akár egy kutyáé, még könnyezik is. Ha más lenne az ő helyén, azt végighurcolnám az éjszakai kocsmákon és egyéb pikáns helyeken, s egy hét múlva olyan lenne, mint akit kicseréltek – pirospozsgás és tettre kész. Csakhogy Kirillnek ez a gyógyszer nem jó, javasolni sem érdemes, őt más tésztából gyúrták.
Szóval, ott állok vele a raktárban s nézem, hogy mi lett belőle, milyen beesett a szeme, és el sem tudom mondani, mennyire sajnálom. Ekkor elszántam magam. Vagyis, nem én szántam el magam, hanem mintha helyettem nyögte volna ki valaki az egészet.
– Ide figyelj, Kirill – mondom -, Kirill…
Éppen állt, az utolsó “korongot” tartotta a mérlegen, s olyan képet vágott hozzá, mintha bele akarna bújni.
– Kirill – mondom -, ide süss! Mit csinálnál, ha lenne egy teli “korongod”? Na?
– Teli “leydeni korongok”? – kérdezi, és most olyan képet vág, mintha kínaiul beszélnék hozzá.
– Hát, igen – mondom. – Ez a te hidromagnetikus csapdád, vagy hogyan is nevezik… ez a hetvenhét per bé számú tárgy. Ez. Csak éppen valami kotyvalék van benne. Kék színű.
Látom, hogy kezdi érteni. Rám emelte a tekintetét, hunyorított, pillantásában felcsillant az értelem szikrája – ez az ő kedvenc kifejezése.
– Megállj – vágott közbe. – Teli? Ugyanolyan, mint ez, csak teli?
– Hát igen.
– Hol?
Kirill kigyógyult. Pirospozsgás, tettre kész.
Szaporán a páncélszekrénybe dugta a “korongokat”, becsapta a páncélszekrény ajtaját, három és fél fordulattal elzárta, s visszamentünk a laboratóriumba. Egy üres “korongért” Ernest készpénzben négyszázat ad, egy teliért azonban kiszívhatnám a lókötő vérét teljesen, de akár hiszik, akár nem, ez most szembe se jutott, mert Kirill a szó szoros értelmében feléledt, ismét kihúzta magát, feszes lett, mint egy húr, s ragyogott az örömtől, négyesével ugrándozott a lépcsőfokokon, s még azt sem hagyta, hogy rágyújtsak. Egyébként mindent elmeséltem neki, azt, hogy milyen az a tárgy, és hol található, meg hogy miként lehet a legkönnyebben eljutni hozzá. Rögtön előhúzta a térképet, megkereste a garázst, rászorította az ujját és a szemembe nézett; világos ügy, ami engem illet, rögtön megértett mindent, elvégre ezt aztán igazán nem nehéz kitalálni…
– No nézd csak! – jelentette ki s közben mosolygott. – Nos, akkor oda kell menni. Gyerünk, menjünk mindjárt holnap reggel. Kilencre kérem az engedélyt, rendelek egy “repülő kalocsnit”, tízkor pedig nekivágunk. Rendben?
– Rendben – feleltem rá. – És ki lesz a harmadik?
– Minek nekünk harmadik?
– Ide figyelj – mondom neki. – Ez nem majális széplányokkal. És ha történik veled valami. Ez a Zóna – figyelmeztettem. – Rendnek kell lennie.
Könnyedén elnevette magát és vállat vont.
– Ahogy akarod. Te jobban tudod.
De még mennyire, hogy jobban! Persze, ő csak miattam volt nagylelkű, miattam mondta: nem kell harmadik, elszaladunk érte ketten, s minden a legteljesebb titokban marad, senki nem tud meg semmit. Igen, csakhogy én tudom, hogy az intézetbeliek kettesben nem járnak a Zónába. Nálunk ez a rend: ketten dolgoznak, a harmadik pedig nézi őket, s amikor aztán kikérdezik, elmondja, mi volt.
– Ami engem illet, legszívesebben Austint vinném – mondta Kirill. – Te viszont bizonyára nem szeretnéd őt. Vagy nincs ellenvetésed?
– De van – mondtam. – Akárkit, csak Austint ne. Austint vidd magaddal máskor.
Austin rendes fickó, a bátorság és a gyávaság kellő arányban keveredik benne, de szerintem már rajta van a sors pecsétje. Kirillnek ezt aligha lehet megmagyarázni, én azonban látom. Austin azt hiszi magáról, hogy ismeri a Zónát és mindent ért, tehát nemsokára rajtaveszt. Hát legyen. De nélkülem…
– Na jól van – hagyja rám Kirill. – És Tender?
Tender második laboráns. Megjárja, nyugodt ember.
– Kissé öreg – jegyzem meg. – S gyerekei vannak…
– Nem tesz semmit. Már járt a Zónában.
– Rendben – hagyom rá. – Legyen Tender.
Kirill ott maradt a térkép mellett, én pedig elrohantam a “Borzsch”-ba, nagyon kajás voltam már és a torkom is kiszáradt. Másnap reggel megjelenek, szokás szerint kilenckor, felmutatom a belépési engedélyemet, a portán azonban az a balfácán őrmester ügyel, akit tavaly jól elintéztem, mert részegen molesztálta Gutát.
– Helló – üdvözöl. – Róka, az egész intézetben keresnek…
Rendkívül udvariasan félbeszakítottam.
– Én neked nem vagyok Róka – mondom. – Ne bizalmaskodj velem, te svéd fatuskó.
– Istenemre, Róka! – ismétli csodálkozva. – Hiszen mindenki így hív.
Mielőtt a Zónába megyek, rendszerint ingerlékeny vagyok, ráadásul még józan is voltam, úgyhogy jól kiosztottam, megmondtam, hogy kicsoda és micsoda, s milyen anyai eltévelyedés következtében jött a világra. Kiköpött, visszaadta az engedélyemet, de már az előbbi gyengédség nélkül.
– Redrick Schuchart – kezdte -, parancsba adták, hogy haladéktalanul jelentkezzen a biztonsági szolgálat megbízottjánál, Herzog századosnál.
– Na látod – állapítottam meg. – Ez már más. Ha mindig így beszélnél velem, biz' isten sokra vinnéd…
Közben pedig azt gondolom: “Ez meg miféle újság? Mi a fenének kellek Herzog századosnak szolgálati időben?” Rendben, megyek és jelentkezem. A második emeleten van a szobája, remek kis helyiség, rácsos az ablaka, mint a rendőrségen. Willy ott ül az asztalnál, szörcsög a pipájával s mindenféle irományokat állít össze írógépen. A sarokban egy szakaszvezető kotorászik a páncélszekrényben, új fiú, nem ismerem. Nálunk az intézetben az ilyen szakaszvezetőkből több van, mint egy kaszárnyában, mind nagydarab, pirospozsgás képű, behemót alak, nem kell a Zónába járniuk s köpnek a világ bajaira.
– Jó napot – köszönök. – Hívatott?
Willy átnéz rajtam, mintha levegőből lennék, félretolja az írógépet, maga elé tesz egy vastag irattartót s lapozni kezdi.
– Redrick Schuchart? – kérdezi.
– Személyesen – válaszolok neki, s a legszívesebben nyájasan mosolyognék, csak nincs hozzá erőm. Belülről ideges kuncogás kínoz.
– Mióta dolgozik az intézetben?
– Két éve, most kezdem a harmadikat.
– Családi állapota?
– Árva gyerek vagyok – felelem.
Odafordul tejfelesszájú szakaszvezetőjéhez s szigorúan ráparancsol:
– Lummer szakaszvezető, menjen az irattárba, hozza ide a százötvenes aktát.
A szakaszvezető tiszteleg és lelép, Willy becsapja a dossziét, s komoran megkérdezi:
– Ismét a régi dolgok?
– Miféle régi dolgok?
– Tudod te jól, mifélék. Ismét bejelentés érkezett ellened.
“Vagy úgy…” – gondolom.
– S honnét a bejelentés?
Willy összevonja szemöldökét s pipájával ingerülten kalapálja a hamutartót.
– Ez nem tartozik rád – feleli. – Régi barátságunk okán figyelmeztetlek, hagyj fel ezzel, hagyj fel vele örökre. Mert ha másodszor is elkapnak, nem úszod meg hat hónappal. Az intézetből pedig azon melegében kivágnak, ez ugye világos?
– Világos – válaszolom. – Ez világos.
Ő azonban már nem néz rám, a pipájával szortyog és hanyagul lapozgat az iratokban. Visszajön Lummer szakaszvezető a százötvenes aktával.
– Köszönöm, Schuchart – fejezi be Willy Herzog százados, akit Ártánynak csúfolnak. – Ez minden, amit tisztázni akartam. Elmehet.
Átmentem az öltözőbe, felhúztam a kezeslábast, rágyújtottam, közben pedig egyre az járt a fejemben: “Honnét ez a pletyka? Ha az intézetből, akkor szemenszedett hazugság, itt rólam senki nem tud és nem is tudhat semmit. Ha pedig a rendőrségtől származik, ugyan miről tudhatnak a régi dolgaimon kívül? Lehet, hogy a Keselyű lebukott? Mert ő aztán, hogy magát mentse, bárkit képes bemártani… De hiszen most már Keselyű sem tudhat rólam semmit.” Törtem, csak törtem a fejem, s végül, mivel nem tudtam kisütni semmi okosat, úgy döntöttem, köpök az egészre. Legutoljára egy hete – éjszaka – jártam a Zónában, a cuccokon már rég túladtam, s a pénzt is majdnem mind elvertem. Nem kaptak rajta, most pedig már ugyan mit akarhatnak tőlem, tiszta vagyok.
Ekkor azonban, miközben felfelé mentem a lépcsőn, egyszer csak megvilágosodott bennem minden, de annyira, hogy visszatértem az öltözőbe, leültem és ismét rágyújtottam. Tehát ma nem mehetek a Zónába, a garázshoz. S holnap és holnapután sem. Tehát a rendőr urak ismét szemmel tartanak, nem felejtettek el, s ha el is felejtettek, valaki eszükbe juttatott. S most már nem is lényeges, ki volt az. Nincs az a stalker, aki akár puskalövésre megközelítené a Zónát, ha tudja, hogy figyelik. Nekem most meg kell bújnom a legeldugottabb zugban. Ugyan hogyan lehet ilyenkor a Zónáról szó. Ott bizony már engedéllyel sem jártam hónapok óta. Akkor pedig mi a csudának zaklatjátok szegény laboránst?
Mindezt végiggondoltam, s mintha meg is könnyebbültem volna, hogy ma nem kell a Zónába mennem. Hogyan közöljem viszont ezt Kirill-lel tapintatosan?
Egyenest a szemébe mondtam:
– Nem megyek a Zónába. Mik az utasításai?
Először, természetesen, rám meredt. Aztán nyilván rájött valamire: könyökön ragadott, bevitt a szobájába, és az asztalhoz ültetett, ő pedig az ablakpárkányra telepedett. Rágyújtottunk. Hallgattunk. Majd óvatosan megkérdezte:
– Red, történt valami?
Ugyan, mit mondhatnék neki?
– Nem – mondom -, semmi sem történt. Tegnap Mister Noonannal pókereztem, s elúszott egy huszasom. Úgy játszik, akár egy gép, soha nem téved…
– Várj csak – szakít félbe. – Meggondoltad?
Felnyögtem a feszültségtől.
– Nem mehetek – szűrtem a fogaim között. – Nem mehetek, érted? Az előbb hívatott Herzog.
Elcsüggedt. Az arca ismét boldogtalan kifejezést öltött, a szeme megint olyan lett mint egy beteg uszkáré. Görcsösen sóhajtott egyet, a csikkjéről rágyújtott egy új cigarettára, s halkan így szólt:
– Red, nekem elhiheted, hogy egy szót sem szóltam senkinek.
– Ugyan már – nyugtattam meg. – Azt hiszed, hogy rólad van szó?
– Még Tendernek sem szóltam semmit. Az engedélyt kiállítottam a nevére, őt viszont meg sem kérdeztem, hogy jön-e, vagy nem…
Hallgatok, szívom a cigarettámat. Kész vicc, egy kukkot sem ért az egészből.
– És Herzog mit mondott neked?
– Ugyan, semmi különöset – feleltem. – Valaki beköpött, ez minden.
Kirill furcsán nézett rám, leugrott az ablakpárkányról, és elkezdett föl-alá járkálni a kis szobában. Ő futkos, én meg csak ülök, füstölök és hallgatok. Természetesen sajnálom és bosszant is, hogy ilyen ostobán alakult a dolog, mondhatom, szépen kigyógyítottam szegényt a melankóliájából. És ki a bűnös? Csakis én… Kirill egyszer csak abbahagyta a futkosást, megállt mellettem, s valahová a távolba meredve, félszegen megkérdezte:
– Ide figyelj, Red, mibe kerülhet egy teli “leydeni korongpár”?
Először nem értettem, arra gondoltam, venni akar egyet, ámbár ugyan hol venne ilyet, lehet, hogy csupán egy van belőle az egész világon, na meg pénze sem lenne elegendő hozzá: honnan lenne pénze – neki? Aztán, mint a villám, futott végig rajtam a gondolat: úristen, lehet, hogy azt hiszi, hogy néhány ropogós bankóért mondtam el ezt az egész történetet? Ó, gondoltam magamban: kinek nézel engem? A stalker az stalker, minél több ropogós bankót akar a zsebébe, ezért kockáztatja az életét, szóval, Kirill azt hiszi, tegnap kivetettem a horgot, most pedig elhúzom előtte a csalit s felverem a zsákmány árát.
Még a nyelvem is megbénult ezektől a gondolatoktól, ő pedig csak nézett rám, le nem veszi rólam a tekintetét, de a szemében nem megvetést, inkább megértést látok. S ekkor nyugodtan megmagyaráztam neki:
– A garázshoz – kezdtem – még soha senki nem ment engedéllyel. Az út arrafelé még nincs kitűzve, ezt te is tudod. Ha visszajöttünk, ez a te Tendered majd fogja magát s kérkedni kezd, hogy elmentünk a garázshoz, elhoztuk, amire szükségünk volt s rögtön jöttünk vissza. Mintha csak a raktárba mentünk volna. És mindenki rá fog jönni, hogy előre tudtuk, miért megyünk. Ez pedig azt jelenti, hogy valaki odairányított bennünket. És hogy ki volt az a hármunk közül, az nem lehet kérdéses. Érted, mivel fenyeget ez engem?
Miután elhallgattam, csak néztük egymás szemébe szótlanul. Kirill hirtelen összecsapta a tenyerét, megdörzsölte a kezét s derűsen kijelentette:
– Nos, ha nem, akkor nem. Megértelek, Red, s nem tudlak elítélni. Egyedül megyek. Majd csak megúszom. Nem először…
Kiterítette az ablakpárkányra a térképet, rátámaszkodott, fölé görnyedt, s tüstént, a szemem láttára foszlott szét a jókedve. Hallottam, ahogy ezt dünnyögi:
– Százhúsz méter… sőt, százhuszonkettő… s aztán még a garázsban is… Nem, nem viszem magammal Tendert. Mit gondolsz, Red, érdemes Tendert magammal vinnem? Mégiscsak két gyereke van…
– Egyedül nem engednek oda – jegyeztem meg.
– Semmi vész – dünnyögte. Elengednek. Hogyhogy nem engednek?… Itt, ezek a teherautók nem tetszenek nekem – úgy bizony. Nézd csak. Tizenhárom éve állnak a szabad ég alatt s mintha vadonatújak lennének. Húsz lépésre tőlük viszont egy tartálykocsi – csupa rozsda, lyukas, mint a szita, ezek pedig mintha most jöttek volna le a futószalagról… Jaj, ez a Zóna!
Felemelte fejét a térképről s az ablakra meredt. Én is. Az ablaktáblák nálunk vastag ólomüvegből vannak, az üveg mögött pedig ott van Zóna anyácskánk, egy karnyújtásnyira, a tizedik emeletről olyan, mintha minden a tenyereden lenne. Ha így odapillantasz, éppolyan föld, mint a többi. A nap is úgy süt, mint máshol, s mintha semmi nem változott volna rajta, minden olyan, mint tizenhárom évvel ezelőtt. Ha megboldogult apám látná, semmi különöset nem venne észre, legfeljebb megkérdezné: miért nem füstölnek a gyárkémények, csak nincs sztrájk?… Kúpokba rakva a sárga kőzet, a kauperek csillognak a napfényben, sínek, a síneken gőzmozdony pőrekocsikkal… Egyszóval, iparvidék. Csak éppen emberek nincsenek. Se élők, se holtak. Lám, a garázst is látni: hosszú, szürke épület, a kapuja tárva-nyitva, előtte a betonozott téren teherautók állnak. Tizenhárom éve állnak és kutya bajuk. De ne adj' isten, hogy odamerészkedj a két kocsi közzé, ki kell őket kerülni… van ott egy repedés az aszfalton, talán még nem nőtte be a bogáncs… Százhuszonkét méter – honnan számítva? Aha, nyilván az első útjelző cövektől. Úgy bizony, onnan nem lehet több. Mégiscsak haladnak előre ezek a pápaszemes nagyokosok. Lám, egészen az omlásig kijelölték az utat, milyen ügyesen kijelölték! Tessék, ott az a sekély csatorna, ahol Hernyó odaveszett, alig két méterre az ő útjuktól… Pedig Csupacsont megmondta Hernyónak: “Te ostoba, tartsd magad távol az ároktól, különben temetnivaló sem marad belőled…” Mintha a jövőbe látott volna – nem is maradt belőle… Mert a Zónával így áll a dolog: ha zsákmánnyal térsz haza – kész csoda, ha élve térsz vissza -, ez már siker, ha golyót ültetett beléd az őr – szerencséd volt, a többi pedig a sors akarata…
Kirillre pillantottam, s látom: fél szemmel engem figyel. Az arca is olyan, hogy nyomban visszaszívtam mindent. No, gondolom, istenem, menjenek ezek a… végül is mit árthatnak nekem? Kirill megtehette volna, hogy egy szót nem szól, de ő ezt mondta:
– Schuchart laboráns, figyeljen ide. hivatalos, hangsúlyozom, hivatalos forrásból információt kaptam arról, hogy a garázs átvizsgálása nagy hasznára lehet a tudománynak. Javaslom, hogy kutassuk át a garázst. A prémiumot garantálom. – S mosolyog, akár a májusi rózsa.
– Ugyan, miféle hivatalos forrásból? – kérdeztem, s közben én is ostobán mosolygok.
– Bizalmas forrásból – mondja. – Magának azonban elmondhatom… – Hirtelen elkomorodott. – Tegyük fel, hogy doktor Douglastól.
– Ahá – mondom -, doktor Douglastól. Melyik Douglastól?
– Sam Douglastól – felelte szárazon. – Tavaly halt meg.
Végigfutott rajtam a hideg. Ez nem hiányzott! Hogy lehet ilyesmiről beszélni, mielőtt a Zónába megy az ember? Akár egy távíróoszlopot is eltörhetsz ezeknek a pápaszemes nagyokosoknak a fején, akkor sem fognak semmit megérteni… belenyomtam a csikket a hamutartóba s így szóltam:
– Rendben. Hol az a Tender? Sokáig fogunk még várni rá?
Egy szó mint száz, többet erről nem beszéltünk. Kirill felhívta a diszpécsert, rendelt egy “repülő kalocsnit”, én pedig fogtam a térképet s megnéztem. Ügyesen megcsinálták, az már igaz. Fényképészeti úton készült, felülről, erős nagyítással. A garázs kapuja előtt levő gépkocsi abroncsán még a mintázat is látszik. Ha mi, stalkerek, keríthetnénk egy ilyen térképet… Mellesleg, ugyan mi hasznát vennénk éjszaka, amikor az orrunkig sem látunk?
Végre Tender is megjelent. Vörös volt és fújtatott. Megbetegedett a lánya, és orvos után szaladgált. Elnézést kért, hogy elkésett. No, mi is szép ajándékkal örvendeztettük meg – jöhet velünk a Zónába. Első pillanatban szegényke még fújtatni is elfelejtett. “Hogyhogy a Zónába? – kérdi. – Miért éppen én?” Meghallván azonban, hogy dupla prémiumot ígértek s Red Schuchart is megy, összeszedte magát és tovább fújtatott.
Szóval, leereszkedtünk a “budoár”-ba, Kirill megmutatta az engedélyeket a szakaszvezetőnek, aki erre kiadta a különleges védőöltözetet. Nos, ez tényleg hasznos holmi. Ha vörösről valami megfelelőbb színre festenék át, bármelyik stalker szemrebbenés nélkül ötszázat is megadna egy ilyen ruháért. Már régen megfogadtam, hogy előbb-utóbb feltétlenül megfújok egyet. Az első pillanatra nincs rajta semmi különös, olyan, mint egy búvárruha, sisakja is van, elöl nagy ablakkal. Sőt, nem is annyira a búvárok, mint inkább a szuperszonikus pilóták, vagy még inkább az űrhajósok szkafanderére emlékeztet. Könnyű, kényelmes, sehol nem szorít, s a hőségben sem izzadsz benne. Ilyen öltözékben akár lángok közé is bemehetsz, és semmilyen gáz át nem hatol rajta. Sőt, azt mondják, hogy a golyó sem fogja. Persze a tűz, a mustárgáz vagy a puskagolyó – mind földi, emberi dolog. A Zónában ilyesminek se híre, se hamva, a Zónában nem ezektől kell félni. Különben is, mit beszélek, a különleges öltözékben is úgy hullanak az emberek, mint a legyek. Más kérdés, hogy enélkül talán még többen pusztulnának el. A “tüzes pihétől” például ez a védőruha százszázalékosan megvéd. Vagy az “ördögkáposzta” köpésétől… Rendben. Felhúztuk a védőruhát, egy kis zsákból csavarokat szórtam az oldalzsebembe, s az intézeti udvaron keresztül a Zóna bejáratához ballagtunk. Itt már az a szokás, mindenkinek látnia kell, tessék, ott lépdelnek a tudomány hősei, hogy feláldozzák az életüket az emberiség, a tudás és a szentlélek nevében, ámen. És tényleg – az utolsó, a tizenegyedik emeletig bezárólag minden ablak tele emberekkel, éppen csak hogy kendővel nem integetnek s zenekar nem szól.
– Díszlépés! – szóltam oda Tendernek. – Húzd be a pocakod, szép kis csapat! A hálás emberiség nem feledkezik meg rólad!
Rám nézett s láttam, nincs kedve tréfálni. Igaza is van, nem tréfadolog ez… Ámbár, aki a Zónába megy, két dolog között választhat: vagy sír, vagy tréfálkozik. Én még életemben nem sírtam. Kirillre néztem. Derekasan tartja magát, csak az ajka mozog, mintha imádkozna.
– Imádkozol? – kérdezem. – Imádkozz – folytatom -, imádkozz csak. Minél beljebb mész a Zónába, annál közelebb jutsz az éghez…
– Mi?! – kérdezte.
– Imádkozz! – kiáltok rá. – A stalkereket soron kívül engedik be a paradicsomba!
Kirill hirtelen elmosolyodott, s tenyerével megcsapkodta a hátamat, mintha mondaná: ne félj, velem nem érhet baj, de ha ér is, hát úgyis csak egyszer halunk meg. Mégiscsak muris egy fickó, biz' isten.
Leadtuk az engedélyt az utolsó őrmesternek, aki azonban valami különleges oknál fogva ezúttal hadnagy volt, ismerem, a papája Rexopolban sírköveket árul, a “repülő kalocsni” pedig már itt is volt, ide irányították a fiúk az állomásról, s közvetlenül a bejárathoz irányították. Minden itt volt, annak rendje és módja szerint: a mentőautó, a tűzoltók s a mi félelmet nem ismerő mentőosztagunk – egy rakás jóllakatott semmirekellő helikopterrel. Rájuk se tudtam nézni.
Bemásztunk a “kalocsniba”. Kirill az irányítópulthoz állt, és ezt mondta:
– No, Red, add ki a parancsot.
Különösebb sietség nélkül leengedtem a mellemen a villámzárat. A belső zsebemből elővettem egy kulacsot, nagyot húztam belőle, visszacsavartam a kupakját s visszadugtam a ruhámba. Enélkül nem megy. Magam sem tudom, hányadszor indulok a Zónába, de enélkül nem megy. Mindketten engem néznek s várnak.
– Nos – kezdem. – Nektek nem javasolom, mert veletek először megyek s nem tudom, hogyan hat rátok az alkohol. A következő a rend. Mindent, amit mondok, azonnal és maradéktalanul teljesítetek. Ha pedig valaki húzza az időt, vagy kérdezősködni kezd, előre is elnézését kérem, de azt vágom hozzá, ami a kezem ügyébe kerül. Tehát, ha például neked, Tender úr, azt parancsolom: állj kézre és indulás, te abban a szempillantásban kapd fel a levegőbe a kövér hátsó feled, s tedd, amit mondtam. Mert ha nem teszed, lehet, hogy többé nem látod a beteg lányodat. Világos? Most én gondoskodom róla, hogy viszontlásd.
– Red, az a fő, hogy ne felejts el parancsot adni – szuszogja Tender, közben a feje búbjáig vörös, izzad és alig-alig mozgatja a száját. – Hajlandó vagyok akár a fogaimon is menni, nemhogy a kezemen. Nem vagyok kezdő. Már kétszer jártam ott.
– Ezt a két utat most felejtsd el – mondom neki. – Parancsolni pedig fogok, légy nyugodt. Egyébként, tudod a “kalocsnit” vezetni?
– Tudja – szólalt meg helyette Kirill. – Jól vezet.
– Ha jól, akkor jól – hagyom rá. – Akkor isten neki. Sisakrostélyt le! Lassan, az útjelzők mentén előre, a magasság három méter! A huszonhetes cöveknél megállunk.
Kirill három méter magasba emelte a “kalocsnit” s lassan előrekormányozta, én pedig feltűnés nélkül elfordítottam a fejem s a bal vállamon keresztül gyöngén hátrafújtam. Néztem, a mentőszolgálat félelmet nem ismerő emberei bemásztak helikopterükbe, a tűzoltók tisztelettudóan felálltak, a hadnagy az átjáró ajtajában tisztelgett nekünk, fölül pedig egy hatalmas, már kifakult plakát lebegett: “Isten hozott, Jövevény urak!” Tender már arra készült, hogy visszaint, de olyan pillantást vetettem rá, hogy rögtön kirepült a fejéből a ceremóniázás. Majd adok én neked elbúcsúzni!
Repülni kezdtünk.
Jobbra volt az intézet, balra a Pestises-háztömb – mi pedig cövektől cövekig haladtunk az út közepén. Ó, de rég nem járt, nem kocsizott végig senki ezen az úton! Az aszfaltborítás összevissza repedezett, a repedésekből fű nőtt, de ez még a mi emberi füvünk. A járdán bal kéz felől viszont már fekete tövis nőtt, s a tövisből is látszott, milyen világosan elhatárolja magát a Zóna: a fekete hajtásokat az úttestnél mintha kerítéssel határolták volna el. Hát igen, mégiscsak belevaló jövevények voltak ezek! Hiszen még a “tüzes pihe” sem jött át, egyetlenegy sem jött át a Zóna felénk eső oldalára soha, bár úgy látszik, hogy szabadon viszi a szél…
A házak a Pestises-háztömbben málladozó vakolatúak, halottak, de az ablaküvegek szinte mindenütt épek, csak éppen piszkosak s ezért mintha vakok lennének. Hanem éjszaka, amikor elkúszol mellettük, nagyon jól látni, ahogy belülről világítanak, kékes színű lángnyelvekkel, mint amikor szesz ég: “lidérckocsonya” lobog a pincékben. Különben a háztömb olyan, akár a többi, a házak, mint másutt, természetesen tatarozásra szorulnak, de nincs bennük semmi különös, csak éppen embereket nem látni. Itt, ebben a téglából épült házban lakott az irodalomtanárom, Vessző volt a gúnyneve. Halálosan unalmas és borzasztóan peches alak volt, a második felesége közvetlenül a Látogatás előtt hagyta el, a lányának hályog volt a szemén, emlékszem, csúfoltuk, amíg sírva nem fakadt. Amikor kitört a pánik, a többiekkel együtt, egy szál fehérneműben egészen a hídig futott innen – hat kilométert egy szuszra. Azután sokáig betegeskedett pestisben, a bőre lehámlott, a körmei kihulltak. Majdnem mindenki megkapta a pestist, aki ebben a háztömbben lakott, ezért is nevezik Pestises-háztömbnek. A másik három háztömbben az emberek megvakultak. Most így hívják ezeket a háztömböket; Első Vak-tömb, Második Vak-tömb… Az emberek nem vakultak meg teljesen, csak farkasvakságban szenvednek. Egyébként azt mesélik, hogy nem valamiféle felvillanástól vakultak meg, bár volt az is, hanem az erős dörejtől. Olyan iszonyatos volt az a dörej, hogy nyomban megvakultak. Az orvosok azt mondták nekik: ugyan, ez lehetetlen, próbáljanak jobban emlékezni. De ők kitartottak a maguké mellett: iszonyatos dörrenés volt, belevakultak. Ráadásul senki nem hallotta azt a dörejt…
Csöndben és nyugodtan siklottunk az utca végéig, a kanyarig. Kirill rám pillantott: befordulunk? Intettem neki: lassan. “Kalocsnink” elfordult s lassan lebegett az emberi föld utolsó méterei felett. A járda közeledett, egyre közelebb jutott, lám, a “kalocsni” árnyéka már ráesett a fekete tövisbokrokra… Vége. Itt a Zóna. Nyomban furcsa borzongás futott végig rajtam. Mindig elfog ez a borzongás, de a mai napig sem tudom, vajon a Zóna teszi-e, vagy a stalker-idegek pajkoskodnak? Minden alkalommal elhatározom, hogy ha visszatérek, megkérdem, vajon másokkal is előfordul-e ugyanez – de mindig megfeledkezem róla.
Na, jól van, lassan lebegünk az egykori veteményeskertek felett, a hajtómű egyenletesen, nyugodtan búg a lábam alatt – miért is nyugtalankodna, hiszen neki nem eshet baja. S ekkor az én Tenderem nem bírta tovább. Alig jutottunk az első jelzőcövekig, fecsegni kezdett. Pont úgy, ahogy rendszerint az újoncok fecsegnek a Zónában: a fogai össze-összekoccannak, a szívverése majd eláll, alig van magánál, szégyelli is magát, de képtelen hallgatni. Olyan ez szerintem, mint a nátha, nem függ az embertől: dől, csak dől belőle a szó. S mi mindenről nem fecsegnek! Hol a vidékben gyönyörködnek, hol az ügyhöz egyáltalán nem tartozó dolgokról locsognak – ez történt most Tenderrel is: mesélni kezdett az új öltönyéről, és képtelen volt abbahagyni. Hogy mennyit fizetett érte, milyen vékony gyapjúszövet, hogyan cserélte ki rajta a szabó a gombokat…
– Hallgass – vetem oda neki.
Bánatosan rám pillantott, cuppantott – s ismét belekezdett: mennyi selyem kellett a béléshez. Alattunk pedig már agyagos pusztaság terült el, régebben itt volt a városi szeméttelep, s érzem – szellő fújdogál. Pedig az előbb szélnek még nyoma sem volt, s egyszer csak fújni kezdett, porfelhőcskék kergetőznek, s mintha valami zajt is hallanék.
– Hallgass, vagy kapsz egyet! – sziszegek Tenderre.
Nem, képtelen abbahagyni. Most a lószőr válltömésről kezd értekezni. No, akkor már megbocsáss.
– Állj, utasítom Kirillt.
Nyomban fékez. Kitűnő reflexei vannak, remek fickó. Vállon ragadom Tendert, magam felé fordítom, és a tenyerem élével nagy lendülettel a sisakja üvegablakára vágok. A szerencsétlen fickó orra a plexihez vágódik, lehunyja a szemét s elhallgat. Alighogy elhallgatott, rögtön hallom: tr-r-r… tr-r-r… tr-r-r… Kirill összeszorított fogakkal néz rám. Intek neki – állj, kérlek, állj meg, az isten szerelmére, ne moccanj. Hiszen ő is hallja ezt a recsegést, s minden újoncot, őt is rögtön arra ösztönzi, hogy cselekedjék, csináljon valamit.
– Hátramenet?
Kétségbeesetten rázom a fejem, és öklömet a sisakja elé emelem: egy kukkot se, kérlek. Ebben a pillanatban egyszerre minden kiment a fejemből. Egy halom régi szemét, üvegszilánk és rongy fölött valami rebegés, remegés kezdődött, ahogy a forró levegő vibrál délen a bádogtető fölött, a rebegés átjutott a kis halmon s elindult, jött, jött szembe velünk, közvetlenül az oszlop mellett, egy kicsit megállt az út felett, vagy fél másodpercig ott állt – vagy talán csak nekem rémlett így? – s továbbvonult a mező felé, a korhadó kerítések mögé, a rozsdatemetőhöz.
Nézze meg az ember, jól kisütötték, hol jelöljék ki az utat: a mélyedésben! Szép kis alak vagyok – hol volt a szemem, amikor a térképükért lelkesedtem?!
– Gyerünk, lassan előre – szólok oda Kirillnek.
– Ez meg mi volt?
– Honnét tudnám?… Volt, nincs, hála istennek. S kérlek, fogd be a szád. Most nem számítasz embernek, világos? Most egy gép vagy, és én irányítalak.
Ekkor észbe kaptam, tessék, engem is kezd megfertőzni a bőbeszédűség.
– Elég – zártam le a dolgot. – Egy szót se többet.
A szél mintha lanyhult volna, s közben semmi gyanús nem hallatszik, csak a motor zúg nyugodtan, álmosan. Körös-körül süt a nap, meleg van… a garázs felett remeg a levegő a hőségtől. Mintha minden rendben menne, az útjelző cövekek egymás után úsznak el alattunk. Tender hallgat. Kirill is hallgat – edződnek az újoncok. Semmi vész, fiúk, a Zónában is kapsz levegőt, ha helyén van az eszed… Tessék, itt a huszonhetes cövek – vasrúd, rajta piros korong a 27-es számmal. Kirill rám nézett, biccentettem, s a “kalocsni” megállt.
Vége a sétakocsizásnak, most jön a meló. Most a legfontosabb a nyugalom. Nincs miért sietnünk, szél nem fúj, a látási viszonyok jók, minden úgy tárul elénk, mintha a tenyerünkön lenne. Tessék, ott az árok, ahol Hernyó odaveszett – tarka fény villan onnan -, lehet hogy az ő göncei. Szemét alak volt, isten nyugosztalja, kapzsi, ostoba, mocskos, a Keselyűvel csak ilyenek barátkoznak. Keselyű Barbridge egy kilométerről felismeri a fajtáját és csontig lerágja róla a húst… Mellesleg, a Zóna nem kérdezi, szemét alak vagy-e, vagy derék fickó, köszönet jár neked is, Hernyó: bár ostoba voltál, s még a valódi nevedre sem emlékszik senki, az okosoknak mégis te mutattad meg, hová nem szabad lépni… Úgy ám. Persze az lenne a legjobb, ha most eljutnánk az aszfaltig. Az aszfalt sima, mindent jobban látni rajta, a repedés is ismerős. Csak ezek a kis halmok nem tetszenek. Ha egyenest az aszfalt felé vesszük utunkat, éppen közöttük kell elhaladnunk. Nézd csak, állnak, mintha kuncognának, s várnak. Nem, nem megyek át köztetek. Ez a stalkerek második parancsolata: jobbra vagy balra, de százlépésnyi tiszta levegő mindig. Ezen a bal oldali kis dombon viszont át lehetne ugratni… Igaz, nem tudom, mi van mögötte. A térképen mintha semmi nem lenne, de hát ki hisz a térképnek?
– Ide figyelj, Red – suttogja Kirill. – Átugrunk felette, jó? Húsz métert fel a magasba, rögtön vissza, és máris a garázsnál leszünk, na?
– Hallgass, ostoba – feleltem. – Ne zavarj, hallgass.
Még hogy a magasba! És mi lesz, ha ott, húsz méter magasan vág belénk? A csontjainkat sem szedik össze. Vagy egyszer csak megjelenik egy “szúnyogpilis” – nemhogy a csontjainkat, de egyetlen porcikánkat se lelik meg. Nézd csak nincs türelme: gyerünk, ugrassunk át… Különben, hogy miképp jutunk el a kis dombig, világos, ott majd megállunk s meglátjuk. Zsebre dugtam a kezem, kirántottam egy marék csavart. A tenyeremen tartva Kirill orra elé dugtam őket.
– Emlékszel Jancsira és Juliskára? Tanultátok az iskolában? Nos, akkor most minden pont fordítva lesz. Nézd! – elhajítottam az első csavart. Nem hajítottam messzire, pont annyira, amennyire kellett. Úgy tíz méterre. A csavar rendben földet ért. – Láttad?
– No és? – kérdi.
– Semmi no és, azt kérdem, láttad-e?
– Láttam.
– Most pedig lassan vezesd a “kalocsnit” ehhez a csavarhoz s tőle két lépésre állj meg. Világos?
– Világos? Gravikoncentráció után kutatsz?
– Azt kutatom, amit kell. Várj, eldobok még egyet. Nézd, hová esik, s onnan többé le ne vedd a tekinteted.
Elhajítottam még egy csavart. Magától értetődik, hogy ez is rendben földet ért, s az első mellé esett.
– Gyerünk – mondom.
Elindította a “kalocsnit”. Nyugodt és derűs lett az arca: nyilván megértette a dolgot. Ezek a pápaszemesek mind ilyenek. A legfontosabb, hogy neve legyen a gyereknek. Amíg nem találták ki – rossz rájuk nézni. Hanem amint kitalálták – mondjuk a gravikoncentrációt -, egyszerre világos lesz számukra minden s rögtön könnyebb lesz az életük.
Túljutottunk az első csavaron, majd a másodikon, harmadikon. Tender sóhajtozik, toporog, idegességében ásít és nyüszít, akár egy kiskutya – kínlódik szegényke. Semmi baj, ez hasznára lesz. Ma lead vagy öt kilót, jobb ez minden diétánál… Elhajítottam a negyedik csavart. Valahogy nem a szokott módon ért földet. Nem tudnám megmagyarázni, miről volt szó, de éreztem, hogy nem a szokott módon, s rögtön megragadtam Kirill karját.
– Állj – mondom. – Egy centit se…
Elővettem az ötödik csavart s magasabbra és messzebbre hajítottam. Lám, hát itt van a “szúnyogpilis”! A csavar felfelé a szokásos módon repült, úgy látszott, lefelé is rendben zuhan, azonban félúton mintha valami oldalt taszított volna, úgy, hogy bevágódott az agyagba s eltűnt a szemünk elől.
– Láttad? – kérdeztem suttogva.
– Eddig csak filmfelvételen – felelte, s egész testével előredőlt, majd kizuhant a “kalocsniból”. – Dobj még egyet, jó?
Komikus és szomorú. Még egyet! Azt hiszi, annyi elég lesz. Eh, te tudomány!… Jól van, elhajigáltam még nyolc csavart, amíg a “pilist” körülhatároltuk. Az igazat megvallva, hét is elég lett volna, egyet azonban szántszándékkal a kellős közepébe vágtam, hadd gyönyörködjék a gravikoncentrációjában. Belezuhant a csavar az agyagba, mintha nem is csavar, hanem ötmázsás súlyzó puffant volna le. Becsapódott, és csak egy lyuk maradt utána. Kirill krákogott a gyönyörűségtől.
– No, rendben – zártam le a dolgot. – Kiszórakoztuk magunkat, elég volt. Ide nézz: végigdobálom az átjárót, le ne vedd a szemed róla.
Egyszóval kikerültük a “szúnyogpilist”, s felkapaszkodtunk egy kis dombra. Ez a kis domb… Eddig észre se vettem Igen… Nos, lebegünk a domb felett, az aszfalt egy kőhajításnyira, legfeljebb húsz lépésre van tőlünk. A hely a lehető legtisztább – minden fűszál, minden repedés jól látható. Gondolhatnád: no és? Hajigáld csak a csavarokat, és menj.
Képtelen vagyok elhajítani a soron következő csavart.
Magam sem tudom, mi van velem, de sehogy sem tudom rászánni magam, hogy eldobjam.
– Mi van veled? – kérdi Kirill. – Miért állunk?
– Várj csak – mondom. – Hallgass, az isten szerelmére.
Most, gondolom, elhajítok egy csavart s nyugodtan átjutunk, mint kés a vajon, egy fűszál sem rezzen, fél perc, s már ott is az aszfalt. S egyszerre elöntött a veríték! A szemem is elöntötte, s tudom már, hogy oda nem hajítok csavart. Balra, akár kettőt is. Pedig az út arra hosszabb, a kövek ott nem túl rokonszenvesek, oda mégis merek csavart hajítani, egyenest előre azonban semmi pénzért sem. S elhajítottam a csavart balra. Kirill egy szót sem szólt, elkanyarodott a “kalocsnival”, a csavarhoz kormányozta, s ekkor nézett csak rám. A képem bizonyára nem lehetett túl vidám, mert tüstént elkapta a tekintetét.
– Semmi baj – nyugtatgattam. – A kerülő út ezúttal rövidebb. – S az aszfaltra hajítottam az utolsó csavart.
Ezután már könnyedén ment a dolog. Megtaláltam a repedésemet, kiderült, hogy tiszta a kis édes, gaz nem nőtte be, a színe sem változott, s csendesen örvendeztem. A repedés mindenféle jelzőcöveknél simábban vezetett el a garázsig.
Megparancsoltam Kirillnek, hogy ereszkedjen le másfél méterre, lehasaltam s bebámultam a nyitott kapun. A nap miatt először nem láttam semmit, koromfekete volt minden. Aztán a szemem hozzászokott a sötétséghez, s látom, hogy a garázsban külsőre semmi nem változott azóta. A dömper, amely a gödörben állt, most is ott árválkodik, épségben, mint azelőtt – nyilván mert csak kevés gyűlt össze a gödörben a “lidérckocsonyából”, és egy csepp sem csordult ki belőle. Csak egy dolog nem tetszett: a garázs legmélyén, ahol a benzineskannák álltak, valami ezüstösen csillog. A múltkor ez még nem volt. Na jól van, ha csillog, hát hadd csillogjon, ezért most nem fogok visszafordulni. Hiszen nem nagyon csillog, csak egy icipicit, csak egy pirinyót, s olyan nyugodtan, szinte kedvesen. Felemelkedtem s körbepillantottam. A teherautók valóban úgy álltak, mintha újak lennének. Azóta hogy utoljára jártam itt, szerintem még újabbnak látszanak, hanem a tartálykocsi teljesen berozsdásodott, nemsokára darabjaira hullik. Lám, itt hever a gépkocsiabroncs is, ami rajta van a térképükön…
Nem tetszik nekem ez az autógumi. Olyan különös árnyékot vet. A nap a hátunkba süt, az árnyéka mégis felénk nyújtózik. No de sebaj, messze van tőlünk. Mellesleg semmi vész, lehet dolgozni. Mégis, vajon mi csillog ott? Vagy csak a szemem káprázik? Ha most rágyújthatnék, csöndben leülhetnék s elgondolkozhatnék, miért ez az ezüstös csillogás a kannák felett, s a közelükben miért nem csillog semmi… s miért ilyen a köpeny árnyéka? Barbridge, a Keselyű mesélt valamit az árnyékokról, vad dolgok, de nem veszélyesek… Az árnyékkal itt sok minden előfordulhat. Hanem mégis, mi az, ami ott csillog? No, pont olyan, akár a pókháló az erdőben a fákon. Ugyan, miféle pók szőhette ezt ott. Ó, hiszen még egyszer sem láttam bogarakat vagy pókokat a Zónában. S az a legrosszabb, hogy az én “leydeni korongom” alig két lépésre hever a kannáktól. Bár elvittem volna a múltkor, most nem lenne semmi gondom. De túlságosan is nehéz, teli van, felemelni ugyan felemeltem, de a hátamon cipelni, ráadásul éjszaka, mi több, négykézláb… Aki még soha életében nem cipelte ezeket a “korongokat”, próbálja csak meg, olyan, mintha egy kád vizet vinne, kád nélkül. No, megyünk? Menni kell. Most kéne egy korty ital… Tenderhez fordultam s így szóltam:
– Mi most Kirill-lel bemegyünk a garázsba. Te itt maradsz sofőrnek. Utasításom nélkül ne nyúlj a kormányhoz, bármi is történjen. Még ha a föld gyullad ki a talpad alatt, akkor se. Ha begazolsz, a túlvilágon is rád találok.
Komolyan bólintott – nyugodj meg, nem ijedek be. Az orra akár egy szilva, jól odasóztam neki… No, szép csöndben a földre eresztettem a biztonsági kötélhágcsót, még egyszer az ezüstös ragyogásra pillantottam, intettem Kirillnek, s mászni kezdtem lefelé. Az aszfalton megálltam s vártam, amíg leereszkedik a másik hágcsón.
– Ne siess – mondtam. – Ne siess. ne verd fel a port.
Ott álltunk az aszfalton, a légpárnás “kalocsni” mellettünk himbálódzik, a hágcsó tekergőzik a lábunk alatt. Tender kidugta a fejét a korlát fölött, néz, s a szemében kétségbeesés ül. Indulni kell. Odaszólok Kirillhez:
– Gyere utánam, a nyomomba lépj, két lépés távolból, figyeld a hátam és el ne bámészkodj.
Elindultam. A küszöbön megtorpantam, körülnéztem. Mégis, mennyivel könnyebb nappal dolgozni, mint éjszaka. Ma egy hete éppen ezen a küszöbön hasaltam. Sötét volt, akár egy tintatartóban, a gödörből a “lidérckocsonya” öltögette kék szeszláng-nyelveit, de ami a legbosszantóbb, semmit nem világított meg, sőt, még mintha sötétebb is lenne ezektől a lidércfényektől. Hanem most! A szemem hozzászokott a félhomályhoz, minden olyan, mintha itt lenne a tenyeremen, még a legsötétebb sarokban is látni a port. Valóban, csillog ott valami, a kannáktól a mennyezetig ezüstös szálak húzódnak – a megtévesztésig hasonlít egy pókhálóra. Kirillt magam mellé kellene állítanom, megvárnom, amíg a szeme hozzászokik a félhomályhoz, megmutatni neki a pókhálót, rámutatni egyenesen. De hát megszoktam, hogy egyedül dolgozzam, s ezért történt, hogy Kirill eszembe sem jutott.
Beléptem – egyenest a kannákhoz. A “korongpár” fölött guggoltam, úgy láttam, nem tapad hozzá pókháló. Megragadtam az egyik végét, s így szóltam Kirillhez:
– No, fogd meg, de el ne ejtsd, nehéz…
Ránéztem és a lélegzetem is elakadt: egy mukkot sem tudtam kinyögni. Kiáltani szeretnék: állj, könyörgök, ne mozdulj! – de képtelen vagyok rá. Bizonyára időm sem lett volna, olyan gyorsan történt minden. Kirill átlépett a “korongokon” háttal a kannák felé, és hozzáért az ezüstösen ragyogó pókhálóhoz. Behunytam a szemem. Minden megdermedt bennem, semmit nem hallok – csak azt, ahogy a közönséges pókháló szakad szét, csak természetesen kissé hangosabban. Állok lehunyt szemmel, nem érzem se kezem, se lábam, Kirill pedig megszólal:
– Na, mi van? – kérdezi. – Visszük?
– Visszük – felelem.
Felemeltük a “korongpárt” s oldalvást lépkedve a kijárathoz vittük. Jó nehéz az átkozott, még ketten is alig bírtuk el. Kiléptünk a napra, megálltunk a “kalocsninál”. Tender már nyújtogatja felénk a mancsát.
– No – biztat Kirill. – Egy, kettő…
– Nem – állítom meg -, nyugi. Először tegyük le.
Letettük.
– Fordulj meg – szólok rá -, háttal.
Szó nélkül megfordult. Nézem, a hátán semmi nincs. Megvizsgálom jobbról, megvizsgálom balról – nincs semmi. Ekkor megfordulok, s a kannákat nézem. Ott sincs semmi.
– Ide figyelj – fordulok Kirillhez, közben egyre a kannákat nézem. – Láttad a pókhálót?
– Miféle pókhálót? Hol?
– Jól van – hagyom rá. – Szerencsés csillagzat alatt születtünk. – Magamban azonban azt mondom: “Mellesleg ezt most még nem lehet tudni!” – Gyerünk – szólok rá -, fogd.
Betettük a “korongokat” a “kalocsniba”, a fenekére állítottuk, hogy ne guruljon el. Ott áll a jómadár, újonnan, tisztán, a nap csillog a két rézkorongon, s köztük homályosan, szivárványosan ragyog a kékes folyadék. Most látni csak, hogy ez nem “leydeni korong”, hanem egy edény, olyan, mint egy kék szörppel teli üveg. Kigyönyörködtük magunkat benne, felkapaszkodtunk a “kalocsniba”, s szó nélkül visszaindultunk.
Kész gyönyörűség együtt lenni ezekkel a tudósokkal! Először is nappal dolgoznak. Másodszor: csak befelé, a Zónába nehéz az útjuk, kifelé a “kalocsni” magától halad: van egy szerkezete, iránymemória vagy mi, amely pontosan azon az útvonalon vezeti vissza, amelyen jött. Úszunk vissza, az összes manővert megismételjük, megállunk, egy darabig lebegünk s megyünk tovább, végig az összes csavarom felett, akár össze is szedhettük volna őket s vissza a zsákba.
Az újoncaim, magától értetődik, rögtön felélénkültek. Összevissza forgatták a fejüket, félelmük szinte teljesen elszállt, csak a kíváncsiság és az öröm maradt meg bennük, hogy minden szerencsésen végződött. Fecsegni kezdtek. Tender hadonászott és nagy hangon kijelentette, hogy most nyomban, ebéd után tüstént jön vissza a Zónába – kijelöli az utat a garázshoz, Kirill pedig megragadta a kabátujjam, s a gravikoncentcációt kezdte magyarázni, vagyishogy a “szúnyogpilist”. Én persze, nem azonnal, de alaposan a helyükre tettem őket. Nyugodt képpel elmeséltem, hány ostoba alak vesztett rajta örömében a visszaúton. – Hallgassatok – mondom -, s jól nézzetek körül, mert különben úgy jártok, mint Lindon Jancsi. – Ez hatott. Még azt sem kérdezték, mi történt Lindon Jancsival. Lebegünk a csöndben, én pedig arra gondolok: hogyan csavarom le a kulacs tetejét. Elképzelem, hogyan nyelem le az első korty italt, a szemem előtt viszont még egyre ott ragyog a pókháló.
Egyszóval, kijutottunk a Zónából, a “kalocsnival” behajtottak minket a “tetűirtóba”, tudományos nevén a fertőtlenítő hangárba. Három forró vízben és három lúgos oldatban mostak bennünket, majd besugároztak valami rondasággal, beszórtak valamivel, majd ismét mostak, aztán megszárítottak, s ezt mondták: “Kész, haverok, most már mehettek.” Tender Kirill-lel elcibálta a “korongokat”. Összefutottak az emberek bámészkodni – egy gombostűt nem lehetett volna leejteni, de ami jellemző: mind csak bámult, gratulált, de egyetlen merész jelentkező sem akadt, aki vállalkozott volna rá, hogy segítsen a fáradt embereknek cipelni. Jól van, ez már nem rám tartozik. Rám már semmi sem tartozik.
Lehúztam magamról a védőruhát, egyenest a padlóra hajítottam – majd felszedik -, s beléptem a zuhanyozóba. Bezárkóztam a fülkébe, előhúztam a zsebemből a kulacsot, lecsavartam a kupakját s rátapadtam, akár a pióca. Ülök a lócán, a lábam akár a rongy, a fejem üres, a szívem is üres, s vedelem a tömény szeszt, akár a vizet. Élek. Eleresztett a Zóna. Eleresztett a gazember… A szemét. Elevenen. Ezt egy újonc nem értheti. Ezt a stalkereken kívül senki nem értheti. Könnyek csorognak az arcomon – a tömény szesztől, vagy magam sem tudom, mitől. Az utolsó csöppig kiürítettem a kulacsot, alaposan eláztam, a kulacs azonban tökéletesen száraz. Természetesen még egy korty hiányzott – az utolsó. Nem baj, ezt még pótolhatom. Élek. Rágyújtottam és ültem. Érzem – kezdek magamhoz térni. Eszembe jutott a prémium. Ezt nálunk az intézetben nagyon tisztességesen intézik. Akár most, rögtön mehetsz s átveheted a borítékodat. De az is lehet, hogy egyenesen idehozzák a zuhanyozóba.
Lassan vetkőzni kezdtem. Levettem az órámat s néztem, istenem, több mint öt órát voltunk a Zónában! Öt óra. Rémülten összerázkódtam. Istenem, a Zónában nem létezik idő. Öt óra… Ha jobban megnézzük, ugyan mi az öt óra egy stalkernek? Vicc. Kész vicc. Tizenkét órát nem akarsz? Vagy negyvennyolcat, amikor éjszaka nem tudod elvégezni a munkát, s egész nap a Zónában hasalsz, orrod a földbe fúrod, már nem is imádkozol, hanem félrebeszélsz, s magad sem tudod, élő vagy-e vagy holt… a második éjjelre befejezed a munkát, odalopózol a szajréval a kordonhoz, de ott vannak a géppisztolyos őrök, a rohadtak, gyűlölnek; ha letartóztatnak, ez semmi élvezetet nem okoz nekik, halálosan félnek tőled, félnek, mert megfertőzheted őket, ki akarnak nyírni, s minden adu az ő kezükben van – eredj s bizonyítsd be, hogy törvénytelenül végeztek veled… Tehát ismét belefúrhatod a képed a földbe, imádkozhatsz hajnalig, majd ismét sötétedésig, a szajré pedig ott fekszik melletted, s még csak azt sem tudod, hogy békésen hever melletted, vagy szép csendben meggyilkol. Vagy mint Csupacsont Izsák – eltévedt s hajnalban két árok között rekedt, se jobbra, se balra. Két órán át lőtték, képtelenek voltak eltalálni. Két óráig halottnak tettette magát. Hála istennek, végül elhitték s elmentek. Találkoztam utána vele – nem ismertem rá, nem volt emberformája…
Letöröltem könnyeimet s kinyitottam a csapot. Sokáig szappanoztam magam. Először forró vízzel mosdottam, majd hideggel, aztán ismét forróval. Nagy darab szappant elhasználtam. Majd meguntam az egészet. Elzártam a zuhanyt és hallom: dörömbölnek az ajtón, Kirill vidáman ezt kiabálja:
– Hé, stalker, bújj elő! Pénzszagot érzek!
A pénz – remek dolog. Kinyitottam az ajtót, ott áll Kirill egy szál gatyában, vidáman, semmi melankólia, s egy borítékot nyújt felém.
– Fogd – mondja -, a hálás emberiségtől.
– Köpök a te emberiségedre. Mennyi?
– Tekintettel a kivételes alkalomra s hősies viselkedésedre a veszélyes körülmények között – a fizetésed duplája!
Igen, így már ki lehet bírni. Ha minden “korongpárért” dupla fizetést adnának, Ernestet már régen elküldtem volna valahová, melegebb égtájakra.
– Na, meg vagy elégedve? – kérdezi Kirill, s közben ragyog, fülig szalad a szája.
– Megjárja – feleltem. – És te?
Egy szót sem szólt. Nyakon ragadott, izzadt melléhez húzott, jól megszorongatott, majd ellökött, s eltűnt a szomszédos zuhanyozófülkében.
– Hé! – kiáltottam utána. – Mi van a te Tendereddel, a fáradalmait piheni ki?
– Ugyan! Tendert körbevették a tudósítók, ha látnád, hogy fontoskodik… Nyilvánvaló, hogy egyedül ő kompetens a kérdésben…
– Tessék – kérdem -, egyedül micsoda?
– Kompetens.
– Rendben, sir. Legközelebb hozok egy értelmező szótárt, sir. – S ekkor mintha áramütés ért volna. – Kirill, várj csak – állítottam meg. – No-no, gyere csak ide.
– De hiszen már meztelen vagyok.
– Gyere ki nyugodtan, nem vagyok én nő.
No, erre kijött. Vállon ragadtam s háttal magam elé fordítottam. Nem. Csak úgy rémlett. A háta tiszta. Az izzadtságpatakok csillogtak rajta.
Jól hátba vágtam, beugrottam a zuhanyozókabinba és bezárkóztam. Az idegeim, az ördög vinné el. Akkor úgy rémlett, most is úgy rémlik… A pokolba az egésszel! Ma berúgok, akár egy csacsi. Milyen remek lenne, ha megkopasztanám Richardot! Meg kéne kopasztani a nyavalyást. Fantasztikus, hogy játszik az a disznó. Nincs lapjárás, amellyel elkaphatnád. Már csalni is próbáltam, az asztal alatt cserélgettem a lapokat, keresztet is karcoltam rájuk…
– Kirill! – kiabálok oda neki. – Eljössz ma a “Borzsch”-ba?
– Nem, “Borzsch”, hanem “Borscs”, hányszor mondtam már…
– Ugyan! Az van kiírva, hogy “Borzsch”. Ne akard ránk erőltetni a szabályaidat. Jössz vagy nem? Meg kéne kopasztani Richardot…
– Ó, nem is tudom, Red. Amilyen együgyű lélek vagy, fogalmad sincs, miféle dolgot cipeltünk ide…
– Neked talán van?
– Nekem sincs. Ez igaz. Most azonban, először is, már világos, mi célt szolgálnak ezek a “korongok”, másodszor, van egy ötletem… Ha igazolni tudom, cikket írok róla s személy szerint neked ajánlom: Redrick Schuchartnak, az érdemes stalkernek, megbecsülésem és hálám jeléül.
– No, ezért legalább két évet rám húznának – jegyeztem meg.
– Viszont bekerülsz a tudományba. S ezt a micsodát is úgy fogják nevezni, “Shchuchart-tartály”. Jól hangzik, mi?
Amíg így fecsegtünk, felöltöztem. A kulacsot egyenest a zsebembe dugtam, megszámláltam a bankókat s mentem a dolgomra.
– Légy boldog, te bonyolult lélek…
Nem válaszolt, a víz erősen zubogott.
Látom, hogy a folyosón ott van Tender úr személyesen, kipirult és felfuvalkodott, akár egy pulyka. Körülötte nagy tömeg – munkatársak, tudósítók és még néhány főnök is ott szorong (nemrég fejezték be az ebédet, a fogukat piszkálják), Tender pedig, talán maga sem tudja, hogy mit fecseg: “Igen, a rendelkezésünkre álló technika majdnem százszázalékosan garantálja a sikert és a biztonságot…” Ekkor azonban megpillantott engem s egy kissé megszeppent – mosolyog, int felém. Na, gondolom, most kell lelépni. De már elkéstem. Hallom a lábdobogást a hátam mögött.
– Schuchart úr! Schuchart úr! Csak két szót a garázsról!
– Nincs mit hozzátennem – vágom el a kérdést, s igyekszem a tarkóm fordítani az objektív felé. – Az egyik garázs olyan, mint a másik…
– Köszönöm. Mi a véleménye a légpárnás járműről?
– Remek – felelem, s közben az árnyékszék felé veszem az irányt.
– Mi a véleménye a Látogatás céljáról?
– Forduljon a tudósokhoz – adom meg a választ. S uzsgyi, be az ajtó mögé.
Hallom, hogy toporognak. Erre kiszólok az ajtón át.
– Nyomatékosan ajánlom, tudakolják meg Tender úrtól, miért olyan az orra, akár a cékla. Szerénységből hallgat, pedig ehhez fűződik a legizgalmasabb kalandunk.
Hogy rohantak a folyosón! Istenemre, akár a lovak. Vártam egy percig – csend. Kidugtam a fejem – senki. Fütyörészve indultam a dolgom után. Leereszkedtem a kapuhoz, megmutattam a balfácánnak az igazolványt, és ő tisztelgett nekem. Ez jár a nap hősének.
– Pihenj őrmester – nyugtatom meg. – Őrmester, meg vagyok magával elégedve.
Elvigyorodott, mintha az isten tudja, miféle nagy dicséretet mondtam volna neki.
– No, Róka, remek fickó vagy – jelentette ki. – Büszke vagyok rá, hogy ismerlek.
– Mi az – kérdem -, lesz miről mesélned otthon, Svédországban a lányoknak?
– Még kérded? – vágja rá.
Mégiscsak rendes alak. Az igazat megvallva, nem kedvelem az ilyen nagydarab, pirospozsgás ürgéket. A csajok majd eszüket vesztik tőlük, de miért, kérdem én? Hiszen nem a termet a legfontosabb… Lépdelek az utcán, s közben egyre azon jár az eszem, mi ennek a titka. A nap süt, körös-körül egyetlen lélek sincs.
Elhaladtam a gépkocsi-parkírozó mellett, ahol a kordon is húzódik. Ott áll az őrség két gépkocsija, teleaggatva mindennel; széles, sárgára mázolt járművek, fényszórókkal, gépfegyverekkel vannak felszerelve. Acsarkodnak a piszkok, hát persze, a kéksisakosok az egész utcát elzárták, nem jutsz át. Csak lépdelek, lesütöm a szemem, jobb, ha most nem nézek rájuk, nappal jobb rájuk sem nézni; van két-három alak, félek, nehogy rájuk ismerjek, nagy botrány lenne, ha felismerném őket. Istenemre, szerencséjük volt, hogy Kirill elcsalt az intézetbe, akkoriban kerestem a piszkokat, elintéztem volna őket, a szemem sem rebbent volna…
A vállam előretolva áttülekedtem a kordonon. Már majdnem átjutottam, s egyszer csak hallom: “Hé, stalker!” Na, ez nem nekem szól, megyek tovább, előveszek egy cigit. Hátulról valaki utolér, elkapja a kabátom ujját. Lerázom a kezét s félig felé fordulva, udvariasan megkérdezem:
– Mi az ördögnek akaszkodsz belém, mister?
– Megállj, stalker – mondja. – Két kérdésem lenne.
Rápillantottam, Kvoderblad százados volt. Régi ismerősöm. Egészen összeaszalódott, olyan sárga lett.
– Á – mondom -, erőt, egészséget, százados. Hogy van a mája?
– Stalker, ne járasd a szád – feleli dühösen, s majd felnyársal a tekintete. – Inkább azt mondd meg, miért nem állasz meg azonnal, ha szólítalak?
S máris rögtön ott van mögötte két kéksisakos – tenyerük a pisztolytáskán, szemüket nem látni, csak az állkapcsuk mozog a sisak alatt. Ugyan, honnét veszik ezeket az alakokat? Talán fajtanemesítésre küldték őket? Nappal egyébként különösebben nem félek az őröktől, de most a piszkok akár meg is motozhatnak, amire az adott pillanatban semmi szükségem.
– Nekem szólt, százados? – kérdezem. – Hiszen maga egy stalker után kiabált.
– Mi az, talán már nem vagy stalker?
– Miután jósága következtében leültem a magamét, felhagytam vele – feleltem. – Megtévedtem. Köszönet önnek, százados, segített, hogy kinyíljon a szemem. Ha ön nem lett volna…
– Mit csinálsz a Zóna körzetében?
– Hogy mit? Ott dolgozom. Már két esztendeje.
S hogy befejezzem ezt a kellemetlen beszélgetést, előhúzom az igazolványomat és megmutatom Kvoderblad századosnak. Elvette a kis könyvecskét, végiglapozta az összes oldalt, s minden pecsétet külön végigszaglászott, épp hogy meg nem nyalta. Aztán visszaadta a kis könyvet; elégedett volt, a szeme ragyog, sőt még ki is pirult.
– Elnézést, Schuchart – mondja. – Ezt nem vártam. Tehát nem vesztek kárba a tanácsaim. Nos, ez remek. Akár hiszed, akár nem, én már akkor feltételeztem, hogy lesz belőled valaki. Nem feltételeztem, hogy egy ilyen derék legény…
És csak fecsegett, és fecsegett. No, gondolom, még csak ez kellett nekem, sikerült kigyógyítanom még egy melankóliára hajlamos alakot. Közben azért hallgatom, zavartan lesütöm a szemem, bólogatok, széttárom a karom, sőt, emlékszem, a cipőm orrával szégyenlősen kapirgáltam a betont. A százados mögött a gorillák egy darabig hallgattak, aztán nyilván megunták a dolgot, mert látom, odább csörtettek, arra, ahol vidámabb. A százados pedig, nézze meg az ember, a távlatokról papol: a tudás, úgymond, világosság, a tudatlanság – áthatolhatatlan sötétség, az úristen, úgymond, a becsületes munkát szereti és értékeli… egyszóval, dől belőle az az émelygős szöveg, amellyel a lelkész a börtönben vasárnaponként mérgezett bennünket. Én viszont inni szerettem volna – már alig bírtam. Semmi vész, Red, gondolom, haver, te ezt is kibírod. Red, ha kell, hát tűrj! Képtelen sokáig ebben a tempóban folytatni, lám, már liheg… Ekkor azonban, szerencsémre, az egyik őrkocsi jelezni kezdett. Kvoderblad százados hátrapillantott, bosszúsan krákogott s kezét nyújtotta.
– Nos, akkor – fejezte be. – Örültem, hogy tisztességes emberként is megismerkedhettem veled, Schuchart. Szívesen felhajtanék veled egy pohárral az új ismeretség tiszteletére. Igaz, töményet nem ihatok, az orvosok megtiltották, egy kis sört azonban szívesen felhörpintenék veled. De látod, hív a szolgálat! No, még találkozunk – zárta le.
“Ne adj' isten” – gondoltam. A kezét azonban megszorítottam, tovább pironkodtam s kapartam a földet – mindent úgy csináltam, ahogy neki tetszik. Ezután végre távozott, én pedig kilőtt nyílként repültem a “Borzsch”-ba.
A “Borzsch” ebben az időben rendszerint üres. Ernest ott áll a pult mögött, a poharakat törölgeti s a fény felé fordítva ellenőrzi tisztaságukat. Egyébként meglepő dolog: bármikor állítasz be, a bártulajdonosok a pult mögött örökösen a poharakat törölgetik, mintha ettől függne a lelki üdvösségük. Nos, képes akár egész nap így állni, fogja a poharat, hunyorog, a fény felé fordítja, rálehel s nekilát törölni; törli, törli, ismét megnézi, most már az alja felől, s ismét törölgeti…
– Helló, Ernie – szólítom meg. – Eleget kínoztad, még lyukat dörzsölsz belé!
A poháron keresztül rám nézett, dünnyögött valamit, a hang mintha a hasából jött volna, s egy fölösleges szót sem ejtve, öntött négyujjnyi töményet. Felkapaszkodtam a bárszékre, kortyoltam egyet, hunyorítottam, megcsóváltam a fejem s ismét kortyintottam. A frizsider csattog, a wurlitzerből halk cincogás hallatszik. Ernest beleszuszog a következő pohárba – minden olyan kellemes, nyugodt… Kiittam az italt s a poharat a pultra tettem, Ernest pedig habozás nélkül töltött még négyujjnyit az áttetsző töményből.
– No, megkönnyebbültél? – dörmögi. – Felengedtél, stalker?
– Te csak törölgess – mondom neki. – Tudod, volt egy alak, aki ugyanígy törölgetett, egyre csak törölgetett, s végül felébresztette a gonosz szellemet. S utána élte a világát, ahogy neki tetszett.
– Ki volt az? – érdeklődik Ernest bizalmatlanul.
– Hát, volt egy ilyen bártulajdonos – felelem. – Még előtted.
– No és?
– Semmi. Mit gondolsz, mi idézte elő a Látogatást? Valaki egyre csak törölgetett… Mit gondolsz, ki látogatott meg bennünket?
– Szószátyár vagy – nyugtázta Ernest jóváhagyólag.
Kiment a konyhába és egy tányérral jött vissza – sült virslit hozott. Letette elém a tányért, közelebb tolta a ketchupöt, s ismét nekifogott törölgetni a poharakat. Ernest tudja, mi a dolga. Gyakorlott szeme van, rögtön látja, hogy a stalker a Zónából jött, lesz szajré, s Ernie tudja, mi kell a Zóna után a stalkernek. Ernie a mi emberünk. A Jótevőnk.
Ezután befaltam a virsliket, rágyújtottam s számolgatni kezdtem, mennyit keres Ernest a magamfajtán. Azt, hogy Európában mennyit adnak a szajréért, nem tudom, fél füllel azonban hallottam, hogy egy ilyen “leydeni korong” ott például majdhogynem kétezerért elmegy, Ernie viszont mindössze négyszázat ad nekünk. Az “elemek” legalább százat érnek ott, mi pedig legfeljebb húszat kapunk értük. Nyilván a többivel is ez a helyzet. Igaz, a zsákmány Európába küldése természetesen szintén pénzbe kerül. Ezt meg kell kenni, azt le kell fizetni, a szállítás főnöke nyilván belőlük él… Így aztán, ha jól meggondoljuk, Ernest nem is keres olyan sokat – tizenöt-húsz százalékot, nem többet, ha viszont horogra kerül, tíz év kényszermunkát biztosan ráhúznak…
Jámbor töprengésemet ekkor egy udvarias fickó szakítja félbe. Még azt sem hallottam, hogyan lépett be. Egyszer csak megjelent a jobb könyökömnél s megkérdezte:
– Szabad?
– Micsoda kérdés – felelem. – Én kérem.
Apró termetű, sovány, hegyes orrú fickó, csokornyakkendőt hord. A képe ismerősnek tűnik, valahol már láttam, de hogy hol, nem emlékszem. Mellém mászott egy bárszékre, s így szólt Ernesthez:
– Kérek egy Bourbont. – S tüstént felém fordult: – Elnézést, azt hiszem, ismerem magát. A Nemzetközi Kutatóintézetben dolgozik, ugye?
– Igen – felelem. – És ön?
Zsebéből elegánsan előhúz egy névjegyet s elém rakja.
Olvasom: “Aloise Machno, az Áttelepítési Iroda megbízott ügynöke.” No, persze hogy ismerem. Ráakaszkodik az emberre, hogy költözzön el a városból. Pedig tudják, Marmont korábbi lakosainak alig a fele maradt itt, nekik azonban mindenkit el kell pucolniuk az útból. Körmömmel odébb pöcköltem a névjegyét s így szóltam:
– Nem, köszönöm. Nem érdekel. Tudja, arról ábrándozom, hogy a szülőföldemen halok meg.
– És miért? – érdeklődik élénken. – Elnézést a szerénytelenségért, de mi az, ami önt itt tartja?
Még csak az kellene, hogy egyenest a szemébe mondjam, mi tart itt.
– Még kérdi – vágom rá -, a gyermekkor édes emlékei. Az első csók a városi parkban. Anyu, apu. Amikor részegen először összeakaszkodtam valakivel ebben a bárban. A szívemnek oly kedves rendőrőrszoba… – Itt előkapom alaposan elhasználódott zsebkendőmet s a szememhez nyomom. – Nem – mondom -, semmi pénzért!
Rám nézett, hörpintett Bourbonjából s töprengve így szólt:
– Sehogyan sem tudom megérteni magukat marmontiakat. Úgy élnek itt, mint egy vulkánon. Bármely pillanatban kitörhet egy járvány, vagy valami még rosszabb… Megértem az öregeket. Nehéz elhagyni a megszokott helyet. De maguk… Hány éves is maga? Huszonkét, huszonhárom éves lehet, nem több. Értsék meg, a mi irodánk jótékony célú szervezet, semmi hasznot nem húzunk belőle. Csupán azt szeretnénk, ha az emberek elhagynák ezt a pokoli vidéket s bekapcsolódnának az igazi életbe. Hiszen költözési pénzt biztosítunk, az új helyen állást szerzünk. Az olyan fiataloknak, mint maga, lehetőséget nyújtunk, hogy tanulhassanak… Nem, sehogy sem értem!
– No és – kérdem. – Senki nem akar elutazni?
– Nem, azt nem mondanám, hogy senki… Néhányan ráállnak, különösen a családosak. Hanem a fiatalok, öregek… Ugyan, mi tetszik maguknak ebben a városban? Hiszen ez egy isten háta mögötti porfészek…
Erre azután megmondtam neki a magamét.
– Aloise Machno úr – kezdtem. – Ez mind igaz. Nehéz az életünk. A városunk vacak porfészek. Mindig is az volt. Most viszont – folytatom -, ez a porfészek a jövő fészke lett. Ebből a fészekhól olyan kincsek kerülnek a maguk tetves világába, hogy attól minden megváltozik. Más lesz az élet: igazságos, mindenkinek meglesz mindene, amire szüksége van. Tessék, ilyen porfészek ez. A tudás kel ki itt. Amikor pedig megszerezzük a tudást, mindenkit gazdaggá teszünk, a csillagokhoz repülünk, eljutunk mindenhová. Nos, ilyen ez a mi vacak kis porfészkünk…
Itt azonban abbahagytam, mert észrevettem, hogy Ernest élénk csodálkozással bámul, s kezdtem kényelmetlenül érezni magam. Különben sem szeretem mások szavait ismételgetni, még akkor sem, ha netán tetszenek. Annál inkább nem, mert ez nem áll jól nekem. Amikor Kirill mondja ezt, egészen belefeledkezel, a szád is tátva marad. Pedig én is körülbelül ugyanazt adom elő, de valahogy nem sikerül úgy. Lehet, hogy azért, mert Kirill soha nem adott el még semmiféle szajrét Ernestnek. No, rendben…
Az én Ernie-m hirtelen észbe kapott, s sietve egyszerre hatujjnyit töltött: térj észhez, legény, mi van ma veled? A hegyes orrú Machno úr pedig ismét belenyalt Bourbonjába s ezt mondta:
– Igen, persze… Az örök akkumulátorok, a “kék panacea”… Maga valóban hisz abban, hogy úgy lesz, ahogy mondta?
– Nem a maga dolga, hogy én igazából miben hiszek – vágtam vissza. – Ezt a városról mondtam. Ami engem illet, csak ezt felelem: ugyan, van valami olyasmi maguknál, ott Európában, amit nem láttam?
– De miért gondol feltétlenül Európára?
– Ugyan – mondom -, mindenütt egy és ugyanaz az ábra, az Antarktiszon ráadásul még hideg is van.
S ami a legmeglepőbb: beszélek, s minden porcikámmal hiszek abban, amit mondok. S a mi elátkozott Zónánk is százszor kedvesebb lett ebben a pillanatban. Pedig még be sem rúgtam.
– Maga mit szól ehhez? – fordul a hegyesorrú Ernesthez:
– Nekem megvan a magam üzlete – feleli nyomatékkal Ernie. – Ne gondolja, hogy taknyos kezdő vagyok. Minden pénzem ebbe a bárba fektettem. Néha maga a városparancsnok, a tábornok is benéz hozzám. Ugyan, minek utaznék el innen?
Aloise Machno úr magyarázni kezdett valamit, számokat sorolt, de már nem figyeltem rá. Jó nagyot hörpintettem a poharamból; előkaptam a zsebemből egy marék aprópénzt, lemásztam a bárszékről, s először is egy marékra való aprót belenyomtam a zenegépbe. Tud az a gép egy dalt: “Ne gyere haza, ha nem vagy biztos benne.” A Zóna után remek hatással van rám…. A zenegép harsog és nyüszít, én fogom a poharamat s elindulok a sarok felé az “egykarú gengszterhez”, hogy megbosszuljam a régi sérelmeket. Repül az idő, akár a madár… Elverem az automatában az utolsó pénzdarabot is, s ekkor a vendégszerető fészekbe beesik Richard Noonan és Suviksz. Szép kis pár. Suviksz nagydarab fickó, a bőre fekete, akár egy tiszti csizma, göndör hajú, karja térdéig lóg, Dick viszont apró termetű, dundi, pirospozsgás, épp csak hogy nem világít a jóindulattól.
– Á! – kiált fel Dick, amikor meglát. – Lám, Red is itt van! Gyere ide hozzánk, Red!
– R-r-remek! – üvölti Suviksz. – Az egész városban csak két rendes alak van, Red és én! A többiek mind elátkozottak és a sátán gyermekei. Red! Te is a sátánt szolgálod, mégis ember vagy…
Hozzájuk lépek, pohár a kezemben. Suviksz megragadja a zekémet, az asztalhoz ültet s ezt mondja:
– Ülj le, Róka! Ülj le, sátán szolgája! Kedvellek, Róka! Sirassuk el emberi gyarlóságainkat! Keserű könnyekkel!
– Elsiratjuk – erősítettem meg. – Nyeljük bűnös könnyeinket.
– Mert eljön az a nap – prófétál Suviksz. – Mert fel van kantározva már a fakó paripa s lovasa már kengyelébe dugta lábát. S hiábavalók azoknak az imái, akik eladták magukat a sátánnak. Csak azok menekülnek meg, akik felkeltek ellene. Gyermeteg lelkek, ti, kiket megkörnyékezett a sátán, kik ördögi játékot játsztok, kik a sátán kincseire áhítoztok, így szólok hozzátok: “Vakok! Térjetek magatokhoz, amíg nem késő! Tiporjátok össze az ördög játékait!” – Ekkor hirtelen elhallgatott, mint aki elfeledte, hogyan tovább. – Aztán inni adnak-e itt? – kérdezte, már egészen más hangon. – Vagy hová kerültem? Tudod, Róka, ismét kirúgtak a munkahelyemről. “Agitátor – mondták -, vörös.” Én pedig azt magyarázom nekik: térjetek magatokhoz, ti vagytok a vakok, szakadékba zuhantok és a többi világtalant is magatokkal rántjátok! Nevettek rajtam. No, erre jól képen töröltem a főnököt s elmentem. Most majd lecsuknak. Ugyan miért?
Odalépett Dick és az asztalra állított egy üveget.
– Ma én fizetek! – kiáltottam Ernestnek.
Dick rám sandított.
– Semmi vész – mondtam neki. – A prémiumomat fogjuk elinni.
– A Zónában voltál? – kérdezi Dick. – Hoztatok valamit?
– Egy teli “korongpárt” – felelem. – S ráadásul egy teli nadrágot. Töltesz, vagy nem?
– “Korongpárt”! – dörmögi bánatosan Suviksz. – Egy nyomorult “leydeni korongért” az életed kockáztattad? Életben maradtál, de a világ egy újabb ördögi termékkel lett gazdagabb. Honnan tudhatnád, Róka, mennyi bánat és bűn…
– Pofa be, Suviksz – szólok rá szigorúan. – Igyál és mulass, mert élve tértem vissza. Fiúk, a sikerre!
A sikerre jól csúszott az ital. Suviksz teljesen elázott – ül, sír, dől a szeméből a könny, mint a csapból a víz. Nem tesz semmit, ismerem őt. Most ez jött rá, könnyek öntik el a szemét s azt prédikálja, hogy a Zóna, úgymond az ördög kísértése, s onnan semmit nem szabad kihozni, amit pedig kihoztak, azt vissza kell vinni s úgy kell élni, mintha a Zóna nem is létezne. A sátán holmija maradjon a sátáné. Kedvelem Suvikszot. Általában kedvelem a csodabogarakat. Amikor van pénze, alkudozás nélkül, amennyit kérnek, összevásárolja mindenkitől a zsákmányt, éjszaka pedig visszalopja a holmikat a Zónába és elássa. Nézd csak, hogy bömböl, uramisten!…
– És mi az, hogy teli “leydeni korong”? – kérdezi Dick.
– A “korongokat” ismerem, de milyen a teli? Először hallok róla.
Megmagyaráztam neki. Megcsóválta a fejét, cuppogott.
– Igen – mondta -, ez érdekes. Ez – mondta -, valami új dolog. És kivel voltál? Kirill-lel? Azzal a szovjettel?
– Igen – feleltem -, Kirill-lel és Tenderrel. Ismered, a laboránsunk.
– Nyilván sokat kínlódtál velük…
– Szó sincs róla. Nagyon tisztességesen viselkedtek a fiúk. Különösen Kirill. Született stalker – tettem hozzá. – Ha több lenne a tapasztalata, meg levetkőzné gyerekes hebehurgyaságát, akár mindennap elmennék vele a Zónába.
– S minden éjszaka? – kérdezte kapatos kacagással.
– Hagyd ezt – figyelmeztetem. – Nem tréfadolog ez…
– Tudom – nyugtat meg. – Nem tréfadolog, az ilyenért összeszedhetsz egyet a képedre. Vedd úgy, hogy két nyaklevessel tartozom neked…
– Kinek kell két nyakleves? – rezzent össze Suviksz. – Itt van?
Karon ragadtuk, alig tudtuk visszanyomni a helyére. Dick a fogai közé nyomott egy cigarettát s öngyújtóval tüzet adott. Megnyugtattuk. Közben egyre több vendég érkezett. A bárpultot már körülvették, jó néhány asztal foglalt volt. Ernest behívta felszolgálóleányait, futkosnak, széthordják, ki mit rendelt – sört, koktélt, töményet. Nézem, az utóbbi időben sok idegen jelent meg a városban – többnyire földig érő, tarka sálat viselő taknyosok. Elmondtam ezt Dicknek. Dick bólintott.
– Hát hogyne – mondta. – Nagy építkezés kezdődik. Három új épület alapjait rakják le az intézetben, azonkívül fallal akarják elkeríteni a Zónát, a temetőtől egészen a régi ranchóig. Véget érnek a stalkerek szép napjai.
– Ugyan, mikor voltak ezek a napok szépek? – kérdem. Közben pedig arra gondolok: “No tessék, még miféle újság vár? Tehát, most már mellékesed sem lesz. Lehet, hogy ez a javunkat szolgálja, kisebb lesz a csábítás. Nappal fogok a Zónába járni, mint minden rendes ember, persze a pénz jóval kevesebb lesz, viszont mennyivel biztonságosabb – “kalocsni”, védőöltözet meg miegymás, s az őrök nem fognak nyugtalanítani… Meg lehet élni a fizetésből is, majd a prémiumot fogom elinni.” Rettentő bánat kerített hatalmába. Ismét a fogadhoz verhetsz minden garast: ezt megengedheted magadnak, ezt nem, Gutának minden új rongyáért koplalhatsz, ne járj bárba, menj inkább moziba… Szürke, minden olyan szürke lesz. Minden nap, minden este, minden éjszaka.
Üldögélek és töprengek, Dick pedig egyre duruzsol a fülembe
– Tegnap a szállóban – kezdi – benéztem a bárba, hogy leöntsek éjszakára egy pohárral, látom, hogy ismeretlen alakok ülnek. Már a szaguk se tetszett. Odaül hozzám az egyik, s messziről kezdi a beszélgetést, tudtomra adja, hogy ismer, tudja, ki vagyok, hol dolgozom, s céloz rá, hogy kész jól megfizetni különböző szolgálataimat…
– Spion – jegyzem meg. Nem volt túl érdekes számomra, láttam itt besúgót eleget, hallottam elég beszélgetést a különböző szolgálatokról.
– Nem, kedvesem, nem provokátor volt. Ide figyelj. Bizonyos tárgyak érdeklik a Zónából, mi több, komoly dolgok. Akkumulátorok, “tüsszentőgömb”, “fekete cseppek” s az efféle apróságok nem kellenek neki. Arra azonban, hogy mi kell neki, csak célozgatott.
– Akkor mi kell neki? – kérdezem.
– “Lidérckocsonya”, ha jól értettem – mondja Dick s furcsán néz rám.
– Ó, “lidérckocsonya” kell neki! – kiáltok fel. – “Gyilkos lámpára” nincs szüksége véletlenül?
– Én is ezt kérdeztem tőle.
– No és?
– Képzeld el, kell neki.
– Igen? – csodálkozom. – Nos, akkor szerezze meg ő maga ezeket. Hiszen semmiség az egész. A “lidérckocsonyával” tele vannak a pincék, fogjon egy vödröt s merje ki, ha van pénze temetésre.
Dick hallgat, bizalmatlanul néz rám, még csak nem is mosolyog. Uramisten, mi ez, csak nem akarja, hogy én? De egyszerre megértettem.
– Várj csak – mondom neki. – Ki volt ez az alak? A “kocsonyát” még az intézetben is tilos vizsgálni…
– Helyes – jegyzi meg Dick lassan, közben egyre engem néz. – Az emberiség számára potenciálisan veszélyes kutatások. Most már megértetted, ki volt az?
Semmit nem értettem.
– Talán jövevények? – kérdem.
Elkacagta magát, megpaskolta a kezem s ezt mondta:
– Menjünk, inkább igyunk egyet, te naiv lélek!
– Menjünk – hagyom rá, de közben dühöngök. Nézze meg az ember – a nagyokosok találtak egy naiv lelket maguknak! – Hé! – mondom. – Suviksz. Elég volt az alvásból, gyere, igyunk egyet.
De Suviksz alszik. Fekete képét a fekete asztalra fektette, karja a padlóig csüng. Suvikszot kihagyva ittunk még egyet.
– Na, rendben – zártam le. – Egyszerű vagy bonyolult lélek, ezt az alakot én azon nyomban feljelentettem volna ott, ahol kell. Bármennyire nem kedvelem a rendőrséget, magam mentem volna el s jelentettem volna fel.
– Ühüm – dünnyögi Dick. – Téged pedig megkérdeztek volna a rendőrségen, miért is van az, hogy egyes alakok éppen hozzánk fordulnak? Á?
Megcsóváltam a fejem.
– Mindegy. Te vén disznó, már harmadik éve laksz a városban, de a Zónában még egyszer sem jártál, a “lidérckocsonyát” csak a moziban láttad, de ha láttad volna a valóságban, mit tesz az emberrel, azon nyomban összerondítottad volna magad. Ez, kedvesem, iszonyatos dolog, nem lehet a Zónából kihozni… Magad is tudod, a stalkerek durva emberek, csak kapjanak elég dohányt, ha lehet, minél többet, erre azonban még a boldogult Hernyó sem vállalkozott volna. Keselyű Barbridge sem vállalkozik erre… Még rágondolni sem merek, ugyan kinek, s mi célból lenne szüksége a “lidérckocsonyára”…
– Nos – mondja Dick. – Mindez igaz. De értsd meg, semmi kedvem, hogy egy szép napon holtan találjanak az ágyamban, és úgy döntsenek, hogy öngyilkos lettem. Én nem vagyok stalker, csak durva és sürgő-forgó alak, s tudod, hogy szeretek élni. Már régóta élek, megszoktam…
Ekkor Ernest a pult mögül hirtelen felüvöltött:
– Noonan úr, telefonhoz hívják!
– Az ördögbe – jelentette ki Dick dühösen. – Nyilván ismét reklamálnak. Mindenütt rám találnak. Megbocsáss, Red.
Feláll, s a telefonhoz megy. Magamra maradok Suviksszal és az üveggel, s miután Suvikszból semmi hasznom, nekilátok az üvegnek. Az ördög vinné ezt a Zónát, sehol nincs menekvés előle. Bárhová mész, akárkivel beszélgetsz, csak a Zóna, Zóna, Zóna… Könnyen morfondírozik Kirill, derék legény, senki nem nevezi ostobának, éppen ellenkezőleg, okos ember, az életről azonban fogalma sincs. El nem tudja képzelni, mennyi szemét alak kering a Zóna körül. Íme, tessék, most a “lidérckocsonyára” vetett valaki szemet. Nem. Suviksz iszákos, dilinós, vallási őrült, néha mégis arra gondolsz s kiszalad belőled: talán valóban jobb lenne meghagyni a sátánnak, ami a sátáné. Dick helyére egy tejfelesszájú, tarka sálat viselő alak ül.
– Schuchart úr? – kérdezi.
– No és? – felelem.
– Kreón a nevem – kezdi. – Máltáról jöttem.
– No és – kérdem -, hogy élnek ott, Máltán?
– Máltán minden rendben, de nem erről akarok beszélni. Ernest küldött.
“Úgy – gondolom. – Mégiscsak szemét alak ez az Ernest. Nincs benne egy csöpp sajnálat sem. Itt ül ez a napbarnított képű, tiszta, takaros legény, nyilván még egyszer sem borotválkozott s lánnyal sem csókolózott sohasem. Ernestnek azonban ez mindegy, csak minél több embert hajtson be a Zónába, s ha három közül egy zsákmánnyal tér vissza, ő már jól járt…”
– No és, hogy él az öreg Ernest? – kérdem a fiút, miután hallgattam egy darabig.
Hátrafordul a bárpulthoz s ezt mondja:
– Szerintem nincs rossz dolga. Szívesen cserélnék vele.
– Én viszont nem – felelem. – Iszol egyet?
– Köszönöm, nem iszom.
– No, gyújts rá – kínálom.
– Elnézést, én nem dohányzom.
– Haver – mondom neki. – Akkor mi a fenének neked a pénz?
Elvörösödött, már nem mosolygott, halkan folytatta.
– Ez bizonyára csak rám tartozik, Schuchart úr, ugye, igazam van?
– Ami igaz, az igaz – jegyzem meg, s öntök magamnak négyujjnyit. A fejem, meg kell vallanom, mar zúg egy kissé, s a testemet is kellemes zsibbadás járja át: teljesen felengedtem a Zóna után.
– Most részeg vagyok – mondom. – Amint látod, mulatok. A Zónában jártam, élve, gazdagon tértem vissza. Nem olyan gyakori, hogy élve visszatér az ember, az pedig egészen ritka, hogy pénzzel. Úgyhogy halasszuk el a komoly beszélgetést…
Ekkor felugrik, azt mondja, hogy “bocsánat”, s látom, hogy Dick visszatért. A széke mellett áll, látom az arcán, hogy valami történt.
– No – kérdem – , megint nem tartják a ballonjaid a vákuumot?
– Igen – hagyja rám.
Leül, önt magának, önt nekem, s látom, hogy nem reklamálásról van szó. Ami a reklamációt illeti, ő arra köp – egy kis plusz meló.
– Gyerünk – kezdi -, igyunk egyet, Red. – S meg sem várva, egy csapásra felhajtja a magáét s újból tölt. – Tudod – mondja -, Kirill Panov meghalt.
Kapatosan nem értettem meg azonnal, mit mond. Ha meghalt valaki, hát meghalt.
– Nos – mondom -, igyunk a lelki üdvére…
Kimeredt szemmel rám pillantott, s ekkor éreztem, mintha megpattant volna bennem valami. Emlékszem, felálltam, az asztallapra támaszkodtam s felülről néztem rá.
– Kirill?! – Közben ott a szemem előtt az az ezüstös pókháló, s hallom megint, ahogy ropogva szerteszakad. A szörnyű ropogásban Dick hangja mintha egy másik szobából hallatszana:
– Szívszélhűdés. A zuhanyozóban találták, meztelenül. Senki nem ért semmit. Felőled is érdeklődtek, de én mondtam, hogy veled minden rendben…
– Ugyan, mit nem értenek ezen? – kérdem. – A Zóna…
– Ülj le – biztat Dick. – Ülj le és igyál.
– A Zóna… – ismétlem s képtelen vagyok abbahagyni: – A Zóna, a Zóna…
Semmi mást nem látok magam körül, mint az ezüstös pókhálót. Az egész bár belegabalyodott a pókhálóba, az emberek mozognak, a pókháló pedig csöndben hasadozik, amikor hozzáérnek. Középen pedig ott áll a Máltai, arca csodálkozó, gyermeki, semmit nem ért.
– Kicsim – fordulok hozzá gyöngéden. – Mennyi pénz kell neked? Ezer elég? Na! Nesze, fogd! – Pénzt nyomok a markába s már üvöltök: – Eredj Ernesthez s mondd meg neki, hogy alávaló gazember, ne félj, mondd meg neki! Ernest gyáva!… Mondd meg neki, s azon nyomban eredj az állomásra, vegyél magadnak jegyet, s egyenest haza a te Máltádra! És ne késlekedj!…
Nem emlékszem, még mi mindent kiabáltam ott. Csak arra emlékszem, hogy a bárpulthoz kerültem, Ernest egy pohár üdítő italt tett elém s kérdi:
– Úgy látom, ma vastag vagy?
– Igen – felelem. – Vastag vagyok…
– Lehet, hogy megadod a tartozásod? Holnap be kell fizetnem az adómat.
S ekkor látom, egy köteg pénz van a kezemben. Nézem ezt a zöld köteget s ezt dünnyögöm:
– Nézze meg az ember, tehát a Máltai Kreón nem fogadta el… Tehát büszke alak… No, a többi már a sors dolga.
– Mi van veled? – kérdezi hirtelen Ernest. – Sokat ittál?
– Nem – mondom. – Minden a legnagyobb rendben. Akár a zuhanyba is mehetnék.
– Menj inkább haza – ajánlja hirtelen Ernie. – Sokat ittál.
– Kirill meghalt – mondom neki.
– Melyik Kirill? Az a kopasz?
– Te magad vagy kopasz – torkollom le. – Ezer Ernestből sem lehetne egyetlen Kirillt gyúrni. Kupec vagy – mondom. – Büdös kupec. Hiszen a halállal kereskedsz, te rohadék. Mindnyájunkat megvettél néhány rongyos bankóért. Akarod, hogy szétverjem az egész büdös bódédat?
S alighogy nekiveselkedtem, amúgy istenigazából, egyszer csak felkapnak s cipelnek valahová. Én pedig már semmit nem értek s nem is akarok. Valamit üvöltök, rugdalok, valakit ütök, aztán magamhoz térek – a klozettban ülök, dől rólam a veríték, a képem összeverve. Nézem magam a tükörben s nem ismerek magamra, idegesen ráng az arcom, ez korábban sohasem volt. A teremből zaj hallatszik, valami recseg, törik az edény, lányok sikongatnak, s hallom, Suviksz szörnyű hangon üvölt:
– Vezekeljetek, paraziták! Hol van Róka? Hová dugtátok Rókát, pokolfajzatok?
Rendőrsziréna vijjog. Alighogy felvijjogott, a fejemben egyszerre kristálytiszta lett minden. Mindenre emlékszem, mindent tudok, mindent értek. S a lelkemben már nincs semmi, csupán jeges düh. “Úgy – gondolom -, majd szerzek neked egy jó kis estét… Majd én megmutatom neked, milyen egy stalker.” Az órazsebemből előhúztam egy “tüsszentőgömböt”, egy új példányt, még egyszer sem használtam, néhányszor összeszorítottam az ujjaim között, hogy bemelegedjen, kissé kinyitottam a terem ajtaját, s csendben a köpőcsészébe hajítottam. Aztán kitártam az ablakot s uzsgyi – ki az utcára. Természetesen nagyon szerettem volna megnézni, hogyan végződik az egész, de a “tüsszentőt” nehezen viselem el, vérzik tőle az orrom.
Átfutottam az udvaron és hallom: “tüsszentőm” teljes erőből működik. Először a kutyák kezdtek ugatni és nyüszíteni az egész lakónegyedben – ők érzik meg elsőnek. Aztán felüvöltött valaki a kocsmában, de olyan hangosan, hogy még ilyen távolról is bedugult tőle a fülem. Magam elé képzeltem, hogyan jött mozgásba ott a tömeg – egyesek melankóliába süppedtek, másokból dühöngő őrült lett, megint mások nem tudták, hova bújjanak félelmükben… Szörnyű dolog ez a “tüsszentő”. Ezután jó darabig kongani fog majd Ernest kocsmája. Persze sejti, hogy én voltam, csakhogy köpök rá… Vége! Nincs többé Red, a stalker. Elég volt belőle! Nem akarom többé a halált kísérteni s a többi ostobát is erre oktatni. Tévedtél, Kirill, kedves barátom. Már megbocsáss, de kiderül, hogy nem neked, hanem Suviksznak volt igaza. Az embereknek semmi keresnivalójuk itt. A Zónából semmi jó nem származik.
Átmásztam a kerítésen és csendben hazabandukoltam. Rágom a szájam szélét, legszívesebben sírnék, de nem megy. Kirill, mi lesz velünk? Mi lesz velem nélküled? Lefestetted a jövőt, egy új világról, egy megváltozott világról… és most? Valaki el fog siratni a távoli Oroszországban, én viszont még sírni sem tudok. Hiszen én vagyok a bűnös, senki más! Én marha, hogy mertem a garázsba engedni, amikor a szeme még nem szokott a sötéthez! Különben is, minek fecsegtem neki ezekről a “korongokról”? Amint erre gondoltam, valami torkon ragadott s a legszívesebben felüvöltöttem volna. Bizonyára üvöltöttem is, mert az emberek rémülten félreugrottak előlem, aztán egy kissé megkönnyebbültem: látom, Guta jön felém.
Jön velem szembe, szépségem, szerelmem, formás lábai villognak, a szoknya a térde felett lebeg, a kapualjakból lángoló szemek lesik, ő pedig megy, mintha kötélen járna, nem néz senkire, s nem tudom, miből, de azonnal rájöttem, engem keres.
– Szervusz, Guta – köszöntöm. – Hová mész?
Végigmért s egy szempillantás alatt mindent meglátott: összevert képemet, nedves zekémet s véraláfutásos ökleimet – de egy szót sem szólt, csak ennyit mondott:
– Szervusz, Red. Éppen téged kereslek.
– Tudom – feleltem. – Gyere fel hozzám.
Hallgat, elfordul s tekintete kerül engem. Ó, milyen formás a feje, karcsú a nyaka. Aztán így szól:
– Nem tudom, Red. Lehet, hogy többé már nem is akarsz majd találkozni velem.
A szívem nyomban összeszorult – mi vár még rám? Mégis, nyugodtan feleltem:
– Képtelen vagyok megérteni téged, Guta. Bocsáss meg, ma egy kicsit sokat ittam, úgyhogy nem nagyon fog az agyam…
Honnét veszed most egyszerre, hogy többé nem akarnék találkozni veled?
Kézen fogom, nyugodtan megyünk hozzám, s mindenki, aki az előbb még bámulta, most sietve elrejtőzik. Mióta az eszem tudom, ebben az utcában lakom. Róka Redet itt mindenki jól ismeri. Aki pedig nem ismer, azzal gyorsan összeismerkedem és nem fog elfelejteni.
– Anyám azt akarja, hogy abortuszra menjek – jelentette ki hirtelen Guta. – Én viszont nem akarom.
Még tettem néhány lépést, amíg eljutott a tudatomig, mit mondott, Guta pedig tovább folytatta:
– Az abortuszról hallani sem akarok, gyereket akarok tőled. Te tégy, amit akarsz. Akár világgá is mehetsz, nem tartóztatlak.
Hallgatom, ahogy lassan tűzbe jön, felingerli magát, s csöndben elkábulok. Egy kukkot sem értek az egészből. A fejemben egyre valami ostobaság motoszkál: egy emberrel kevesebb lett – egy emberrel több lett.
– Anyus azt magyarázgatja – kezdi Guta -, a gyerek egy stalkertől van, ugyan, minek hoznál a világra torzszülöttet? Világ csavargója ő – mondta -, nem lesz se családod, se otthonod. Ma szabadlábon van, holnap már a börtönben. Csakhogy nekem teljesen mindegy, én mindenre kész vagyok. Egyedül is elboldogulok. Megszülöm egymagam, egymagam nevelem fel, embert csinálok belőle. S nélküled is elboldogulok. Csak többé ne gyere hozzám – a küszöbömig se engedlek…
– Guta – felelem neki -, szerelmem! Várj egy kicsit… – Képtelen vagyok uralkodni magamon, ideges, őrült nevetés kínoz. – Madárkám – mondom. – Voltaképp miért kergetsz el?
Hahotázok, mint egy tökkelütött, ő pedig megáll, arcát a mellemhez szorítja és bőg.
– Mi lesz velünk, Red? – kérdezi a könnyein keresztül. – Mi lesz velünk?
2. Redrick Schuchart, huszonnyolc esztendős, nős, foglalkozás nélküli
Redrick Schuchart egy sírkő mögött hasalt, s egy berkenyebokor ágát félrehajtva az utat fürkészte. A járőröző gépkocsik reflektorai időről időre végigpásztázták a temetőt, olykor elvakították a szemét, ilyenkor hunyorgott s visszafojtotta lélegzetét.
Már két órája várt, az úton azonban semmi nem változott. Az üresjáratban, motorjával egyenletesen zúgó gépkocsi egy helyben állt s három reflektorával egyre pásztázta az elhagyott sírokat, a megdőlt, rozsdás kereszteket és sírköveket, a vadul elburjánzott berkenyebokrokat, s a balról emelkedő, három méter magas fal gerincét. Az őrök féltek a Zónától. A kocsiból sem mertek kiszállni. Itt, a temető környékén még a fegyverüket sem merték használni. Redrickhez néha fojtott hangok jutottak el, látta, amint a gépkocsiból fénycsíkot húzva cigarettavég repül ki, s apró, vöröses szikrákat szórva végiggurul a műúton. Minden nedves volt, az eső nemrég állt el, s Redrick még vízhatlan kezeslábasán keresztül is érezte a nyirkos hideget.
Óvatosan visszaengedte az ágat, elfordította a fejét és hallgatózott. Valahol, jobb felől, nem nagyon távol, de nem is túl közel, valaki volt még itt, a temetőben. Újra megzizzentek a lombok, göröngyök szóródtak, majd halk puffanással valami nehéz és kemény dolog zuhant a talajra. Redrick óvatosan, meg sem fordulva, a nedves fűhöz tapadva, kúszni kezdett hátrafelé. Feje felett ismét elsuhant a reflektor fénye. Mozdulatlanságba dermedt, követte a fény néma útját s úgy látta, a keresztek között egy síron fekete alak ül mozdulatlanul. Ül, meg sem próbál elrejtőzni, hátát a márványobeliszknek veti, s Redrick felé fordítja fehér arcát, amelyben két szemgödör feketéllik. Igazából Redrick nem látta, a másodperc törtrésze alatt nem is láthatta mindezeket a részleteket, de a képzelete kiegészítette a látomást. Még néhány métert kúszott hátra, ruhája öblében kitapogatta kulacsát, előhúzta, s egy ideig így feküdt, arcához szorítva a langyos fémet. Majd a kulacsot kezében tartva továbbkúszott. Többé nem hallgatózott s nem nézett se jobbra, se balra.
A kerítésen volt egy rés s közvetlenül mellette, egy földre terített sugárvédő ólmozott köpenyen Barbridge hevert. Még mindig a hátán feküdt, mindkét kezével pulóvere gallérját szaggatta, és csöndesen, fájdalmasan hörgött, s időnként felnyögött. Redrick leült mellé s lecsavarta kulacsa kupakját. Óvatosan Barbridge feje alá dugta a kezét, tenyerével érezte kopasz, forró, izzadságtól tapadós feje búbját, s a kulacs száját az öreg ajkához szorította. Sötét volt, de a reflektorok gyönge visszfényében Redrick látta Barbridge kitágult, üvegesnek látszó szemét s az arcát borító sötét borostát. Barbridge mohón kortyolt néhányat, majd nyugtalanul mocorogni kezdett, hogy megtapogassa a zsákmánnyal teli zsákot.
– Visszajöttél… – szólalt meg. – Rendes fickó vagy… Róka… Nem hagyod sorsára az öreget… nem hagyod megdögleni…
Redrick fejét hátravetve nagyot húzott a kulacsból.
– Még mindig ott parkolnak a durungok – mondta –, mintha odaragadtak volna.
– Ez… nem véletlen… – mondta Barbridge. Szaggatottan, utolsó erejét összeszedve suttogott. – Valaki köpött. Várnak.
– Lehet – hagyta rá Redrick. – Kérsz még egy kortyot?
– Nem. Egyelőre elég. Ne hagyj itt, Róka. Ha nem hagysz itt, nem döglök meg. Nem fogod megbánni. Ugye nem hagysz itt, Róka?
Redrick nem válaszolt. A műút felé bámult, a reflektorok kékes felvillanásaira. A márványobeliszket innen látni lehetett, de nem tudta kivenni, ott ül-e még az az alak.
– Hallgass meg, Redrick. Ez nem üres hadova. Nem bánod meg. Tudod, miért él még most is az öreg Barbridge? Tudod? Gorilla Bob elpatkolt. Fáraó Banker elpatkolt. Odalett. Pedig micsoda stalker volt! Mégis odaveszett. Hernyó szintén. És Pápaszemes Norman. A Sebhelyes is. Mind. Csak én maradtam meg. Miért? Tudod?
– Mindig gazember voltál – jegyezte meg Redrick s közben a műutat figyelte. – Ronda féreg.
– Gazember. Ez igaz. Enélkül nem megy. De hiszen mind azok voltak. Fáraó. Hernyó. De csak én élek. Tudod, miért?
– Tudom – hagyta rá Redrick, csak hogy elhallgattassa.
– Hazudsz. Nem tudod. Hallottál az aranygömbről?
– Hallottam.
– Azt hiszed, mese?
– Jobb lenne, ha hallgatnál – tanácsolta Redrick. – Csak az erőd fecsérled.
– Semmi vész. Te kiviszel innen. Hiszen annyit dolgoztunk együtt. Csak nem hagysz magamra? Hiszen én sráckorodtól ismerlek. Apádat is ismertem.
Redrick hallgatott. A legszívesebben rágyújtott volna, előhúzott egy cigarettát, a tenyerébe szórta belőle a dohányt és azt szagolgatta. Nem segített.
– Okvetlenül ki kell vinned – mondta Barbridge. – Miattad vesztettem rajta. Te nem hoztad magaddal a Máltait.
A Máltai nagyon szeretett volna velük menni. Egész este ő fizetett, komoly százalékot ígért, esküdözött, hogy szerez védőruhát, és Barbridge, aki a Máltai mellett ült s nehéz, ráncos tenyerével takarta el előle arcát, vadul kacsintgatott Redricknek: egyezz bele, jól járunk a Máltaival. Redrick talán éppen ezért mondott nemet.
– A kapzsiságodra fáztál rá – jelentette ki hidegen Redrick. – Nekem ehhez semmi közöm. Inkább hallgass.
Barbridge egy ideig csak sóhajtozott. Ismét a gallérját rángatta és a fejét egészen hátravetette.
– A tiéd lehet az egész szajré – hörögte -, csak ne hagyj itt.
Redrick az órájára pillantott. Pirkadatig már nem sok maradt hátra, de az őrjárat gépkocsija csak nem akart odébbállni. Reflektorai egyre a bokrokat pásztázták, s valahol ott, a kocsihoz egészen közel rejtőzött az álcázott Land Rover, s bármely pillanatban felfedezhették.
– Az aranygömb – mondta Barbridge. – Én találtam rá. Azután rengeteg hazugságot találtak ki róla. Én is belesegítettem. Azt, hogy minden kívánságot teljesít. Nem mindent. Ha így lenne, már rég nem lennék itt. Európában élnék. Bankjegyekben fürödnék.
Redrick felülről az öregre nézett. A rebegő kékes visszfényben Barbridge hátravetett arca élettelennek tűnt. Üveges szeme kimeredt s egyre Redricket fürkészte.
– Örök fiatalságot nem kaptam – dünnyögte. – Pénzem sincs. De egészséges vagyok. És a gyermekeim is azok. És élek. Álmodban sem láttál olyan helyeket, ahol én jártam. Mégis élek. – Megnyalta az ajkát. – Csak ezt kérem tőled. Engedj élni, mondom, engedj élni. És adj egészséget. A gyermekeimnek is.
– Fogd már be a szád – szólalt meg végül Redrick. – Mi vagy te, egy vénasszony? Ha tudlak, kiviszlek. Ginát sajnálom – hiszen elzüllik a lány…
– Gina… – hörögte Barbridge. – Gyermekem. Szépségem. Hiszen úgy kényeztettem őket, Róka. Megadtam nekik mindent. Elvesznek nélkülem. Arthur. Az én Artie-m. Hiszen ismered őt, Róka. Ugyan, láttál valahol ilyen gyerekeket?
– Megmondtam: ha tudlak, kiviszlek.
– Nem – hajtogatta makacsul Barbridge. – Bármi áron, de ki kell vinned. Az aranygömb. Ha akarod, megmondom, hol van.
– Na, mondd.
Barbridge felnyögött s mocorogni kezdett.
– A lábam… – hörögte. – Tapogasd meg, mi van velük.
Redrick kinyújtotta kezét s tenyerével végigtapogatta Barbridge lábát a térde alatt.
– A csontjaim… – hörögte Barbridge… – A csontom még ép?
– Ép, ép – hazudta Redrick. – Ne ficánkolj.
Pedig valójában csak a térdkalácsát tudta kitapogatni. Lejjebb, egészen a talpáig, a lába olyan volt, mintha gumiból lenne, csomót is köthetett volna rá.
– Tudom, hogy hazudsz – mondta Barbridge. – Miért hazudsz? Azt hiszed, nem tudom, mi ez, talán nem láttam soha ilyet?
– A térded ép – mondta Redrick.
– Biztos, hogy hazudsz – jegyezte meg Barbridge bánatosan. – Na, jól van. Csak vigyél ki. Bármit kérhetsz. Az aranygömböt. Megrajzolom a térképét. Az összes csapdát megjelölöm rajta. Mindent elmondok…
Még beszélt s ígért valamit, Redrick azonban már nem hallotta. A műút felé nézett. A reflektorok többé nem pásztázták a bokrokat, fénycsóvájuk megállapodott s kereszteződött azon a bizonyos márványobeliszken, s a világoskék fényben Redrick jól látta a keresztek között vánszorgó hajlott, fekete alakot.
Mintha vakon lépdelt volna, ment egyenest neki a fényszóróknak. Redrick látta, amint beleütközött egy hatalmas keresztbe, visszahökkent, ismét nekiment a keresztnek, s csak ezután kerülte ki és indult tovább, kinyújtva maga előtt hosszú karját, széttárt ujjait. Az alak ekkor hirtelen eltűnt, mintha a föld nyelte volna el, majd néhány másodperc múlva ismét megjelent, jobb felé, s gépies makacssággal lépdelt tovább, mint egy felhúzott szerkezet.
A reflektorok váratlanul kihunytak. Kuplung csikordult, vadul felüvöltött a motor, a bokrok között píros és kék jelzőlámpák fénye villant, s az őrjárat gépkocsija nekilódult, őrült iramban felgyorsulva a város felé vágtatott s eltűnt a fal mögött. Redrick görcsösen nyelt egyet, s lehúzta kezeslábasa villámzárát.
– Végre elhajtottak… – dünnyögte lázasan Barbridge. – Róka, gyerünk… Gyerünk, gyorsan! – Izegni-mozogni kezdett, tapogatott maga körül, megragadta a szajréval teli zsákot s megpróbált felállni. – Na, gyerünk, mit ülsz!
Redrick egyre a műút felé bámult. Az út most sötét volt, semmit nem lehetett látni, de a háta mögött valahol ott volt az az alak – lépdelt, akár egy felhúzós játék baba, meg-megbotlott, el-elzuhant, nekiesett a kereszteknek s belegabalyodott a bokrokba.
– Rendben – mondta Redrick hangosan. – Menjünk.
Felemelte Barbridge-t. Az öreg bal kezével, mintha harapófogó lenne, belekapaszkodott a nyakába, s Redrick, miután képtelen volt kiegyenesedni, négykézláb vonszolta át a kerítés résén, s közben kezével a nedves fűbe kapaszkodott.
– Gyerünk, gyerünk… – hörögte Barbridge. – Ne izgulj, a szajrét fogom, nem engedem el… Gyerünk!
Az ösvény ismerős volt, a nedves fű azonban csúszott, a berkenyebokrok az arcát pofozták, a nagydarab öreg hihetetlenül súlyos volt, akár egy hulla, a zsákmánnyal teli zsák csengve és zörögve, egyre-másra beleakadt valamibe, s még attól is félt, hogy belebotlik abba az alakba, aki talán még mindig ott bolyong a sötétben.
Amikor kiértek a műútra, még sötét volt, de már érződött, hogy közel a hajnal. Az út túloldalán, a kis erdőben álmosan és bizonytalanul megszólaltak a madarak, s a távoli külváros fekete házai, a ritka sárga utcai lámpák fölött az éjjeli sötétség már kékbe váltott, s didergős, nyirkos szél csapta meg őket a város felől. Redrick Barbridge-t lefektette az árokpartra, körülnézett, s akár egy nagy, fekete pók, átrohant az úton. Gyorsan rátalált a Land Roverre, a motorháztetőről és a kocsiszekrényről lesöpörte az álcázó ágakat, a kormány mögé ült és óvatosan, a fényszórókat be sem kapcsolva, kigördült az aszfaltra. Barbridge ült, egyik kezével a teli zsákot tartotta, a másikkal pedig a lábát tapogatta.
– Gyorsan – hörögte. – Gyerünk gyorsan! A térdem, a térdem még ép… Legalább a térdem mentsük meg!
Redrick felemelte az öreget, s az erőfeszítéstől fogát csikorgatva átlökte a terepjáró oldalán. Barbridge a hátsó ülésre zuhant s felnyögött. A zsákot azonban nem engedte el. Redrick felszedte a földről a sugárvédő köpenyt, s az öregre dobta. Barbridge-nak sikerült magával cipelnie a köpenyét is.
Redrick elővette zseblámpáját, s nyomokat keresve le s föl lépdelt az útszélen. Nyomok, mondhatni, nem voltak. A Land Rover, miközben kigördült az útra, lenyomta a magas füvet, de ez néhány órán belül fel fog egyenesedni. Ahol a járőrgépkocsi állt, körös-körül töméntelen csikk hevert. Redricknek eszébe jutott, hogy már régen szeretett volna rágyújtani, úgyhogy elővett egy cigarettát és rágyújtott, jóllehet most legszívesebben beugrott volna az autóba s hajtott, hajtott volna, minél gyorsabban, el innen. De még nem hajthatott el. Mindent lassan és körültekintően kellett csinálnia.
– Mit csinálsz? – szólt ki sírós hangon a gépkocsiból Barbridge. – A vizet nem öntötted ki, a hálók mind szárazak… Mit állsz? Rejtsd el a szajrét!
– Fogd be a szád – szólt rá Redrick. – Ne zavarj. – Mélyet szívott a cigarettából. – Dél felé megyünk – jelentette ki.
– Hogyan, a külvároson át? Eszednél vagy? El akarod veszejteni a térdem, te semmirekellő!? A térdem!
Redrick utoljára még egy nagyot szippantott a cigarettából s a csikket beledugta egy gyufásdobozba.
– Ne heveskedj, Keselyű – mondta. – Egyenest keresztül a városon nem mehetünk. Három őrposzt van közben, valamelyik biztos megállít.
– Na és?
– Megnézik a patáidat s vége.
– Na és a patáim? Dinamittal halásztunk, elkapta a lábam, ennyi az egész!
– És ha valaki megtapogatja?
– Megtapogatja… Akkorát üvöltök, hogy nyomban abbahagyja.
Redrick azonban már döntött. Felemelte a vezetőülést, zseblámpájával világítva kinyitotta a titkos rekeszt, s így szólt:
– Add a szajrét.
Az ülés alatti benzintartály csak álcázás volt. Redrick elvette a zsákot s bedugta a rekeszbe, hallotta, hogy valami csörög és gurul a zsákban.
– Én nem kockáztathatok – dünnyögte. – Nincs hozzá jogom.
A helyére tette a tetőt, szeméttel szórta be, rongyokat dobált rá s visszaengedte az ülést. Barbridge szuszogott, nyögdécselt panaszosan követelte, hogy siessen, ismét ígérgetni kezdte az aranygömböt, közben egyre forgolódott az ülésen s nyugtalanul bámulta a ritkuló sötétet. Redrick nem törődött vele. Felhasította a vízzel és halakkal teli műanyag tasakot, a vizet a kocsiszekrény aljában heverő hálókra öntötte, az ugrándozó halakat pedig beleszórta egy viaszosvászon zsákba. A plasztik tasakot összehajtotta és kezeslábasának zsebébe dugta. Most már minden rendben volt: horgászok térnek haza, nem túl sikeres fogással. A kormány mögé ült s beindította az autót.
A kanyarig úgy hajtott, hogy nem kapcsolta be a fényszórókat. Baloldalt a Zónát körülvevő vastag, három méter magas fal húzódott, jobboldalt bokrok voltak, ritkás ligetek, itt-ott deszkázott ablakú, málló vakolatú elhagyott villák akadtak útjukba. Redrick jól látott a sötétben, a sötétség sem volt már olyan sűrű, s különben is, már tudta, hogy mi jön, s ezért amikor elöl megjelent egy görnyedt, komótosan lépdelő alak, le sem lassított. Csak még jobban a kormányra hajolt. Ez az alak egyenest az út közepén lépdelt – ő is a város felé tartott. Redrick a kocsit az út bal széléhez szorítva megelőzte, s miután túljutott rajta, még jobban a gázpedálra taposott.
– Szűzanyám! – dünnyögte hátul Barbridge. – Róka, láttad?
– Igen – felelte Redrick.
– Istenem, még csak ez hiányzott… – dörmögte Barbridge, s hirtelen hangosan imádkozni kezdett.
– Pofa be! – kiáltott rá Redrick.
A kanyarnak valahol itt kell lennie. Redrick fékezett, s jobboldalt, a düledező kerítések és házak vonalát vizsgálgatta. Régi transzformátorház… egy alátámasztott oszlop… Korhadt híd az út menti árok felett. Redrick elfordította a kormányt. A gépkocsi ugrálni kezdett a hepehupás mellékúton.
– Hová hajtasz? – üvöltött fel vadul Barbridge.
Redrick egy másodpercre megfordult s visszakézből képen törölte az öreget, tenyerének hátán érezve társa borostás képét. Barbridge csuklott egyet és elhallgatott. A gépkocsi rázkódott, a kerekek egyre-másra megcsúsztak az éjszakai eső utáni sárban. Redrick bekapcsolta a fényszórókat. Az ugráló, fehér fény bevilágította a régi, fűvel benőtt keréknyomot, a hatalmas pocsolyákat s oldalt a korhadt és düledező kerítést. Barbridge sírt, szipogott és az orrát fújta. Már nem ígért semmit, panaszkodott és fenyegetőzött, azonban mindezt nagyon halkan és érthetetlenül tette, úgyhogy Redrick csupán egyes szavakat hallott. A lábáról, a térdéről és a csinos Artie-ről… Később végleg elhallgatott.
A dűlőút a nyugati külváros mentén húzódott. Egykor nyaralók álltak itt, gyümölcsöskertek húzódtak, a városbeli nagyfejűek és a gyári vezetőség rezidenciái. Vidám, zöld tisztások, homokos partú apró tavak, szellős nyárfaligetek, tavak, melyekben pontyokat tenyésztettek. A gyári bűz és füst idáig nem jutott el, ahogy mellesleg a városi csatornahálózat sem. De most minden el volt hagyva és hanyagolva, s egész idő alatt csupán egyetlen lakott ház került útjukba – sárgán világított a függönnyel takart ablak, a köteleken esőtől nyirkos fehérnemű lógott, s hatalmas házőrző eb ugrott ki, vadul acsarkodva az útra, s egy ideig rohant a kocsi kereke alól felcsapó sár forgataga után.
Redrick óvatosan áthajtott még egy öreg, meggörbült hídon, s amikor elöl megpillantotta a nyugati autóút felé vezető kanyart, megállította a kocsit s kikapcsolta a motort. Majd kimászott az útra, s Barbridge-hoz vissza sem fordulva, kezét fázósan nedves kezeslábasa zsebébe dugva, előreindult. Már egészen kivilágosodott. Körös-körül minden nyirkos, csendes és álmos volt. Elment az útig, s óvatosan kidugta a fejét a bokrok mögül. Innét jól lehetett látni az őrházat: kerekeken gördülő kis házikó, három világító ablakkal, a járőrkocsi az út szélén állt és nem ült benne senki. Redrick egy ideig állt és nézelődött. A poszton nem volt semmi mozgás, az őrök éjszaka nyilván átfáztak, elfáradtak, s most a házikóban melegedtek – ajkukhoz tapadt cigarettával a szájukban szundítottak. “Durungok” – morogta Redrick. Zsebében kitapogatta a bokszert, ujjait ovális nyílásába dugta, öklébe szorította a hideg fémet, s még mindig didergősen görnyedezve, kezét zsebében tartva visszaindult. A Land Rover kissé oldalt dűlve a bokrok között állt, a hely kihalt és elhagyatott volt, talán tíz éve nem járt erre senki.
Amikor Redrick a kocsihoz lépett, Barbridge kissé felemelkedett s elnyílt szájjal rápillantott. Most még idősebbnek tűnt, mint rendesen – ráncos, kopasz, koszos sörtével benőtt képű, rothadó fogú öregember… Egy ideig némán szemlélték egymást, s ekkor Barbridge hirtelen, alig érthetően ezt mondta:
– Kapsz térképet… az összes csapdát, az összest… Egyedül is megleled, nem bánod meg.
Redrick mozdulatlanul hallgatta, majd ujjait szétnyitva a bokszert visszaengedte a zsebébe, s így szólt:
– Rendben. A te dolgod, hogy ájultan heverj, világos? Nyögj és meg ne engedd, hogy hozzád érjenek.
A kormány mögé ült, beindította a motort s az autó elindult.
S mindent megúsztak. Senki nem jött ki a házikóból, amikor a Land Rover a gondosan betartott jeleknek s tábláknak megfelelően lassan elgördült mellettük, aztán a sebességét egyre jobban növelve a nyugati külvároson át berobogott a városba. Reggel hat óra volt, az utcák kihaltak voltak, az aszfalt nedvesen és feketén sötétlett, az automata közlekedési lámpák magányosan és feleslegesen villogtak a kereszteződésekben. Elhaladtak egy magas, fényesen kivilágított ablakú pékség mellett, s Redricket rendkívül jó szagú, meleg légáramlat ütötte meg.
– Kajálni kéne – jegyezte meg Redrick, s állandó feszültségtől elzsibbadt izmait kilazítva nyújtózott egyet, kezét a kormányhoz nyomva.
– Mi az? – kérdezte rémülten Barbridge.
– Azt mondom: kajálni kéne… Téged hová vigyelek? Haza, vagy egyenest a Mészároshoz?
– A Mészároshoz, a Mészároshoz! Hajts! – hadarta Barbridge s egész testével előredőlve lázasan s forrón Redrick tarkójába lihegett. – Egyenest hozzá! Gyerünk, egyenest! Még hétszáz ronggyal tartozik… Ugyan, hajts, hajts már, mit mászol, mint tetű a kopasz fejen? – Hirtelen erőtlenül és haragosan szitkozódni kezdett, mocskos és undorító szavakkal, nyálát fröcsögte, fuldoklott, köhögésrohamok fogták el.
Redrick nem felelt. Sem ideje, sem ereje nem volt, hogy lecsillapítsa a tűzbe jött Keselyűt. Mielőbb véget kellett vetnie ennek az egésznek s legalább egy órácskát, egy félórát aludni a Metropolban megbeszélt találka előtt. Befordult a Tizenhatodik utcába, s egy szürke, egyemeletes villa előtt megállította az autót.
A Mészáros maga nyitott ajtót – látszott, hogy épp az előbb kelt fel s a fürdőszobába igyekezett. Pazar, aranybojtos köntösben volt, kezében pohár, benne a műfogsora. Haja borzas volt, zavaros tekintetű szeme alatt sötét karikák.
– Á – mondta. – Te vagy az, Róka? Mit kérsz?
– Tedd be a fogad, és menjünk – szólt rá Redrick.
– Uhum – felelt a Mészáros s invitálón a hall felé biccentett, ő maga pedig perzsa papucsában csoszogva, hihetetlenül gyorsan a fürdőszoba felé indult.
– Ki az? – kérdezte onnan.
– Barbridge – válaszolta Redrick.
– Mi?
– A lába.
A fürdőszobában zubogni kezdett a víz, prüszkölés és csobogás hallatszott, valami leesett s végiggurult a csempézett padlón. Redrick fáradtan belesüppedt egy karosszékbe, elővett egy cigarettát, rágyújtott és körbepillantott. Igen, a hall megjárja, a Mészáros nem sajnálta a pénzt. Ügyes és divatos sebész volt, nemcsak a város, de az állam orvosi karának is sztárja, s természetesen nem anyagi okokból tartott kapcsolatot a stalkerekkel. Persze ő is lefölözte a maga részét a Zónából: természetben kérte a fizetséget, mindenféle onnét származó holmiban, amit a gyógyításban használt fel, tudásban, mert a megnyomorodott stalkereken korábban ismeretlen betegségeket tanulmányozott, az emberi szervezet eltorzulásait és károsodásait; dicsőségben szedte be, a földgolyó első, nem emberi eredetű megbetegedésekre szakosodott orvosának hírnevével. Persze azért a pénzt sem utasította vissza.
– Nos, mi van a lábával? – kérdezte, amikor hatalmas törülközővel a vállán megjelent s kilépett a fürdőszobából. A törülköző sarkában óvatosan megtörölte hosszú, ideges ujjait.
– Belepottyant a “kocsonyába” – mondta Redrick.
A Mészáros füttyentett.
– Akkor Barbridge-nak vége – dünnyögte. – Kár, mert remek stalker volt.
– Semmi vész – vágta rá a karosszékben hátradőlve Redrick. – Csinálsz neki műlábakat. Fog ő még műlábakon a Zónában ugrálni.
– No, rendben – hagyta rá a Mészáros. Az arca egyszerre komoly lett. – Várj egy kicsit, mindjárt felöltözöm.
Amíg öltözködött, amíg telefonált valahová – nyilván a klinikájára, hogy mindent előkészítsenek a műtéthez -, Redrick mozdulatlanul, félig fekve pihent a karosszékben s cigarettázott. Csupán egyszer mozdult meg, hogy előhúzza a kulacsot. Apró kortyokban ivott, mert a kulacsnak már csak az alján maradt ital, s igyekezett semmire nem gondolni. Csak várt.
Utána együtt kimentek a kocsihoz. Redrick a kormányhoz ült, Mészáros helyet foglalt mellette, s azon nyomban, az ülésen hátrafordulva tapogatni kezdte Barbridge lábát. Barbridge elcsendesülve, összegörnyedve, panaszosan nyögdécselt, esküdött, hogy elárasztja őket arannyal, majd újból és újból gyermekeit és elhunyt feleségét emlegette, s könyörgött, hogy legalább a térdét mentsék meg. Amikor a klinikához értek, a Mészáros elkáromkodta magát, mert nem látott betegszállítókat a bejáratnál, még menet közben kiugrott az autóból s eltűnt az ajtó mögött. Redrick ismét rágyújtott, s Barbridge hirtelen világosan és tagoltan, mint aki teljesen megnyugodott, így szólt:
– Meg akartál ölni. Ezt megjegyzem magamnak.
– Hiszen nem öltelek meg – mondta közömbösen Redrick.
– Igen, nem öltél meg… – Barbridge elhallgatott. – Ezt is megjegyzem.
– Jegyezd, jegyezd csak meg – biztatta Redrick. – Természetesen az én helyemben te nem öltél volna meg engem… – Megfordult és Barbridge-re nézett. Az öreg szája bizonytalanul legörbedt, kiszáradt ajka remegett. – Te se szó, se beszéd, otthagytál volna – folytatta Redrick. – Otthagytál volna a Zónában. Mint a Pápaszemest.
– A Pápaszemes magától halt meg – ellenkezett komoran Barbridge. – Nekem ehhez semmi közöm. Jól belevágott.
– Szemét alak vagy – jegyezte meg közömbösen Redrick s elfordult. – Dögkeselyű.
A kapualjból előugrottak a még álmos és borzas betegszállítók s az autóhoz futottak, menet közben nyitották szét a hordágyat. Redrick cigarettájából nagyokat szíva nézte, milyen ügyesen húzták ki Barbridge-t a kocsiból, fektették a hordágyra s vitték a bejárathoz. Barbridge mozdulatlanul feküdt, kezét összefonta mellén, s elkeseredve bámulta az eget. Hatalmas lábfeje, melyet kegyetlenül körülnyalogatott a “kocsonya”, ijesztően és természetellenesen kifordult. Az utolsó volt az öreg stalkerek közül, akik a földöntúli kincsek utáni vadászatot közvetlenül a Látogatás után kezdték, amikor a Zónát még nem hívták Zónának, amikor nem volt még sem Intézet, sem fal, sem az ENSZ rendőri erői, amikor a várost még félelem bénította meg, a világ pedig kuncogott az újságírók legújabb kitalációján. Redrick akkor tízéves volt, Barbridge pedig még keménykötésű és ügyes férfi – imádta, ha más számlájára ihatott, ha verekedhetett, vagy megnyomkodhatott egy sarokban valahol egy bamba leányzót. Saját gyermekei akkor egyáltalán nem érdekelték, már kisstílű gazember volt, mert amikor berúgott, undorító élvezettel verte el a feleségét, nagy zajt csapva, mindenki szeme láttára… Addig verte, amíg az asszony bele nem halt.
Redrick megfordította a Land Rovert, s a közlekedési lámpákkal nem törődve, rálépett a gázpedálra, dudájával ijesztgette a ritkán útjába akadó járókelőket, levágta a kanyarokat s egyenest hazafelé tartott.
Megállt a garázs előtt, s amikor kimászott a kocsiból, meglátta a házmestert, aki a kis park felől közeledett hozzá. A házmester, mint mindig, most is morcos volt, bedagadt szeme, gyűrött arca mélységes undort fejezett ki, mintha nem is földön, hanem trágyadombon járt volna.
– Jó reggelt – köszöntötte Redrick udvariasan.
A házmester, miután tőle két lépésre megállt, mutatóujjával a háta mögé bökött.
– Ez a maga műve? – kérdezte alig érthetően. Látszott, hogy tegnap óta ezek az első szavai.
– Miről beszél?
– A hinta… Maga állította fel?
– Én.
– Mi célból?
Redrick egy szót sem felelt, a garázs kapujához lépett s nekilátott, hogy kinyissa a lakatot. A házmester követte és megállt a háta mögött.
– Azt kérdem, mi célból állította fel ezt a hintát? Ki kérte meg rá?
– A kislányom kérte – válaszolt Redrick nagyon nyugodtan.
Széthúzta a garázs kapuját.
– Nem a lánya felől kérdeztem! – a házmester felemelte hangját. – A lányáról még külön fogunk beszélgetni. Azt kérdem magától, kitől kapott rá engedélyt? Ki volt az, aki megengedte, hogy berendezkedjen a parkban?
Redrick feléje fordult, egy ideig mozdulatlanul állt s merőn nézte a házmester sápadt, kék eres orrnyergét. A házmester egy lépést hátrált, s valamivel szelídebben folytatta:
– S az erkélyt se fesse át. Hányszor mondtam már magának…
– Dőre igyekezet – mondta Redrick. – Úgysem költözöm el innét.
Beült a kocsiba s beindította a motort. Mikor ujját a kormánykerékre helyezte, futólag észrevette, hogy elfehéredtek az ujjpercei. Ekkor kidugta fejét a kocsiból s most már nem fékezte magát. Kirobbant:
– Ha pedig mégis el kell innen költöznöm, te piszok, akkor imádkozz magadért.
Beállította az autót a garázsba, bekapcsolta a lámpát s bezárta a garázs ajtaját. Utána az álcázott benzintankból elővette a zsákot s beletette egy régi, fonott kosárba, fölülről rádobta horgászfelszerelését, amely még nedves volt, fűszálak és levelek tapadtak hozzá, s az egészet beszórta a már elkábult halakkal, amelyeket Barbridge tegnap este vásárolt a külvárosban egy kis üzletben. Aztán még egyszer minden oldalról végignézte az autót, már csak megszokásból. A jobb hátsó gumi futófelületéhez szétlapított csikk tapadt. Redrick letépte; a cigaretta svéd volt. Gondolkozott egy ideig, majd a cigarettavéget beledugta egy gyufaskatulyába. A dobozban már három csikk volt.
A lépcsőn senkivel nem találkozott. Megállt lakásuk ajtaja előtt s az ajtó kinyílt, mielőtt még elővette volna a kulcsát. Oldalazva belépett, a nehéz kosarat a hóna alatt tartotta s belemerült az ismerős melegbe, otthona ismerős illataiba, Guta pedig, férje nyakát átölelve, arcát melléhez szorítva, mozdulatlanul hozzátapadt. Még kezeslábasán és meleg ingén át is érezte, milyen őrülten ver az asszony szíve. Nem tolta el magától – türelmesen várta, amíg megnyugszik, jóllehet éppen ebben a percben érezte meg, mennyire kimerült és elfáradt.
– No, jól van – szólalt meg végül az asszony mély, rekedtes hangon, elengedte, s felkapcsolta az előszobában a villanyt, s anélkül hogy megfordult volna, a konyhába ment. – Most csinálok neked egy kávét… – mondta már onnan.
– Hoztam egy kis halat – mondta Redrick erőltetetten derűs hangon. – Süsd meg, de mind, azonnal, mert rettentő kajás vagyok!
Guta visszatért, arcát kibontott hajába rejtette, a kosarat a padlóra állította. A férfi segített kivenni a halakkal teli hálót, együtt vitték ki a konyhába s együtt borították a halakat a mosogatóba.
– Eredj, mosakodj meg – küldte az asszony. – Amíg mosdasz, mindent elkészítek.
– Mi van Majmocskával? – kérdezte Redrick, miközben leült s kezdte lehúzni a csizmáját.
– Egész este itt lábatlankodott – felelte Guta. – Alig tudtam lefektetni. Egyre csak nyaggatott: hol van apu, hol van apu? Hipp-hopp, kerítsd elő neki a papát…
Az asszony ügyesen és hangtalanul sürgött a konyhában, erős és formás teremtés volt. A tűzhelyen a lábasban már forrt a víz, repült a halpénz a kése alól, fortyogott az olaj a nagy serpenyőben, s isteni, friss kávéillat terjengett.
Redrick felállt, meztelen lábával csattogva visszament az előszobába, fogta a kosarat s vitte a kamrába. Aztán benézett a hálószobába. Majmocska háborítatlanul aludt, összegyűrődött takarója a padlóra csúszott, kis inge felgyűrődött, s a gyermek mintha a tenyerén lett volna – apró, szuszogó teremtés. Redrick nem tudta türtőztetni magát, megsimogatta a kislány meleg, aranyos pihével borított hátát, s immár ki tudja, hányadszor, elcsodálkozott azon, milyen selymes és hosszú szőrbunda borítja a lányát. A legszívesebben felkapta volna Majmocskát, de félt, hogy felébreszti, különben is piszkos volt, akár az ördög, s egészen átitatta a Zóna és a halál. Visszatért a konyhába, ismét az asztalhoz ült s ezt mondta:
– Önts egy csésze kávét, majd később megmosdom.
Az asztalon ott hevertek az esti újságok: a Marmonti Hírlap, az Atléta, a Playboy – egy egész halom magazin s egy vastag, szürke borítójú folyóirat a Földönkívüli Kultúrák Nemzetközi Kutatóintézetének Jelentései, az 56-os szám. Redrick elvette Gutától a csésze gőzölgő kávét, s magához húzta a Jelentéseket. Görbék, jelek, rajzok… – a fényképen ismerős tárgyak különös szögekből fotózva. Kirillnek megjelent még egy posztumusz cikke: “A 776-os mágneses csapdák váratlan tulajdonságairól.” A Panov nevet fekete keretbe tették, s alul apró betűkkel megjegyzés: “Dr. Kirill A. Panov, Szovjetunió, tragikus körülmények között, kísérletezés közben elhunyt 19.. áprilisában.” Redrick félrehajította a folyóiratot, hörpintett a kávéból, megégette a száját, s megkérdezte:
– Járt itt valaki?
– Suviksz volt itt – mondta Guta egy kis habozás után. A tűzhelynél állt s a férfit nézte. – Hullarészeg volt, kikísértem.
– Na és, Majmocska mit szólt hozzá?
– Persze, nem akarta elengedni. Bőgni kezdett. Én azonban azt mondtam neki, hogy Suviksz bácsi rosszul érzi magát. Erre megértően ezt válaszolta: “Suviksz megint beszívott!”
Redrick elnevette magát s még egyet kortyolt a kávéból. Majd megkérdezte:
– És a szomszédok?
Guta ismét késett egy kicsit a válasszal.
– Hát, mint mindig – bökte ki végül.
– Jól van, ne meséld el.
– Á! – sóhajtott az asszony s undorral legyintett. – Ma éjszaka kopogott ez a nőszemély alulról. A szeme ekkora, a szája habzik. Hogy azt mondja, mi a fenét fűrészelünk éjnek idején a fürdőszobában?…
– Világos – sziszegte Redrick a foga között. – Ide figyelj, ne költözzünk el mégis? Veszünk a külvárosban egy házat, ahol senki nem lakik, egy elhagyott villát?
– És Majmocska?
– Istenem – sóhajtott Redrick. – Hát képtelenek lennénk úgy intézni mi ketten, hogy jól érezze magát?
Guta megcsóválta a fejét.
– Szereti a gyerekeket. És a gyerekek is szeretik. Hiszen ők nem bűnösek abban, hogy…
– Igen – szakította félbe Redrick. – Persze hogy nem bűnösek.
– Minek is beszélni róla – zárta le Guta. – Valaki keresett telefonon. Nem mondta meg a nevét, azt mondtam, horgászni mentél.
Redrick letette a csészét s felállt.
– Rendben – jelentette ki. – Mégiscsak megyek s megmosdom. Egy csomó dolgom van még.
Bezárkózott a fürdőszobába, ruháját beledobta a szennyestartóba, a bokszert, a megmaradt csavarokat, a cigarettát és a többi apróságot letette a polcra. Sokáig forgolódott a forró zuhany alatt, nyögött, testét durva fürdőkesztyűvel dörgölte, míg a bőre bíborvörös nem lett, majd elzárta a zuhanyt, leült a fürdőkád szélére és rágyújtott. A víz zubogott a csövekben, Guta a konyhában az edényekkel csörömpölt, sült hal illata terjengett, majd Guta kopogott az ajtón s beadta neki a tiszta fehérneműt.
– Gyerünk, gyorsabban – mondta. – Kihűl a hal.
Az asszony már teljesen magához sért s ismét parancsoló lett a hangja. Redrick mosolyogva felöltözött, vagyis magára húzta a trikóját és az alsónadrágját, s így ment egyenest a konyhába.
– No, most már ehetek – jelentette ki s leült.
– A gönceid beleraktad a szennyeltartóba? – kérdezte Guta.
– Ühüm – dünnyögte a férfi tele szájjal. – Remek a hal!
– Beáztattad?
– Ne-e-em… Elnézést, sir, többé nem fog előfordulni, sir… Ugyan, lesz még rá időd, ülj le egy kicsit! – Elkapta felesége karját s megpróbálta a térdére ültetni, az asszony azonban kisiklott a keze közül s vele szemben ült az asztalhoz.
– Tehát semmibe veszed a férjedet – mondta Redrick, s ismét teletömte a száját. – Tehát undorodsz tőle.
– Ugyan, miféle férj vagy te most – mondta Guta. – Kiürült zsák vagy, nem férj. Először meg kell téged tömni.
– És ha mégsem? – kérdezte Redrick. – Hiszen vannak még csodák a világon.
– Ilyen csodát tőled még nem láttam. Nem innál egy kortyot?
Redrick határozatlanul forgatta villáját.
– Inkább nem – dünnyögte. Az órájára pillantott és felállt. – Mindjárt indulok. Készítsd az ünneplőmet. Az első osztályút. Inget, nyakkendőt is.
Tiszta, meztelen talpával élvezettel csattogva a hűvös padlón, végigtappogott a kamráig s reteszre zárta maga mögött az ajtót. Majd felvette gumikötényét, felhúzta könyökig érő gumikesztyűjét s nekifogott, hogy kirakja az asztalra mindazt, ami a zsákban volt. Két “leydeni korong”. Egy doboz tele “gombostűkkel”. Kilenc “elem”. Három “karkötő”. S még egy olyan abroncsszerű valami – olyan, mint a “karkötő”, csak éppen fehér fémből készült, könnyebb volt és nagyobb átmérőjű – vagy harminc milliméterrel. Tizenhat “fekete csepp” polietilén zacskóban. Két remek állapotban levő öklömnyi nagyságú “szivacs”. Három “tüsszentőgömb”. Egy üvegnyi “szénsavas anyag”… A zsákban maradt a nehéz kerámia konténer, gondosan, üvegvattába csomagolva, Redrick azonban nem nyúlt hozzá. Cigarettát vett elő, rágyújtott, s nézegetni kezdte az asztalon szétrakott zsákmányt.
Majd kihúzta az asztal fiókját, papírlapot, ceruzavéget s számológépet vett elő. A cigarettával a szájában, a füsttől hunyorogva, három oszlopban egymás alá írta a számokat, majd összeadta az első két oszlopot. Meglehetősen tekintélyes összegek jöttek ki. Elnyomta a csikket a hamutartóban, óvatosan kinyitotta a dobozt s kiszórta a “gombostűket” a papírra. A lámpafényben ragyogtak s csak ritkán villantak fel tiszta szivárványos színekben – sárga, vörös, zöld tűzzel. Felvett egy tűt és óvatosan, hogy meg ne szúrja magát, középső és mutatóujja közé szorította. Majd kikapcsolta a lámpát, s a szemét a sötétséghez szoktatva várt egy kicsit. A “gombostű” azonban hallgatott. Félretette, kitapogatott egy másikat, s azt is az ujjai közé szorította. Semmi hatás. Erősebben megszorította, kockáztatva, hogy megszúrja magát, s a “gombostű” beszélni kezdett: gyönge, pirosas felvillanások futottak végig rajta s hirtelen erősebb zöldekbe váltottak át. Redrick néhány másodpercig gyönyörködött a tüzecskéknek ebben a különös játékában, amely, mint ahogy azt a Jelentésekből megtudta, valamit kellett hogy jelentsen, lehet, hogy valami nagyon fontosat, nagyon jelentőset, majd a “gombostűt” külön tette a többitől s egy másikat vett fel…
Hetvenhárom tű volt, tizenkettő “beszélt” közülük, a többi hallgatott. Valójában ezeknek is meg kellett volna szólalniuk, ehhez azonban kevesek voltak az ujjak, egy különleges, asztal nagyságú gépre lett volna szükség. Redrick ismét bekapcsolta a lámpát, s a már leírt számjegyekhez még kettőt hozzátett. Csak ezután szánta el magát.
Mindkét kezét a zsákba dugta, s lélegzetét visszafojtva elővett s az asztalra tett egy puha csomagot. Egy ideig nézte a csomagot, tenyerének hátoldalával töprengve dörzsölgette állát. Végül mégiscsak megfogta a ceruzát, ügyetlen, gumikesztyűbe bújt ujjaiban tartotta egy ideig, majd ismét elhajította. Elővett még egy cigarettát, s szemét le sem véve a csomagról, egy ültő helyében elszívta.
– Mi a fene! – jegyezte meg hangosan, s határozottan megfogva a csomagot, visszadugta a zsákba. – Kész. Elég volt.
Gyorsan visszaszórta a “gombostűket” dobozukba s felállt. Ideje volt indulni. Talán alhatott volna egy félórát, hogy a feje tisztább legyen, bár jóval hasznosabb, ha korábban ér oda, s megnézheti, mi az ábra. Félrehajította a kesztyűt, felakasztotta kötényét, s a lámpát le sem oltva, kilépett a kamrából.
Az öltönye már oda volt készítve az ágyra, s Redrick öltözködni kezdett. A tükör előtt kötötte a nyakkendőjét, amikor a háta mögött halkan megcsikordult a padlódeszka, csibészkedő szipogás hallatszott, s Redrick zord képet vágott, nehogy elnevesse magát.
– Hu! – kiáltott fel hirtelen mellette vékony hangon valaki, s megragadta a lábát.
– Jaj – rémült meg Redrick s ájultan zuhant az ágyra.
Majmocska hahotázva és visítozva azon nyomban felmászott rá. Taposta a férfit, haját cibálta, s a legkülönbözőbb hírek özönét zúdította rá. A szomszéd Willy letépte a babája lábát. A második emeleten megjelent egy kiscica, a fejétől a farkáig fehér, a szeme vörös, nyilván nem hallgatott a mamájára és a Zónában járt. Lekváros kása volt vacsorára, Suviksz bácsi ismét beszívott, beteg volt, még sírt is. Miért nem süllyednek el s halak a vízben? Miért nem aludt anyu éjszaka? Miért van öt ujjunk, két kezünk, de csak egy orrunk?… Redrick óvatosan átölelte a rajta mászkáló apró, meleg teremtést, belenézett fekete, fehérje nélküli szemébe, arcát a kislány pufók, arany színű selymes pihével borított orcácskájához nyomta, s ezt ismételgette:
– Majmocska. Ó, Majmuci… aranyos Majmocskám…
Ekkor a füle mellett élesen csörrent a telefon. Kinyújtotta a kezét és fölvette a kagylót.
– Tessék.
A kagyló néma volt.
– Halló! – mondta Redrick. – Halló!
Senki nem felelt. Majd kattanás hallatszott a kagylóban, s rövid búgások következtek. Redrick felállt, leengedte Majmocskát a padlóra s többé már nem törődött vele, felhúzta nadrágját és zakóját. Majmocska lankadatlan izgett-mozgott, de Redrick csupán szórakozottan mosolygott szája szögletében, úgyhogy végül a kislány kijelentette: “apu lenyelte a nyelvét”, majd összeharapta ajkát s békén hagyta apját.
Redrick visszatért a kamrába, táskájába tette mindazt, ami az asztalon hevert, befutott a fürdőszobába a bokszeréért, ismét visszatért a kamrába, egyik kezébe az aktatáskát fogta, a másikba a kosarat a zsákkal, kilépett a kamrából, gondosan bezárta maga után az ajtót, majd odakiáltotta Gutának: “Elmentem!”
– Mikor jössz haza? – kérdezte Guta, s előjött a konyhából. Már megfésülködött, kissé ki is festette magát, nem köntös volt rajta, hanem otthonka, a férfi kedvenc ruhája, eleven-kék, mély kivágással.
– Majd felhívlak – nyugtatta meg a férfi s egy ideig nézte, azután hozzálépett, lehajolt s belecsókolt az asszony ruhájának a kivágásába.
– Menj már – hessegette el őt halkan Guta.
– És én? És engem? – csivitelte Majmocska s közéjük fúrta magát.
Még lejjebb kellett a férfinak hajolnia. Guta merev tekintettel nézte őt.
– Semmiség – mondta a férfi. – Ne nyugtalankodj. Felhívlak.
Egy emelettel lejjebb a lépcsőházban Redrick megpillantott egy behemót, csíkos pizsamás férfit, aki ajtajánál a zárral bíbelődött. Meleg, savanyú illat áradt lakása sötét mélyéből. Redrick megállt mellette s így szólt:
– Jó napot.
A testes férfi gyanakvón pillantott rá széles válla fölött s valamit dörmögött válaszul.
– A felesége az éjjel nálunk járt – mondta Redrick. – Azt állította, hogy fűrészeltünk. Itt valami félreértés van.
– S nekem mi közöm hozzá? – acsarkodott a pizsamás férfi.
– A feleségem tegnap mosott – folytatta Redrick. – Ha netalán zavartuk volna magukat, akkor elnézésüket kérem.
– Én nem mondtam semmit – jegyezte meg a pizsamás férfi. – Kérem…
– Na, akkor örülök – zárta le Redrick.
Lement a garázsba, a kosarat a zsákkal a sarokba állította, rádöntötte a régi ülést, még egyszer megszemlélt mindent, majd kilépett az utcára.
Nem kellett messzire mennie a térig – csupán két tömböt, majd a parkon át s még egy tömböt a Központi sugárútig. A Metropol előtt, mint mindig, most is rengeteg csillogó autó állt, málnaszín zubbonyos hotelszolgák bőröndöket cipeltek az előcsarnokba, szemmel láthatóan külföldi úriemberek társalogtak kettes, hármas csoportba verődve a márványlépcsőn s közben fújták a szivarfüstöt. Redrick úgy döntött, hogy egyelőre nem megy be. Egy kis bisztró ernyője alatt ült le az utca túloldalán, kávét kért és rágyújtott. A mellette levő asztalnál a nemzetközi rendőrség három magas rangú tisztje ült civilben, némán és sietve falták a marmonti módra sült virslit és barna sört ittak hozzá üvegkorsókból. Redrick másik oldalán, úgy tíz lépésre egy zord arcú rendőr őrmester sült krumplit falt. Kék sisakja fenekével fölfelé széke mellett állt a padlón, öve a pisztolytáskával a szék támláján lógott. Több vendég nem is volt a bisztróban. A pincérnő, egy ismeretlen idős asszony, oldalt állt, s időről időre, kifestett száját elegánsan eltakarva, ásított. Fél kilenc múlt tíz perccel.
Redrick meglátta, ahogy Richard Noonan, menet közben a fejébe nyomva gyűrött kalapját, kilép a szállodából. Vidáman futott le a lépcsőn, apró termetű, kövérkés, rózsás képű férfi volt, egészében sikeresnek, jól szituáltnak, frissen vasaltnak tűnt s olyan magabiztosnak, mint akit nem fenyeget semmiféle kellemetlenség.
Redrick tenyerével elfedte arcát s úgy nézte, ahogy Noonan gondos és rutinos mozdulattal helyet foglalt a kormánynál az első ülésen, valamit áttett az első ülésről a hátsóra, valamiért lehajolt, aztán megigazította a visszapillantó tükröt. Aztán a Peugeot kékes füstöt fújva horkantott, Noonan rádudált egy burnuszos afrikaira, s vidáman kigördült az utcára. Mindebből arra lehetett következtetni, hogy Noonan az intézetbe indult, tehát meg kellett kerülnie a szökőkutat s el kellett haladnia a bisztró mellett. Ahhoz, hogy felálljon és elmenjen, már késő volt, ezért Redrick csupán tenyerével fedte el arcát s csészéje fölé görnyedt. De nem sikerült. A Peugeot közvetlenül a füle mellett dudált egyet, fék csikorgott, s Noonan jókedvűen megszólította:
– Hé! Schuchart! Red!
Redrick, gondolatban káromkodva, felemelte a fejét. Noonan már kézfogásra nyújtott kézzel sietett felé. Az arca csak úgy ragyogott a szívélyességtől.
– Mit csinálsz itt ilyen korán? – kérdezte, miközben Redrickhez lépett. – Kösz, drága – vetette oda a pincérnőnek. – Semmit nem kérek… – S ismét Redrickhez fordult: – Ezer éve nem láttalak. Hová tűntél, mit csinálsz?
– Semmi különöset… – vetette oda kedvetlenül Redrick. – Többnyire alkalmi munkákat.
Nézte, ahogy Noonan szokásos gondosságával és alapossággal helyet foglalt vele szemben, kövér ujjaival az egyik oldalra tolja a szalvétákkal teli poharat, a másik oldalra a szendvicses tálkát, s hallgatta barátságos fecsegését.
– Olyan döglött színed van, keveset alszol? Tudod, az utóbbi időben én is elfáradtam ettől az új automatától, ami azonban az alvást illeti, testvér, az alvás számomra az első, dőljön össze az egész automata, de… – Hirtelen körülnézett. – Pardon, lehet, hogy vársz valakit? Nem zavarlak?
– Ugyan, dehogy… – mondta ernyedten Redrick. – Volt egy kis időm, gondoltam, beugrom, iszom egy kávét.
– No, nem tartalak fel sokáig – mondta Dick s az órájára pillantott. – Ide süss, Red, hagyd az alkalmi munkát és gyere vissza az intézetbe. Hiszen tudod, hogy téged, ha akarod, rögtön visszavesznek. Ha akarod, ismét egy orosz mellé kerülhetsz, nemrég érkezett.
Redrick megrázta a fejét.
– Nem – mondta. – Második Kirill még nem született meg… Különben is, nincs mit csinálnom az intézetetekben. Ott most már minden automatikus, robotok járják a Zónát, nyilván a prémiumokat is a robotok kapják… A laboránsi fizetés pedig cigarettára se elég.
– Ugyan, ezt mind el lehetne intézni – győzködte Noonan.
– Én azonban nem szeretem, ha elintéznek nekem valamit – mondta Redrick. – Kezdettől fogva magam intézem az ügyeimet, s a továbbiakban is magam szeretném.
– Büszke lettél – jegyezte meg Noonan elítélőn.
– Egyáltalán nem vagyok büszke. Csak nem szeretem a fogamhoz verni a garast, tudod.
– Hát végtére is igazad van – állapította meg Noonan szórakottan. Közömbösen Redrick aktatáskájára pillantott, mely a széke mellett állt, s ujjával megtörölte rajta az ezüstös kis lapot a szláv betűkkel. – Így igaz, az embernek azért van szüksége pénzre, hogy soha többé ne gondoljon rá… Kirill ajándékozta neked? – kérdezte a táska felé biccentve.
– Örökségül maradt rám – mondta Redrick. – Miért nem látni téged mostanában a “Borzsch”-ban?
– Mondjuk inkább, hogy téged nem látni – tiltakozott Noonan. – Majd mindennap ott ebédelek, a Metropolban étkezni kész tönkremenés… Ide figyelj – mondta hirtelen. – Hogy állsz anyagilag?
– Kölcsön akarsz kérni? – érdeklődött Redrick.
– Nem, ellenkezőleg.
– Tehát kölcsön akarsz adni…
– Van egy munka – mondta Noonan.
– Ó, istenem – nyögte Redrick. – Már te is!
– Miért, még ki? – kérdezte tüstént Noonan.
– Hát sokan vagytok ti… munkaadók.
Noonan, mintha csak most értette volna meg, elnevette magát.
– Ugyan, ez nem a te szakmádba vág.
– Hanem kiébe?
Noonan ismét az órájára pillantott.
– Tudod mit – mondta, miközben felállt. – Gyere el ma a “Borzsch”-ba, ebéd után, két óra tájt. Megbeszéljük.
– Kettőre nem érek oda – mondta Redrick.
– Akkor délután hat óra körül? Megfelel?
– Majd meglátjuk – mondta Redrick, s szintén az órájára pillantott. Öt perc híján kilenc volt.
Noonan intett neki s Peugeot-jóhoz kocogott. Redrick a tekintetével követte, hívta a pincérnőt, kért egy csomag Lucky Strike-ot, fizetett, s a táskát felvéve, nyugodt léptekkel átvágott az utcán a szállodához. A nap már alaposan égetett, az utcát gyorsan elöntötte a nyirkos forróság, s Redrick érezte, ég a szeme. Erősen hunyorított, sajnálta, hogy nem volt ideje legalább egy órácskát aludni a fontos ügy előtt. S ekkor hirtelen rátört a roham.
A Zónán kívül ilyen még sohasem történt vele, a Zónában is csupán kétszer vagy háromszor fordult elő. Egyszerre mintha egy másik világba jutott volna. Millióféle szag öntötte el, csípősek és édesek, fémesek és gyengédek, veszélyt sugallók, nyugtalanítók, hatalmasak, mint az épületek, és finomak, mint egy porszem, durvák, mint az utcakövek, finomak és bonyolultak, mint az óraszerkezetek. A levegő egyszerre megkeményedett, szögletek, felületek, sarkok alakultak ki, mintha a teret hatalmas recés gömbformák, síkos piramisok, gigászi, szúrós kristály alakzatok töltötték volna be, s mindezen át kellett magát préselnie, mint éjszaka álmában egy ószeres zsúfolt üzletén, mely telis-tele van ósdi és rokkant bútorokkal… Csak egy pillanatig tartott. Kinyitotta a szemét s minden szertefoszlott. Ez nem egy másik világ volt – az előbbi, az ismert világ fordult felé egy másik, ismeretlen oldalával, s ez az oldala csak egy pillanatra tárult fel előtte, majd mielőtt még eligazodhatott volna benne, ismét visszafordult…
A füle mellett idegesítő dudaszó harsant, Redrick meggyorsította lépteit, majd futni kezdett s csak a Metropol falánál állt meg. A szíve őrülten vert, aktatáskáját az aszfaltra állította, sietve feltépett egy csomag cigarettát s rágyújtott, mélyet szippantott, pihent, mint egy kiadós verekedés után. Az ügyeletes rendőr megállt mellette s gondterhelten megkérdezte:
– Segíthetek, mister?
– Ne-e-em – préselte ki magából Redrick s a torkát köszörülte. – Fullasztó meleg van.
– Talán elkísérjem?
Redrick lehajolt s felvette aktatáskáját.
– Vége – jelentette ki. – Már minden rendben, barátom, köszönöm.
Gyorsan a bejárathoz ment, felkaptatott a lépcsőkön s belépett az előcsarnokba. Hűvös félhomály és néma csönd fogadta. Le kellett volna ülnie az egyik hatalmas bőr karosszékbe, hogy kifújja magát, de már amúgy is késésben volt. Csak annyit engedett meg magának, hogy végigszívja a cigarettát, miközben félig leengedett szemhéja alól méregette az előcsarnokban nyüzsgő embereket. Colos már itt volt s tűkön ült – ingerült képpel turkált az újságosállványnál a folyóiratok között. Redrick a csikket belehajította egy urnába s belépett a liftbe.
Vele együtt préselte be magát a kabinba egy kövér férfi, aki asztmatikusan kapkodta a levegőt, egy erős parfümszagot árasztó fiatal hölgy komor kisfiával, aki csokoládét rágcsált, s egy rosszul borotvált állú, testes öregasszony. Redricket a sarokba szorították. Lehunyta szemét, hogy ne lássa a kisfiút, akinek az állára csorgott csokoládés nyála, arca azonban friss volt, tiszta, egyetlen szőrszál sem volt rajta, hogy ne lássa az anyját, akinek sovány mellét ezüstbe foglalt “fekete csöppekből” fűzött nyaklánc díszítette, s ne lássa a kövér férfiú véreres szeme fehérjét s az öregasszony püffedt képén a félelmetes bibircsókokat. A kövér férfiú megkísérelt rágyújtani, az öregasszony azonban rátámadt s ostrom alatt tartotta egészen a negyedik emeletig, ahol kigurult a liftből, s alighogy kigurult, a kövér férfi mégis rágyújtott, olyan képpel, mint akinek sikerült megvédenie állampolgári jogait, s azon nyomban szipogva és hörögve, ajkát tevemódra csücsörítve köhögni és fuldokolni kezdett, s kínlódva szétfeszített könyökével Redrick oldalát böködte…
Redrick a hetediken lépett ki a liftből s elindult a puha szőnyegen, végig a folyosón, melyet rejtett lámpák kellemes fénye árasztott el. Drága dohány, francia kölni s csillogó, degeszre tömött, valódi bőr pénztárcák, egy éjszakáért ötszáz rongyot is elkérő hölgyek és súlyos arany szivartárcák illata áradt – az az olcsó csillogás, az az undorító penész, ami a Zónában nőtt, a Zónából táplálkozott, zabált, harácsolt és hízott, s köpött mindenre. Különösképp arra köpött, hogy mi lesz majd azután, amikor már telezabálta s teleharácsolta magát, s mindaz, ami egykor a Zónában volt, kikerül onnan s leülepedik a világon. Redrick kopogtatás nélkül belökte a 774-es szoba ajtaját.
Krákogó egy asztalnál ült az ablak mellett s a szivarjával bíbelődött. Még pizsamában volt, ritkás és nedves haját gondosan elválasztotta, egészségtelen, felpüffedt arcát pedánsan simára borotválta.
– Aha – szólalt meg, tekintetét fel sem emelve. – A pontosság a királyok udvariassága. Szervusz, fiacskám.
Végre sikerült lecsípnie a szivar végét. A szivart két kezébe fogta, a bajsza alá dugta, és végigszaglászta.
– Hát a mi jó öreg Barbridge-ünk hol van? – kérdezte, és felemelte a tekintetét. Áttetsző, világoskék, angyali szeme volt.
Redrick a heverőre helyezte aktatáskáját, leült s elővett egy cigarettát.
– Barbridge nem jön el – mondta.
– A jó öreg Barbridge – folytatta Krákogó, két ujja közé fogta a szivart s óvatosan ajkához emelte. – Az öreg Barbridge idegei felmondták a szolgálatot.
Tiszta, világoskék szemével egyre Redricket nézte s nem pislogott. Sohasem pislogott. Az ajtó kissé kinyílt, s a szobába préselte magát Colos.
– Ki volt az az ember, akivel beszélgetett? – kérdezte már a küszöbről.
– Jó napot – fogadta őt Redrick.
Colos zsebre dugta a kezét, s hatalmas, befelé dőlő talpaival nagy lépésekkel Redrick elé sietett.
– Már százszor elmondtuk magának – figyelmeztette szemrehányón. – Találkozó előtt semmiféle kapcsolat. Maga pedig mit tesz?
– Köszönök – felelte Redrick. – És maga?
Krákogó elnevette magát, Colos pedig ingerülten megjegyezte:
– Jó napot, jó napot… – Már nem meredt szemrehányóan Redrickre, s mellé huppant a heverőre. – Ezt nem szabad – mondta. – Érti? Nem szabad!
– Akkor ott beszéljünk meg találkozót, ahol nincsenek ismerőseim – jelentette ki Redrick.
– A fiúnak igaza van – jegyezte meg Krákogó. – A mi hibánk… Ki volt hát az az ember?
– Richard Noonan – mondta Redrick -, egy céget képvisel, amelyik berendezéseket szállít az intézetnek. Itt lakik a hotelban.
– Látod, milyen egyszerű az egész – mondta Krákogó Colosnak, s felvett az asztalról egy óriási, a New York-i szabadságszobrot formázó öngyújtót, kétkedve rápillantott, majd visszatette.
– Hát Barbridge hol van? – kérdezte Colos, most már egészen barátságosan.
– Barbridge rajtavesztett – jelentette ki Redrick.
Azok ketten egymásra néztek.
– Béke poraira – mondta Krákogó gyanakvón. – Vagy… letartóztatták?
Redrick egy ideig nem válaszolt, lassú szippantásokkal szívta végig cigarettáját. Aztán a csikket a padlóra dobta, s így szólt:
– Ne féljenek, minden tiszta. Kórházban van.
– Még hogy tiszta! – kiáltott fel Colos idegesen, felpattant, s az ablakhoz sietett. – Melyik kórházban?
– Ne féljenek – ismételte Redrick. – Jó helyen van. Térjünk a tárgyra, aludni szeretnék.
– Melyik kórházban? – kérdezte most már ingerülten Colos.
– Megmondtam – felelte Redrick. Felvette az aktatáskát. – Elintézzük ma a dolgunkat, vagy sem?
– Elintézzük, elintézzük, fiacskám – erősítgette vidáman Krákogó.
Váratlanul könnyedén a padlóra ugrott, gyorsan Redrick elé tolta a dohányzóasztalt, egyetlen mozdulattal a padlóra szórt róla egy halom újságot és folyóiratot, s térdére támasztva rózsaszín, szőrös kezét, leült Redrickkel szemben.
– Mutassa – szólította fel.
Redrick kinyitotta az aktatáskát, elővette az árjegyzéket s Krákogó elé tette az asztalra. Az belepillantott s körmével félrepöckölte. Colos, mögéje állva, a vállán keresztül az árjegyzékre meredt.
– Ez a számla – mondta Redrick.
– Látom – válaszolta Krákogó. – Elő a holmival, elő vele!
– Pénzt – mondta Redrick.
– Mi ez a “gyűrű”? – érdeklődött gyanakodva Colos, s ujjával Krákogó válla fölött a jegyzékre bökött.
Redrick hallgatott. Térdén tartotta nyitott aktatáskáját s rezzenés nélkül meredt az angyali kék szempárba. Krákogó végül elnevette magát.
– Ugyan, miért szeretlek téged ennyire, fiacskám? – turbékolta. – S még azt mondják, hogy nincs szerelem első látásra. – Színpadiasan felsóhajtott. – Phil, barátom, hogy is mondják errefelé? – add oda a lóvét, adj neki dohányt… és adj már végre gyufát! Hiszen látod… – megrázta a még mindig az ujjai közé szorított szivart.
Colos Phil valami érthetetlen dolgot dünnyögött, odahajított egy gyufásskatulyát s a lefüggönyözött ajtón át kiment a szomszéd szobába. Hallatszott, hogy ott valakivel ingerülten beszélget, valamit dünnyög a zsákbamacskáról, Krákogó pedig, miután végre meggyújtotta a szivarját, továbbra is merőn nézte Redricket, vékony, sápadt ajkán megfagyott a mosoly, s mintha töprengett volna valamin. Redrick állát aktatáskájára támasztva visszanézett, igyekezett nem pislogni, jóllehet szemhéját mintha tűz égette volna s könnyek futották el a szemét. Azután Colos visszatért, az asztalra hajított két papírszalaggal átkötött bankjegycsomót s durcásan Redrick mellé telepedett. Redrick lustán a pénz után nyúlt, Krákogó azonban egy kézmozdulattal megállította, letépte s pizsamája zsebébe dugta a papírszalagokat.
– Most kérem – jelentette ki.
Redrick átvette a pénzt, s a kötegeket meg sem számolva zakója belsejébe gyömöszölte. Majd nekifogott, hogy kirakja a szajrét. Lassan csinálta, módot adva vevőinek, hogy minden tárgyat külön-külön szemügyre vegyenek s egyeztessenek a listával. A szobában csend honolt, csak Krákogó kapkodta nehezen a levegőt s az ajtófüggöny mögül hallatszott halk csörömpölés – mintha kanál ért volna egy csésze pereméhez.
Amikor Redrick végül becsukta aktatáskáját s becsattantotta a zárját, Krákogó ránézett és megkérdezte:
– No és mi a helyzet a legfontosabbal?
– Sehogy sem megy – felelte Redrick. Hallgatott egy darabig, majd hozzátette: – Egyelőre.
– Tetszik nekem ez az “egyelőre” – jelentette ki gyöngéden Krákogó. – Hát neked, Phil?
– Schuchart, maga ködösít – jelentette ki megvetően Colos Phil. – Kérdem én, miért ködösít?
– Ilyen a szakmám, ködös ügyleteim vannak – vágta rá Red. – Nehéz a mi szakmánk.
– Na, jól van – zárta le Krákogó. – És hol a fényképezőgép?
– Á, az ördögbe – dünnyögte Redrick. – Tenyerével végigsimított az arcán, érezte, ahogy a vörösség szétárad rajta. – Elnézést – mondta -, egészen elfeledkeztem róla.
– Ott felejtette? – kérdezte Krákogó és bizonytalan mozdulatot tett a szivarjával.
– Nem emlékszem… Nyilván ott… – Redrick lehunyta szemét s hátradőlt a heverő támlájára. – Nem, képtelen vagyok pontosan visszaemlékezni.
– Kár – mondta Krákogó. – De legalább látta ezt a tárgyat?
– Ugyan, dehogy – jegyezte meg bosszúsan Redrick. – Éppen erről van szó. Hiszen nem jutottunk el a kauperokig. Barbridge belecsúszott a “kocsonyába”, s nekem tüstént vissza kellett fordítani a szekér rúdját… Legyen nyugodt, ha meglátom, bizonyára nem felejtem el…
– Ide figyelj, Hugh, ide nézz! – szólalt meg hirtelen rémült suttogással Colos. – Ez meg mi?
Ott ült, jobb keze mutatóujját kimerevítette. Az ujja körül ott forgott az a bizonyos fehér fémgyűrű, s Colos kimeredt szemmel bámulta a gyűrűt.
– Nem áll meg! – mondta hangosan Colos, s kerekre meresztett szemét hol Krákogóra, hol a gyűrűre emelte.
– Mit jelent, hogy nem áll meg? – kérdezte óvatosan Krákogó, s egy kissé odébb húzódott.
– Felhúztam az ujjamra s megpörgettem egyszer – csak úgy… s már egy kerek perce nem akar megállni!
Colos hirtelen felpattant s kinyújtott ujját maga előtt tartva odarohant az ajtó függönyéhez. A gyűrű ezüstös csillogással, egyenletesen forgott az ujja körül, akár egy propeller.
– Mi a fenét hozott nekünk? – kérdezte Krákogó.
– Az ördög tudja – mondta Redrick. – Fogalmam sem volt róla… Ha tudtam volna, többet kérek érte.
Krákogó egy darabig nézte Redricket, majd felemelkedett s ő is eltűnt a függönyajtó mögött. A függöny mögött nyomban suttogni kezdtek. Redrick előhúzott egy cigarettát, rágyújtott, felvett a padlóról egy folyóiratot s szórakozottan lapozgatni kezdte. A magazin tele volt izmos tomporú szépségekkel, de valami oknál fogva, most hányinger kerülgette, ha rájuk nézett. Redrick elhajította a magazint s körülnézett: innivalót keresett. Majd előhúzott a belső zsebéből egy köteg pénzt s megszámolta a bankjegyeket. Minden rendben volt, azonban nehogy elaludjon, átszámolta a második köteget is. Amikor visszadugta a zsebébe, Krákogó visszatért.
– Szerencsés fiú maga – jelentette ki s ismét leült Redrickkel szemben. – Tudja, mi az a perpetuum mobile?
– Nem – felelte Redrick. – Mi ezt nem tanultuk.
– Nem is fontos – mondta Krákogó. Még egy köteg bankjegyet húzott elő. – Ez az első példány ára – jelentette ki, miközben letépte a pénzcsomagról az összekötő papírszalagot. – Minden további gyűrűért két ilyen köteget kap. Megjegyezte, fiacskám? Kettőt. De azzal a feltétellel, hogy rajtunk kívül soha, senki nem szerez tudomást ezekről a gyűrűkről. Megegyeztünk?
Redrick némán zsebre dugta a pénzt és felállt.
– Na, én megyek – közölte. – Mikor és hol találkozunk legközelebb?
Krákogó szintén felállt.
– Hívni fogják – mondta. – Minden pénteken reggel kilenc és fél tíz között várja a telefont. Üdvözölni fogják Phil és Hugh nevében, s megjelölik a találkát.
Redrick bólintott s az ajtó felé indult. Krákogó követte s kezét a vállára helyezte.
– Szeretném, ha megértené – folytatta. – Mindez nagyon jó, nagyon kedves és a többi, a “gyűrű” pedig egyszerűen csodálatos, azonban nekünk elsősorban két dologra van szükségünk: a fényképekre és a teli konténerre. Juttassa vissza hozzánk a fényképezőgépünket, de nem üres filmmel, és a kerámia konténerünket, de azt se üresen, hanem tele, s akkor többé nem lesz rá szüksége, hogy a Zónába járjon.
Redrick megmozgatta a vállát, lelökte onnan Krákogó kezét, kinyitotta az ajtót és távozott. Vissza sem fordulva lépdelt a puha szőnyegen, s egyre ott érezte a tarkóján a világoskék szempár angyali, merev tekintetét. Nem várta meg a liftet, gyalog ment le a hetedik emeletről.
Miután kilépett a Metropolból, taxit rendelt s átutazott a város másik végébe. Ismeretlen, újonc sofőrre akadt, egy nagy orrú, pattanásos képű suhancra. Azok egyikére, akik az utóbbi esztendőben csőstül özönlöttek Marmontba hajmeresztő kalandokat, hihetetlen gazdagságot, világhírt s valamiféle sajátos vallást szerezni – csőstül jöttek, és végül taxisofőrök, pincérek, építőmunkások vagy kidobófiúk lettek – sóvárgók, akiket homályos vágyak kínoztak, akik a világon mindennel elégedetlenek voltak, borzasztóan kiábrándultak, s meg voltak róla győződve, hogy itt is becsapták őket. Körülbelül ötven százalékuk egy-két hónapi tengés-lengés után átkozódva hazatért, s a világ minden országába elvitte a csalódás hírét. Csak elenyészően kevesen lettek stalkerré, s gyorsan el is pusztultak, még mielőtt bármit is megérthettek volna. Egyeseknek sikerült felvételt nyerniük az intézetbe, a legértelmesebbek és legműveltebbek preparátori állást szereztek, a többiek pedig hétszámra a kocsmákban üldögélték végig az estéiket s veszekedtek, ha nem egyeztek a nézeteik, verekedtek a lányok miatt, vagy csak úgy, részeg fővel, s időről időre petíciókat, felvonulást, tiltakozó megmozdulást, tüntetéseket szerveztek – ülő, álló, sőt még fekvő tüntetést is -, és teljesen kikészítették a városi rendőrséget, a katonai parancsnokságot és az őslakókat, azonban minél tovább maradtak, annál inkább belenyugodtak sorsukba, megbékéltek s egyre kevésbé érdekelte őket, miért is vannak itt.
A pattanásos képű sofőrből dőlt a vodkaszag, a szeme vörösen csillogott, akár egy házinyúlé, s borzasztóan izgatott volt; azon nyomban mesélni kezdte Redricknek, hogyan jelent meg ma reggel az utcájukban egy halott a temetőből. Beállított tehát a házába, pedig az épület már néhány éve be van deszkázva, mindenki elköltözött onnan – özvegye, öreganyja, a lánya a férjével s az unokái. Ő, ahogy a szomszédok beszélik, harminc éve halt meg, még a Látogatás előtt, most pedig – szép dolog! – egyszer csak megjelenik. Járkált egy darabig a ház körül, kaparta az ajtót…
– Állj – szakította félbe Redrick. – Itt állj meg.
Végigtapogatta a zsebét. Aprója nem volt, fel kellett váltania egy új bankjegyet. Egy darabig állt a kapunál, várta, amíg a taxi elhajt. Dögkeselyű villája helyre kis épület volt: egyemeletes, nagyablakos szárnyépülettel, amelyben biliárdszoba volt, gondozott kis kerttel, üvegházzal, fehér lugassal az almafák között. S körben pedig csipkés, világoszöld olajfestékkel bemázolt vasrács. Redrick néhányszor megnyomta a csengő gombját, a kertajtó halk csikorgással kinyílt, s ő ráérősen elindult a homokos kerti úton, amelyet rózsatövek szegélyeztek, a villa teraszán pedig már ott állt összegörnyedve Ürge, a sötét, bíborszínű Ürge, s egész testében játékosan remegett, annyira szeretett volna a kedvében járni. Türelmetlenségében oldalt fordult s leeresztette a lépcsőről egyik remegőn támaszt kereső lábát, biztos pontot találva az alsó lépcsőfokra húzta másik lábát is, s közben Redrick felé rázta egészséges kezét, mindjárt, úgymond, mindjárt…
– Hé, Róka! – hívta a kertből egy női hang.
Redrick megfordította a fejét, s a zöld lombok között, a lugas csipkézett fehér teteje mellett mezítelen kerek vállat, eleven piros ajkat s integető kezet pillantott meg. Biccentett Ürge felé, letért az útról s a rózsabokrokon s a puha zöld pázsiton átgázolva a lugas felé indult.
A kis lugasban egy hatalmas vörös gyékényszőnyeg volt leterítve, s pohárral a kezében ott hevert Gina Barbridge, egy szinte észrevehetetlen bikiniben, mellette tarka borítójú könyv hevert, s ugyanitt, a bokrok alatt, az árnyékban csillogó jegesvödör állt – egy üveg keskeny, hosszú nyaka ágaskodott ki belőle.
– Halló, Róka! – köszöntötte Gina Barbridge s poharat tartó kezével üdvözlő mozdulatot tett. – Hát apus hol van? Csak nem került már megint hurokra?
Redrick hozzálépett, aktatáskát tartó kezét a háta mögé dugta, megállt s felülről a lányra pillantott. Hát igen, Dögkeselyű remek gyerekeket imádkozott ki magának a Zónában. Gina selymes bőrű, telt idomú, tökéletes testű teremtés volt, egyetlen fölösleges ránc nélkül, másfélszáz font, húszesztendős, gusztusos test s ráadásul izzó smaragd szempárral, duzzadt ajakkal, szabályos fehér fogsorral, hollófekete hajjal, s a napsugár szabadon járt-kelt rajta, válláról a hasára s a csípőjére, s otthagyta árnyékát majdnem csupasz mellei között. A férfi a lány fölött állt és nyíltan bámulta őt, aki felnézett rá s megértőn kuncogott, majd ajkához emelte a poharat s néhányat kortyolt belőle.
– Kéne, mi? – kérdezte, megnyalta ajkát s pontosan addig várt, amíg a kérdés kétértelműsége eljutott a férfi tudatáig, majd felé nyújtotta a poharat.
Redrick elfordult, tekintetével valamit keresett, majd az árnyékban egy nyugágyra lelve leült, s kinyújtotta a lábát.
– Barbridge kórházban van – mondta. – Levágják a lábát.
A lány még mindig mosolyogva, fél szemmel a férfit nézte, a másik szemét eltakarta egy az arcába hulló dús hajfürt, s mosolya mozdulatlanná dermedt, kockacukor-vicsorítás a napbarnított arcon. Majd gépiesen meghimbálta a poharat, mintha a jégdarabok csörgését fülelné, s megkérdezte:
– Mindkettőt?
– Mindkettőt. Lehet, hogy térdig, de az is lehet, hogy feljebb.
Gina letette a poharat s elhúzta a haját az arcáról. Már nem mosolygott.
– Kár – jelentette ki. – Te pedig…
Éppen neki, Gina Barbridge-nek mondhatta volna el részletesen, hogyan történt ez az egész valójában. Bizonyára még azt is elmesélhette volna, hogyan tért vissza a kocsihoz, kezében ütésre készen tartva bokszerét, s hogyan kérlelte őt Barbridge – nem magáért, hanem gyermekeiért, érte és Artie-ért, s az aranygömböt ígérgette neki. De nem kezdett mesélni. Némán a belső zsebébe nyúlt, kihúzott egy köteg bankjegyet, s a vörös gyékényre hajította, egyenest Gina hosszú, meztelen lába elé. A bankók szivárványos legyezőként hulltak szerteszét, Gina szórakozottan felvett belőlük néhányat s nézegetni kezdte, mintha életében először látna ilyet, de nem mutatott különösebb érdeklődést.
– Tehát ez az utolsó fizetés – jegyezte meg.
Redrick előredőlt a nyugágyon, a vödörig hajolt, kivette belőle az üveget s a címkére pillantott. A sötét üvegen vízcseppek csordogáltak lefelé, s Redrick oldalt tartotta az üveget, hogy ne csöpögtesse le a nadrágját. Nem kedvelte a drága whiskyt, most azonban elbírta volna ezt is. Már éppen készülődött, hogy egyenest az üveget húzza meg, azonban a háta mögül felhangzó érthetetlen, tiltakozó hangok megállították. Megfordult s meglátta, hogy a lugason keresztül, görbe lábát kínkeservesen egymás elé rakosgatva Ürge vágtat teljes erőből, egy áttetsző folyadékkal teli hosszú poharat tartva két kézzel maga előtt. Az igyekezettől csak úgy csorgott az izzadság sötétvörös ábrázatán, vérben forgó szeme majd kiugrott gödréből, s látván, hogy Redrick őt nézi, szinte kétségbeesetten nyújtotta poharát s nem is bőgött, inkább nyüszített, fogatlan száját erőtlenül szélesre tárva.
– Megvárlak, megvárlak – nyugtatta meg Redrick s az üveget visszadugta a jég közé.
Ürge végül odabotorkált, odaadta a poharat Redricknek s rákollószerű kezével félénk családiassággal megveregette a férfi vállát.
– Köszönöm, Dickson – dicsérte meg komolyan Redrick. – Éppen ez az, amire most szükségem volt. Dickson, mint mindig, megint a helyzet magaslatán voltál.
S amíg Ürge zavarodott lelkesedésében a fejét rázta s egészséges kezével görcsösen csapkodta csípőjét, Redrick diadalittasan magasba emelte a poharat s egy hajtásra kiitta a felét, majd Ginára pillantott.
– Kéne, mi? – kérdezte, s a pohárra mutatott.
A lány nem felelt. Félbehajtotta a bankjegyeket, majd ismét félbe.
– Hagyd el – szólt rá a férfi. – Nem haltok éhen. Az apusodnak…
A lány félbeszakította:
– Tehát te cipelted ki őt – mondta. Nem kérdezte a férfit, hanem megállapította. – Cipelted, te ostoba, át az egész Zónán, a hátadon… Nyámnyila alak, ilyen alkalmat elszalasztani…
Redrick a lányt nézte s a pohárról is megfeledkezett. Gina felállt, a szétdobált bankjegyeken végigtaposva odalépett hozzá, megállt előtte, ökölbe szorított kezét csípőjére tette s kölni- és édes izzadságszagot árasztó testével az egész világot eltakarta előle.
– Hát így csavart titeket, ostobákat az ujja körül… a csontjaitokon, belül üres koponyáitokon át… Várj csak, fog még a mankójával járni a koponyáitokon, még megmutatja nektek, mi is az a felebaráti szeretet és könyörület. – A lány már szinte kiabált. – Még az aranygömböt is neked ígérte, igen? Térképet, csapdát, igen? Fajankó! A szeplős képeden látom, hogy megígérte… Várj csak, majd kapsz tőle térképet, uramisten, nyugtasd meg az ostoba Róka Redrick Schuchart bolond lelkét…
Redrick erre kényelmesen felállt s lendületből egy kiadós nyaklevest sózott le neki, úgyhogy a lány a mondat közepén elhallgatott, s mint egy kidöntött fa a fűre zuhant és arcát tenyerébe rejtette.
– Ostoba… Róka – dünnyögte értetlenül. – Ilyen alkalmat elszalasztani… ilyen alkalmat…
Redrick felülről nézett a lányra, felhajtotta az italt, s meg sem fordulva, a poharat odalökte Ürgének. Többé nem volt mit mondania. Nagyszerű gyerekeket kunyerált ki Keselyű Barbridge magának a Zónától. Szerető és tisztelettudó gyermekeket.
Kilépett az utcára, fogott egy taxit s a “Borzsch”-hoz hajtatott. Be kellett fejeznie ezeket a dolgokat, elviselhetetlen álmosság szállta meg, minden úszott a szeme előtt s így aludt el, egész testével a táskára dőlt, s csupán akkor ébredt fel, amikor a sofőr megrázta a vállát.
– Megérkeztünk, mister…
– Hol is vagyunk? – szólalt meg, álmosan nézelődve. – Hiszen azt mondtam, hajts a bankhoz…
– Egyáltalán nem, mister – vigyorgott a sofőr. – A “Borzsch”-ba kérte. Tessék, itt vagyunk a “Borzsch”-nál.
– Rendben – hagyta rá Redrick. – Álmodtam valamit…
Fizetett, kiszállt, erőlködve mozgatta elzsibbadt lábát. A nap sugaraitól az aszfalt már izzásba jött, nagy volt a hőség. Redrick érezte, hogy az izzadságtól teljesen átázott, a szájában undorító ízt érzett, szeme könnyezett. Mielőtt belépett volna, körülnézett. Az utca a “Borzsch” előtt, mint ilyenkor rendszerint, most is kihalt volt. A szemben levő intézmények még nem nyitottak ki, s voltaképp a “Borzsch” is zárva volt, Ernest azonban már a helyén állt – a poharakat törölgette s komoran bámult a pult mögül három gyanús külsejű alakot, akik a sarokasztalnál sört iszogattak. A többi asztalról még nem vették le a felfordított székeket, egy fehér zakós ismeretlen néger a padlót mosta, s még egy néger görnyedezett Ernest mögött a sörösládákkal. Redrick a pulthoz lépett, ráhelyezte aktatáskáját s köszönt. Ernest valami korántsem hízelgőt dünnyögött válaszul.
– Adj egy sört – mondta Redrick s görcsösen ásított.
Ernest a pultra csapott egy üres korsót, a hűtőgépből kikapott egy üveget, kinyitotta s a korsó felé döntötte. Redrick, száját tenyerével elfedve a tulaj kezére meredt. Ernest keze remegett.
Az üveg szája néhányszor hozzákoccant a korsó széléhez. Redrick Ernest arcába pillantott. Ernest súlyos szemhéját leeresztette, apró száját elhúzta, kövér arca megnyúlt. A néger közvetlenül Redrick lába alatt matatott a fölmosóronggyal: a gyanús külsejű alakok hevesen és dühödten vitatkoztak a futamokról; a ládákat emelgető fekete férfi úgy meglökte az ülepével Ernestet, hogy az megingott. A néger kénytelen volt bocsánatot dünnyögni, Ernest fojtott hangon megkérdezte:
– Elhoztad?
– Mit? – Redrick hátrapillantott.
Az egyik alak lustán felállt az asztaltól, a kijárathoz indult, s cigarettára gyújtva megállt az ajtóban.
– Menjünk, beszéljük meg – ajánlotta Ernest.
A kezében rongyot forgató néger is már Redrick és az ajtó között állt. Behemót alak, akár Suviksz, csak kétszerte szélesebb.
– Menjünk – értett egyet vele Redrick, s fogta az aktatáskáját. Már egyik szemében sem érzett álmosságot.
A pult mögé lépett s átpréselte magát a sörösrekeszekkel bíbelődő néger mellett. A néger bizonyára odacsípte az ujját, mert körmét nyalogatva barátságtalanul szemlélte Redricket. Ez is keménykötésű fickó volt, betört orrú, szétlapított fülű. Ernest átment a hátsó szobába s Redrick követte, most már mind a három alak a kijáratnál állt, a felmosórongyos néger pedig a raktárba vezető tolóajtó elé került.
A hátsó szobában Ernest oldalt lépett s görnyedten leült egy fal melletti székre, az asztal mögül pedig előlépett Kvoderblad százados, sárgán és bánatosan, s valahonnan bal felől előnyomakodott egy ENSZ-rendőr, rohamsisakját szemébe nyomta, gyorsan megragadta Redricket s hatalmas tenyerét végighúzta zsebein. Jobboldali zsebénél habozott egy ideig, kivette belőle a bokszert s könnyedén a százados elé penderítette Redricket. Redrick az asztalhoz lépett, s Kvoderblad százados elé állította aktatáskáját.
– Te szemét – vetette oda Ernestnek.
Ernest leverten felhúzta a szemöldökét és vállat vont. Minden világos volt. Az ajtóban már kuncogva ott állt a két néger, több ajtó nem volt, az ablak zárva volt s kívülről biztos rács fedte.
Kvoderblad százados undorral elfintorította arcát, mindkét kezével az aktatáskában kotorászott s az asztalra rakott két kis “korongot”, kilenc “elemet”, tizenhat különböző méretű “fekete csöppet” polietilén zacskóban; két első osztályú “szivacsot” s egy üveg “szénsavas agyagot”.
– Van még valami a zsebében? – kérdezte halkan Kvoderblad százados. – Tegye ki…
– Rohadtak – vetette oda Redrick. – Szeme-e-tek…
Belenyúlt a belső zsebébe s az asztalra hajított egy köteg bankjegyet. A pénz szerteszét repült.
– Ohó! – kiáltott fel Kvoderblad százados. – Van még?
– Vegyék! – üvöltött fel Redrick, előkapva a zsebéből a második csomagot s nagy lendülettel a lába elé hajította. – Zabáljátok meg! Fulladjatok bele!
– Nagyon érdekes – jegyezte meg nyugodtan Kvoderblad százados. – Most pedig szedd össze szépen.
– Isten megbüntet! – mondta Redrick s kezét a háta mögé dugta. – A pribékjeid összeszedik. Te magad szeded össze!
– Szedd össze a pénzt, stalker – mondta Kvoderblad százados nyugodtan, s öklével az asztalra támaszkodva egész testében előrehajolt.
Néhány másodpercig némán egymás szemébe meredtek, majd Redrick, szitkokat dünnyögve letérdelt s kelletlenül szedegetni kezdte a bankjegyeket. A négerek vihogni kezdtek a háta mögött, a kéksisakos pedig elégedetten röhögött.
– Ne röhögj, te! – szólt rá Redrick. – Kifolyik a takony az orrodból!
Már térden csúszott, egyenként szedegette a papírdarabokat s egyre közelebb került egy sötét rézkarikához, mely békésen megbújt a padló mocsokkal teleragadt mélyedésében, s úgy fordult, hogy minél kényelmesebben hozzáférhessen. Egyre mocskos szitkokat kiabált, mindent, ami csak eszébe jutott s amit még ki tudott találni, amikor viszont eljött a pillanat, elhallgatott megfeszítette izmait, megragadta a gyűrűt s teljes erőből felfelé rántotta. A lejárat felpattanó teteje még alig csapódott a padlóhoz, de ő már fejjel lefelé a lyukba vetette magát, kezét maga elé nyújtotta, bele a borospince nyirkos, hűvös sötétjébe.
A kezére zuhant, átbukfencezett a fején, felpattant, s meghajolva, anélkül hogy meglátott volna valamit, csupán az emlékezetében s szerencséjében bízva, rohanni kezdett a ládaoszlopok közötti szűk átjáróban, futás közben feldöntötte és hátralökdöste az oszlopokat, hogy csörömpölve és dübörögve belezuhantak az átjáróba; csúszkálva felfutott a láthatatlan lépcsőfokokon, egész testével nekidőlve kilökte a bádogborítású ajtót, s Ernest garázsában találta magát. Egész testében remegett, nagyokat fújtatott, vérszínű foltok úsztak a szeme előtt, szíve nehéz, beteges remegéssel közvetlenül a torka alatt kalimpált, de nem állt meg egy másodpercre sem. Tüstént a pince távolabbi sarkába vetette magát, s kezét összekarmolva nekilátott, hogy szétszórjon egy halom ócskaságot, amely alatt néhány deszkát kitörtek a garázs falából. Majd a hasára feküdt s átkúszott a nyíláson, hallotta, hogy valami recsegve szakad zakójában, s már az udvarban, amely keskeny volt, akár egy kút, a szemetes konténerek között lehúzta a zakóját, letépte s elhajította nyakkendőjét, gyorsan végigmérte magát, lerázta nadrágját, kiegyenesedett, s az udvaron átfutva belevetette magát egy keskeny, bűzlő alagútba, amely a teljesen hasonló szomszédos udvarba vezetett. Futás közben hallgatózott, de még nem hallotta az őrjárat szirénáinak üvöltését, s még gyorsabban kezdett futni, kergetve az amúgy is szerteszét ugráló gyerekhadat, a felakasztott száradó fehérnemű alá bukott, rothadó kerítések résein bújt át s igyekezett minél előbb kijutni ebből a negyedből, mielőtt Kvoderblad százados kordont vonhatna köré. Ismerte ezeket a helyeket. Ezekben az udvarokban, pincékben, elhagyott mosodákban, szénraktárakban játszott kisgyerek korában, mindenütt voltak ismerősei, sőt barátai, s ezért máskor semmi gondot nem okozott volna neki itt elrejtőzni s legalább egy hetet békében meghúzni magát, azonban nem ezért hajtotta végre “a vakmerő szökést a letartóztatásból”, amellyel egy csapásra tizenkét hónap plusz börtönbüntetést harcolt ki magának.
Óriási szerencséje volt. A Hetedik utcán valamilyen liga tartotta esedékes felvonulását – vagy kétszáz ember hömpölygött s mind éppolyan sokat szenvedett és ápolatlan volt, mint ő maga, sőt, még rosszabb, mintha mindnyájan éppen most törtek volna át a kerítés résein, feldöntve az útjukban álló szeméttárolókat s ráadásul előzőleg még viharos éjszakát töltöttek volna egy szenespincében. Kibukott a kapualj alól s futtában belevetette magát ebbe a tömegbe, s rézsút, lökdösődve és lábakra taposva nyakleveseket gyűjtve és viszonozva áttört az utca túloldalára s ismét eltűnt egy kapualjban, éppen abban a pillanatban, mikor felharsant a járőrgépkocsi ismerős és visszataszító szirénája, s a menet harmonikamód összehúzódva megállt. Most azonban már egy másik háztömbben volt, s Kvoderblad százados nem tudhatta, hogy melyikben.
A rádióáruk raktára felől ment a garázsához, s egy ideig várnia kellett, amíg a munkások egy furgont teleraktak hatalmas tévés kartondobozokkal. A szomszéd épület tűzfala előtt húzta meg magát, egy fonnyadt orgonabokor ágai között, egy kicsit kifújta magát és rágyújtott. Leguggolt s mohón szívta cigarettáját, hátával a tűzfal kemény vakolatának dőlt, s hogy elfojtsa ideges remegését, egyre az arcához nyomta tenyerét, töprengett, szünet nélkül töprengett, amikor pedig a furgon a munkásokkal tülkölve kigördült a kapualjból, elnevette magát, s halkan így szólt utána: “köszönet fiúk, hogy feltartottatok engem, az ostobát… lehetővé tettétek, hogy gondolkozzam”. Ettől kezdve gyorsan ugyan, de nem kapkodva, ügyesen és átgondoltan cselekedett, mintha a Zónában dolgozna.
A titkos résen át jutott be a garázsába, zajtalanul eltette a régi gépkocsiülést, kezét a kosárba dugta, a zsákból óvatosan elővette a csomagot s az ingébe rejtette. Majd levette a szögről régi, kopott bőrkabátját, a sarokban rátalált maszatos ellenzős sapkájára s azt mindkét kezével mélyen a homlokába húzta. A kapu résén át a garázs félhomályába betörtek a nap keskeny fénycsíkjai, melyek tele voltak csillogó porszemekkel. Az udvaron vidáman és elevenen visított a gyerekhad, s amikor már készült, hogy távozzon, hirtelen felismerte lánya hangját. Ekkor a legszélesebb réshez tapadt, s egy ideig bámulta, ahogy Majmocska két léggömbbel hadonászva futkosott az új hinta körül. A három szomszéd öregasszony pedig, kötését a térdére ejtve tüstént szemrehányón a lányára pillantott s ellenségesen beharapták ajkukat. Egymást licitálva ócsárolják őt a vén csoroszlyák. A gyerekek pedig rájuk sem hederítve, úgy játszanak Majmocskával, mintha semmi különös nem lenne, nemhiába igyekezett, ahogy csak tudott, elnyerni a kegyeiket, fából csúszdát készített nekik, babaházat és hintát, s ezt a kispadot is, amelyen a vén csoroszlyák üldögélnek, ő ácsolta. Rendben, mondta, csak ajkát mozgatva, elkapta tekintetét a réstől, még egyszer körbepillantott a garázson, s bebújt a nyílásba.
A város délnyugati peremén, az elhagyott benzinkút mellett, a Bányász utca végén állt egy telefonfülke. Csak az isten tudja, ki használta – körös-körül beszögezett ablakú házak álltak, dél felé, távolabb pedig az egykori városi szemétlerakó áttekinthetetlen pusztasága húzódott. Redrick egyenest a földre telepedett a fülke árnyékában s kezét a fülke alatti résbe dugta. Poros, olajos papírdarabot s a papírba csomagolt pisztoly markolatát tapogatta ki. A cinkezett lőszeres doboz, a “karkötőkkel” teli zsák, a régi levéltárca a hamis igazolványokkal a helyén volt – a rejtekhely körül mindent rendben talált. Ekkor levette bőrkabátját és ellenzős sapkáját s benyúlt az ingébe. Egy percig még némán ült, s tenyerén méregette a megmásíthatatlan és legyőzhetetlen halállal megtöltött kerámia patront. S ekkor érezte, hogy arca megint reszket és remeg.
– Schuchart – dünnyögte, de saját hangját sem hallotta. – Mit csinálsz, te szemét? Ezzel a holmival mindannyiunkat elintéznek… – Ujjaival lefogta remegő arcát, de ez sem segített. – Átkozottak – állapította meg a televíziókat rakodó munkásokról. – A legrosszabbkor kerültek az utamba… Vissza kellene menni a Zónába, és eltüntetni minden nyomot…
Bánatosan körülnézett. A repedezett aszfalt felett forró levegő rebegett, komoran néztek rá a bedeszkázott ablakok, a pusztaságon port kavaró forgószél kószált. Egyedül volt.
– Jól van – jelentette ki szárazon. – Mindenki önmagáért, csak az isten mindenkiért. Ennek a századnak ez elég…
Sietve, nehogy ismét meggondolja magát, a patront beledugta sapkájába, sapkáját pedig belecsavarta bőrkabátjába, majd letérdelt, s nekifeszülve kissé oldalt döntötte a fülkét. A vastag csomag a kis gödör mélyébe simult s még sok szabad hely maradt mellette. Óvatosan visszaengedte a fülkét, két kézzel megmozgatta, s tenyerét megrázva felállt.
– És kész – mondta. – Semmi több.
Bemászott a fülledt és felizzott fülkébe, bedobott egy pénzdarabot és tárcsázott.
– Guta – mondta. – Kérlek, ne izgulj. Ismét lebuktam. – Hallotta, ahogy az asszony görcsösen sóhajtott, s sietve folytatta: – Ugyan, semmiség az egész, hat-nyolc hónap… és lehet látogatni… Kibírjuk. Nem maradsz pénz nélkül, majd küldök… – Guta még mindig hallgatott. – Holnap behívatnak a parancsnokságra, ott találkozunk. Hozd el Majmocskát is.
– Házkutatás nem lesz? – kérdezte az asszony tompa hangon.
– Nyugodtan lehet. Otthon minden tiszta. Semmi vész, ne lógasd az orrod… Stalkerhez mentél feleségül, ne panaszkodj. Na, a holnapi viszontlátásig… Ne felejtsd, én nem hívtalak. Csókollak.
Keményen a helyére akasztotta a kagylót s néhány másodpercig állt, erejét megfeszítve hunyorgott, s úgy összeszorította a fogait, hogy a füle is csengett belé. Majd ismét bedobott egy pénzdarabot s egy másik számot tárcsázott.
– Hallgatom – szólalt meg Krákogó.
– Schuchart beszél – mondta Redrick. – Hallgasson figyelmesen és ne szakítson félbe…
– Schuchart? – csodálkozott roppant természetesen Krákogó. – Miféle Schuchart?
– Mondom, hogy ne szakítson félbe. Lebuktam, megszöktem s most megyek, hogy feladjam magam. Két és fél, vagy három évet sóznak rám. A feleségem pénz nélkül marad. Maga gondoskodni fog róla. Hogy semmiben ne szenvedjen hiányt, megértette? Megértette, kérdem? Nem messze attól a helytől, ahol először találkoztunk, van egy telefonfülke. Egy van csak ott, nem tévesztheti el. A kerámia tartály a fülke alatt van. Ha akarja, vigye el, ha nem, nem, de a feleségem semmiben nem szenvedhet szükséget. Nekünk még dolgoznunk kell együtt, sokat kell dolgoznunk. De ha visszajövök, s megtudom, hogy piszkos játékot űzött velem… Nem ajánlom, hogy ezt tegye. Világos? Megértette?
– Mindent megértettem – felelte Krákogó. – Köszönöm. – Majd rövid habozás után megkérdezte: – Kíván ügyvédet?
– Nem – vágta el Redrick. – Az összes pénzt az utolsó fillérig adják a feleségemnek. Üdvözlöm.
Felakasztotta a kagylót, körülnézett, kezét mélyen nadrágja zsebébe dugta, s kimért léptekkel elindult, felfelé a Bányász utcán, a kihalt, bedeszkázott házak között.
3. Richard H. Noonan, ötvenegy éves, a Földönkívüli Civilizációk Nemzetközi Kutatóintézete Marmonti Részlegénél az elektronikus berendezések beszerzési képviselője
Richard H. Noonan az asztalánál ült a dolgozószobájában s egy nagy, üzleti feljegyzésekre szolgáló tömbbe apró Belzebubokat firkált. Közben együttérzőn mosolygott, bólogatott, de nem figyelt a vendégére. Egy telefonhívást várt, látogatója, dr. Pilman pedig lustán dorgálta. Vagy inkább azt képzelte, hogy dorgálja. Vagy inkább arra próbálta kényszeríteni magát, hogy azt higgye, dorgálja.
– Valentin, mindezt figyelembe fogjuk venni – szólalt meg végül Noonan, miután a kerek szám kedvéért rajzolt még egy tizedik Belzebubot s becsapta a tömböt. – Valóban hallatlan…
Valentin kinyújtotta vékony kezét s gondosan a hamutartóba szórta a hamut.
– Egyszóval mi az, amit figyelembe vesznek? – érdeklődött udvariasan.
– Mindazt, amit mondott – felelte vidáman Noonan s hátradőlt a karosszékben. – Az utolsó betűig.
– És mit mondtam én?
– Az nem lényeges – vágta rá Noonan. – Akármit mond, mi figyelembe vesszük.
Valentin (dr. Valentin Pilman Nobel-díjas és a többi) egy mély karosszékben ült előtte. Alacsony termetű, elegáns, gondosan öltözött férfi volt, velúrzakóját nem csúfította egyetlen folt sem, feszes nadrágján nem volt egyetlen ránc sem, inge vakító fehéren világított, szigorú, egyszínű nyakkendő díszítette, cipője ragyogott, keskeny, sápadt ajkán kaján mosoly ült, hatalmas, fekete szemüvege elrejtette szemét. Haja kemény sündisznósörteként ágaskodott széles és lapos homloka felett.
– Szerintem magának minden ok nélkül adják azt a fantasztikus fizetést – mondta. – S ez nem elég, maga szerintem még szabotál is, Dick.
– Psz-sz-sz! – szólt rá Noonan suttogva. – Az isten szerelmére, ne ilyen hangosan.
– Való igaz – folytatta Valentin. – Meglehetősen régóta figyelem magát: szerintem maga egyáltalán nem dolgozik…
– Egy percre! – szakította őt félbe Noonan s megrázta vastag, rózsaszín ujját. – Hogy mondhatja, hogy nem dolgozom? Hát volt egyetlen reklamáció, amelynek ne lett volna következménye?
– Nem tudom – jelentette ki Valentin s ismét lerázta a hamut. – Hol jó, hol rossz felszerelés érkezik. A jó gyakoribb, de hogy mi szükség ehhez magára, nem tudom.
– Márpedig, ha én nem lennék – tiltakozott Noonan, – a jó még ritkább vendég lenne. Azonkívül a tudósok állandóan elrontják a berendezéseket, s aztán reklamálnak, és ki fedezi magukat olyankor? Például…
Megcsendült a telefon, s Noonan, Valentinről tüstént megfeledkezve, felkapta a kagylót.
– Mister Noonan? – kérdezte a titkárnő. – Ismét Lemchen úr.
– Kapcsolja.
Valentin felemelkedett, kialudt cigarettáját a hamutartóba tette s két ujját búcsúzásként homlokához emelve egyenes tartással távozott.
– Mister Noonan? – hallatszott a kagylóban az ismerős, vontatott hang.
– Hallgatom.
– Mister Noonan, nem könnyű magát elérni a munkahelyén.
– Új emberek érkeztek…
– Igen, már tudom. Mister Noonan, rövid időre jöttem csak ide, van néhány kérdésem, amelyeket személyesen beszélhetünk csak meg. Gondolok itt a “Mitsubishi Dancy” legutóbbi egyezményeire. A jogi oldalra.
– Állok rendelkezésére.
– Akkor, ha nincs ellenére, vagy harminc perc múlva találkozzunk kirendeltségünk irodájában. Önnek megfelel?
– Tökéletesen. Harminc perc múlva.
Richard Noonan letette a kagylót, felállt, s puffadt kezét dörzsölve járkálni kezdett a dolgozószobában. Közben egy divatos slágert dudorászott, de hamarosan falsot fogott s kedélyesen nevetett tulajdon ügyetlenségén. Majd fogta a kalapját, karjára vette esőkabátját s kiment a fogadószobába.
– Kedveském – mondta a titkárnőnek -, rohanok a klienseimhez. Vegye át a helyőrség irányítását, tartsa, ahogy mondják, az erődöt, én pedig majd hozok magának csokoládét.
A titkárnő kivirult. Noonan csókot dobott felé s nekiindult az intézet folyosóinak. Néhányszor megkísérelték a kabátjánál fogva elkapni, de kitért, tréfával ütötte el a dolgot, kérte, hogy távollétében is tartsák az állásokat, vigyázzanak a májukra, ne erőltessék meg magukat, s végül, miután senki nem tudta elkapni, belépési engedélyét szokás szerint csukva meglóbálta az ügyeletes előtt és kiviharzott az épületből.
Alacsonyan úsztak a felhők a város fölött, a levegő párás volt, az első bizonytalan cseppek fekete csillagként csöppentek az aszfaltra. Noonan, esőköpenyét fejére és vállára vetve a kocsik sora előtt Peugeot fához ügetett, belevetette magát, a ballonkabátot lekapta fejéről s a hátsó ülésre hajította. Zakója nagy zsebéből előhúzott egy kerek fekete rudacskát, az “izét”, beledugta az akkumulátor kivezetésébe s nagyujjával ütközésig tolta, majd ülepét mozgatva kényelmesen elhelyezkedett a kormány mögött, s rálépett a pedálra. A Peugeot némán kigurult az utca közepére s a Zóna határsávjának kijáratához robogott.
Az eső egy szempillantás alatt, váratlanul eredt el, mintha az égen felborítottak volna egy dézsát. Az úttest síkos lett, az autó megcsúszott a kanyarokban. Noonan bekapcsolta az ablaktörlőt s lassított. “Tehát megkapták a jelentést – gondolta. – Most majd dicsérni fognak. Nos, én nem ellenkezem. Szeretem, ha dicsérnek. Különösen, ha maga Lemchen úr dicsér. Különös, miért szeretjük, ha dicsérnek? Ettől nem lesz több pénzünk. Dicsőség? Miféle dicsőségről lehet szó a mi esetünkben? »Híres ember lett, most már hárman ismerik«. No, tegyük fel, négyen, ha Beilist is beleszámítjuk. Mulatságos teremtmény az ember… Tehát, a dicséretet önmagáért kedveljük. Akár a gyerekek a fagylaltot. Kisebbségi komplexus – erről van szó. A dicséret csökkenti a komplexusainkat. S ez nagyon-nagyon ostoba dolog. Hogyan nőhetek meg saját szememben? Mi az, talán nem ismerem önmagamat? Az öreg, kövér Richard H. Noonant? Mellesleg, mi ez a »H«? Na tessék, kellett ez neked! S nincs kitől megkérdezned… Hiszen Lemchen úrtól nem fogod megkérdezni… Á, eszembe jutott. Herbert. Richard Herbert Noonan. Úristen, hogy zuhog az eső…”
Kifordult a Központi sugárútra s arra gondolt, “hogy megnőtt a mi kis városunk az elmúlt esztendőkben. Micsoda hatalmas felhőkarcolókat emeltek… Tessék, még egyet építenek. Ez meg mi lesz? Á, a Luna-klub – a világ legjobb dzsesszegyüttesei és nyilvánosháza, mindez a mi dicső helyőrségünknek s a mi bátor turistáinknak, különösen az idősebbeknek s a tudomány nemes vitézeinek… A külvárosok pedig kihaltak. Nincs már hová visszatérni a sírból felkelt halottaknak.”
– A sírból felkelt halottak előtt zárva a haza vezető út, ezért is bánatosak és haragosak – jelentette ki hangosan.
“Igen, szeretném megtudni, hogyan végződik ez az egész. Mellesleg, tíz ével ezelőtt biztos voltam benne, hogy pontosan tudom, hogyan fog végződni ez az egész. Áthatolhatatlan kordon. Ötven kilométer széles, senkiföldje-övezet. Tudósok és katonák, senki más. Bolygóm testén elszigetelték a szörnyű fekélyt… Nézze meg az ember, mintha mindenki úgy vélekedett volna, mint én. Micsoda beszédeket mondtak, milyen törvényjavaslatokat terjesztettek be… Most pedig már nem is emlékszel rá, hogyan lett hirtelen kocsonyásan képlékennyé ez az általános, acélos elszántság. »Egyrészt nem lehet nem elismerni, másrészt be kell látni.« Ez pedig, azt hiszem, akkor kezdődött, amikor kihozták a Zónából az első »izéket«. Elemek… Igen, azt hiszem, ezzel kezdődött. Különösen, amikor kiderítették, hogy szaporodnak. A fekélyről pedig kiderült, hogy nem is fekély, hanem inkább kincsesbánya… Most pedig már senki nem tudja, mi ez – fekély, kincsesbánya, a sátán kísértése, Pandora szelencéje, Belzebub… Apránként felhasználják. Húsz éve szöszmötölnek vele, milliárdokat pocsékoltak el, a Zóna szervezett kirablását azonban mind ez ideig képtelenek voltak megszervezni. Mindenki csinálja a maga kis üzletét, a tudós koponyák pedig fontoskodó képpel adják tudtunkra: egyrészt nem lehet nem elismernünk, másrészt lehetetlen egyet nem értenünk, mivel egy bizonyos objektum, amelyet tizennyolc fokos szögben röntgensugarakkal sugároztak be, huszonkét fokos szögben bocsát ki kvázi-hő elektronokat… Az ördögbe! Úgysem érem meg a legvégét…”
Az autó elhajtott Keselyű Barbridge villája mellett. A zápor következtében minden ablakában égett a villany, látszott, ahogy az emeleti ablakokban, Gina szobáiban, táncoló párok mozognak. Vagy korán kezdték, vagy még sehogy sem tudják befejezni tegnapról. Különös divat szállta meg a várost – napokon keresztül mulatnak. Kemény fiatalokat neveltünk, szándékaikban kitartóak s makacsok…
Noonan megállította autóját egy jelentéktelen épület előtt, melyen alig észrevehető tábla függött: “Korch, Korch és Simak ügyvédi irodája.” Kivette a helyéről s zsebébe rejtette az “izét”, ismét fejére húzta ballonkabátját, felkapta kalapját s hanyatt-homlok berohant a kapualjba, elrohant az újságjába merülő portás mellett, föl a kopott szőnyeg borította lépcsőn, cipőjének sarka már a sötét emeleti folyosón kopogott, melyet valamiféle sajátos szag itatott át, s amelynek származását régóta hasztalan igyekezett megfejteni, kivágta az ajtót a folyosó végén s belépett a fogadószobába. A titkárnő helyén egy ismeretlen, barnára sült fiatalember ült. Zakó nem volt rajta, ingének ujját feltűrte. Az írógép helyére állított bonyolult elektronikus szerkezet belsejében kotorászott. Richard Noonan a ballonkabátját és a kalapját felakasztotta egy szögre, mindkét kezével elsimította gyér haját a füle mögött, s kérdőn a fiatalemberre pillantott. A fiatalember biccentett. Noonan erre kinyitotta a dolgozószoba ajtaját.
Lemchen úr nehézkesen felemelkedett a lefüggönyözött ablaknál álló nagy bőrfotelből s elébe ment. Szögletes arcán ráncok gyűltek össze, üdvözlő mosolyra futottak, sajnálkozást fejeztek ki a kellemetlen időjárás miatt, vagy talán nehezen leküzdhető ingert, hogy el ne tüsszentse magát.
– Lám, megjött – kezdte vontatottan. – Lépjen be, foglaljon helyet.
Noonan tekintetével kereste, hová ülhetne, azonban egy, az asztal mögött megbúvó egyenes támlájú, kemény széken kívül semmit nem vett észre. Erre leült az asztal szélére. Jókedve valami megmagyarázhatatlan oknál fogva lassan semmivé lett – maga sem tudta, miért. Hirtelen megvilágosodott előtte, hogy ma nem fogják dicsérni. Sokkal inkább fordítva. A harag napja, gondolta filozofikusan, s felkészült a legrosszabbra.
– Gyújtson rá – kínálta Lemchen úr, s ismét beleereszkedett karosszékébe.
– Köszönöm, nem dohányzom.
Lemchen úr olyan arckifejezéssel csóválta meg a fejét, mintha a legrosszabb előérzete igazolódott volna be, ujjait arca előtt egymáshoz érintette s figyelmesen szemlélte az így kialakult geometriai alakzatot.
– Feltételezem, hogy a “Mitsubishi Dancy” cég ügyeit nem most beszéljük meg önnel – szólalt meg végül.
Ez vicc volt. Richard Noonan készségesen elmosolyodott, s ezt mondta:
– Ahogy kívánja.
Pokolian kényelmetlen volt az asztalon ülni, a lába nem ért le a padlóig s az asztallap széle vágta az ülepét.
– Sajnálattal kell közölnöm önnel, Richard – kezdte Lemchen úr -, hogy a maga jelentése rendkívül kellemes benyomást keltett fent.
– Hm… – dünnyögte Noonan. “Kezdődik”, gondolta magában.
– Magát még kitüntetésre is fel akarták terjeszteni – folytatta Lemchen úr -, én azonban azt javasoltam, várjanak egy kicsit. S helyesen tettem. – Végre felnézett az ujjairól s barátságtalanul Noonanra pillantott. – Megkérdezheti tőlem, miért tanúsítottam ekkora, magának túlzottnak is tűnhető, óvatosságot.
– Nyilván megvolt rá az oka – jegyezte meg csüggedt hangon Noonan.
– Igen, megvolt. Mi derül ki a maga jelentéséből, Richard? A “Metropol”-csoportot likvidálták. Az ön erőfeszítései révén. A “Zöld virág”-csoportot teljes létszámban tetten érték. Ragyogó munka. Szintén a magáé. A “Legyező”, a “Quasimodo”, a “Vándorzenészek” s a többi csoport, nem is emlékszem mindegyikre, rádöbbenve, hogy ma vagy holnap leleplezik őket, önmagukat számolták fel. Ez valóban így történt, mindezt máshonnan szerzett információink is megerősítik. A csatatér megtisztult. A csatatéren maga az úr, Richard. Az ellenfél nagy veszteségeket szenvedve rendezetlen sorokban meghátrált. Helyesen adtam elő a helyzetet?
– Legalábbis – folytatta óvatosan Noonan, – az utóbbi három hónapban Marmonton keresztül megszűnt a különböző anyagok kiszivárgása a Zónából… Legalábbis az én értesüléseim szerint – tette hozzá.
– Az ellenfél meghátrált, nem így van?
– Ha ragaszkodik ehhez a kifejezéshez… így.
– Nincs így! – jelentette ki Lemchen úr. – Arról van szó, hogy ez az ellenfél sohasem hátrál meg. Ezt biztosan tudom. Richard, maga éretlenségről tett tanúbizonyságot azzal, hogy sietett a győzelemittas jelentéssel. Éppen ezért javasoltam, hogy álljanak el attól, hogy azon melegében kitüntetésre terjesszék fel.
“A fenének kellenek a kitüntetéseid – gondolta Noonan lábát lógatva, s komoran bámulta cipője himbálódzó orrát. – A padlásra akasztanám a kitüntetéseidet. Szép kis moralista, nevelő, nélküled is tisztában vágyok vele, kivel állok szemben, semmi szükség rá, hogy kioktass, ki is az ellenfelem. Mondd meg kertelés nélkül és világosan: hol, hogyan és mit szúrtam el… mit sikerült még ezeknek a csirkefogóknak kikaparniuk a Zónából… hol, hogyan és milyen résekre bukkantak… a bevezetésre nincs szükségem, nem vagyok taknyos kezdő, ötven év van mögöttem s nem a te kitüntetéseid kedvéért ücsörgök itt…”
– Mit hallott az aranygömbről? – kérdezte hirtelen Lemchen úr.
“Uramisten – gondolta ingerülten Noonan. – Ugyan, mi köze az egészhez az aranygömbnek? Eredj a fenébe az ostoba kérdezősködéseddel…”
– Az aranygömb legenda – jelentette ki unott hangon. – Misztikus tárgy a Zónában, mely egy aranygömbre hasonlít és arra szolgál, hogy teljesítse az emberek kívánságait.
– Bárminőt?
– A legenda általánosan elfogadott szövegének megfelelően: bárminőt. Léteznek azonban változatok…
– Úgy – jegyezte meg Lemchen úr. – S mit hallott a “halált hozó lámpáról”?
– Nyolc esztendeje – kezdte vontatottan s unottan Noonan -, egy Stephan Norman nevű stalker, gúnynevén a Pápaszemes, kihozott a Zónából egy bizonyos szerkezetet, amely, amennyire meg lehetett ítélni, valamiféle sugárvető rendszer lehetett, s gyilkos hatással volt a földi szervezetekre. A már említett Pápaszemes el akarta adni ezt az intézetnek. Az árban azonban nem tudtak megegyezni. Pápaszemes ismét elindult a Zónába s többé nem tért vissza. S hogy jelenleg hol van a készülék, nem lehet tudni. Az intézetbeliek mind a mai napig tépik a hajukat. A Metropolból általunk is ismert Hugh akkora összeget ajánlott fel érte, amekkora csak ráfér egy csekkre.
– Ez minden? – kérdezte Lemchen úr.
– Ez – felelte Noonan. Tüntetően körbepillantott a szobában.
A bútorzat unalmas volt, nem volt mit nézni.
– Úgy – állapította meg Lemchen. – S mit hallott a “rákszemről”?
– Milyen szemről?
– A rákszemről. Rák. Ismeri? – Lemchen úr két ujja kört írt le a levegőben. – Ollója van.
– Először hallok róla – mondta Noonan.
– Nos, akkor mit tud a “robbanó szalvétákról”?
Noonan leszállt az asztalról s kezét zsebre dugva megállt Lemchen előtt.
– Semmit sem tudok – jelentette ki. – És maga?
– Sajnos én sem tudok semmit. Sem a “rákszemről”, sem a “robbanó szalvétákról”. Mégis léteznek.
– Az én Zónámból valók?
– Üljön, üljön csak le – állította meg Noonant Lemchen úr, s intett a tenyerével. – Csak most kezdődik a beszélgetésünk. Üljön le.
Noonan megkerülte az asztalt, s leült a kemény, magas támlájú székre. “Ugyan, hová akar kilyukadni? – gondolta lázasan. – Miféle újdonságok jönnek még? Nyilván a többi Zónában találtak valamit, s most heccel ez a barom. Soha nem szeretett, a vén krampusz képtelen elfelejteni a gúnyversikéket…”
– Folytassuk rövid vizsgánkat – jelentette ki Lemchen. Hátradőlt karosszékében s a mennyezetet bámulva megkérdezte: – Hogy van az öreg Barbridge?
– Barbridge? Keselyű Barbridge megfigyelés alatt áll. Nyomorék, de nem nélkülöz. A Zónához semmi köze. Négy bárja és egy bordélya van, s piknikeket szervez a helyőrségi tisztek és a turisták részére. Gina, a lánya rendezetlen életmódot folytat. A fia, Arthur nemrég végezte el a jogi kart.
Lemchen úr elégedetten biccentett.
– Kimerítő válasz – dicsérte meg. – S mit csinál a Máltai Kreón?
– A még dolgozó kevés stalker egyike. A “Quasimodo”-csoporttal állt kapcsolatban, most azonban a zsákmányt az intézetnek adja el rajtam keresztül. Hagyom szabadon működni majd csak ráharap valaki. Igaz, az utóbbi időben keményen iszik, s félek, hogy nem húzza sokáig.
– Mi a kapcsolata Barbridge-dzsal?
– Udvarol Ginának. Nincs sikere.
– Remek – állapította meg Lemchen úr. – S mit hallott Schuchartról, a Rókáról?
– Egy hónapja jött ki a börtönből. Nem nélkülöz. Megpróbálta elhagyni a várost, de voltak bizonyos… – Noonan elhallgatott. – Egyszóval, családi kellemetlenségei voltak. Most nem törődik a Zónával.
– Ez minden?
– Ez.
– Nem sok – jelentette ki Lemchen úr. – S mi a helyzet Szerencsés Carterrel?
– Már jó néhány éve nem stalker. Használt autókkal kereskedik, van egy műhelye, ahol “izé”-meghajtásúra alakítják át az autókat. Négy gyereke van, a felesége egy éve halt meg. Az anyósával él.
Lemchen bólintott.
– Na, kiről feledkeztem meg az öregek közül? – érdeklődött jóindulatúan.
– Elfeledkezett Jonathan Maisle-ről, akit Kaktusznak gúnyoltak. Jelenleg kórházban van, haldoklik, rákja van. S elfeledkezett Suvikszról…
– Igen, igen, mi van vele?
– Suviksz nem változott – mondta Noonan. – Háromfős a csoportja. Néha hetekre eltűnnek a Zónában. Amit találnak, ott, a helyszínen megsemmisítik. Társasága, a Harcos Angyalok azonban széthullott.
– Miért?
– Hát, tudja, azzal foglalkoztak, hogy felvásárolták a szajrét, s Suviksz visszavitte a Zónába. Minden, ami a sátántól származik, legyen a sátáné. Most azonban már nincs mit felvásárolniuk, különben is az intézet új igazgatója rájuk uszította a rendőrséget.
– Világos – jegyezte meg Lemchen úr. – Na és a fiatalok?
– Nos, a fiatalok… jönnek és mennek. Van közöttük öt-hat, akiknek már van némi tapasztalata, az utóbbi időben azonban nem tudják kinek eladni a szajrét s nehéz helyzetbe kerültek. Néha kisegítem őket… Főnök, úgy gondolom, hogy az én Zónámban befellegzett a stalkereknek. Az öregek kiszálltak az üzletből, a fiatalok még semmit nem tudnak, na meg a szakma tekintélye sem az már, ami régen volt. Egyre jobb a technika, a robotok…
– Igen, igen, hallottam róluk – mondta Lemchen úr. – Ezek az automaták azonban egyelőre még azt az energiát sem érik meg, amit elfogyasztanak. Vagy tán tévedek?
– Ez idő kérdése. Nemsokára megérik.
– Milyen nemsokára?
– Öt-hat éven belül…
Lemchen ismét megcsóválta a fejét.
– Mellesleg, bizonyára nem tud még róla, hogy az ellenfél is alkalmazni kezdett automata-stalkereket.
– Az én Zónámban? – kérdezte óvatosan Noonan.
– A magáéban is. Rexopolisban van a telephelyük, s a hegyeken át helikopteren szállítják a Kígyó-szakadékhoz, a Fekete-tóhoz s a Bolderpick-hegylánc lábaihoz a felszerelést…
– Hiszen az peremvidék – jegyezte meg hitetlenkedve Noonan. – Pusztaság, ugyan mit találhatnak ott?
– Keveset, nagyon keveset. De találnak. Mellesleg, ezt csak tájékoztatásul mondtam, nem tartozik magára… Összegezzük tehát. Hivatásos stalker Marmontban szinte nem maradt. Akik maradtak, azoknak többé nincs közük a Zónához. A fiatalság nem találja helyét s csak most tanul bele. Az ellenséget szétvertük, visszavetettük, valahol megbújt és a sebeit nyalogatja. Zsákmány nincs, amikor pedig mégis akad, nincs kinek eladni. Az anyagok törvényen kívüli kiszivárgása a marmonti Zónából már három hónapja megszűnt. Így van?
Noonan hallgatott. “Most – gondolta. – Most vágja a képembe. Vajon hol van a rés? S úgy látszik, jó nagy lehet. Na gyerünk, ki vele, vén ravaszdi! Ne gyötörj…”
– Nem hallom a válaszát – jegyezte meg Lemchen úr, s tenyerét ráncos és szőrös füléhez illesztette.
– Rendben, főnök – jelentette ki komoran Noonan. – Elég. Már eleget főzött és puhított, gyerünk, egyen meg.
Lemchen úr bizonytalanul vihogott.
– Nem tudom, mit mondhatnék magának – kezdte váratlan keserűséggel. – Itt szerencsétlenkedik a főnöke előtt, de hogy én hogy érzem magam, amikor tegnapelőtt… – Hirtelen abbahagyta, felállt s a dolgozószobán át a páncélszekrényhez ballagott. – Röviden szólva, az utóbbi két hónap során, a rendelkezésünkre álló adatok szerint, az ellenfél komplexumai több mint hatezer egységnyi anyagot kaptak a különböző Zónákból. – Megállt a páncélszekrény mellett, megsimogatta a széf festett oldalát s hirtelen Noonan felé fordult. – Ne ringassa magát illúziókban! – üvöltötte. – Barbridge ujjlenyomata. A Máltai ujjlenyomata! A Nagyorrú Ben-Halevi ujjlenyomata, akiről, úgy vélte, hogy említést sem kell tennie. Az Orrhangú Heres és Törpe Cmiga ujjlenyomatai! Hát hogy nevelgeti a fiataljait? “Karkötők”! “Gombostűk”! “Fehér bogarak”! S ez még mind semmi, itt vannak a “rákszemek”, “madár-csörgők”, “robbanó szalvéták”, az ördög vinné őket! – Ismét abbahagyta, visszaült a karosszékbe, ujjait újból egymáshoz illesztette s udvariasan megkérdezte:
– Mi a véleménye erről, Richard?
Noonan előhúzta a zsebkendőjét s megtörölte a nyakát és a halántékát.
– Semmit nem gondolok – nyögte rekedt hangon és őszintén. – Már megbocsásson, főnök, de én most általában… Hagyja, hogy kifújjam magam… Barbridge-nek semmi köze a Zónához. Minden lépéséről tudomásom van! Tivornyákat és piknikeket rendez a tavaknál, hatalmas pénzeket keres s egyszerűen semmi szüksége rá… Megbocsásson, természetesen ostobaságot fecsegek, de biztosíthatom, nem veszítem Barbridge-et szem elől azóta, hogy elhagyta a kórházat…
– Nem tartom fel tovább – jelentette ki Lemchen úr. – Kap egy hét határidőt. Aztán közölje arra vonatkozó elképzeléseit, hogyan kerülnek a különböző anyagok a maga Zónájából Barbridge kezébe… és a többi. Viszontlátásra.
Noonan felállt, sután biccentett Lemchen úr profilja felé, s miközben zsebkendőjével tovább törölgette bőségesen verejtékező nyakát, kitámolygott az előszobába. A napbarnított fiatalember cigarettázott s töprengőn meredt a kibelezett elektronikus szerkezet belsejébe. Futó pillantást vetett Noonan felé – tekintete üres, befelé forduló volt.
Richard Noonan úgy-ahogy a fejébe nyomta kalapját, hóna alá kapta esőkabátját s távozott. “Ilyen, bizony, még nem történt velem – gondolta rendezetlenül. – Nézze meg az ember, a Nagyorrú Ben-Halevi! Már arra is volt ideje, hogy gúnynevet szerezzen magának… Mikor? Pedig micsoda pancser volt… tejfölösszájú… Nem, ez nem az… Ó te állat, te lábatlan barom… Keselyű! Istenem, hogy elbántál velem… Igen, pontosan úgy, mint Szingapúrban az a bizonyos… hogy is hívják… pofával az asztalra, halántékával a falnak…”
Beült a kocsijába s egy ideig, miután semmit nem látott maga körül, csak tapogatózott a műszerfalon, kereste az indítókulcsot. Kalapjáról a térdére folyt a víz, lekapta, s körül sem nézve hátrahajította. Az eső elöntötte a szélvédőüveget, s Richard Noonan, nem tudni, miért, de úgy érezte, hogy éppen emiatt képtelen rájönni, mit kell a továbbiakban tennie. S miután rádöbbent erre, öklével nagyot csapott kopasz homlokára. Megkönnyebbült. Rögtön rájött, hogy indítókulcsa nincs és nem is lehet, mert ott a zsebében az “izé”. Az örökéletű akkumulátor. S ki kell húzni a zsebéből, hogy csak úgy reccsenjen, s bele kell helyezni a nyílásba és akkor majd elindulhat – minél messzebb ettől a háztól, melynek ablakából minden bizonnyal figyeli ez az öreg káposztafej…
Noonan “izét” tartó keze félúton megdermedt. “Úgy, legalább tudom, hogy kivel kezdjem. Nos, akkor vele kezdem. Ó, de hogy elkezdem! Soha senki nem kezdte úgy, ahogy én most elkezdem. S micsoda élvezettel. – Bekapcsolta az ablaktörlőt és végighajtotta az autót a bulváron, szinte semmit nem látott maga előtt, de már kissé megnyugodott. – Nem tesz semmit. Legyen úgy, mint Szingapúrban. Végtére is Szingapúrban minden szerencsésen végződött… Ugyan már, egyszer kaptál a képedre! Történhetett volna rosszabbul is. Megtörténhetett volna, hogy nem a képed s nem az asztalba vered, hanem valami hegyes dologba… Jól van, nem kalandozunk el a tárgytól. Hol van most az én palotám? Egy fikarcnyit sem látni… Ahá, ott van.”
Jóllehet már későre járt az idő, az “Öt perc” nevet viselő intézmény úgy ragyogott, akár a Metropol. Richard Noonan megrázta magát, mint a kutya, amikor kijön a vízből, s belépett a fényesen megvilágított a dohány, parfüm s megsavanyodott pezsgő szagától átitatott hallba. Az öreg Benny még libéria nélkül egy pult mögött ült, oldalvást, a bejárattal szemben, s a villát öklébe szorítva rágott valamit. Fantasztikus méretű keblét a poharak közé ömlesztve a Madame magaslott előtte, s szomorkodva nézte, hogyan eszik az öreg. A hallt még nem takarították ki a tegnapi nap után. Amikor Noonan belépett, a Madame tüstént felé fordította széles, vastagon kifestett arcát, amely először elégedettnek tűnt, azonban tüstént gyakorlott mosoly áradt szét rajta.
– No! – dörmögte. – No nézd csak, Noonan úr személyesen! Lányokra támadt kedve?
Benny tovább evett, süketnek tettette magát, akár az ágyú.
– Üdv, öreglány! – válaszolt Noonan s közelebb lépett. – Minek nekem lányok, amikor egy igazi nő áll előttem?
Benny végül észrevette őt. Kék és vöröses sebhelyekkel teli arca kényszeredetten üdvözlő mosolyba torzult.
– Szervusz, tulaj – hörögte. – Bejöttél egy kis csapolásra?
Noonan válaszul elmosolyodott s legyintett. Nem szeretett Bennyvel beszélgetni: folyton üvölteni kellett vele.
– Hol van az üzletvezetőm, fiúk? – kérdezte.
– A szobájában – felelte a Madame. – Holnap be kell fizetnie az adót.
– Ó, ezek az adók – mondta Noonan. – Rendben. Madame, kérem, készítse elő kedvenc ételem, nemsokára visszajövök.
A vastag, műszálas szőnyegen hangtalan léptekkel végigment a folyosón, befordult egy alig észrevehető kis beugróba s kopogtatás nélkül kinyitott egy bőrrel bevont ajtót.
Csontos Kanasa egy asztal mögött trónolt s a tükörben egy pattanást szemlélgetett az orrán. Csöppet sem kesergett azon, hogy másnap be kell fizetnie az adóját. A tökéletesen üres asztalon egy kis üveg kenőcs állt előtte s egy pohár, tele áttetsző folyadékkal. Csontos Kanasa Noonanra emelte vérbe borult tekintetét, s a tükröt elejtve felpattant. Noonan egy szót sem szólt, szemben vele beleereszkedett a karosszékbe, egy ideig némán vizsgálgatta a pimaszt s hallgatta, hogy értetlenül az átkozott esőről és a reumáról dünnyög valamit. Majd ezt mondta:
– Zárd be az ajtót, galambocskám.
Csontos, lúdtalpas lábával pufogva, az ajtóhoz futott, csattant a kulcs, majd visszatért az asztalhoz. Szőrös hegyként magaslott Noonan fölé s odaadón bámult a szájába. Noonan hunyorogva tovább vizsgálgatta. Nem tudni, miért, de hirtelen eszébe jutott, hogy Csontos Kanasa igazi neve – Rafael. Csontosnak fantasztikusan csontos ökleiért nevezték, melyek kékesvörösen s csupaszon meredeztek elő a kezét borító sűrű szőrből, akár egy kézelőből. Kanasának ő nevezte el magát, abban a szilárd hitben, hogy ez volt a nagy mongol uralkodók hagyományos neve. Rafael. Nos, Rafael, akkor kezdjük.
– Mi újság? – kérdezte gyengéden Noonan.
– Minden a legnagyobb rendben, főnök – felelte azonnal Csontos Rafael.
– Azt a botrányt az őrszobán elsimítottad?
– Százötvenet tettem le az asztalra. Mindenki elégedett.
– Százötvennel tartozol – mondta Noonan. – A te bűnöd volt, galambocskám. Figyelni kellett volna.
Csontos szerencsétlen képet vágott és alázatosan széttárta hatalmas tenyerét.
– A hallban ki kellene cserélni a parkettát – mondta Noonan.
– Meglesz.
Noonan egy darabig hallgatott, az ajkát csücsörítette.
– Szajré? – kérdezte halkabbra fogva hangját.
– Van egy kevés – felelte szintén halkan Csontos.
– Mutasd.
Csontos a páncélszekrényhez ugrott, előhúzott egy csomagot, letette Noonan elé az asztalra és kibontotta. Noonan egy ujjal beletúrt a halom “fekete cseppbe”, elvett egy “karkötőt”, minden oldalról figyelmesen megvizsgálta s visszatette.
– Ez minden? – kérdezte.
– Nem szállítanak – magyarázta bűntudatosan Csontos.
– Nem szállítanak… – ismételte meg Noonan.
Gondosan célzott s cipője orrával teljes erőből Csontos lábszárába rúgott. Csontos felnyögött, már görnyedt, hogy fájó sípcsontjához kapjon, de nyomban kihúzta magát s kezét nadrágja varrásához szorította. Noonan ekkor felpattant, mint akit fenékbe rúgtak, megragadta Csontos ingének gallérját, rugdalózva és szemét forgatva a férfinak ugrott. Csontos nyögve és sóhajtozva, fejét nyaka közé húzva, akár egy meghajszolt paripa, egészen addig hátrált, amíg le nem roskadt a díványra.
– Kétfelé dolgozol, galambocskám? – sziszegte Noonan bele egyenest Csontos rémülettől elfehéredett szemébe. – Keselyű fürdik a szajréban, te pedig papírba csomagolt morzsákat dugsz az orrom alá?… – Nagy lendülettel képen törölte Csontost, igyekezett eltalálni az orrán levő gennyes kelést. – Börtönben fogsz megrohadni! Trágyában fogsz élni!… Sajnálni fogod, hogy a világra jöttél! – Öklével nagy lendülettel ismét Csontos pattanásába talált. – Honnét szerzi Barbridge a szajrét? Neki miért szállítanak, s neked miért nem? Ki szállít neki? Miért nem tudok semmiről? Kinek dolgozol? Beszélj!
Csontos némán tátogott. Noonan elengedte, visszatért a karosszékhez s lábát felrakta az asztallapra.
– Nos? – kérdezte.
Csontos hüppögve szívta vissza az orrából kibuggyanó vért, s ezt mondta:
– Az isten szerelmére, főnök… Mit akar? Ugyan miféle szajré lenne Keselyűnél? Semmiféle szajré nem kerül oda. Manapság senkinél sincs szajré…
– Mi az, tán vitatkozni támadt velem kedved? – érdeklődött Noonan gyöngéden s az asztalról a földre engedte lábát.
– Ugyan, dehogy, főnök… Istenemre… – sietett megnyugtatni őt Csontos. – Itt vakuljak meg! Még hogy vitatkozzak! Eszemben sincs…
– Kihajítlak – jegyezte meg komoran Noonan. – Nem tudsz dolgozni. A magadfajtából egy garasért egy tucatot is felvehetek. Nekem belevaló, az ügyhöz értő emberre van szükségem.
– Megálljon, főnök – mondta józanul Csontos, s a vért szétkente a képén. – Nem kell olyan forrón enni a kását… Gyerünk, próbáljuk mégiscsak tisztázni a dolgot… – Ujjának hegyével óvatosan megtapogatta a pattanást az orrán. – Azt mondja, hogy Barbridge-nál sok a szajré? Nincs róla tudomásom. Természetesen elnézését kérem, de valaki hazudott magának. Senki nem jut most szajréhoz. Hiszen a Zónába szinte kizárólag csak kezdő taknyosok mennek, ők pedig nem térnek vissza. Nem, főnök, ezt valaki bebeszélte magának…
Noonan a szeme sarkából gyanakodva figyelte Csontost. Úgy tűnt, Csontos őszintén beszél. Igen, s különben sem lett volna érdemes hazudnia – a Keselyűn nem lehet meggazdagodni.
– Ezek a piknikek, jövedelmező üzletek? – kérdezte.
– A piknikek? Hát, nem túlságosan. A pénz nem hever az utcán… Hiszen a városban most már nem maradt jövedelmező üzlet…
– Hol rendezik ezeket a piknikeket?
– Hol rendezik? A legkülönbözőbb helyeken. A fehér hegynél, a Hőforrásoknál, a Szivárványos-tavaknál…
– S kik járnak oda?
– Kik? – Csontos ismét megvakarta pattanását, majd az ujjaira pillantott s bizalmaskodó hangon így szólt: – Főnök, ha maga is erre az üzletágra ácsingózik – rosszul teszi. Nem tudna konkurálni a Keselyűvel.
– Ugyan miért nem?
– Keselyű látogatói a kéksisakosok – először. – Csontos sorba behajlította ujjait. – A városparancsnokság tisztjei másodszor, a Metropol, a Fehér Liliom és a Jövevény turistái harmadszor. Azután meg már kialakította a maga reklámját, a helybéli fiúk is hozzá járnak… Istenemre, főnök, nem érdemes ebbe beleártania magát.
– A helybéliek is hozzá járnak?
– Főként fiatalok.
– No és, mi folyik ezeken a piknikeken?
– Mi folyik? Buszokkal odaviszik őket, ugye? Ott már állnak a sátrak, a büfé, szól a zene… No és, mindenki úgy szórakozik, ahogy kedve tartja. A tisztek leginkább a lányokkal, a turisták özönlenek megnézni a Zónát. – Ha a Hőforrásoknál tartják, a Zóna onnan ugyanis egy karnyújtásnyira van, egyenest a Kénes szurdok mögött… Keselyű lócsontokat szórt szét arrafelé, hát bámulják a távcsöveikkel.
– Na és a helybeliek?
– A helybeliek? A helybelieknek ez természetesen nem érdekes. Így hát mindenki úgy szórakozik, ahogy tud…
– És Barbridge?
– Hogyhogy Barbridge? Barbridge, akár a többiek…
– És te?
– Még hogy én? Mint a többiek. Figyelek, nehogy megsértsék a lányokat… és ez a… no, ott… Hát, csak úgy.
– Mennyi ideig tart ez?
– Mikor hogy. Van, amikor három napig, de előfordul, hogy egy álló hétig.
– És mibe kerül ez az élvezet? – kérdezte Noonan, s közben egészen másra gondolt. Csontos válaszolt valamit, Noonan azonban nem hallotta. “Lám, itt a rés – gondolta. – Néhány napig… néhány éjszakát… Ilyen körülmények között egyszerűen képtelenség Barbridge-t figyelni, még ha szántszándékkal ezzel a céllal mentél is oda… Mégse értem. Hiszen lábatlan nyomorék, s ott a szurdok… Nem, itt valami nincs rendjén…”
– Ki jár oda állandóan a helybeliek közül?
– A helybeliek közül? Hiszen már mondtam – többnyire fiatalok. Na, hát Halevi, Rashba… Capfa Pipi… ez a… Cmiga… No, még a Máltai is elő szokott fordulni. Belevaló banda. “Vasárnapi iskolának” hívják az egészet. Mi az, kérdezik, ellátogatunk a “vasárnapi iskolába”? Többnyire szépen keresnek az idősebb nőkön. Megjelenik Európából egy öreg hölgy és…
– “Vasárnapi iskola” – ismételte Noonan.
Hirtelen különös gondolat futott végig rajta. Iskola. Felállt.
– Rendben – mondta. – Vigye az ördög ezeket a piknikeket. Ez nem a mi dolgunk. De tudd: Keselyű kap szajrét, ez pedig már a mi dolgunk, galambocskám. Ezt nem hagyhatjuk szó nélkül. Szaglássz, Csontos, szaglássz, mert különben elzavarlak galambocskám. Derítsd fel, honnan szerzi be, ki szállítja neki s ígérj húsz százalékkal többet, mint ő. Világos?
– Világos, főnök – Csontos már állt, keze nadrágja varrásához simult, szutykos képén odaadás ragyogott.
– Ugyan, mozdulj már, erőltesd meg az agyad, te barom! – üvöltött rá hirtelen Noonan s távozott.
A hallban a pultnál kényelmesen kiitta aperitifjét, egy ideig csevegett a Madame-mal az erkölcsök lazulásáról, célzott rá, hogy tervezi az intézmény mielőbbi kibővítését, majd hangját jelentőségteljesen lehalkítva tanácsot kért, mit tegyen Bennyvel – öreg ember már, rosszul hall, a reflexei sem a régiek, nem igyekszik, mint régen… Már hat óra felé járt, enni szeretett volna, a fejében azonban egyre motoszkált valami, nem hagyta nyugton a váratlan gondolat, mely teljesen független volt az egésztől és mégis, sok mindent megmagyarázott. Mellesleg, amint egy s másra fény derült, az ügyről eltűnt az ingerlő és ijesztő misztikus lepel, s csupán a bosszúság maradt meg önmagával szemben, hogy korábban nem gondolt erre a lehetőségre, a lényeg azonban nem ez volt, a lényeg abban az ötletben rejlett, mely egyre csak ott motoszkált benne s nem hagyta nyugton.
Miután elbúcsúzott a Madame-tól s kezet szorított Bennyvel, Noonan egyenest a “Borzsch”-ba hajtott. “Az egészben az a baj, hogy nem vesszük észre, hogy repülnek az évek – gondolta. – Bár kit érdekelnek az évek; nem vesszük észre, hogy minden változik. Tudjuk, hogy minden változik, gyermekkorunktól arra tanítanak, hogy minden változik. Számtalanszor láttuk saját szemünkkel, hogy minden változik, s ugyanakkor teljességgel képtelenek vagyunk észrevenni azt a pillanatot, amikor a változás végbemegy, vagy nem ott keressük a változást, ahol kellene. Lám, már megjelentek az új, kibernetikus berendezésekkel felszerelt stalkerek. A régi stalker piszkos, komor fickó volt, aki egy vadállat makacsságával milliméterről milliméterre kúszta végig a Zónát, hogy megdolgozzon a koncért. Az új stalker nyakkendős, elegáns úriember, mérnök, kilométerekre ül a Zónától, a fogai között cigaretta, a könyöke mellett egy pohár frissítő koktél, ül és a képernyőt bámulja. Jól kereső úriember. Nagyon is logikus a kép. Annyira logikus, hogy az összes többi lehetőség fel sem merül. Pedig vannak mások is – például a “vasárnapi iskola”.
S egyszer csak, fogalma sem volt, honnan tört rá, elfogta a kétségbeesés. Minden hasztalan volt. Minden értelmetlennek bizonyult. “Istenem – gondolta. – Hiszen nekünk semmi nem sikerül. Nem tudjuk visszatartani, megállítani. Semmilyen erő nem elég ahhoz, hogy bent tartsuk a szakajtóban ezt a szörnyű kovászt – gondolta borzongva. – S nem azért, mert rosszul végezzük a dolgunkat. S nem azért, mert ők ravaszabbak vagy ügyesebbek nálunk. Egyszerűen, ilyen a világ. Ilyen az ember. S ha nem történt volna a Látogatás, történt volna valami más…”
A “Borzsch”-ban minden ragyogott s csábítóan finom illat terjengett. A “Borzsch” is megváltozott – nyoma sem volt a duhajkodásnak, a muriknak. Suviksz már nem jár ide, undorodik, Redrick Schuchart is bizonyára bedugta ide szeplős orrát, de elfintorodott s távozott. Ernest még mindig börtönben van, az üzletet az öregasszony vezeti s elérte célját: szolid törzsközönség, az egész intézet ide jár ebédelni, na meg a főtisztek is – kényelmes kis boxok, a koszt ízletes, keveset kérnek, a sör mindig friss. Jó, öreg kisvendéglő.
Noonan az egyik boxban megpillantotta Valentin Pilmant. A Nobel-díjas tudós egy csésze kávé mellett üldögélt s egy félbehajtott folyóiratot olvasott. Noonan odalépett hozzá.
– Megengedi, hogy maga mellé üljek? – kérdezte.
Valentin ráemelte fekete szemüvegét.
– Á – ismerte fel. – Tessék.
– Mindjárt, csak előbb kezet mosok – mondta Noonan, mert hirtelen eszébe jutott Csontos pattanása.
Itt jól ismerték. Amikor visszatért s leült Valentinnal szemben, az asztalon már ott állt egy apró serpenyő, benne a párolgó rizses hús s egy magas korsó tele sörrel – a sör nem volt se hideg, se meleg, épp olyan volt, ahogy szerette. Valentin félretolta a folyóiratot s ivott egy kortyot a kávéjából.
– Ide figyeljen, Valentin – kezdte Noonan s vágott egy falatot a húsból. – Mit gondol, hogy végződik ez az egész?
– Mire gondol?
– A Látogatás, a Zóna, a stalkerek, a katonai-ipari komplexumok, ez az egész rakás… Hogy végződhet ez?
Valentin vaksi, fekete szemüvegével sokáig nézte Noonant. Majd rágyújtott és így szólt:
– Kire nézve? Legyen konkrétabb.
– Na, tegyük fel, általában az emberiségre nézve.
– Ez attól függ, szerencsénk lesz-e, vagy sem – mondta Valentin. – Most már tudjuk, hogy a Látogatás általában nem hagyott nyomot az emberiség életén. Az emberiség életén semmi nem hagy nyomot. Természetesen nincs kizárva, hogy találomra kapkodva a gesztenyét ebből a tűzből, végül valami olyasmit is kihúzunk, ami miatt az élet bolygónkon egyszerűen lehetetlenné válik. Ez balszerencse lesz. Lássa be azonban, ez a lehetőség mindig fenyegette az emberiséget. – Tenyerével elhessegette maga elől a cigarettafüstöt s elnevette magát. – Látja, én már régóta leszoktam arról, hogy általában gondoljak az emberiségre. Az emberiség mint olyan, túlságosan is stacionárius rendszer, teljességgel átfoghatatlan.
– Így gondolja? – kérdezte kiábrándultan Noonan. – Nos, lehetséges, hogy így van…
– Vallja be őszintén, Richard – kezdte Valentin s szemmel láthatóan mulatott a dolgon. – Maga üzletember, a maga életében mi változott meg a Látogatással? Nos, megtudta, hogy a világmindenségben az emberi mellett még legalább egy értelmes világ létezik. No és?
– Hogyan is mondjam? – motyogta Noonan. Már sajnálta, hogy kierőszakolta ezt a beszélgetést. Nem volt miről beszélgetniük. – Mi változott meg számomra… Például immár jó néhány esztendeje érzek valamiféle kényelmetlenséget, feszélyezettséget. Rendben, a látogatók jöttek s elmentek. De mi van, ha ismét eljönnek, s az jut eszükbe, hogy itt maradjanak? Számomra, egy üzletember számára, tudja, nem értelmetlen kérdés: kik ők, hogyan élnek, mit akarnak… A legprimitívebb változat az, hogy törnöm kell a fejemet, hogyan változtassam meg a termelést. Készen kell lennem rá. És mi van, ha az ő rendszerükben egyáltalán nem lesz rám szükség? – Felélénkült. – És ha egyikünkre sem lesz szükség? Figyeljen ide, Valentin, ha már szóba jött a dolog, van egyáltalán felelet ezekre a kérdésekre? Kik ők, mit akartak, visszatérnek-e valaha…
– Válaszok vannak – felelte Valentin nevetve. – Nagyon is sok van belőlük, választhat közülük kedvére.
– És magának mi a véleménye?
– Az igazat megvallva, sohasem engedtem meg magamnak, hogy komolyabban eltöprengjek ezen. Számomra a Látogatás – mindenekelőtt rendkívüli esemény, mely azzal a következménnyel járhat, hogy egyszerre néhány lépcsőfokot átugorhatunk a megismerési folyamatban. Utazás a jövő technológiájába. Olyasvalami, mintha Isaac Newton laboratóriumába bekerült volna egy modern kvantum-generátor…
– Newton semmit nem értett volna.
– Téved, ha ezt hiszi. Newton nagyon éles elméjű férfiú volt.
– Igen? Na, rendben, vigye az ördög Newtont. Mégis, hogy magyarázza a Látogatást? Még ha nem is veszi komolyan…
– Rendben, elmondom magának. De figyelmeztetnem kell, Richard, hogy a maga kérdése egy áltudomány, a xenológia illetékességi körébe tartozik. A xenológia a tudományos-fantasztikus irodalom és a formális logika egyfajta természetellenes keveréke. Módszerének alapja egy szabálytalan fogás – az, hogy az idegen bolygóbeli értelmet emberi pszichével ruházzák fel.
– Miért szabálytalan? – kérdezte Noonan.
– Azért, mert a biológiában annak idején már sokan megégették magukat, amikor megpróbálták az emberi lélektant átvinni az állatokra. A földi állatokra, ne feledje.
– Már megbocsásson – vetette ellen Noonan. – Ez egészen más dolog. Hiszen mi az értelmes lények lélektanáról beszélünk…
– Igen. S mindez nagyon is jó lenne, ha tudnánk, mi az, hogy értelem.
– Talán nem tudjuk? – csodálkozott Noonan.
– Képzelje el, hogy nem. Rendszerint abból a nagyon lapos meghatározásból indulnak ki, hogy “az értelem az ember azon tulajdonsága, mely tevékenységét megkülönbözteti az állatok tevékenységétől”. Tudja, ez olyasfajta próbálkozás, amely úgy különbözteti meg a házigazdát a kutyájától, hogy az ugyan mindent ért, csak épp megszólalni nem tud. Mellesleg ebből a lapos meghatározásból sokkal szellemesebbek is következnek. S ezek azokra a keserű megfigyelésekre támaszkodnak, melyek az ember már említett tevékenységére vonatkoznak. Például: “Az értelem nem más, mint az embernek az a képessége, hogy célszerűtlen és természetellenes tetteket hajtson végre.”
– Igen, ez ránk vonatkozik – értett egyet Noonan.
– Sajnos. Vagy vegyünk egy hipotetikus meghatározást. Az értelem bonyolult, még kialakulatlan ösztön. Itt arra gondolnak, hogy az ösztönös tevékenység mindig célszerű és természetes. Eltelik egymillió esztendő, kialakul az ösztön, s mi már nem követünk el hibákat, melyek nyilván az értelem sajátosságai. S ha a Világmindenségben valami megváltozik, mi boldogan kihalunk – mégpedig azért, mert elszokunk a hibák elkövetésétől, vagyis attól, hogy kipróbáljuk a szigorú programban nem szereplő különböző változatokat.
– Ez az egész olyan… megalázó.
– Kérem, akkor talán hallgasson meg még egy meghatározást – egy szerfölött magasztosat és nemeset. Az értelem olyan képesség, mely lehetővé teszi, hogy felhasználjuk a környező világ erőit anélkül, hogy magát a világot elpusztítanánk.
Noonan összeráncolta homlokát s megcsóválta a fejét.
– Nem – mondta. – Ez túlzás… No és mi arról a véleménye, hogy az ember az állatoktól eltérően olyan élőlény, mely állandó tudásvágyat érez? Valahol olvastam erről.
– Én is – tette hozzá Valentin. – Azonban a baj gyökere nem ott van, hogy az ember, legalábbis az átlagember, könnyedén leküzdi ezt a tudásvágyat. Szerintem ilyen vágy egyáltalán nem létezik. Él bennünk viszont egy olyan vágy, mely arra ösztönöz, hogy igyekezzünk mindent megérteni, ehhez viszont nincs szükség tudásra. A feltételezés, hogy van isten, semmihez nem mérhető, nagyszerű lehetőséget nyújt arra, hogy mindent tökéletesen megértsünk, anélkül, hogy mindent tökéletesen megismernénk… Vázoljon az ember előtt egy végtelenül leegyszerűsített világmodellt s magyarázzon minden eseményt ennek a leegyszerűsített modellnek a segítségével. Ehhez a megközelítéshez semmiféle ismeretre nincs szükség. Elég néhány betanult képlet, valamint az, amit intuíciónak nevezünk, gyakorlati érzék és az úgynevezett józan ész.
– Várjon csak – állította meg Noonan. Kiitta sörét s az üres korsót nagy koppanással visszatette az asztalra. – Ne ragadtassa el annyira magát. Nézzük csak, hogyan van ez. Az ember találkozott egy idegen bolygóbeli lénnyel. Hogyan tudják meg egymásról, hogy mindketten értelmes lények?
– Fogalmam sincs – állapította meg Valentin vidáman. – Minden, amit erről olvastam, bűvös körben forog. Ha képesek kapcsolatot teremteni, akkor értelmes lények. És fordítva: ha értelmes lények, akkor képesek kapcsolatot teremteni. Különben is, ha az idegen bolygóbeli lénynek olyan nagy a szerencséje, hogy emberi lélekkel bír, akkor értelmes lény. Hát így állunk.
– Nesze neked – mondta Noonan. – Én pedig azt gondoltam, hogy maga már mindent a helyére tett…
– Egy majom is képes a helyére tenni valamit – jegyezte meg Valentin.
– Nem. Várjon csak – állapította meg Noonan. Nem tudni miért, de becsapottnak érezte magát. – Ha ilyen egyszerű dolgokat sem tud… Rendben, vigye az ördög az értelmet. De mi van a Látogatással? Mégis, mit gondol a Látogatásról?
– Kérem – mondta dr. Pilman. – Képzeljen maga elé egy pikniket…
Noonan összerezzent.
– Hogy mondta?
– Egy pikniket. Képzelje maga elé: erdő, kis tisztás, erdei út. Az erdei útról egy autó gördül a tisztásra, az autóból fiatalemberek üvegeket, elemózsiás kosarakat raknak ki, lányok, rádió, fényképező- és filmfelvevőgépek… Tábortüzet gyújtanak, sátrat vernek, megszólal a zene. Reggel pedig továbbállnak. Az állatok, madarak, rovarok, amelyek egész éjjel páni félelemben szemlélték a történteket, előjönnek búvóhelyükről. S ugyan mit látnak? Motorolaj folyt a fűre, benzin csorgott szét, mindenfelé elromlott gyújtógyertyák és olajszűrők hevernek, körös-körül limlom, kiégett lámpák, valaki elveszített egy csavarkulcsot. A gépkocsi kerekei eddig nem tapasztalt mocsárrá dagasztották a sarat… no, és a többit sejti, tábortűz nyoma, almacsutkák, bonbonos papírok, konzervdobozok, üres üvegek, valaki otthagyta a zsebkendőjét, tollkését, régi szakadt újságlapok, elhervadt virágok, amiket más tisztásokról hoztak ide…
– Megértettem – mondta Noonan. – Piknik az árokparton.
– Pontosan. Piknik a világűr valamelyik útjának árokpartján. Maga pedig azt kérdezi tőlem: visszajönnek-e vagy sem?
– Kérem, adjon egy cigarettát – szólalt meg Noonan. – Valahogy nem így képzeltem magam elé az egészet.
– Ehhez joga van – jegyezte meg Valentin.
– Tehát igazából észre sem vettek bennünket?
– Miért?
– Hát, nem figyeltek fel ránk…
– Tudja, én a maga helyében nem sértődnék meg emiatt – tanácsolta Valentin.
Noonan nagyot szívott a cigarettából, köhögni kezdett s elhajította a csikket.
– Akkor is – hajtogatta makacsul. – Lehetetlen… Az ördög vinné magukat, tudósokat! Miért ez a megvetés az emberek iránt? Miért próbálják folyton lealacsonyítani az embert?…
– Várjon csak – csillapította Valentin. – Figyeljen ide. “Maga azt kérdezi tőlem: mi által nagy az ember? – idézte. – Azért, mert létrehozott egy második természetet? Hogy szinte kozmikus nagyságú erőket hozott mozgásba? Hogy elhanyagolhatóan rövid idő alatt birtokába vette bolygóját s ablakot nyitott a világmindenségre? Nem! Azáltal óriás, hogy mindennek ellenére létezik, és létezni szándékozik a jövőben is.”
Mindketten elhallgattak. Noonan töprengett.
– Lehet… – kezdte bizonytalanul. – Természetesen, ha ebből a szempontból…
– Ugyan, ne keseredjen el – biztatta jóindulatúan Valentin. – Hiszen ez az egész piknik csupán az én feltételezésem. S voltaképp még csak nem is feltételezés, hanem csupán egy kép… Az úgynevezett komoly xenológusok jóval tekintélyesebb, az emberi hiúságnak sokkal inkább hízelgő változatokat igyekeznek kidolgozni. Például azt, hogy nem volt semmiféle Látogatás, hogy a Látogatás még csak ezután következik be. Valamely idegen értelem behajigálta hozzánk anyagi kultúrája jellegzetes tárgyaival megtöltött konténereit. Azt várják, hogy miután tanulmányozzuk ezeket a mintadarabokat, műszaki fejlődésünkben ugrásszerű változás megy végbe, képesek leszünk válaszul jelzést küldeni, s ez majd arról tanúskodik, hogy készen állunk a reális kapcsolatfelvételre. Hogy tetszik ez magának?
– Ez már lényegesen jobb – jelentette ki Noonan. – Látom, hogy a tudósok között is vannak rendes emberek.
– Vegyünk akkor egy másikat. A Látogatás valóban megtörtént, de még korántsem ért véget. Voltaképp még most is kapcsolatban vagyunk velük, csak éppen nem tudjuk. A jövevények megbújtak a Zónában, gondosan tanulmányoznak bennünket, s ezzel egyidejűleg felkészítenek a “jövő kegyetlen csodáira”.
– Nos, ezt értem! – mondta Noonan. Legalábbis akkor már érthető, mit jelent az a titokzatos nyüzsgés a gyár romjai között. Mellesleg a maga piknikje ezt a nyüzsgést nem magyarázza meg.
– Ugyan miért ne adna rá magyarázatot? – tiltakozott Valentin. – Hiszen egy kislány ott feledhette a tisztáson kedvenc felhúzható medvebocsát…
– Na, ezt hagyja – vetette ellen határozottan Noonan. – Szép kis játék mackó – a föld is reng alatta… Persze lehet akár játék medve is. Kér sört? Rozália! Hé, öreglány! Két sört a xenológus uraknak!… Lám, milyen kellemes elbeszélgetni magával – mondta Valentinnak. – Egyfajta agymosás, mintha keserűsót szórtak volna a nyelvünk alá. Mert egyébként gürcölsz, egyre csak gürcölsz, de hogy miért, minek, mi lesz, mi fog történni, miért nyugtalan a szíved…
Kihozták a sört. Noonan kortyolt belőle, s a hab fölött nézte, milyen finnyásan bámulja Valentin a magáét.
– Valami baj van? – kérdezte ajkát nyalogatva.
– Igen, én nem iszom – mondta Valentin.
– Valóban? – csodálkozott Noonan.
– Mi ebben a csodálatos? – kérdezte Valentin. – Hiszen kell, hogy legalább egy absztinens ember legyen ezen a földön… – Határozottan eltolta magától a korsót. – Rendeljen inkább egy konyakot, ha már így állunk.
– Rozália! – kiáltott Noonan végleg felderülve.
Amikor kihozták a konyakot, így szólt:
– Nem, ez még sincs jól. A maga piknikjéről már nem is szólva, de még ha el is fogadjuk azt a változatot, hogy ez, tegyük fel, a kapcsolatteremtés nyitánya, még akkor is csúnya dolog. Megértem, hogy minek a “karkötők”, a “korongok”… De mire szolgál a “lidérckocsonya?” A “szúnyogpilis”; az az undorító pihe…
– Már megbocsásson – szakította félbe Valentin, miközben vett egy szelet citromot. – Nem egészen értan a szakkifejezéseit. Ugyan, miféle pilisről beszél?
Noonan elnevette magát.
– Ez folklór – magyarázta. – A stalkerek szakmai zsargonja. A “szúnyogpilisek” olyan helyek, ahol a gravitáció megnövekedett.
– Á, a gravikoncentrátumok… Irányított gravitáció. Nos, erről szívesen beszélnék, maga viszont semmit nem értene belőle.
– Miért gondolja, hogy semmit nem értenék belőle? Mégiscsak mérnök vagyok…
– Azért, mert én magam sem értem – mondta Valentin.
– Van ugyan egy egyenletrendszerem, de hogy miképp magyarázzam, fogalmam sincs róla… És a “lidérckocsonya”, az bizonyára a kolbid gáz?
– Pontosan. Hallott a Carrigan laboratóriumában történt balesetről?
– Hallottam egyet s mást – felelte kelletlenül Valentin.
– Ezek a nagyokosok egy “kocsonyával” teli kerámia konténert különleges kamrába helyeztek, s a legszigorúbban elszigetelték… vagyis azt hitték, hogy a kamrát teljesen elszigetelték… Amikor azonban manipulátorokkal kinyitották a konténert, a “kocsonya” áthatolt a fémen, amihez ért, szintén “kocsonyává” változott. Harmincöt ember elpusztult, több mint száz nyomorék lett, s a laboratórium összes épülete teljesen használhatatlanná vált. Járt ott valaha? Nagyszerűen fel voltak szerelve! A kocsonya azóta befolyt a pincébe, s az alsó szintekre… Tessék, ez a maga kapcsolatteremtésének a nyitása.
Valentin elfintorodott.
– Igen, mindezt tudom – mondta. – Mégis, lássa be, Noonan, a jövevények ebben nem vétkesek. Honnan tudhattak volna a katonai-ipari komplexumokról?
– Tudniuk kellett volna – felelte oktatóan Noonan.
– A jövevények ezt mondanák nekünk: már réges-régen meg kellett volna semmisíteni a katonai-ipari komplexumokat.
– Ez is igaz – egyezett bele Noonan. – Nos, ezt kellett volna tenniük, ha már ennyire mindenhatók.
– Vagyis, maga azt javasolja, hogy avatkozzanak bele az emberiség belügyeibe?
– Hm – dünnyögte Noonan. – Ezen az úton természetesen túl messzire jutnánk. Ne beszéljünk erről. Térjünk inkább vissza a beszélgetésünk elejéhez. Mi lesz ennek a vége? Vegyük például a tudósokat. Hisz ön abban, hogy kaphatnak valami alapvető fontosságú dolgot a Zónából, valami olyat, ami képes valóban forradalmasítani a tudományt, a műszaki haladást, az életformánkat?
Valentin kiitta a konyakot s vállat vont.
– Richard, maga rossz helyen kopogtat. Én nem szeretem az üres képzelődést. Amikor ilyen komoly dolgokról van szó, jobban kedvelem az óvatos szkepszist. Ha abból indulunk ki, amit eddig kaptunk, a lehetőségek széles skálája áll előttünk, és semmi bizonyosat nem mondhatunk.
– Rozália, még egy konyakot! – kiáltotta Noonan. – Na, rendben, akkor közelítsünk másképp a dologhoz. Véleménye szerint mi az, amit eddig kaptak?
– Bármennyire mulatságos is, de meglehetősen keveset. Számtalan csodára bukkantunk. Egyes esetekben megtanultuk, hogyan használjuk fel ezeket a csodákat saját szükségleteinkre. Még hozzá is szoktunk a csodákhoz… A majom megnyomja a piros gombot és egy banánt, megnyomja a fehéret és narancsot kap, de hogy e gombok nélkül hogyan szerezzen magának banánt és narancsot, erről fogalma sincs. S arról sincs fogalma, hogy mi az összefüggés a gombok és gyümölcsök között. Nézzük például ezeket az “izéket”. Megtanultuk, hogyan kell használni őket. Még a feltételeket is felderítettük, amelyek mellett osztódással szaporodnak. Mégis, mind a mai napig képtelenek vagyunk akárcsak egyetlen “izét” is készíteni, fogalmunk sincs a szerkezetükről, s az egészből arra következtetek, hogy egyhamar nem igazodunk el ebben az egészben… Én ezt mondanám. Vannak tárgyak, melyeknek az alkalmazási módját megleltük. Alkalmazzuk, használjuk őket, de majdnem biztos, hogy nem úgy, ahogy a jövevények. Teljesen biztos vagyok benne, hogy az esetek döntő többségében mikroszkóppal verünk szöget a falba. És mégis használjuk őket: az “izéket”, az életfolyamatokat ösztönző “karkötőket”, a kvázi-biológiai masszákat, melyek óriási fordulatot hoztak az orvostudományba. Nevezzük a tárgyaknak ezt a csoportját hasznosaknak. Mondhatjuk, hogy bizonyos értelemben jót tettek általuk az emberiséggel, jóllehet sohasem szabad elfeledkezni arról, hogy euklideszi világunkban minden botnak két vége van…
– Műtrágya! – vetette közbe Noonan.
Valentin kortyintott a konyakból s bólintott.
– Pontosan erről van szó. Jól melléfogtunk a műtrágyákkal. Vagy vegyük például az “izék” alkalmazását a hadiiparban… Nem ezt akarom mondani. Minden hasznos tárgy hatását többé-kevésbé kitanulmányoztuk, többé-kevésbé megmagyaráztuk. Most a technológián a sor, ötven esztendő múlva bizonyára tudni fogjuk, hogyan készítsük el ezeket a koronaékszereket, s akkor nyugodtan és korlátlan mennyiségben törhetünk velük diót. Bonyolultabb a helyzet a tárgyak egy másik csoportjával, mégpedig azért, mert ezeket semmire sem tudjuk használni a jelenlegi elképzeléseink körén belül, s jellemzőik végképp megmagyarázhatatlanok. Vegyük például a különböző típusú mágneses csapdákat. Tudjuk, hogy mágneses csapdák. Kirill Panov ezt rendkívül szellemesen bebizonyította. Nem értjük viszont, honnan ennek a nagy teljesítményű mágneses mezőnek az erőforrása, mi az oka hihetetlen ellenállóképességének… fogalmunk sincs semmiről. Nem tehetünk egyebet, mint hogy fantasztikus feltételezéseket állítsunk fel a tér olyan sajátosságairól, amelyekről korábban fogalmunk sem volt. Vagy a K-23-as… Hogyan hívják maguk ezeket a szép, fekete, ékszernek használt golyócskákat?
– ”Fekete cseppek” – mondta Noonan.
– Igen, igen, ezek a bizonyos “fekete cseppek”… Szerencsés elnevezés… Maga nyilván ismeri a tulajdonságaikat. Ha fénysugarakat irányítanak egy ilyen golyócskába, akkor a fény késve lép ki belőle, mi több, ez a késés a golyócska súlyától, méretétől és néhány egyéb paraméterétől függ, és a kilépő fénysugarak hullámhossza mindig rövidebb, mint a belépőké… Mi ez? Miért van? Támadt egy őrült ötlet, mely szerint a “fekete cseppek” hatalmas téregységek esszenciái, s ez a tér egészen más tulajdonságokkal bír, mint a miénk, s a mi terünk hatására zsugorodott így össze… – Valentin előhúzott egy cigarettát és rágyújtott. – Egyszóval, az ehhez a csoporthoz tartozó tárgyak a gyakorlatban, napjaink embere számára teljesen hasznavehetetlenek, jóllehet kizárólag tudományos szempontból alapvető jelentőséggel bírnak. Ezek égből jött feleletek olyan kérdésekre, amelyeket fel sem tudunk tenni. A korábban említett Sir Isaac, lehet, hogy nem értette volna meg a lézert, de annyit biztosan felfogott volna, hogy elvileg lehetséges, s ez nagy hatással lett volna tudományos nézeteire. Nem kívánom részletezni a dolgot, de az olyan tárgyak, mint a mágneses csapdák, a K-23, a “fehér gyűrű” léte egy csapásra keresztülhúzott egy egész csomó korábban virágzó elméletet s egészen új ötleteket hívott életre. Azután ott van a harmadik csoport…
– Igen – mondta Noonan. – A “lidérckocsonya” és társai…
– Nem, nem. Ezeket vagy az első, vagy a második csoporthoz kell sorolnunk. Azokra a tárgyakra gondolok, melyekről csak hallomásból van tudomásunk, amelyeket még sohasem tartottunk a kezünkben. A “Csavargó Dick”, a “vidám kísértetek”… A Kívánsággép.
– Egy pillanat, pillanat – szakította félbe Noonan. – Ezek meg micsodák?
Valentin elnevette magát.
– Látja, nekünk is megvan a magunk szakmai zsargonja. A “Csavargó Dick” – ez az a bizonyos feltételezett játék mackó, amelyik a gyár romjai között garázdálkodik. A “vidám kísértetek” pedig bizonyos, a Zóna egyes pontjain megfigyelhető veszélyes turbulenciák.
– Először hallok róla – mondta Noonan. – A Kívánsággép, ha jól értem, a híres aranygömb… Ön hisz az aranygömbben, Pilman úr?
Valentin vállat vont.
– Feltételezem, hogy valahol a Zónában létezik egy kerek és aranyszínű tárgy. Feltételezem, hogy felfogja bioáramunkat s képes teljesíteni egyszerűbb vágyainkat – oltani éhségünket, szomjúságunkat… Egy modern bionikust az ilyen dolgok nem lepnek meg… nem erre gondoltam… Értse meg, Richard, mi már két évtizede guberálunk a Zónában, de még az ezredrészét sem ismerjük annak, ami ott van. Ami pedig a Zónának az emberekre gyakorolt hatását illeti… Itt, mellesleg, a csoportosításba be kell vennünk még egy, negyedik osztályt. Nem tárgyakat, hanem a hatásukat. Ezt a csoportot felháborítóan rosszul tanulmányoztuk, jóllehet szerintem több tény is összegyűlt ehhez, mint amennyire szükség lenne. Tudja, Richard, én fizikus vagyok, s következésképp szkeptikus ember. Néha mégis a hideg futkos a hátamon, amikor ezekre a tényekre gondolok.
– Az “Élő holtak” – dünnyögte Noonan.
– Ugyan. “Élő holtak” – ez nagyon titokzatosan hangzik, de nem több annál. Hogy is mondjam… Ez még talán elképzelhető. Hanem amikor hirtelen s teljesen váratlanul a fizika és a biológia törvényeinek fittyet hányó jelenségek veszik körül az embert…
– Maga az átköltözőkre gondol…
– Igen. A matematikai statisztika, tudja, szerfölött egzakt tudomány, még ha véletlenekkel operál is. Ugyanakkor nagyon ékesszóló, szemléletes tudomány…
Valentinon könnyű részegség vett erőt. Hangosabban beszélt, arca kipirult, fekete szemüvegkerete felett szemöldökét felhúzta s homlokát harmonikaszerű ráncok barázdálták.
– Rozália! – kiáltott fel hirtelen. – Még egy konyakot! Nagy pohárral!
– Kedvelem az absztinens embereket – jegyezte meg tisztelettudón Noonan.
– Ne térjen el a tárgytól! – szólt rá szigorúan Valentin. – Hallgasson végig! Nagyon különös ez. – Fogta a poharat, kiitta a felét, s így folytatta: – Nem tudjuk, mi történt szegény marmontiakkal a Látogatás pillanatában. Egyikőjük elhatározta, hogy elköltözik innen. Egy kis, szürke állampolgár. Fodrász. Apja és nagyapja is fodrász volt. Tegyük fel, hogy átköltözik Detroitba. Fodrászüzletet nyit s hihetetlen rémtörténet kezdődik. Látogatóinak több mint kilencven százaléka egy éven belül meghal: gépkocsi-balesetekben pusztulnak el, ablakon zuhannak ki, gengszterek és huligánok intézik el őket, sekély vízbe fulladnak és így tovább. De ez még mind semmi. Detroitban megnő a tömegkatasztrófák száma. Kétszer annyi tűz üt ki az elektromos hálózat meghibásodása következtében. Háromszorosára nő a gépkocsi-balesetek száma. Kétszeresére nő az influenza halálozási arányszáma. S ez még nem minden. Nő a természeti csapások száma Detroitban és környékén. Hirtelen forgószél és tájfun söpör végig a vidéken, ahol a tizenhetedik század óta nem tapasztaltak ilyet. Megnyílnak az ég csatornái és a Michigan-tó, az Ontario, vagy hogyan is hívják azt a Detroit melletti tavat, kilép a medréből… No és így tovább, ebben a stílusban. S efféle kataklizmákra bármely városban, bármely vidéken sor kerülhet, ahova a Zóna körzetéből költözött valaki, s a katasztrófák száma egyenes arányban van a letelepültek számával. S jegyezze meg, ilyen hatással csak azok az áttelepülők vannak, akik átélték magát a Látogatást. A Látogatás után születettek a baleseti statisztikára semmiféle befolyással nincsenek. Ön tíz esztendőt élt itt, azonban a Látogatás után érkezett ide, ezért magát a legnagyobb lelki nyugalommal letelepíthetnék akár a Vatikánba is. Mivel magyarázhatjuk ezt? Miről kell lemondanunk? A statisztikáról? A józan észről? – Valentin felkapta a konyakospoharat s egy hajtásra kiitta tartalmát.
Richard Noonan megvakarta a füle tövét.
– Na, igen – jegyezte meg. – Egyébként már hallottam ezekről a dolgokról, de az igazat megvallva, mindig azt gondoltam, hogy ezt egy kissé eltúlozták. Valóban, mindenható pozitivista tudományunk szemszögéből nézve…
– Vagy nézzük a Zóna mutagén hatását – szakította félbe őt Valentin. – Levette szemüvegét s fekete, kissé vaksi szemével Noonanra meredt. – Mindenki, aki elég hosszú ideig kapcsolatban van a Zónával, fenotipikus és genotipikus változást szenved. Tudja, milyenek a stalkerek gyermekei s tudja, mi a helyzet magukkal a stalkerekkkel. Miért? Hol a mutagén faktor? A Zónában semmiféle sugárzást nem észlelünk. Noha a Zónában a levegő és a talaj kémiai szerkezete a maga módján sajátos, mégsem jelent mutagén veszélyt. Akkor mit tegyünk ebben az esetben – higgyünk talán a varázslatban? A szemmel verésben?
– Természetesen megértem a vívódásait – mondta Noonan. – Mégis, az igazat megvallva, engem az életre kelt halottak sokkal inkább foglalkoztatnak, mint a statisztikai adatok. Annál is inkább, mert a statisztikai adatokat sohasem láttam, halottból viszont láttam eleget…
Valentin könnyelműen legyintett.
– Á, a maga halottai… – kezdte. – Ide figyeljen, Richard, nem szégyelli magát? Először is, azok egyáltalán nem halottak. Múmiák… Kitömött bábuk… Vagy, ha jobban tetszik, nevezheti őket biorobotoknak… Kiborgoknak… Érti? Az idegen értelem, hogy kimerítő ínformációkat szerezzen a föld lakóiról, android jellegű robotokat készített, a csontvázak rekonstrukciója alapján. Tetszik ez a magyarázat magának?… Biztosíthatom, működésük alapelveit tekintve ezek az “élő holtak” semmivel sem meglepőbbek, mint az örök akkumulátorok. Csupán arról van szó, hogy az “ízék” a termodinamika első alapelvét sértik meg, a halottak pedig – a másodikat. Nos, ez az egész különbség. Bizonyos értelemben mindnyájan barlangi ősemberek vagyunk. Közben pedig az ok-okozati elv megsértése jóval szörnyűbb, mint látomások és kísértetek egészcsordája… Rubinstein összes szörnyetege… vagy tán Wallensteiné?
– Frankensteiné.
– Igen, persze. Frankensteiné. Madame Shelley. A költő hitvese. Lehet, hogy a lánya. – Hírtelen elnevette magát. – A maga halottainak van egy figyelemre méltó tulajdonsága – az autonóm életképesség. Például: levághatja a lábukat; a láb magától fog járni… vagyis nem járni, természetesen… hanem létezni. Külön.
– Egy múmia lába – mondta Noonan, s az órájára pillantott. – Nem kellene már hazatérnünk, Valentin? Nekem ma még dolgom van.
– Menjünk – mondta Valentin s hasztalan próbálta szemüvegét az orrára illeszteni. – Pfuj, Richard, maga leitatott engem… – Két kézbe fogta szemüvegét s nagy igyekezettel a helyére ültette. – Kocsival van?
– Igen, elviszem.
Fizettek s a kijárathoz indultak. Valentin még egyenesebben tartotta magát, mint szokta, s egyre-másra nagy lendülettel a halántékához emelte ujját, így üdvözölte az ismerős laboránsokat, akik érdeklődve és csodálkozva figyelték a fizikusvilág bálványát. Közvetlenül a bejáratnál, ahol üdvözölte a portást, akinek ragyogó mosoly áradt szét arcán, leverte a szemüvegét s egyszerre hárman ugrottak, hogy elkapják.
– Pfuj, Richard… – dünnyögte Valentin, miközben bemászott a Peugeot-ba. – Maga istentelenül leitatott engem. Ezt így nem szabad, az ördög vinné… Kényelmetlen. Holnap kísérletem van. Tudja, érdekes dolog…
Nekifogott, hogy elmesélje a másnapi kísérletet, azonban folyton viccekre tért át s egyre azt ismételte: “Leitattak… Az ördög vinné…” Noonan elvitte az intézet lakótelepére s átadta a feleségének, aki a férje láttán vidáman méltatlankodott:
– Vendégek? Ki? Á, Boide professzor? Nagyon örülök! Mi most… Richard! Hol van, Richard?
Noonan ezt már a lépcsőn lefelé vágtatva hallotta. “Hiszen ők is félnek – gondolta, s ismét beült a Peugeot-jóba. – Félnek, félnek a tojásfejűek is… Igen, ennek így kell lennie. Természetes, hogy ők külön-külön is jobban félnek, mint mi, közönséges halandók együttvéve. Hiszen mi csupán egy kukkot sem értünk, ők viszont tudják, hogy milyen mértékben nem értenek semmit. Bámulják ezt a feneketlen szakadékot s tudják, hogy óhatatlanul bele kell majd ereszkedniük, a szívük a torkukban dobog, mégis le kell ereszkedni, de hogy miképp ereszkedjenek le, mi van ott lenn, s ami a fő, ki tudnak-e jönni onnan… Mi, gyarló emberek pedig, úgymond, elfordítjuk a fejünket. Ide figyelj, lehet, hogy így van rendjén? Menjen csak minden a maga módján, mi pedig majd csak eléldegélünk valahogy. Helyesen mondta: az emberiség legnagyobb hőstette az, hogy eddig fennmaradt s a továbbiakban is fenn kíván maradni… Mégis, az ördög vinne titeket – mondta a jövevényeknek címezve. – Miért nem tudtátok valahol másutt megrendezni a pikniketeket? Például a Holdon. Vagy a Marson. Ugyanolyan közömbös alakok vagytok, mint mindenki, még ha meg is tanultátok, hogyan zsugorítsátok össze a teret. Lám, szép kis pikniket rendeztetek. Piknik…”
“Hogyan tudnék a legkönnyebben elboldogulni a saját piknikeimmel? – töprengett, s közben lassan kormányozta a Peugeot-ját a fényesen megvilágított, nedves utcákon. – Hogyan lehetne ezt az egészet ügyesen elintézni? A legkisebb ellenállás elve alapján. Mint a mechanikában. Mi a fenére jó nekem az az istenverte mérnöki diplomám, ha képtelen vagyok kitalálni, hogyan járhatnék túl a legkönnyebben ennek a lábatlan hiénának az eszén?”
A ház előtt, ahol Redrick Schuchart lakott, megállította az autót, egy ideig ült a kormány mögött, azt latolgatta, hogyan irányítsa a beszélgetést. Majd kihúzta az “izét”, kimászott az autóból, s csak ekkor vette észre, hogy a ház lakatlannak látszik. Szinte minden ablaka sötét volt, a játszótéren nem volt senki, még a lámpák sem égtek. Ez emlékeztette arra, hogy milyen látvány vár rá, s fázósan összehúzta magát. Még az is az eszébe jutott, hogy talán értelmesebb dolog lenne Redricket felhívni telefonon, s az autóban vagy egy csöndes sörözőben beszélgetni vele, de elhessegette magától ezt a gondolatot. Több oka volt rá. “Különben is – kötötte ki magának -, ne igyekezzünk hasonlítani azokra a szánalomra méltó alakokra, akik szétfutottak, mint a forró vízzel megégetett svábbogarak.”
Belépett a kapualjba s komótosan felkapaszkodott a régen söpört lépcsőn. Körös-körül halotti csend honolt, jó néhány a lépcsőházra nyíló ajtó félig, vagy tárva-nyitva volt, s a sötét előszobákból áporodott nedvesség és porszag áradt. Megállt Redrick lakásának ajtaja előtt, haját a füle mögé simította, mélyet sóhajtott s megnyomta a csengő gombját.
Egy ideig csend volt az ajtó mögött, majd megcsikordult a padló, zár csattant, s az ajtó halkan kinyílt kissé. Lépéseket azonban nem hallott.
Majmocska állt a küszöbön. Redrick Schuchart lánya. Az előszobából éles fény vetődött a félig sötét lépcsőházba, s az első pillanatban Noonan csak a kislány sötét körvonalait vette észre, s arra gondolt, milyen erősen megnyúlt az utóbbi néhány hónapban, de azután a kislány hátrább lépett az előszoba mélyébe s Noonan meglátta az arcát. A torka egy szemvillanás alatt kiszáradt.
– Szervusz, Mária – kezdte, s igyekezett minél kedvesebb lenni. – Hogy vagy, Majmocska?
A lány nem válaszolt. Némán s teljesen hangtalanul hátrált az előszobába nyíló ajtóig, s gyanakodva méregette a férfit. Úgy látszik, nem ismerte meg. Az igazat megvallva, a férfi sem ismert rá. “A Zóna – gondolta Noonan. – Iszonyatos…”
– Ki az? – kérdezte Guta s kinézett a konyhából. – Istenem, Dick! De rég láttuk! Tudja, hogy Redrick hazajött!?
Odasietett hozzá, közben a vállán átvetett konyharuhában megtörölte a kezét. Még mindig szép, energikus és erős asszony volt, csak egy kissé soványabb lett, arca beesett, a szeme pedig… talán láza van?
Arcon csókolta az asszonyt, átadta neki esőkabátját és sapkáját, s így szólt:
– Hallottuk, hallottuk… Sehogy sem tudtam azonban elszabadulni és beugrani. Itthon van?
– Itthon – mondta Guta. – Van nála valaki… Bizonyára nemsokára elmegy, már régóta ott ülnek. Jöjjön be, Dick…
Néhány lépést tett a szőnyegen s megállt a nappali ajtajában.
Az öreg az asztalnál ült. Egymaga. Mozdulatlanul s egy kissé oldalt dőlve. A lámpaernyő rózsaszín fénye bevilágította széles, sötét arcát, melyet mintha egy öreg fa törzséből véstek volna ki, beesett, fogatlan száját, mozdulatlan, fénytelen szemét…
– Menjünk inkább a konyhába – javasolta sietve Guta. – Épp vacsorát készítek, egyúttal beszélgethetünk is.
– Igen, persze – egyezett bele Noonan vidáman. – Milyen régen nem láttuk egymást…
Átmentek a konyhába, Guta tüstént kinyitotta a hűtőszekrényt, Noonan pedig asztalhoz ült s körülnézett. Mint mindig, most is ragyogó tisztaság volt, a fazekak fölött gőz kavargott. A tűzhely új volt, félautomata, tehát volt pénz a háznál.
– No és ő hogy van? – kérdezte Noonan.
– Ugyan, még mindig a régi – felelte Guta. – Lefogyott a börtönben, de most már összeszedte magát.
– Róka?
– De még mennyire!
– Mérges?
– Hát hogyne! Ilyen marad már haláláig.
Guta elétett egy pohár “Bloody Mary”-t – az áttetsző vodkaréteg mintha lebegett volna a paradicsomlé felett.
– Nem lesz sok? – kérdezte az asszony.
– Épp jó. – Noonan teleszívta levegővel a mellét s hunyorítva, lassan magába döntötte a keveréket. Jólesett. Eszébe jutott, hogy egész nap most először ivott valami komolyat. – Ez már más dolog – mondta. – Most már ki lehet bírni.
– Minden rendben? – kérdezte Guta. – Miért került el ilyen sokáig bennünket?
– Az az átkozott hajsza – védekezett Noonan. – Minden héten be akartam nézni, vagy legalább telefonálni, de először el kellett utaznom Rexopolisba, majd kitört egy botrány, később ezt mondták: “Redrick visszatért”, jól van, gondoltam, nem zavarok… Egyszóval, Guta, azt sem tudtam, hol áll a fejem. Néha megkérdem magamtól: ugyan minek hajtjuk így magunkat? Hogy pénzt keressünk? De mi a fenének kell nekünk a pénz, ha mást se csinálunk, mint hajtjuk magunkat?
Guta födőkkel csörömpölt, levett a polcról egy csomag cigarettát s Noonannel szemben leült az asztalhoz. A szemét lesütötte. Noonan sietve előkapta öngyújtóját, tüzet adott neki, s ismét, életében másodszor, észrevette, hogy a nő ujjai remegnek, éppúgy, mint amikor Redrick elítélése után Noonan eljött hozzá, hogy pénzt hozzon neki – kezdetben teljesen elanyátlanodott pénz nélkül, s a szemét lakók közül senki sem adott neki kölcsönt. Később azonban lett pénz a háznál, s úgy látszott, nem is kevés, s Noonan sejtette, hogy honnan, de továbbra is járt hozzá, Majmocskának édességet és játékot hozott, estéken át együtt kávézott Gutával s tervezgette vele Redrick későbbi sikeres életét majd, végighallgatva a nőt, körbejárta a szomszédokat, hogy jobb belátásra bírja őket, magyarázott, győzködött, majd végül türelmét veszítve fenyegetőzött: “Hiszen Róka visszatér, és akkor összetöri a csontjaikat…” – nem segített semmi.
– Hogy van a barátnője? – kérdezte Guta.
– Melyik?
– Hát az, akivel akkor eljött… az a szőke…
– Már hogy lenne a barátnőm? A gyorsíróm volt. Férjhez ment és kilépett.
– Meg kellene nősülnie, Dick – javasolta Guta. – Akarja, hogy találjak magának menyasszonyt?
Noonan szokása szerint már-már azt válaszolta: “Majd, ha Majmocska felnő”, de idejében észbe kapott. Ez most már rosszul hangzott.
– Gyorsíróra van szükségem, nem feleségre – dörmögte. – Hagyja ott ezt a vörös képű ördögfajzatot s jöjjön el hozzám gyorsírónak. Hiszen nagyszerűen értett hozzá. Az öreg Harris a mai napig emlegeti magát…
Majmocska hangtalanul bejött – megjelent az ajtóban, ránézett a lábosokra és Richardra, majd anyjához lépett, s arcát elfordítva hozzábújt.
– No, mi van, Majmocska? – kezdte vidáman Richard Noonan.
– Akarsz csokoládét?
Benyúlt mellénye zsebébe s előhúzott egy áttetsző zacskóba csomagolt csokoládé autófigurát, s a kislány elé nyújtotta. A lány meg se moccant. Guta elvette a férfitól a csokoládét s az asztalra tette. Hirtelen elfehéredett az ajka.
– Igen, Guta – folytatta Noonan, ugyanolyan vidáman. – Én pedig, tudja, el akartam költözni. Már meguntam a szállót. Először is, mégiscsak messze van az intézettől…
– Már szinte semmit nem ért abból, amit mondanak neki – felelt halkan Guta, s a férfi elhallgatott, két kézbe fogta a poharat s cél nélkül forgatta.
– Nem kérdezi, hogyan élünk – folytatta az asszony -, s helyesen teszi. Csakhogy, Dick, maga régi barátunk, nincs titkolnivalónk maga előtt. Különben sem tudnánk semmit eltitkolni.
– Orvosnál voltak? – kérdezte Noonan, anélkül hogy felemelte volna a tekintetét.
– Igen. Tehetetlenek. Az egyik ráadásul azt mondta… – elhallgatott.
A férfi is hallgatott. Nem volt mit mondania, s nem akart erre gondolni, de váratlanul szörnyű gondolat hasított belé: ez invázió. Nem piknik az út szélén, nem felhívás kapcsolatteremtésre – hanem invázió. Képtelenek megváltoztatni bennünket, behatolnak hát gyermekeink testébe s a saját alakjukra és kedvükre megváltoztatják őket. Hideglelés fogta el, de tüstént eszébe jutott, hogy már olvasott valami efféléről, egy fényes, rikító kötésű, puha fedelű könyvecskében, s ettől az emléktől megkönnyebbült. Fantáziálhatsz, amennyit csak akarsz. A valóság azonban mindig más, mint a fantázia.
– Az egyik orvos azt mondta, hogy már nem is ember – szólalt meg Guta.
– Ostobaság – vetette ellen tompán Noonan. – Forduljon igazi szakemberhez. Forduljon James Catterfieldhez. Akarja, hogy beszéljek vele? Elintézem, hogy fogadja…
– A Mészároshoz? – Az asszony idegesen felnevetett. – Köszönöm, Dick, nem kell. Épp ő mondta ezt. Mit tehetünk a sors ellen?
Amikor Noonan ismét összeszedte a bátorságát s felemelte a tekintetét, Majmocska már nem volt a szobában. Guta mozdulatlanul ült, ajkát kissé kinyitotta, tekintete üres volt s az ujjai között tartott cigaretta végén hosszú, ferde, szürke hamuoszlop nőtt. Ekkor a férfi a nő elé tolta poharát s így szólt:
– Kedveském, keverjen még egy adaggal… s magának is. Igyunk.
Guta leverte a hamut, tekintetével azt kutatta, hová hajíthatná a csikket, végül a mosogatóba dobta.
– De miért? – kezdte. – Ez az, amit nem értek. Ugyan, mi rosszat tettünk? Hiszen voltaképp nem mi vagyunk a legutolsók ebben a városban…
Noonan arra gondolt, hogy az asszony mindjárt sírva fakad, de nem ez történt – Guta kinyitotta a hűtőgépet, elővette a vodkát és a paradicsomlevet, s még egy poharat vett le a polcról.
– Mégse keseredjen el – nyugtatgatta Noonan. – A világon nincs semmi, amin ne lehetne segíteni. S higgye el nekem, Guta, nagyon magas kapcsolataim vannak. Megteszem, ami csak tőlem telik…
Már maga is hitt abban, amit mondott, s fejében már sorra vette a neveket, kapcsolatait, a városokat, s már hitte, hogy hallott hasonló esetekről, melyekben állítólag minden szerencsésen végződött, csak rá kell jönnie, hol volt ez, és ki kezelte a beteget, ekkor azonban eszébe jutott, miért jött ide, eszébe jutott Lemchen úr, s az is, hogy miért barátkozott össze Gutával, s többé már nem akart semmire gondolni, mindent elhessegetett magától, kényelmesen helyet foglalt, elengedte magát, s várta, mikor hozzák oda az italát.
Az előszobában ekkor csoszogó lépteket, kopogást hallott, s ezúttal különösen ellenszenvesen csendült fel Keselyű Barbridge orrhangja: “Ejh, Róka! Lám, valaki mégiscsak benézett az asszonyodhoz – a gazember… Én a helyedben nem hagynám ezt annyiban…” Majd Redrick hangját hallotta: “Vigyázz a mankódra, Keselyű. S ügyelj a nyelvedre. Itt az ajtó, ne felejts elmenni, ideje már, hogy vacsorázzam.”
Barbridge: “Pfuj, az úristenit, már tréfálni sem szabad?”
Erre Redrick: “Te meg én már kitréfálkoztuk magunkat. És vége. Tűnés innen, de szaporán.”
Zár csattant s a hangok halkabbak lettek – nyilván mindketten kimentek a lépcsőházba. Barbridge félhangon mondott valamit s Redrick felelt neki: “Elég, elég, megegyeztünk!” Majd ismét Barbridge dörmögött, s Redrick éles hangon félbeszakította: “Megmondtam és punktum!” Az ajtó becsapódott, gyors léptek kopogtak az előszobában, s a konyha küszöbén megjelent Redrick Schuchart. Noonan felállt, hogy elébe menjen, s keményen kezet szorítottak egymással.
– Tudtam, hogy te vagy az – kezdte Redrick, miközben zöld szemével gyorsan végigmérte Noonant. – Ó, de kigömbölyödtél, pufi! Bárokban növeszted a tokádat egyre… Ohó! Látom, vidáman töltitek itt az időt! Guta, öreglány, adj nekem is egy adaggal, utol akarlak érni…
– Ugyan, még el sem kezdtük – szabadkozott Noonan. – Alig kezdtük el. Téged úgyse lehet megelőzni!
Redrick élesen felnevetett, öklével Noonan vállára csapott.
– Most majd megnézzük, ki kit ér utol, ki kit előz meg! Haver, két évig böjtöltem, egy egész medencét kellene kiinnom, hogy utolérhesselek… Menjünk, menjünk, mit ülünk itt a konyhában! Guta, hozd a vacsorát…
Belebújt a hűtőgépbe, majd kiegyenesedett, mindegyik kezében két különböző címkéjű üveget tartott.
– Mulatunk egyet! – jelentette ki. – Legjobb barátom, Richard Noonan tiszteletére, aki nem hagyja magára barátait a bajban! Bár ebből semmi haszna nincs. Ejh, nincs itt Suviksz, de kár…
– Hívd fel – javasolta Noonan.
Redrick megcsóválta vakító vörös fejét.
– Még nem vezették be hozzá a telefont, hogy hívhatnám fel.
Na, gyerünk, gyerünk…
Elsőként lépett be a nappaliba s az üvegeket nagy zajjal az asztalra állította.
– Mulatni fogunk, öreg! – mondta a mozdulatlanul ülő öregnek. – Íme, Richard Noonan, a barátunk! Dick, ez az apám, az idősebb Schuchart…
Richard Noonan rejtélyesen összehúzta magát, s száját a füléig húzva, tenyerét megrázta a levegőben s ezt mondta:
– Nagyon örülök, Mister Schuchart. Hogy van?… Hiszen mi ismerjük egymást, Red – mondta az ifjabb Schuchartnak, aki a bárszekrényben kotorászott. – Egyszer már találkoztunk, igaz, csak futólag…
– Ülj le – szólt rá Redrick s az öreggel szemben álló szék felé biccentett. – Ha beszélni akarsz vele, beszélj hangosabban – egy kukkot sem hall.
Szétrakta a poharakat, gyorsan kinyitotta az üveget s így szólt Noonanhoz:
– Tölts. Apusnak egy keveset, éppen csak nedvesítsd meg a poharat…
Noonan ráérősen nekilátott, hogy töltsön. Az öreg az előbbi testtartásban ült s a falat bámulta. Egy mozdulattal sem reagált arra, hogy Noonan felé tolta a poharat. Noonan már áthangolta magát az új helyzetre. Játék volt az egész, szörnyű és szánalomra méltó játék, melyet Redrick kezdeményezett s ő belement a játékba, mint ahogy egész életében mást se tett, mint belement mások játékába, legyenek azok szörnyűek vagy szánalomra méltók, szégyenteljesek vagy vadak, s jóval veszélyesebbek, mint ez. Redrick poharát emelve kijelentette: “Na mi van, bedobjuk?” – s Noonan a világ legtermészetesebb módján pillantott az öregre, Redrick pedig türelmetlenül odakoccintotta poharát Noonan poharához, s így szólt: “Dobjuk be, dobjuk be, miatta ne izgulj, ő sem marad le…” S ekkor Noonan szintén a világ legtermészetesebb módján biccentett s mindketten felhajtották italukat.
Redrick krákogott s csillogó szemmel, még mindig ugyanazon a lelkes s kissé mímelt hangon belekezdett:
– Vége, barátom! A börtön engem többé nem lát! Ha tudnád, kedvesem, milyen remek otthon lenni! Van pénzem, kinéztem magamnak egy remek villát, kertünk is lesz, nem rosszabb, mint Keselyűé… Tudod jól, el akartam utazni innen, még a börtönben elhatároztam. “Mi a csudának kell ez – gondoltam -, minek üldögélek ebben a kis városkában? Ugyan, süllyedne el az egész – gondolom -, le a pokol fenekére.” Hazatérek – szép dolog, megtiltották az elutazást! Mi az, tán pestisesek lettünk ez alatt a két esztendő alatt?
Csak beszélt és beszélt, Noonan pedig bólogatott, hörpölgette whiskyjét s együttérző káromkodásokat s szónoki kérdéseket szúrt közbe, majd faggatni kezdte a villáról – miféle villa, hol, mennyiért kínálják -, s összevesztek rajta Redrickkel. Noonan azt bizonygatta, hogy a villa drága és rossz helyen van, előhúzta jegyzetfüzetét, lapozni kezdett benne, s sorolta azoknak az elhagyott villáknak a címeit, melyeket fillérekért kínálnak, tatarozásuk pedig igazán fillérbe sem kerül, ha beadja a kérelmet, hogy elutazik a városból, amire a hatóságoktól nemleges választ kap, s ezért kártérítést kér.
– Látom, hogy már ingatlannal is foglalkozol – jegyezte meg Redrick.
– Egy kicsit mindennel foglalkozom – felelte Noonan és kacsintott.
– Tudom, tudom, hallottam a spekulációidról!
Noonan kimeresztette szemét, ujját ajkához emelte s a konyha felé biccentett.
– Ugyan, erről mindenki tud – intette le Redrick. – A pénznek nincs szaga. Ezt most már pontosan tudom… De hogy Colost magadhoz vetted irodavezetőnek – majd megszakadtam a röhögéstől, amikor meghallottam. Kecskére bíztad a káposztát… Hiszen dilinkós a fickó, gyerekkora óta ismerem!
Ekkor az öreg merev mozdulattal, mint egy hatalmas baba, felemelte a térdéről a kezét, s kemény koppanással az asztalra ejtette, a pohár mellé. Keze sötét volt, kékes fényű, egymáshoz feszülő ujjai tyúklábra emlékeztettek. Redrick elhallgatott s rápillantott. Az arcán rángás futott végig, s Noonan meglepődve vett észre ragyás, ragadozóképén igazi, hamisítatlan szeretetet és gyöngédséget.
– Igyon, apus, igyon csak – biztatta Redrick gyöngéden az öreget. – Egy keveset szabad, igyon az egészségére… Semmi vész – súgta oda fojtott hangon Noonannek s cinkosan rákacsintott. – Eléri az öreg a poharat, nyugodj meg…
Miközben az öreget bámulta, Noonan visszaemlékezett rá, mi történt akkor, amikor Boyle laboránsai megjelentek, hogy elvigyék ezt az élőhalottat. Ketten voltak, mindketten fiatal, izmos fickók, sportemberek s ehhez hasonlóak, s volt velük egy orvos a városi kórházból, két szanitéc kísérte, durva, behemót alakok, akik hozzászoktak a hordágy cipeléséhez és a dühöngő betegek lecsillapításához. Később az egyik laboráns elmesélte, hogy ez a “rókaképű” először mintha nem értette volna, miről van szó, beengedte őket a lakásba s hagyta, hogy megvizsgálják az apját; az öreget nyilván nyugodtan el is vihették volna, mert úgy tűnt, Redrick azt hiszi, hogy az öreget kórházba viszik, gyógykezelésre. A balfácán szanitécek azonban, akik a beszélgetés közben az előszobában ácsorogtak s Gutát bámulták, ahogy a konyhában mosogatott, amikor odaszóltak nekik, megragadták az öreget, akár egy gerendát, cipelni kezdték s leejtették a padlóra. Redrick dühbe gurult, ekkor viszont elé állt a balfácán orvos, s körülményesen magyarázni kezdte, mit, hová és miért. Redrick egy, vagy talán két percig hallgatta, majd minden előzetes figyelmeztetés nélkül robbant, akár egy hidrogénbomba. A laboráns, aki mindezt elmesélte, maga sem tudja, hogyan került ki az utcára. A vörhenyes sátánfajzat mind az ötüket lehajította a lépcsőn, mi több, egyikőjüknek sem engedte, hogy a saját lábán, magától távozzék. A laboráns szerint mind az öten úgy repültek ki a főbejáraton, mint akiket puskából lőttek ki. Ketten a járdán fetrengtek eszméletlenül, a többi hármat pedig Redrick vagy négy háztömbön át kergette, majd odament az intézeti autóhoz s beverte az összes ablakát – a kocsiban azonban már nem ült ott a sofőr, az ellenkező irányba oldott kereket…
– Nekem itt az egyik bárban egy új koktélt mutattak – mondta Redrick, miközben széttöltötte a whiskyt. – “Lidérckocsonya” a neve, majd csinálok neked egyet, ha elmegyünk. Barátocskám, ez olyan ital, hogy üres gyomorra életveszélyes fogyasztani: egyetlen adagtól megbénul kezed-lábad… Akármit is akarsz, Dick, de ma jól leitatlak. Leitatlak és magam is berúgok. Emlékezni fogunk a régi szép időkre, a “Borzsch”-ra… Szegény Erni, tudod, hogy mind a mai napig csücsül? – Ivott egyet, keze fejével megtörölte ajkát, s mintegy mellékesen megkérdezte: – Mi a helyzet az intézetben, még nem láttak neki a “lidérckocsonya” tanulmányozásának? Tudod, egy kissé elmaradtam a tudománytól…
Noonan tüstént megértette, miért tereli Redrick a beszélgetést erre a témára. Összecsapta a kezét s így szólt:
– Mit gondolsz, barátocskám! Tudod, miféle viccet művelt ez a “kocsonya”? Hallottál a Carrigan laboratóriumáról? Van egy ilyen boltocska… Nos, szereztek egy adag “kocsonyát”…
Elmesélte a katasztrófát, a botrányt, azt, hogy a végén nem tudták kideríteni, honnét szerezték a “kocsonyát” – mind a mai napig nem jöttek rá. Úgy tűnt, Redrick szórakozottan hallgatja, csettintgetett a nyelvével, a fejét csóválta, majd újból töltött a poharakba, s ezt mondta:
– Úgy kell nekik, a férgeknek, hogy dögölnének meg…
Ittak, Redrick az apjára pillantott, arcán ismét remegés futott végig, kinyújtotta a kezét, a poharat közelebb tolta a görcsösen egymásba fonódó ujjakhoz, melyek hirtelen szétnyíltak s az aljánál megragadták a poharat.
– Hát így a dolog majd gyorsabban megy – magyarázta. – Guta! – üvöltötte el hirtelen magát. – Sokáig éheztetsz még bennünket?… A kedvedért igyekszik – magyarázta Noonannek. – Feltétlenül a kedvenc salátádat készíti el, ráksalátát, már régóta tartogatta számodra, láttam… No és, hogy mennek a dolgok az intézetben? Találtak valami új dolgot? Azt mesélik, hogy felétek már mindenütt automaták dolgoznak, de kevés a haszon belőlük…
Noonan nekilátott elmesélni, mi újság az intézetben, s amíg beszélt, az öreg mellett az asztalnál egyszer csak megjelent Majmocska, egy darabig állt, vékony, szőrös karját az asztalra helyezte, majd hirtelen, egészen gyermeki mozdulattal a hullaszerű öreghez bújt s fejét a vállára helyezte. S Noonan, miközben egyre fecsegett s a Zónának ezt a két különös termékét figyelte, arra gondolt: “Istenem, mi vár még ránk? Mi mindent kell még tenni az emberiséggel, hogy észre térjen? Lehet, hogy ez is kevés?…” Tudta, hogy kevés. Tudta, hogy milliárdok és milliárdok élnek, akik semmit nem tudnak s semmit nem is akarnak tudni, ha pedig megtudják, tíz percig rémüldöznek s aztán folytatják, ahol abbahagyták. “Leiszom magam – gondolta dühöngve. – Pokolba Barbridge-dzsel, pokolba Lemchennel… pokolba ezzel az istenverte családdal. Leiszom magam.”
– Mit bámulod őket? – kérdezte halkan Redrick. – Ne izgulj, ez nem árt neki. Sőt, ellenkezőleg, azt mondják, hogy ezekből az élőhalottakból egészség árad.
– Igen, én is tudom – hagyta rá Noonan s egy hajtásra kiitta pohara tartalmát.
Belépett Guta, buzgón utasította Redricket, hogy ossza szét a tányérokat, s egy nagy ezüsttálat tett az asztalra, Noonan kedvenc salátájával. Ekkor az öreg, mint aki észbe kapott, mintha dróton rángatták volna, egy mozdulattal kinyíló ajkához kapta a poharat.
– No, haverok – jegyezte meg Redrick lelkes hangon -, most aztán csapunk egy igazi rumlit!
4. Redrick Schuchart, harmincegy éves
Az éjszaka folyamán a völgyben a levegő lehűlt s hajnalra egészen hideg lett. A töltésen haladtak, a rozsdás sínek között, a rothadó talpfákon lépdeltek, s Redrick nézte, hogyan csillognak Arthur Barbridge bőrzekéjén a sűrűsödő köd cseppjei. A suhanc könnyedén és vidáman lépdelt, mintha nem is lett volna mögötte a fárasztó éjszaka, az idegfeszültség, melytől mindeddig minden porcikája reszketett, a két borzasztó óra a kopár domb nyirkos csúcsán, amit kínzó félálomban töltöttek, egymásnak vetett háttal, hogy melegük legyen, kivárva, amíg a “zöld folyam” körbefolyta a dombot és eltűnt a horhosban.
A töltés két oldalán sűrű köd terpeszkedett. A köd időnként nehéz, szürke patakokban a sínekre ömlött, s ezeken a helyeken térdig jártak a lassan kavargó kotyvalékban. Nedvesrozsda-szag terjengett, s a töltéstől jobbra rothadtmocsár-szag áradt. Körös-körül a ködön kívül semmit nem lehetett látni, Redrick azonban tudta, hogy mindkét oldalon dimbes-dombos síkság terül el, meddő bányákkal, a síkságon túl pedig a félhomályban hegyek húzódnak. S még azt is tudta, hogy amint felkel a nap s a köd harmatként lecsapódik, valahol baloldalt meg kell hogy pillantsa egy lezuhant helikopter törzsét, elöl pedig egy kis szerelvényt, s csak ekkor kezdődik el majd az igazi dolog.
Redrick menet közben bedugta tenyerét háta és hátizsákja közé s a zsákot feljebb lökte, hogy a héliumos ballon ne vágja a gerincét. “Hű, de nehéz, a pokolba, hogyan fogok vele kúszni? Legalább másfél kilométert kell mászni. Jól van, stalker, ne nyafogj, tudtad, hogy mire szánod el magad. Ötszázezer üti a markod az út végén, ennyiért igazán megizzadhatsz egy kicsit. Ötszázezer, szép kis falat, ugye? A pokolba velük, ötszázezernél olcsóbban nem adom oda. S a pokolba, harmincezernél többet nem adok Keselyűnek. A taknyosnak… ennek a taknyosnak pedig egy fillért sem. Ha legalább a fele igaz annak, amit ez az öreg szemét mondott, akkor a taknyosnak semmi nem jár…”
Ismét Arthur hátára meredt s egy ideig hunyorogva nézte, milyen könnyedén lépdel át egyszerre két talpfát, a válla széles, csípője keskeny, s nővérére emlékeztető hosszú, hollófekete haja léptei ütemére lebeg. “Ő maga kéredzkedett ide – gondolta komoran Redrick. – Ő maga. Ugyan miért kéredzkedett olyan elszántan? Egész testében reszketett, szemét könny futotta el… »Vigyen magával, Mister Schuchart! Többen is felajánlották, én azonban csak magával szeretnék, hiszen a többiek egy fabatkát sem érnek! Az apám… de hisz az apám most már képtelen megtenni.« Redrick akaraterejét megfeszítve félbeszakította az emlékezést. Undorodott visszagondolni erre, s lehet, hogy éppen ezért tértek át gondolatai Arthur húgára. Egyszerűen felfoghatatlan: micsoda pompás nő, egy évszázadon át tudnád babusgatni, valóban azonban semmit nem ér, csalás az egész, élettelen baba, nem asszony. Olyan, mint anyja kötött kabátkáján a gombok, emlékszik, olyan borostyánszínűek, éttetszőek, aranyos színben játszók, a legszívesebben a szájába dugta volna, hogy szopogassa őket; és ő szopogatta őket, de minden alkalommal szörnyen kiábrándult, s minden alkalommal elfeledkezett csalódásáról, nem is annyira elfeledkezett róla, inkább nem akart hinni önnön emlékezetének, amikor ismét megpillantotta a gombokat. “Lehet, hogy a papája küldte hozzám – gondolta Arthurról. – Nézd csak, mekkora ágyú meredezik a hátsó zsebében…  Nem, aligha. Keselyű ismer engem. Keselyű tudja, hogy velem nem jó tréfálni. S tudja, milyen vagyok a Zónában. Nem, ostobaság az egész. Nem ő volt az első, aki kérlelt, nem ő volt az első, aki könnyeit hullatta, mások még le is térdeltek… Ami pedig a mordályt illeti, az első alkalommal mindnyájan hoznak magukkal. Az első és az utolsó alkalommal? Lehet, hogy ez lesz az utolsó útja? Ó, az utolsó legény! Hiszen hogyan is áll a dolog, Keselyű; ez az utolsó. Igen, apus, ha megtudnád, mit tervelt ki – úgy elpáholnád mankóiddal a drágalátos fiacskádat, akit a Zónától kikunyeráltál magadnak…” Hirtelen megérezte, hogy elöl van valami – már nem volt messze, úgy harminc-negyven méterre.
– Állj! – szólt rá Arthurra.
A legény engedelmesen mozdulatlanná dermedt. A reflexei kiválóak voltak, tüstént megdermedt, felemelt lábbal, majd lábát lassan és óvatosan leengedte a földre. Redrick a fiú mellé állt. A sínpár itt érezhetően lefelé tartott s teljesen a ködbe veszett. S ott, a ködben volt valami, valami nagy és mozdulatlan. Valami veszélytelen. Redrick óvatosan beszívta orrlikán a levegőt. Igen, veszélytelen.
– Előre – jelentette ki halkan s megvárta, amíg Arthur tesz egy lépést, s utána indult. A szeme sarkából látta Arthur arcát, markáns profilját, vékony bajsza alatt tiszta arcbőrét s határozottan összeszorított ajkát.
Derékig, majd nyakig belemerültek a ködbe, s néhány másodperc múlva egy bányacsille ferde oldala meredezett előttük.
– Kész – mondta Redrick s nekilátott, hogy lehúzza hátizsákját. – Ülj le ott, ahol állsz. Pihenő.
Arthur segített neki levenni a hátizsákot, majd egymás mellé telepedtek a rozsdás sínre, Redrick kinyitotta a zsák egyik csatját, elővette az elemózsiás csomagot meg egy kávéstermoszt, s amíg Arthur az élelmiszerrel teli batyut bogozgatta s a szendvicseket rakosgatta szét a hátizsákon, belső zsebéből előhúzott egy kulacsot, lecsavarta a tetejét, s szemét lehunyva, lassan, néhányat kortyolt.
– Iszol egyet? – ajánlgatta, miközben tenyerével megtörölte a kulacs száját. – Hogy nekibátorodj…
Arthur sértődötten megrázta a fejét.
– Ahhoz, hogy bátorságot merítsek, nincs erre szükségem, Mister Schuchart – mondta. – Inkább kávét iszom, ha megengedi. Nedves itt, ugye?
– Nedves – értett vele egyet Redrick. Elrejtette a kulacsot, választott egy szendvicset és rágni kezdte. – Majd ha eloszlik a köd, akkor meglátod, hogy itt körös-körül mocsár húzódik. Régebben annyi volt erre a szúnyog, hogy rágondolni is szörnyű…
Elhallgatott, és öntött magának kávét. A kávé forró volt, sűrű és édes, s most már az alkoholnál is jobban esett. Az otthon s Guta illata áradt belőle. S nemcsak egyszerűen Gutáé, de a hálóköntöst viselő asszonyé, aki álmából tért magához s ott van arcán a párna nyoma. “Kár volt belekeverednem ebbe a dologba – gondolta. – Ötszázezer… Mi a csudának nekem ez az ötszázezer? Talán bárt szeretnék venni rajta? A pénzre azért van szükség, hogy ne gondoljunk rá. Ez helyes. Dick jól mondta. Hiszen az utóbbi időben nem is gondolok rá. Mi a fenének nekem ez a pénz? Van házam, kertem, Marmontban nem maradsz munka nélkül… Keselyű átvert, mint egy kezdőt…”
– Mister Schuchart – szólalt meg hirtelen Arthur s félrenézett. – Maga komolyan azt hiszi, hogy ez a micsoda teljesíti az ember kívánságait?
– Ostobaság – jelentette ki szórakozottan Redrick, s ajkához emelt pohárral a kezében mozdulatlanná dermedt. – Honnét tudod, miféle dologért megyünk?
Arthur zavartan elnevette magát, mind az öt ujját hollófekete hajába túrta, megcibálta sörényét, majd ezt mondta:
– Hát csak úgy, sejtettem… Már nem is emlékszem, mi volt, ami erre a gondolatra indított… No, először is, apám régebben állandóan erről az aranygömbről dünnyögött, az utóbbi időben azonban abbahagyta, s helyette gyakrabban járt magához, pedig tudom, maguk egyáltalán nem barátok, akármit is mondott az öreg… Majd az utóbbi időben egyszerre olyan furcsa lett. – Arthur ismét elnevette magát, visszaemlékezett valamire s megcsóválta a fejét. – Véglegesen pedig akkor értettem meg mindent, amikor a pusztaságon kipróbáltuk vele ezt a kis léghajót… – Tenyerével megcsapkodta a hátizsákot, ahol a léggömb szorosra összehajtott burka lapult. – Az igazat megvallva, én akkor kilestem magukat, s amikor megláttam, ahogy a kövekkel teli zsákot felemelik s a föld felett viszik, végképp világos lett számomra minden. A Zónában az aranygömbön kívül szerintem semmi nehéz tárgy nem maradt. – Harapott a szendvicsből, rágta, majd tele szájjal, töprengve megjegyezte: – Csak azt nem értem, hogyan fogja ráakasztani, hiszen bizonyára síkos a felülete…
Redrick a pohara fölött egyre a fiút nézte, s arra gondolt, hogy mennyire nem hasonlítanak; egymásra – apa és fia. Nem volt bennük semmi közös vonás. Sem az arcuk, sem a hangjuk, sem a lelkük. Keselyű rekedt hangú volt, hajbókoló, becstelen alak, de amikor erről beszélt, azt remekül tette. Képtelenség volt nem figyelni rá. “Róka – mondta egyszer az asztalon áthajolva. – Hiszen csupán ketten maradtunk, na és kettőnkre csupán egy pár láb jut s az ráadásul a tiéd… Ugyan, kire vár ez, ha nem rád? Lehet, hogy ez a legértékesebb mindabból, ami a Zónában van! Kié legyen, mi? Csak nem hagyod ezekre a kényeskedőkre, meg a szerkezeteikre? Hiszen én találtam rá, én! Hányan odavesztek az úton a mieink közül! Mégis én találtam meg! Magamnak tartogattam. S most sem adnám oda senkinek, de látod, rövid már hozzá a karom… Rajtad kívül senkinek nem adnám. Hány tejfölösszájút odacipeltem, egy egész iskolára valót, tudod, számukra fedeztem fel – mégsem képesek rá, más fából faragták őket… Na, jól van, látom, nem hiszed. Nem hiszed – nem kell. A pénz a tied. Annyit adsz belőle, amennyit akarsz, tudom, hogy nem rövidítesz meg… Én pedig visszaszerzem vele a lábam. Visszaszerzem a lábam, érted? Hiszen a Zóna vette el a lábam, lehet, hogy ő is fogja visszaadni?…”
– Micsoda? – kérdezte Redrick, miután magához tért.
– Azt kérdeztem, rágyújthatok-e, Mister Schuchart?
– Igen – hagyta rá Redrick. – Gyújts csak rá… Én is rágyújtok…
Egy hajtásra kiitta a maradék kávét, elővett egy cigarettát és a ritkuló ködöt bámulta. “Dilis – gondolta. – Hiszen őrült. Láb kell neki… a tetűnek…”
A beszélgetések után lelkében valami érthetetlen utóíz maradt. S nem oszlott szét az idő múlásával, hanem éppen ellenkezőleg, egyre gyűlt és gyűlt. Nem értette, mi az, de folyvást zavarta, mintha Keselyű valamivel megfertőzte volna, de nem valamiféle ocsmánysággal, hanem éppen ellenkezőleg, talán erővel? Nem, nem erővel. Akkor hát mivel? “Na jól van – nyugtatgatta magát. – Nézzük akkor: tegyük fel, nem jöttem ide. Már mindent előkészítettem, a hátizsákom teleraktam, de történt valami… például lecsuktak. Rossz lenne? Nagyon is rossz. Biztos, hogy az lenne: Miért lenne rossz? Mert anyagi veszteség ért? Ugyan, nem pénzről van itt szó… Az, hogy a zsákmány ezeknek a varangyoknak, Krákogónak és Colosnak marad? Igaz, ebben van valami. Bosszantó. Mégis, mi közöm hozzá? Hiszen végül úgyis minden az ő markukba kerül…”
– Br-r-r… – Arthur megrázta vállát. – A csontomig hatol. Mister Schuchart, most már ad nekem egy kortyocskát?
Redrick némán előhúzta a kulacsot s felé nyújtotta. “Hiszen nem egyeztem bele azonnal – nyilallt belé hirtelen. – Vagy hússzor elküldtem Keselyűt egy bizonyos helyre, huszonegyedszer azonban mégiscsak beleegyeztem. Már nem volt erőm nemet mondani. Utolsó beszélgetésünk rövid és szerfölött tárgyszerű volt. »Nagyszerű, Róka. Tessék, elhoztam a térképet. Lehet, hogy mégiscsak megnézed?« A szemébe néztem, a szemét pedig mintha hályog borítaná – sárga, benne fekete pont, s ezt mondtam: »Gyerünk«. S kész. Emlékszem, hogy akkor részeg voltam, egy álló hete ittam s undor környékezte a lelkem… Az ördögbe, egyre megy! Ha menjünk, hát menjünk. Mi a fenének vájkálok ebben tulajdonképp? Félek, vagy mi?…”
Összerezzent. A ködből hirtelen hosszú, bánatos csikorgás tört elő. Redrick felpattant, mint akit felrántottak, s ugyanígy felpattant Arthur is. De máris csend lett, csak a lábuk alól kiguruló kavicsdarabok susogtak, miközben lefelé gurultak a töltés oldalán.
– Bizonyára az érc csúszott meg – suttogta bizonytalanul, nagy erőfeszítéssel Arthur. – Az érccel megrakott csillék… régóta állnak itt…
Redrick merőn nézett maga elé s semmit nem látott. Emlékezett. Éjszaka történt. Ugyanilyen bánatos, elnyújtott hang ébresztette s mozdulatlanná dermedt, mintha álmodna. Csakhogy az nem álom volt. Majmocska kiabált, az ágyán ült az ablaknál, s a ház másik végéből válaszolt neki az öreg Schuchart, ugyanilyen hosszan és csikorogva, csak valamiféle hörgéssel kísérve. S mintha felelgettek volna egymásnak a sötétben – évszázadokon, hosszú évszázadokon át. Guta tüstént felébredt s kézen ragadta Redricket, a férfi érezte, hogy az asszony vállát verejték önti el, s így feküdtek száz és száz esztendeig s hallgatták a zajt, amikor pedig Majmocska elhallgatott s lefeküdt, Red még várt egy kicsit, majd felállt, lement a konyhába, s mohón felhajtott egy fél üveg konyakot. Ettől az éjszakától fogva kezdett inni…
– A kőzet – magyarázta Arthur. – Tudja, a kőzet idővel összetöpped. A nedvességtől például…
Redrick Arthur elfehéredett arcára pillantott s ismét leült. A cigaretta kihullott ujjai közül s rágyújtott egy újra. Arthur még álldogált egy darabig, óvatosan forgatta fejét, majd ő is leült és halkan így szólt:
– Tudom, egyesek azt mesélik, hogy állítólag laknak a Zónában. Valamiféle emberek. Nem jövevények, hanem éppenséggel emberek. Állítólag ott érte őket a Látogatás, s ők alkalmazkodtak… asszimilálódtak az új körülményekhez. Hallott erről, Mister Schuchart?
– Igen – felelte Redrick. – Csakhogy ez nem itt történt. A hegyekben, innen északnyugatra. Pásztorok voltak.
“Tessék, ez az, amivel megfertőzött – gondolta. A megszállottságával fertőzött meg. Nos, hát ezért jöttem ide. Nos, erre van itt szükségem…” Különös és új érzés töltötte el lassan a lelkét. Beismerte, hogy ez az érzés voltaképp egyáltalán nem nevezhető újnak, hogy már régóta megbújt valahol a májában, azonban csak most jött rá, hogy létezik, s ettől minden a maga helyére került. S az, amit korábban ostobaságnak hitt, egy eszét vesztett öreg őrült lázálmának, most élete egyetlen reményévé, egyetlen értelmévé lett, mert csak most értette meg: az egész világon az egyetlen dolog, amije maradt, az egyetlen dolog, amiért az utóbbi hónapokban élt, az a csodába vetett remény. Ő pedig, ostoba fajankó, elhessegette ezt a reményt, sárba tiporta, kigúnyolta, elitta, mert ezt szokta meg, mert gyermekkorától fogva soha életében nem számított senki más segítségére, csak önmagára, s mert gyermekkorától kezdve ez az önbizalom abban az összegben fejeződött ki, amit sikerült kiszakítania, kitépnie, kimarkolnia az őt körülvevő közönyös káoszból. Mindig így volt, s így lett volna a továbbiakban is, ha végül nem kerül bele ebbe a verembe, ahonnan már semmiféle összeg nem húzza ki, s ahol csak önmagában bíznia teljes értelmetlenség. Most pedig ez a remény, már nem is remény, de bizonyosság a csodában, a feje búbjáig elöntötte, s már azon csodálkozott, hogyan élhetett eddig ilyen vaksötét, kilátástalan homályban… Elnevette magát s meglökte Arthur vállát.
– Na, mi van, stalker – mondta. – Félsz? Szokj hozzá, haver, ne szégyelld magad. Ez a Zóna!
Arthur csodálkozva ránézett s bizonytalanul elmosolyodott. Redrick összegyűrte az összezsírozódott szendvicses papirost, a csille alá hajította s könyökére támaszkodva a hátizsákjára heveredett.
– No, rendben – mondta. – Tegyük fel, hogy ez a bizonyos aranygömb valóban létezik… Akkor mit kívánnál tőle?
– Tehát, mégis hisz benne? -, kérdezte Arthur.
– Ez nem fontos – hiszek, vagy nem hiszek. A kérdésemre felelj. Egyszerre tényleg szívesen megtudta volna, ugyan mit kérne az aranygömbtől egy ilyen legényke, akinek még nem száradt meg a száján az anyatej, aki nemrég még diák volt, s vidám kíváncsisággal nézte, ahogy Arthur a homlokát ráncolja, bajszát babrálja s felkapja, majd ismét lesüti tekintetét.
– Na, persze, apámnak lábat… – szólalt meg Arthur végül. – Hogy otthon minden rendben legyen…
– Hazudsz, hazudsz – jegyezte meg jóindulatúan Redrick. – Haver, jól jegyezd meg: az aranygömb csak a legtitkosabb vágyakat teljesíti, csak azokat, amelyek, ha nem teljesülnek, akár a hurokba is dughatod a fejed!
Arthur Barbridge elvörösödött, ismét Redrickre pillantott, azon nyomban lesütötte a szemét s tetőtől talpig vörösbe váltott, még a könnyei is kicsordultak. Redrick elnevette magát.
– Minden világos – jegyezte meg majdnem gyengéden. – Rendben, ez nem az én dolgom. Ne kösd mások orrára a dolgaid… – Ekkor hírtelen eszébe jutott a pisztoly s arra gondolt, hogy amíg van idejük, mindent végiggondolhatnak, amit végig kell gondolni. – Mi van a hátsó zsebedben? – kérdezte, amúgy mellékesen.
– Pisztoly – dünnyögte Arthur s beharapta ajkát.
– Minek az neked?
– Hogy lőjek vele! – vágta rá Arthur kihívóan.
– Dobd el – szólt rá szigorúan Redrick s felült. – Add ide. A Zónában nincs kire lőnöd. Ide vele.
Arthur még akart valamit mondani, de elhallgatott, kezét a háta mögé dugta, érdes markolatánál fogva előhúzott egy katonai coltot s a csövénél fogva Redricknek nyújtotta. Redrick elvette a pisztolyt, a levegőbe hajította, elkapta s megkérdezte:
– Van kendőd? Add ide, belecsavarom…
Elvette Arthur zsebkendőjét, mely tiszta volt és kölniillatú, belecsavarta a pisztolyt s a csomagot a sínre helyezte.
– Heverjen egyelőre itt – magyarázta. – Ha az isten is úgy akarja, visszatérünk s magunkkal visszük. Lehet, hogy valóban pisztollyal kell leráznunk az őröket… Bár az őrökkel lövöldözésbe kezdeni, haver…
Arthur megcsóválta a fejét.
– Nekem nem erre kellett – magyarázta bosszúsan. – Csak egy töltény van benne. Arra az esetre, ha én is úgy járok, mint apám…
– Vagy úgy… – nyújtotta el a szavakat Redrick, miközben merőn nézte társát. – No, emiatt nem kell nyugtalankodnod. Mert ha veled is az történik, ami apáddal, akkor idáig magammal cipellek… Nézd csak, kivilágosodott!
A köd a szemük láttára oszlott szét. A töltésen már egyáltalán nem volt belőle, lent a távolban azonban a tejszínű homály továbbra is megülte a tájat, habár oszladozott, a dombok kerek, borostás csúcsai kibukkantak belőle, közöttük pedig itt-ott már látni lehetett a poshadt mocsár himlőhelyes felszínét, melyet ritka és csenevész fű borított. A látóhatár peremén, a dombokon túl élénksárgán villantak fel a hegytetők, a csúcsok felett világosan és kéken ragyogott az égbolt. Arthur a válla fölött hátrapillantott s lelkesülten felkiáltott. Redrick szintén hátranézett. Keleten a hegyek feketének tűntek, felettük pedig ott lobogott és villogott az ismerős smaragdszínű hajnalpír – a Zóna zöld pirkadata. Redrick derékszíját megoldva így szólt:
– Nem akarsz megkönnyebbülni? Vigyázz, később sem hely, sem idő nem lesz rá…
Egy csille mögé lépett, leguggolt a töltésen s köhécselve figyelte, milyen gyorsan huny ki, önti el rózsaszín fény a zöld hajnalpírt, a nap narancsszín karimája előbújik a hegygerinc mögül, s a dombok felől rögtön lilás árnyak nyúltak el, minden élesen, domborúan rajzolódott ki, mindent úgy látott, mintha a tenyerén lenne, s közvetlen maga előtt, úgy kétszáz méterre, Redrick megpillantott egy helikoptert. A helikopter nyilván egy “szúnyogpilis” kellős közepébe zuhant, s egész törzse bádogpalacsintává lapult, csupán a farka maradt egészben – rotorja a könnyű szélben élesen nyikorogva forgott. A “pilis”, úgy tűnt, nagy erejű volt, a gép ki sem gyulladt, s a szétlapult bádoglemezen világosan kirajzolódott a királyi légierő vöröses-kék jele, amelyet Redrick már ki tudja, hány éve nem látott, s már el is feledte, milyen.
Redrick, miután elvégezte szükségét, visszatért a hátizsákhoz, elővette a térképet s kiterítette a csillében levő egybeolvadt érchalomra. A külszíni fejtést innen nem látta, eltakarta egy domb, melyen egy megfeketedett, üszkös fa állt. Ezt a dombot jobbról kellett kikerülniük, át a völgyön, mely közte és a másik domb között húzódott. A másik dombot is látta, teljesen kopár volt, lejtőjét szürkésbarna kőzet borította. Minden tájékozódási pont megegyezett, Redrick azonban nem érzett elégedettséget. Sokéves stalkerösztöne kategorikusan megtiltotta, elvetette a gondolatot, mely egyben értelmetlennek és természetellenesnek is tűnt, hogy két közeli emelkedés között vágjon ösvényt magának. “Rendben – gondolta Redrick -, majd meglátjuk. Ott a helyszínen.” A bemélyedésig az ösvény egy mocsáron keresztül vezetett, sima, nyílt terepen, ami innen veszélytelennek látszott, azonban amikor jobban szemügyre vette, Redrick a száraz fűcsomók között egy sötétszürke foltot vett észre. A térképre pillantott. Egy kereszt állt a papíron s girbegurba betűkkel ezt vésték mellé: “Sunyi.” Az ösvény piros pontozott vonala a kereszttől jobbra haladt el. A gúnynevet mintha ismerte volna, azonban hogy ki volt Sunyi, hogy nézett ki és mikor járt erre, Redrick képtelen volt visszaemlékezni rá. Csupán a “Borzsch” füstbe borult termei jutottak eszébe, részeges és vad pofák, poharat szorító hatalmas, vörös mancsok, mennydörgésszerű hahota, szélesre tárt, sárga agyaras pofák, titánok és óriások fantasztikus csordája, akik itatásra gyűltek össze, ez volt gyermekkorának egyik legvilágosabb emléke – az első látogatás a “Borzsch”-ban. Mit is vittem akkor oda? Azt hiszem, egy “korongot”. Egyenest a Zónából állítottam be, csatakosan, éhesen, eszelősen, vállamon a zsákkal bezuhantam ebbe a kocsmába, a zsákot nagy robajjal a földre hajítottam Ernest pultja előtt s dühödten vicsorogva körbenéztem, tűrtem a gúnyolódások dübörgő sortüzét, megvártam, amíg Ernest, aki akkor még fiatal volt, s mindig csokornyakkendőt viselt, leszámolt nekem néhány zöldhalút… nem, akkor még nem zöldhasút, akkor még szögletes, királyi pénz volt forgalomban, szigorú külsejű amazon volt rájuk nyomva, köntösben és koszorúval… vártam egy darabig, a pénzt a zsebembe rejtettem, majd önmagam számára is teljesen váratlanul lekaptam egy söröskancsót a pultról, s teljes erőből a legközelebb hahotázó pofába vágtam… Redrick elnevette magát s arra gondolt: lehet, hogy éppen Sunyi volt az?
– Hát átkelhetünk két domb között? – kérdezte Arthur fojtott hangon Redrick füléhez hajolva. Mellette állt s szintén a térképet vizsgálgatta.
– Majd ott meglátjuk – felelte Redrick.
A térképen még két kereszt volt – az egyik a dombtetőn, ahol a fa állt, a másik a köves töltésen. Uszkár és a Pápaszemes. Az ösvény lent, közöttük haladt el.
– Majd ott meglátjuk – ismételte, összehajtotta a térképet és zsebre dugta.
Végignézett Arthuron s kiadta az utasítást:
– Add fel a hátamra a zsákot… Menjünk tovább, ahogy eddig – mondta, megrázva a hátizsákot s a kantárját kényelmesen eligazította. – Előre mész, hogy állandóan a szemem előtt légy. Ne nézz hátra, de hegyezd a füled. A parancsom: törvény. Jól jegyezd meg, sokat kell majd kúsznunk, eszedbe ne jusson, hogy félj a sártól, ha pedig utasítlak, szó nélkül nyomd a képed a pocsolyába… Igen, és gombold be a zekédet. Kész vagy?
– Kész – felelte Arthur tompán. Rendkívül ideges volt.
A pirospozsgás folt eltűnt arcáról.
– Az első irány – tessék. – Redrick tenyerével hevesen a legközelebbi domb felé intett, mely vagy száz lépésre volt a töltéstől. – Világos. Gyerünk.
Arthur görcsösen sóhajtott, s a sínen átlépve, oldalazva ereszkedni kezdett lefelé a töltésen. Nagy zajjal kavicsdarabok zúdultak utána.
– Óvatosabban, óvatosabban – szólt rá Redrick.
Óvatosan eredt a fiú nyomába, lábizmaival gyakorlottan egyensúlyozta a nehéz hátizsákot. A szeme sarkából pedig egyre Arthurt figyelte. “Fél a legény – gondolta. – Jól teszi. Nyilván a rossz előérzet. Ha olyan finom az érzéke, mint az apjáé, akkor előre megérzi… Ha tudnád, Keselyű, hogyan alakultak a dolgok. Ha tudnád, Keselyű, hogy ezúttal hallgattam rád! »Hanem itt, Róka, egymagad nem jutsz át. Akarod vagy nem, valakit magaddal kell vinned. Adhatok neked valakit a tanítványaim közül, akit nem sajnálok…« Rábeszélt. Életemben először egyeztem bele ilyesmibe. No, semmi baj – gondolta. – Lehet, hogy mégiscsak megússzuk, nem vagyok Keselyű, lehet, hogy kiügyeskedünk valamit…”
– Állj – szólt rá Arthurra.
A legény megállt a bokáig érő rozsdás vízben. Amíg Redrick mellé ereszkedett, a mocsár térdig beszívta.
– Látod azt a követ? – kérdezte Redrick. – Ott, a domb alatt hever. Gyerünk, másszunk ki rá.
Arthur előreindult. Redrick tíz lépésre előreengedte s a nyomába eredt. Az ingovány cuppogott és bűzlött a lábuk alatt. Halott mocsár volt – se muslincák, se békák nem voltak benne, még a füzes is kiszáradt és elrohadt. Redrick szokása szerint körbepillantgatott; egyelőre úgy tűnt, hogy minden nyugodt. A domb lassan közeledett, a nap még lejjebb csúszott, majd betöltötte az égbolt egész keleti felét. Redrick a kőnél a töltés felé fordult. A töltést fényesen megvilágította a nap, tíz csilléből álló kis szerelvény állt ott, egy részük lecsúszott a sínekről s oldalára fordulva hevert, a töltést a kiszóródott érc vörhenyes csorgásnyomai borították. Távolabb pedig, a fejtés irányában, a szerelvénytől északra, a sínek felett a levegő zavarosan rebegett s szivárványosan csillogott, apró tüzecskék villantak fel s hunytak ki tüstént felette. Redrick nézte a remegést, kiköpött, de szája kiszáradt s tehetetlenül elfordult.
– Tovább – mondta, s Arthur felé fordította feszült arcát. – Ott az a rongy, látod? Na, nem arra nézel. Ott, jobbra…
– Igen – felelte Arthur.
– Nos, valaha ez volt Sunyi. Régen volt. Nem hallgatott az idősebbek szavára, s most ott fekszik, pont azért, hogy a bölcseknek mutassa az utat. Vedd az irányt kétujjnyira jobbra ettől a Sunyitól… Megvan? Bemérted a pontot? Na, körülbelül ott, ahol a füzes egy kissé sűrűbb… Eridj oda. Gyerünk!
Most a töltéssel párhuzamosan haladtak. Minden lépéssel kevesebb lett a víz a lábuk alatt, s hamarosan már száraz, rugalmas zsombékon lépdeltek. “A térkép szerint itt mindenütt egybefüggő mocsár van – gondolta Redrick. – A térkép elavult. Régen nem járt Barbridge erre, ezért is avult el. Ez baj. Természetesen a száraz hely sokkal kellemesebb, azonban jobb lenne, ha itt mocsár volna… Nézd csak, milyen peckesen lépdel – gondolta Arthurról, – mintha a főutcán sétálna.” Arthur szemmel láthatóan jobb kedvre derült, s most már nagy léptekkel haladt. Egyik kezét a zsebébe dugta, a másikkal vidáman hadonászott, mintha csak sétálna. Redrick ekkor végigtapogatta a zsebét, kiválasztott egy körülbelül húsz grammos csavaranyát, s rövid célzás után a legény fejéhez vágta. A csavar egyenest Arthur tarkójához csapódott. A fiú feljajdult, fejét két kezébe fogta, összegörnyedt s a száraz fűre zuhant. Redrick megállt fölötte.
– Nos, errefelé ez is előfordul, Artie – jegyezte meg kioktatólag. – Ez nem korzó, s te nem flangálni jöttél ide velem.
Arthur lassan feltápászkodott. Az arca halálsápadt volt.
– Minden világos? – kérdezte Redrick.
Arthur nyelt egyet s bólintott.
– Nos, akkor jól van. Legközelebb pedig a képedre kapsz. Ha még élni fogsz. Gyerünk!
“Pedig a legénykéből derék stalker válhatna – gondolta Redrick. – Bizonyára Piperkőcnek hívnák. Piperkőc Artie. Volt már nálunk egy Piperkőc, Dicksonnak hívták, most azonban Ürgének gúnyolják. Az egyetlen stalker, aki beleesett a »húsdarálóba« s mégis életben maradt. Szerencséje volt. (Ő pedig, a csodabogár, mind a mai napig azt hiszi, hogy Barbridge húzta ki a »húsdarálóból«. Egy fenét. A »húsdarálóból« senkit nem húzol ki… A Zónából ő vitte ki, ez igaz. Elkövetett Barbridge egy ilyen dicső tettet. Csakhogy próbálta volna nem kivinni. Már mindenki unta a piszkos ügyeit, s a haverok egyenest a képébe mondták: jobb, ha egyedül vissza se térsz. Hiszen éppen akkor kapta Barbridge a Keselyű gúnynevet, addig Igáslónak csúfolták…”
Redrick bal arcán hirtelen alig felfogható légáramlatot érzett, s mielőtt még bármire is gondolhatott volna, elkiáltotta magát:
– Állj!
Bal felé nyújtotta a kezét. A levegőáramot arra jobban érezte. Valahol közöttük és a töltés között egy “szúnyogpilis” terült el, de az is lehet, hogy magán a töltésen volt – nem véletlenül siklottak ki a csillék. Arthur állt, mint akinek földbe gyökerezett a lába, s meg sem fordult.
– Tarts egy kissé jobbra. Úgy.
“Igen, derék stalker válna belőle… Ej, Schuchart, mi az, tán sajnálod őt? Még csak az kellene. Hát téged sajnált valaha is valaki?… Azért akadt, aki sajnált. Kirill sajnált, Dick Noonan sajnál. Igaz, lehet, hogy nem annyira engem sajnál, mint inkább Gutához vonzódik, de az is lehet, hogy sajnál is… ez a kettő rendes embereknél nem zárja ki egymást… Csak nekem nincs kit sajnálnom. Ilyen a választásom: vagy – vagy…” Életében először látta teljes határozottsággal maga előtt ezt a választást: vagy Artie, vagy az én Majmocskám. S választani sem volt mit, világos ügy. Persze, ha a csoda egyáltalában lehetséges, súgta egy hang belülről, s rémülten és ingerülten fojtotta el magában ezt a hangot.
Elhaladtak egy szürke rongykupac mellett. Sunyiból semmi sem maradt, csak távolabb feküdt a kiszáradt fűben egy hosszú, teljesen összerozsdásodott bot – az aknakereső egy darabja. Akkoriban sokan használtak aknakeresőt, úgy bíztak benne, mint magában az úristenben, azonban néhány nap alatt egymás után egyszerre két stalker pusztult el velük, föld alatti szerkezetek ölték meg őket. S mintha elvágták volna… Mégis, ki volt Sunyi? Keselyű vezette őt ide, vagy magától jött? S mi vonzotta mindnyájukat ehhez a bányához? S miért nem hallottam erről semmit?… Az ördögbe, hogy süt a nap! Már korán reggel, mi lesz még később?
Arthur, aki öt lépéssel előtte haladt, felemelte kezét s letörölte homlokáról az izzadságot. Redrick a napra sandított. A nap még alacsonyan járt. Hirtelen rádöbbent, hogy a száraz fű a lába alatt már nem úgy zizeg, mint eddig, hanem mintha csikorogna, akár a burgonyaliszt, már nem szúrós és kemény, mint korábban, hanem puha és remegő – szétszóródott a csizmája alatt, akár a pernye. Meglátta Arthur világosan kirajzolódó lábnyomát, a földre vetette magát s így kiáltott: “Feküdj!”
A fiú arccal előre a fűbe dobta magát, s a fű porrá omlott az arca alatt, s dühében a fogát csikorgatta, hogy ekkora peche van. Feküdt, igyekezett nem mozdulni, s még egyre azon ábrándozott, hogy talán túl lesz rajta, jóllehet tudta, hogy most csapdába kerültek. A forróság erősödött, ránehezedett, beburkolta egész testét, akár egy lepedő, amelyet forró vízbe áztattak, szemét veríték öntötte el, s Redrick megkésve kiáltott oda Arthurnak: “Ne mozogj! Tűrj!” S ő maga is tűrt.
Ő kibírta volna, és minden csendben és rendben el is múlik, csak éppen Arthur nem állta ki. Talán, mert nem hallotta, hogy mit kiáltottak neki, vagy talán rettentően megrémült, de az is lehet, hogy őt jobban égette, mint Redricket – mindenesetre többé már nem volt a maga ura, s vakon, torokból jövés jajveszékeléssel, görnyedten rohanni kezdett arrafelé, amerre az értelmetlen ösztön hajtotta – vissza, éppen oda, ahová azután végképp nem kellett volna futnia. Redrick hirtelen felpattant s mindkét kezével megragadta a lábát, a fiú teljes súlyával a földre zuhant, egész hamufelhőt vert maga körül, természetellenes vékony hangon felvisított, szabad lábával Redrick képébe rúgott, rángatózni és vergődni kezdett, azonban Redrick, aki a fájdalomtól már alig látott, rámászott, megégett arcát a fiú bőrzekéjéhez nyomva igyekezett lenyomni, mindkét kezével a földbe préselni Arthurt, miközben rángatózó fejét hosszú hajánál fogva tartotta, a cipője orrával és térdével vadul rugdosta a legény lábát, tomporát, a földet. Elmosódott nyögéseket és bőgést hallott maga alól, s saját, rekedt hörgését: “Feküdj, feküdj, mert megöllek…” felülről pedig bőven omlott rá a felizzott széntömeg, a ruha már lángolt rajta; bőre kirepedezett, lábán és oldalán vízhólyagok duzzadtak s fakadtak szét, s ő homlokát a szürke hamuba fúrva, mellével görcsösen a földhöz szorította ennek az átkozott taknyosnak a fejét, majd nem tudta megállni, s teljes erőből felüvöltött…
Nem emlékezett rá, mikor ért véget az egész. Csak azt vette észre, hogy ismét kap levegőt, a levegő ismét levegő lett s nem felizzott pára, mely a torkát égette, s azt mérlegelte, minél előbb el kell pucolnia ebből a pokoli, tüzes kemencéből, amíg újból rájuk nem borul. Lemászott Arthurról, aki teljesen mozdulatlanul feküdt, a fiú mindkét lábát hóna alá szorítva, szabad kezével magát segítve előrekúszott, tekintetét le nem vette a vonalról, amelyen túl ismét fű kezdődött, halott, száraz, szúrós, de igazi fű, mely egyszerre az élet legnagyszerűbb tere lett, sercegett a hamu a foga között, megégett arcát egyre-másra megcsapta a forróság maradványa, a veríték a szemébe ömlött – nyilván azért, mert sem szemöldöke, sem szempillája nem maradt. Arthurt maga mögött vonszolta, s mintha átkozott zekéje szántszándékkal akadt volna állandóan bele a földbe, leforrázott háta égett, a hátizsák pedig minden mozdulatára megpörkölődött tarkójához verődött. A fájdalomtól és a fullasztó melegtől Redrick rémülten arra gondolt, hogy eltévesztette az irányt, s most már nem jut el odáig. A félelemtől szabad könyökével és térdével még keményebben dolgozni kezdett, kiszáradt torkán a legundorítóbb szitkokat préselte ki, ami csak eszébe jutott, majd egyfajta őrült örömmel arra gondolt, hogy a belső zsebében egy majdnem teli kulacs búvik meg, kedves barátnője, csak elérjen odáig, na, még egy kicsit, gyerünk Red, gyerünk Róka, így, na még, még egy kicsit.
Miután sokáig hevert, arcát és kezét a hideg, rozsdás vízbe nyomta s élvezettel szívta be a bűzös, rothadt hideget. A legszívesebben örökké így feküdt volna, mégis arra kényszerítette magát, hogy felálljon, térden állva ledobta magáról a hátizsákot, négykézláb Arthurhoz mászott, aki vagy harminc lépésre az ingoványtól még mindig mozdulatlanul feküdt, s a hátára fordította az ifjút. Hát igen, csinos fiú volt. Bájos arca most sötétszürke volt, alvadt vér és hamu keverékéből tapasztott álarcnak tűnt, s Redrick néhány másodpercig tompa érdeklődéssel nézegette az álarcon a hosszirányú barázdákat – a zsombékok és kövek nyomait. Majd feltápászkodott, megragadta Arthurt a hóna alatt s a vízhez cipelte, a legény rekedten fújtatott s néha fel-felnyögött. Redrick arccal előre a legnagyobb pocsolyába lökte őt, mellézuhant, s a nedves, hideg cirógatás ismét jólesett neki. Arthur bugyborékokat kezdett fújni, megmozdult, maga alá húzta a kezét s felemelte a fejét. Szeme kimeredt, mohón kapkodta a levegőt, köpködött és köhécselt. Majd tekintete értelemmel telt meg s megállapodott Redricken.
– Pfu-u-u… – mondta és a sáros vizet szétfröcskölve, megcsóválta a fejét. – Mi volt ez, Mister Schuchart?
– A halál – mondta alig hallhatóan Redrick, s köhögni kezdett. Megtapogatta az arcát. Fájt. Orra megdagadt, szemöldöke és szempillája viszont, bármilyen különös is volt ez, megmaradt, a kezén is ép volt a bőr, csak egy kissé megpirosodott. Tehát a tomporát sem égette egészen csontig… megtapogatta – nem, nyilvánvaló, hogy nem csontig, még a nadrágja is ép maradt. Mintha forró vízzel öntötték volna le…
Ujja hegyével Arthur óvatosan végigtapogatta arcát. Most, amikor a különös álarcot lemosta a víz, képe minden várakozás ellenére, szinte teljesen rendben levőnek bizonyult. Néhány karcolás, kék folt a homlokán, alsó ajka felrepedt, különben semmi különös nem történt vele.
– Még sohasem hallottam ilyesmiről – szólalt meg Arthur és hátrapillantott.
Redrick szintén hátranézett. A szürke, elhamvadt füvön sok nyom maradt, s Redrick meglepődött, milyen rövid is volt az a borzalmas, véget nem érő út, amit kúszva megtett, miközben a halál elől menekült. Alig húsz-harminc méter volt a kiégett kopár rész egyik végétől a másikig, vak félelemben őrült kanyarokat téve kúszott végig rajta, mint egy svábbogár a felforrósított serpenyőn, s még örülhet, hogy egyáltalán arra kúszott, amerre kellett, hiszen rákúszhatott volna a “szúnyogpilisre” is baloldalt, meg egyáltalán, visszafelé is mehetett volna… “Nem, ezt nem tettem volna meg – gondolta felbőszülten. – Ez a tejfelesszájú talán megtette volna, én azonban nem vagyok tejfelesszájú, s ha nem lett volna itt ez az ostoba, akkor egyáltalán semmi nem történt volna, megégettem volna a fenekem, ennyi lett volna az egész…”
Arthurra pillantott. Arthur prüszkölve mosakodott, köhécselt, fájó sebet tapogatta. Redrick felállt. Amikor hőségtől megkérgesedett öltözéke égett bőréhez ért, fájdalmasan összeráncolta homlokát, kitalpalt egy száraz helyre s hátizsákja fölé hajolt. A hátizsák viszont tényleg megszenvedte az egészet. A felső csatok szőrén-szálán elégtek, a kis házipatika üvegcséi elpattantak a hőségtől, s a megkeményedett foltból elviselhetetlen orvosságbűz áradt. Redrick kikapcsolta a szíjat, nekilátott, hogy kikaparja az üvegszilánkokat és a műanyagdarabokat, ekkor a háta mögött megszólalt Arthur:
– Köszönöm önnek, Mister Schuchart. Kihúzott a csávából.
Redrick hallgatott. Micsoda ökörség – köszönet! A fene akart megmenteni.
– Én vagyok a hibás – ismerte el Arthur. – Hiszen hallottam, hogy azt parancsolja: hasaljak le, de rettenetesen megrémültem, s amikor megcsapott a hőség, egészen elvesztettem a fejem. Borzasztóan félek a fájdalomtól, Mister Schuchart…
– Gyerünk, állj fel – mondta Redrick anélkül, hogy megfordult volna. – Ez még csak a kezdet… Állj fel, mit heverészel.
A fájdalomtól sziszegve Redrick a hátára vette hátizsákját, kezét a kantárba dugta. Úgy érezte, a megégett helyeken bőre összetöpörödött, fájdalmas ráncok futottak végig rajta. Fél a fájdalomtól… A pestis vinné el a fájdalmad… Körülnézett. Semmi vész, nem tértek le az ösvényről. Most jönnek a kis dombok. Utálatos kis dombok – ott állnak, meredeznek, akár az ördög feje búbja, s ráadásul ez a kis bemélyedés is ott van közöttük… Akaratlanul is beleszagolt a levegőbe. Ó, utálatos kis völgy, nos, éppen ez a legutálatosabb az egészben.
– Látod a kis völgyet a dombok között? – kérdezte Arthurtól.
– Látom.
– Irány a völgy. Indulj!
Arthur tenyerének hátával megtörölte száját az orra alatt, s a tócsákban cuppogva előre indult. Sántított, s már nem volt olyan egyenes és karcsú, mint az előbb, meggörnyedt, s most már óvakodva, nagy körültekintéssel lépdelt. “Lám, még egyet kimentettem – gondolta Redrick. – Hányadik is lesz ez már? Ötödik? Hatodik? Most pedig felteszem a kérdést: mi értelme volt? Ki ő nekem – tán rokonom? Kezességet vállaltam érte? Ide figyelj, Róka, miért cipelted? Hiszen kis híján te is elpatkoltál miatta… Most, világos fővel már tudom: helyesen tettem, hogy cipeltem, mert nélküle nem boldogultam volna, olyan, mint egy túsz cserébe Majmocskáért. Nem egy embert, hanem a saját aknakutatómat cibáltam ki. A személyes aknaszedőm. Tolvajkulcsom. Hanem ott, a forró helyen nem erre gondoltam. Cipeltem, mint a testvéremet, s eszembe sem jutott, hogy otthagyjam, jóllehet mindenről elfeledkeztem: a tolvajkulcsról, Majmocskáról… Mi az, tán kiderül, hogy voltaképp jóravaló fickó vagyok? Guta is ezt bizonyítja, Kirill is ezt sugallta, Richard pedig folyvást erről rágja a fülem… Találtak egy jótét lelket. Ugyan, hagyd ezt az egészet – szólt önmagára. – Erre a jóságra semmi szükséged. Gondolkodni kell, utána pedig kézzel-lábbal hadakozni. Hogy először és utoljára történjen, világos? Jóravaló fickó… Óvnom kell őt a »húsdaráló« számára – gondolta hidegen és világosan. – Itt mindenen át lehet jutni, kivéve a »húsdarálót«”.
– Állj – szólt rá Arthurra.
Kis bemélyedés terült el előttük. Arthur megállt, s zavarodottan Redrickre pillantott. A bemélyedés alját gennyeszöld színű, a napon zsírosan csillogó kotyvalék borította be, felületéről könnyű pára emelkedett a magasba, a pára a dombok között besűrűsödött, s harminc lépésre már semmit nem lehetett látni. Bűz terjengett. Nem tudta, mi rothadt ebben a masszában, azonban úgy érezte, százezer záptojás, százezer halfej s döglött macska nem bűzlik úgy, mint amilyen bűz onnan áradt. “Egy kis szag lesz ott, Róka, de különösebben ne törődj vele… ne rezelj be.”
Arthur felkiáltott és hátrahőkölt. Amikor Redrick megszabadult bénultságától, sietve előhúzott a zsebéből egy vattacsomagot, amit desodorral itattak át, egy tamponnal betömte az orrlyukát s a vattát Arthur felé nyújtotta.
– Köszönöm, Mister Schuchart – mondta halkan Arthur. – Felfelé sehogy sem kerülhetjük ki?
Redrick némán hajon ragadta, s fejét a kőtöltésen heverő rongycsomó felé fordította.
– Ez volt a Pápaszemes – mondta. – A baloldali dombon, innen nem látni, Uszkár fekszik. Ugyanígy. Világos? Akkor előre.
A kása meleg, tapadós és undorító volt. Először kiegyenesedve haladtak, derékig belesüllyedtek, a fenék a lábuk alatt szerencséjükre köves volt s meglehetősen egyenletes. Redrick nemsokára mindkét oldalról ismerős zümmögésre figyelt fel. A baloldali, napsütésben ragyogó dombon semmit nem lehetett látni, a jobboldali lejtőn viszont az árnyékban sápadt, lilás tüzecskék ugráltak.
– Hajolj le – adta ki fogai között a parancsot Redrick, s ő maga is lehajolt. – Mélyebben, hülye! – kiáltott a fiúra.
Arthur rémülten lekapta a fejét, s még ebben a pillanatban mennydörgésszerű robaj reszkettette meg a levegőt. Közvetlenül a fejük felett, őrült táncban, szerteágazó villám rebbent végig, az égbolt háttere előtt alig lehetett észrevenni. Arthur leguggolt s vállig a posványba merült. Redrick érezte, hogy a füle bedugult a dörrenéstől, megfordult, s a kőmorzsalék között az árnyékban megpillantott egy élénkvörös, gyorsan olvadó pontot, s nyomban becsapódott a második villám is.
– Előre! Előre! – üvöltötte, s a saját hangját sem hallotta.
Most már négykézláb caplattak, s csupán a fejüket dugták ki a levegőre. Redrick minden egyes kisülésnél látta, hogy Arthur hosszú haja az égnek meredezik, s érezte, hogy ezer tű hatol arcán a bőrébe. “Előre! – ismételgette monoton hangon. – Előre!…” Már semmit nem hallott. Arthur egyszer oldalvást felé fordult, s Redrick meglátta borzalomtól kimeredő szemét, mellyel rásandított, remegő fehér ajkát s moszattól zöld, izzadt nyakát. Aztán a villámok olyan laposan csapódtak be, hogy a fejüket is a posványba kellett dugniuk. A zöldes ragacs betapasztotta szájukat, alig kaptak levegőt. Redrick, miközben száján keresztül kapkodta a levegőt, kitépte orrából a tamponokat, s egyszer csak észrevette: a bűz váratlanul eltűnt, a levegőt friss, éles ózonillat járja át, a pára pedig egyre sűrűbb és sűrűbb lett körülötte, vagy lehet, hogy a tekintete lett homályosabb, már se jobbról, se balról nem látta a dombokat – Arthur zöldes sárral bemocskolt fején és a körős-körül gomolygó, sárga párán kívül semmit nem látott.
“Odajutok, odajutok – gondolta Redrick. – Nem először történik ez velem, egész életemben így volt: nyakig a mocsokban, a fejem felett villámok, sohasem volt másképp… S honnan ez a töméntelen mocsok itt? Mennyi szenny… bele lehet bolondulni; mennyi szenny egy helyen, az egész világ szennye idefolyt… Keselyű volt – gondolta haragosan. – Keselyű járt erre, utána maradt ez… Pápaszemes innen jobbra harapott a fűbe. Uszkár balra, s mindezt azért tették, hogy Keselyű áthaladhasson közöttük s maga után hagyhassa ezt az ocsmányságot… Úgy kell neked – gondolta magáról. – Aki Keselyű nyomában jár, az mindig nyelheti a szart. Mi az, tán eddig nem tudtad ezt? Mindenütt így van. Túl sok van belőlük, az ilyen Keselyű-félékből, ezért nem maradt számodra egyetlen tiszta hely sem, minden tele van rondítva… Noonan – hülye: te, Róka, úgymond az egyensúly megbontója, a rend szétrombolója vagy, neked, Róka, minden rendszerben rosszul fog menni a sorod, rossz rendszerben is rossz lesz, jó rendszerben is, a magadfajta miatt nem költözik le a mennyország a földre… Ugyan mit értesz ehhez, te dagadt? Ugyan mikor láttam jó rendszert? Mikor láttál te engem jó rendszerben? Egész életemben mást se látok, mint hogy a Kirillek és a Pápaszemesek elpusztulnak, s hulláik között az ilyen Keselyű-félék másznak előre, a hulláikon másznak át, mint a férgek, s egyre csak rondítanak, telerondítanak mindent…”
Megcsúszott egy, a lába alá került kövön, s feje a kása alá került, felbukkant, s közvetlenül maga mellett megpillantotta Arthur eltorzult arcát, kimeredt szemét, s egy pillanatra meghűlt benne a vér: úgy érezte, hogy eltért az iránytól. De nem, nem veszítette el az irányt. Tüstént rájött, hogy arra kell menni, ahol az iszapból egy szikla áll ki, rájött, noha a kis csúcson kívül mást nem látott a sárgás ködben.
– Állj! – üvöltötte el magát. – Jobbra tarts! A kőtől jobbra!
Megint nem hallotta a saját hangját, s ekkor utolérte Arthurt, vállon ragadta s mutogatni kezdett: haladj a kőtől jobbra s le a fejjel. “Ezért még megfizettek” – gondolta. A kőnél Arthur lebukott, s egy villám nyomban belevágott a fekete sziklacsúcsba, csak úgy röpködtek a felizzott szilánkok. “Ezért még megfizettek – ismételte Red, s a vízbe merülve, teljes erejéből úszni kezdett. Fülében újabb villámcsapás dübörgött tompán. – Ezért kirázom a lelketek. – S futólag arra is gondolt: – Ugyan, kinek mondom ezt? Nem is tudom. Valakinek ezért mégis fizetnie kell, valaki ezért fizetni fog nekem! Megálljatok, jussak csak el a gömbig, én más vagyok, mint a Keselyű, én a magam módján hajtom ezt be rajtatok…”
Amikor süketen és kifacsartan, imbolyogva és egymásba kapaszkodva, hogy el ne zuhanjanak, kiértek egy száraz helyre, a naptól már izzó kőtörmelékre, Redrick megpillantott egy furgont. A festék lemállott a kocsiról, tengelyeire rogyott, s Redricknek homályosan eszébe jutott, hogy itt, e mellett a roncs mellett kifújhatják magukat az árnyékban. Letelepedtek. Arthur a hátára feküdt, s erőtlen ujjaival nekifogott, hogy kigombolja zekéjét, Redrick pedig hátizsákjával az autó oldalának dőlt, tenyerét úgy-ahogy megtörölte a kavicsokon, s a belső zsebébe nyúlt.
– Nekem is… – szólalt meg Arthur. – Nekem is adjon, Mister Schuchart.
Redrick meglepődött, hogy milyen erős ennek a fiatal legénykének a hangja, kortyolt egyet, lehunyta szemét, fülelte, hogyan csorog le az égető, mindent megtisztító folyadék a torkán, s hogyan árad szét a mellében, még egyet kortyintott, s Arthurnak nyújtotta a kulacsot. “Végre – gondolta ernyedten. – Átjutottunk. Ezen is átjutottunk. Most jön az összeg – betűkkel. Azt hiszik, hogy elfelejtettem? Nem, mindenre emlékszem. Azt hiszik, hogy köszönetet mondok maguknak, hogy életben hagytak, nem fojtottak meg? Egy fenét, nem köszönetet. Most mindnyájuknak vége, világos? Semmit nem hagyok így. Most már én döntök. Én, Redrick Schuchart, józan ésszel és világos emlékezettel dönteni fogok mindenben, s mindenki nevében. Magukból meg az egész pereputtyukból: keselyűkből, szipolyozókból, jövevényekből, colosokból, kvoderbladokból, élősködőkből, stekszesekből, rekedttorkúakból, nyakkendősökből és egyenruhásokból, tisztakezű aktatáskásokból, a beszédekből, jótékonykodásból, a munkaadókból, örök akkumulátorokból, örökmozgókból, »szúnyogpilis«-ből s az összes ígéretből – elég volt, az orromnál fogva vezettetek, egész életemben az orromnál fogva vezettetek, én marha pedig egyre csak kérkedtem, hogy állítólag azt teszem, amit akarok, ti pedig csak bólogattatok, magatok közt pedig, szemetek, csak kacsingattatok egymásnak s az orromnál fogva vezettetek, húztatok, vonszoltatok, börtönökön, kocsmákon át… Elég volt!” Kikapcsolta a hátizsák vállszíját s elvette Arthur kezéből a kulacsot.
– Soha nem gondoltam – mondta Arthur, hangjában szelíd értetlenvéggel -, még el sem tudtam képzelni… Persze tudtam – halál, tűz… de ilyet! Mégis, hogyan jutunk ki innen?
Redrick nem hallgatta, mit mond. Annak, amit ez az ember most mond, semmi jelentősége sincs. Korábban sem volt, de korábban mégiscsak embernek számított. Most azonban… olyan mint egy beszélő tolvajkulcs. Hadd szövegeljen.
– Meg kéne mosdani… – Arthur gondterhelten körülpillantott. – Legalább a képünk le kéne öblíteni.
Redrick szórakozottan ránézett, meglátta összeragadt, kérgessé tapadt haját, megszáradt, iszappal bemázolt arcát, rajta ujjai nyomát, s végignézett a fiún, akit beborított a repedezett sárréteg, s nem érzett sem szánalmat, sem haragot; nem érzett semmit. Beszélő tolvajkulcs. Elfordult. Csüggedt, szabad térség terült el előtte, s olyan volt, mint egy elhagyott építkezés, hegyes kavics borította, fehér por lepte be, vakító napfény öntötte el, elviselhetetlenül fehér, forró és halott volt. Innen már látta a kőbánya távolabbi végét, mely ugyancsak vakítóan fehér, s ilyen messziről nézve tökéletesen sima és függőleges volt, közelebbi végét hatalmas kőtömbökből emelt töltés jelezte. A kőbányába ott lehetett leereszkedni, ahol a kőtörmelék között vörös foltként virított az exkavátor vezetőfülkéje. Ez volt az egyetlen tájékozódási pont. Egyenest feléje kellett venni az útját, s csak reménykedhetett a leghétköznapibb szerencsében.
Arthur váratlanul felemelkedett, kezét a roncs alá dugta s előhúzott onnan egy rozsdás konzervdobozt.
– Nézze csak, Mister Schuchart – mondta felélénkülve. – Ezt bizonyára az apám hagyta itt… Van ott még.
Redrick nem felelt. “Ezt kár volt mondanod – gondolta közömbösen. – Jobb lett volna, ha egy szót sem szólsz az apádról, jobb lett volna, ha hallgatsz. Különben, egyre megy…” Feltápászkodott s felszisszent fájdalmában, mert ruhája mindenütt testéhez, megégett bőréhez tapadt, s ott belül, most kínok közepette valami elvált, széthasadt, mint amikor a véres kötést letépik a sebről. Arthur is felemelkedett, szintén felszisszent s szenvedő képpel Redrickre pillantott – látszott, hogy a legszívesebben panaszkodott volna, de nem merte elszánni magát. Helyette fojtott hangon így szólt:
– Nem kaphatnék egy korty italt, Mister Schuchart?
Redrick eltette a kulacsot s így szólt:
– Látod azt a piros foltot a kövek között?
– Látom – felelte Arthur s görcsösen visszafojtotta a lélegzetét.
– Irány egyenest arra.
Arthur nyögve kinyújtózkodott, megropogtatta a vállát, s arcát elfintorítva körülnézett, majd ezt mondta:
– Legalább egy kicsit le kéne mosdani… Minden összeragadt rajtam.
Redrick némán várt. Arthur reménytelenül rápillantott, már indulni akart, azonban rögtön meg is állt.
– A hátizsák – mondta. – A hátizsákot ott felejtette, Mister Schuchart.
– Indulj! – parancsolt rá Redrick.
Nem volt kedve sem magyarázkodni, sem hazudni, különben sem volt értelme az egésznek. Így is jó lesz. Nem fog elveszni. S Arthur elindult. Görnyedten, a lábát vonszolva botladozott, megpróbálta az arcáról letépni a szorosan rátapadt sárréteget, s olyan kicsinek, szánalomra méltónak és soványnak tűnt, mint egy átázott, kóbor macskakölyök. Redrick elindult mögötte, s alighogy kilépett az árnyékból, a nap megperzselte és elvakította. Tenyerével takarta el a szemét, és sajnálta, hogy nem hozott magával napszemüveget.
Minden lépésükre apró, fehér porfelhő kavargott, a por cipőjükre telepedett, bűzlött, pontosabban Arthur árasztott bűzt, lehetetlen volt a nyomában haladni, s Redrick elég nehezen jött rá, hogy leginkább belőle árad ez a bűz. A szag utálatos volt, de ismerős – ebben a városban akkor terjengett ez a bűz, amikor az északi szél az utcákra sodorta a gyár füstjét. S az apjának is ilyen szaga volt, amikor nehézkesen és komoran, eszelős-vörös szemmel hazatért, s Redrick sietett, hogy megbújjon egy távoli sarokban, s onnan nézte félve, hogyan tépi le apja magáról s hajítja anyja kezébe munkaköpenyét, cibálja le hatalmas lábáról hatalmas, kitaposott cipőjét, gyömöszöli a fogas alá, majd egy szál zokniban betrappol a fürdőszobába, a zuhany alá és sokáig huhog ott, nagy csattogással csapkodva meztelen testét, zörög a lavórokkal, valamit dünnyög az orra alatt, majd üvölteni kezd, hogy az egész ház zeng bele: “Marija! Alszol?” Meg kellett várni, amíg megmosdik, asztalhoz ül, ahol már ott állt az üveg, egy mély tányér, tele sűrű levessel és egy üveg ketchup, meg kellett várniuk, míg kikanalazza a levest, böffent, s nekifog a babnak és a húsnak, s csak akkor jöhettek elő a fényre, felmászni a térdére, s megkérdezni, melyik mestert és melyik mérnököt fullasztotta bele aznap a vitriolba…
Körös-körül minden fehéren izzott a száraz és kegyetlen forróságtól, a bűztől és fáradtságtól hányinger környékezte, megégett, a hajlatokban megrepedezett bőre kegyetlenül viszketett, s úgy érezte, hogy a tudatát beborító forró kásán keresztül anyja próbál visszakiabálni neki, könyörög, hogy hagyja békén, vizet, hűvösséget kér. Felismerhetetlenségig kifakult emlékek nyüzsögtek zsibbadt agyában, egymásra torlódtak, fehér és perzselő világban fonódtak össze, mely ott táncolt félig lehunyt szeme előtt, minden emléke keserű volt, s mindegyik bizsergető szánalmat és gyűlöletet ébresztett benne. Megpróbált beleavatkozni ebbe a káoszba, megpróbált a múltjából felidézni valamilyen édes délibábot, gyöngéd és derűs érzést, emlékezete mélyéből előpréselte Guta frissen mosolygó arcocskáját, amikor még lány volt, kívánatos és érintetlen, s meg is jelent az arca, de nyomban rozsda futotta be, eltorzult, s Majmocska komor, durva, sötét szőrrel borított arcává változott; megpróbálta felidézni Kirillt, ezt a szent embert, gyors és magabiztos mozdulatait, nevetését, csodás helyeket ígérő hangját, s megjelent előtte Kirill, majd ezüstös pókháló villant a napon, s tessék, Kirill máris eltűnt, s Redrick képébe Krákogó Hugh rezzenéstelen, angyali tekintete mélyedt, nagy, fehér tenyerén a kerámia konténert méregette… Az agyában zsibongó sötét erők egy pillanat alatt maguk alá gyűrték akaratküszöbét s elfojtották azt a kevés jót, amit emlékezete még megőrzött, s már azt hitte, hogy egyáltalán semmi jót nem látott, csak pofákat, pofákat és pofákat…
S ezalatt ő mindvégig stalker maradt. Anélkül, hogy gondolkozott, ráébredt vagy emlékezetébe vésett volna valamit, szinte a zsigereivel rögzítette, hogy íme, balra, biztonságos távolságban, régi deszkák halma fölött ott áll egy “vidám kísértet” – nyugodtan, elcsigázottan, s köpött rá, jobbról alig kivehető szellő fújdogált, s néhány lépésre előttük feltárult egy tükörsima “szúnyogpilis”, számos elágazása volt, akár egy tengeri csillagnak – messze volt, nem félt tőle -, a központjában egy árnyékká lapított madár feküdt. Ritka dolog, madarak szinte egyáltalán nem repülnek a Zóna fölé. S tessék, az ösvény mellett két elhajított “leydeni korong”, nyilván Keselyű hajította el visszaúton, félelme kapzsiságánál is nagyobb volt… Látta és érzékelte ezt. A görnyedten lépdelő Arthur alig tért el az iránytól, Redrick ajka szinte magától nyílt ki s rekedten, figyelmeztető kiáltás szakadt ki a torkából. “Gépet – gondolta. – Gépet csináltatok belőlem…” A bánya szélén a törmelékkupacok egyre közelebb kerültek, s már ki lehetett venni az exkavátor piros vezetőfülkéjén a rozsda szeszélyes kacskaringóit.
“Ostoba vagy, Barbridge – gondolta Redrick. – Ravasz, de mégis ostoba. Hogyan hihettél nekem akkor, nos? Hiszen kisgyermek koromtól ismersz, jobban ismersz, mint én önmagamat. Megöregedtél, ez a titok nyitja. Butább lettél. Mit is mondhatnék – egész életedben ostobákkal volt dolgod…” S ekkor maga elé képzelte, hogyan fancsalodik el Keselyű képe, amikor megtudja, hogy Arthur, a szépfiú, a kedvence… hogy Rókával az ő, a Keselyű nyomait követve ment el, nem egy semmirekellő taknyos, hanem vér szerinti gyermeke, élete, büszkesége… S miután maga elé képzelte mindezt, Redrick felkacagott, s amikor pedig Arthur rémülten ránézett, tovább kacagva legyintett feléje: menj, menj csak! S tudatában, akár egy filmvásznon, ismét újabb és újabb pofák úsztak elő… Mindent meg kellene változtatni, mindent. Nem egy, s nem is két életet, nem egy, s nem is két sorsot, hanem ennek az undorító világnak minden kis csavarját ki kellene cserélni…
Arthur megállt a bányába vezető meredek ereszkedőnél, hosszú nyakát kinyújtva, lefelé s előredőlve, mozdulatlanul megállt. Redrick Arthur mellé lépett, de nem oda nézett, ahová a fiú.
Az út közvetlenül a lába alól ereszkedett le a kőbányába, jó néhány éve nehéz teherautók lánctalpai és kerekei mállasztották szét. Tőle jobbra fehér, hőségtől megrepedezett sziklafal emelkedett a magasba, baloldalt a meredek lejtő félig le volt rombolva, sziklák és kavicshalmok között, féloldalt dűlve állt az exkavátor, kanalát leeresztette s erőtlenül az út szélére ejtette. S ahogy várható volt, az úton nem látott mást, csupán közvetlenül a merítőkanál mellett, a meredély durva kiugróiról csüngtek le fekete, csiga alakú, jégcsapszerű képződmények, kövér, öntött díszgyertyákra emlékeztettek, s a porban töméntelen fekete paca sötétlett, mintha valaki bitument fröcskölt volna szét. Nos, ez minden, ami maradt belőlük, még azt sem lehetne megmondani, hányan voltak itt. Lehet az is, hogy minden paca egy-egy ember, Keselyű egy-egy kívánsága. Az ott – azért, hogy Keselyű élve és sértetlenül visszatérhessen a hetedik épülettömb pincéjéből. Az a másik pacni, távolabb – azért, hogy Keselyű zavartalanul kihozhassa a Zónából a “zizegő mágnest”. Ott, az a lelógó képződmény pedig – ez a formás, sem anyjára, sem apjára nem emlékeztető, mindenki által imádott Gina Barbridge. Ez a folt pedig – a sem apjára, sem anyjára nem ütő Arthur Barbridge, Artie, a szépfiú, büszkesége…
– Itt vagyunk! – hörögte őrjöngve Arthur. – Mister Schuchart, lám, mégiscsak eljutottunk ide!
Boldog nevetés tört ki belőle, leguggolt, s mindkét öklével teljes erővel a földet kalapálta. Feje búbján ütemesen remegtek a kéreggé tapadt hajszálak, komikusan és ostobán himbálództak, szerteszét röpködtek a száraz sárrögök. Redrick csak most emelte fel tekintetét s pillantott a gömbre. Óvatosan. Aggódva. Titkolt félelemmel, hogy hirtelen kiderül róla: valami egészen más – kiábrándítja, kételyeket ébreszt benne, letaszítja a mennyországból, ahová sikerült a mocsokban fuldokolva felkapaszkodnia. A gömb nem arany, sokkal inkább rézszínű volt, vöröses, tökéletesen sima s homályosan csillogott a napon. A kőbánya szemben levő falának tövében feküdt, kényelmesen elhelyezkedett az ott magasló kőzetkupacok között, s még innen is látni lehetett, milyen súlyos s milyen mélyen belesüppedt ágyába.
A gömbben nem volt semmi kiábrándító és kihívó kétely, de nem volt benne semmi reménykeltő sem. Nem tudni, miért, rögtön az jutott eszébe, hogy a gömb bizonnyal üreges s tapintásra nagyon forró – a nap felizzította. Nyilván nem saját fényét sugározta szét, úgy látszott, hogy képtelen felemelkedni, ellentétben azzal, amit a legendák terjesztettek róla. Ott hevert, ahová zuhant. Lehet, hogy egy hatalmas zsebből esett ki, vagy elveszett, óriások játéka közben gurult valahová – nem szándékosan állították ide, egyszerűen itt hevert, pontosan úgy, ahogy a “leydeni korongok”, a “karkötők” és a többi, a Látogatás után visszamaradt szemét. Mégis volt benne valami, s Redrick minél tovább nézte, annál világosabban rájött, hogy jó nézni, a legszívesebben odalépne hozzá, megtapogatná, megsimogatná, s valahonnan az a gondolata támadt, hogy nyilván jó lenne mellé ülni, de még jobb lenne hátával nekidűlni, fejét hátrahajtani s szemét lehunyva egy darabig töprengeni, emlékezni, az is lehet, hogy egy kicsit elszunnyadna, pihenne…
Arthur felpattant, zekéje összes cipzárát kikapcsolta, letépte a kabátot magáról, fehér porfelhőt kavarva nagy lendülettel lába elé hajította. Valamit kiabált, arca grimaszba rándult, hadonászott, majd kezét a háta mögé fonta s táncolva, lábával furcsa táncfigurákat ropva, szökellve lefelé szaladt a lejtőn. Többé nem nézett Redrickre, elfeledkezett róla, mindenről megfeledkezett, ment, hogy teljesítse vágyait, egy pirulós egyetemi hallgató apró, titkolt vágyait, egy kisfiúét, aki a zsebpénzén kívül életében sohasem látott pénzt, egy tejfelesszájú kölyök vágyait, akit kíméletlenül elfenekeltek, ha hazatértekor egy picike alkoholszagot is éreztek rajta, akiből híres ügyvédet akartak nevelni, a távolabbi tervekben pedig minisztert, a még távolabbi tervekben pedig, megértik, ugye, elnököt… Redrick a vakító fényben összehunyorította gyulladt szemét s tekintetével némán követte a fiút. Rideg és nyugodt volt, tudta, hogy mi fog most történni, s tudta, hogy nem fogja végignézni, amíg azonban nézni tudta, nézte, s nem érzett semmi különöset, csak éppen valahol a lelke mélyén egyszerre forgolódni kezdett egy kis nyugtalan giliszta s megcsóválta szúrós fejét.
Arthur pedig táncolva lépdelt lefelé a meredek lejtőn, hihetetlen csecsotkát* járt s fehér por szállt fel cipősarka alól, teli tüdőből kiabált valamit, harsányan és vidáman, roppant ünnepélyesen, valami dalt vagy varázsigét, Redrick pedig arra gondolt, hogy létezése során először ereszkedtek le így ebbe a kőbányába, mintha ünnepre mennének. S először nem is hallotta, mit kiabál ott lenn ez a beszélő tolvajkulcs, aztán mintha valaki csatlakozott volna még hozzá, s ez jutott a fülébe: “Boldogság mindenkinek!… Ingyen!… Boldogság, amennyi csak kell!… Mindenki jöjjön ide!… Mindenkinek jut!… Senki nem marad elégedetlen!… Ingyen! Boldogság! Ingyen!…”
Aztán hirtelen elnémult, mintha egy hatalmas kéz pecket feszített volna a szájába. S Redrick látta, ahogy az exkavátor kotróvedrének árnyékában megbújó áttetsző üresség megragadta a fiút, a levegőbe vágta, s lassan, erőlködve összecsavarta, ahogy a háziasszonyok csavarják ki a vizet a száradó fehérneműből. Még volt ideje rá, hogy lássa, hogyan repül le egyik rángatózó lábáról a poros cipő s vágódik fel a magasba a kőbánya fölé. Ekkor megfordult s leült. Fejében egyetlen gondolat sem maradt, mintha többé nem érzett volna semmit. Körötte csönd honolt, s elsősorban nagy csönd volt a háta mögött az úton. Ekkor eszébe jutott a kulacs – különösebb örömöt nem érzett, gyógyszer volt, és eljött az ideje, hogy bevegye. Lecsavarta a kulacs tetejét, apró, takarékos kortyokkal inni kezdett, s életében először kívánta azt, hogy a kulacsban ne alkohol, hanem egyszerű hideg víz legyen…
Egy kis idő elteltével fejében többé-kevésbé összefüggő gondolatok formálódtak. “Lám, ez az egész – gondolta kelletlenül. – Az út nyitva áll. Már most elindulhatnék. Természetesen jobb, ha még várok egy kicsit. A »húsdarálóknak« vannak trükkjeik. Különben is, meg kell gondolni a dolgot. Szokatlan dolog – azon gondolkodni, mi a baj. Mit jelent az, hogy »gondolkodni«? Gondolkodni – annyit jelent: ravaszkodni, csűrni-csavarni a dolgot, blöffölni, az ujja köré csavarni, de hiszen ez itt nem ér semmit…” Na, rendben, Majmocska, az apád… Megfizettetni mindenért, kitaposni a piszkok lelkét, hadd zabálják ők is a mocskot, ahogy én nyeltem… Nem erről van szó, Róka, nem erről… Vagyis természetesen erről van szó, de mit jelent ez az egész? Ugyan, mi kell nekem? Hiszen csak szitkozódom, de nem gondolkodom. Valami szörnyű előérzettől megdermedt s több különböző, még előtte álló lehetőséget egyszerre átugorva dühösen megparancsolta magának: “Ide figyelj, te vörösképű, addig innen el nem mész, amíg ki nem sütsz valamit, megdögölhetsz ezzel a gömbbel, megsülhetsz, elpusztulhatsz, de el nem mész…”
“Istenem, hát hol vannak a szavaim, a gondolataim? – Félig összeszorított öklével jól képen vágta önmagát. – Hiszen egész életemben egyetlen gondolatom sem volt! Várj csak. Kirill is valami ilyesmit mondott… Kirill!” Lázasan kutatott emlékei között, szavak merültek fel, ismerősek és kevésbé ismertek, azonban minden más volt, mert nem szavak maradtak rá Kirilltől, hanem zavaros képek, nagyon jóindulatúak, de teljesen hihetetlenek…
“Aljasság, aljasság… Itt is becsaptak, nyelv nélkül hagytak a gazemberek… Én, a tejfelesszájú… Tejfelesszájú voltam, s az is maradtam, így öregedtem meg… Nos, ennek nem szabad megtörténnie! Hallod? A jövőben ezt egyszer s mindenkorra meg kell tiltani! Az ember arra született, hogy gondolkozzék. (Lám, ezt mondta Kirill, na végre!)… Csakhogy én ebben nem hiszek. Régebben sem hittem, s most sem hiszek, s azt sem tudom, hogy mi végre születik az ember. Megszületett, hát él. Mindenki azzal táplálkozik, amihez hozzájut. Mi csak legyünk mind egészségesek, a többiek pedig dögöljenek meg. Kik ezek a mi? Kik az ők? Semmit nem értek. Az én ügyem rosszul áll – Barbridge-é jól. Barbridge-nek jó – Pápaszemesnek rossz, de Krákogónak jó – mindenkinek rosszul áll a szénája, csakhogy ő ostoba s azt hiszi, hogy majd módja lesz valahogy kisiklani. Istenem, hiszen ez egy nagy kása, kása! Egész életemben harcolok Kvoderblad kapitánnyal, ő pedig egész életében Krákogóval küszködött, s tőlem, miközben teljesen belekukult, csak egyet akart – hogy hagyjak fel a stalkerséggel. Ugyan, hogyan hagyhattam volna fel vele, amikor etetnem kell a családomat? Menjek dolgozni? Mi van, ha nem akarok maguknak dolgozni, ha hányinger környékez a munkájuktól, képesek felfogni ezt? Ha az ember dolgozik, akkor mindig valakinek dolgozik, rabszolga, semmi más, én pedig mindig magam akartam maradni, hogy köphessek mindenkire, a bánatukra, és arra, hogy unatkoznak…”
Felhajtotta a maradék konyakot, s teljes erővel a földhöz vágta az üres üveget. Az üveg felpattant, megcsillant a napon s valahová elgördült – azon nyomban meg is feledkezett róla. Most már ült, kezével eltakarta a szemét, s már nem próbálta megérteni, nem próbálta kitalálni, hanem csak látni szeretett volna valamit, azt, hogy miképpen kellene lennie… de megint csak pofákat, pofákat és pofákat látott… Steksz, üvegek, romhalmok, ezek egykor emberek voltak, számoszlopok… Tudta, hogy mindezt meg kell semmisíteni, de úgy érezte, ha elpusztítják mindezt, akkor semmi nem marad, csak a puszta föld. Tehetetlenségében és kétségbeesésében ismét hátra akart dőlni, hátra akarta vetni a fejét, ehelyett azonban feltápászkodott, gépiesen lerázta nadrágjáról a port s megindult lefelé a kőbányában.
A nap forrón perzselt, vörös foltok úsztak a szeme előtt, a kőbánya mélyén a levegő rebegett, s ebben a rebegésben úgy látta, mintha a gömb egy helyben táncolt volna, akár egy bója a hullámokon. Ellépdelt az exkavátor merítővedre mellett, babonásan magasabbra emelte a lábát, hogy ne lépjen a fekete pacákra, majd belesüppedve a porhanyós talajba, a kőfejtésen át odavánszorgott a táncoló és villogó gömbhöz. Veríték borította el, fulladozott a forróságban s ugyanakkor fagyos remegés fogta el, vadul remegett, mintha másnapos lett volna, fogai között ízetlen krétapor ropogott. S többé már nem is próbált gondolkodni. Csupán kétségbeesetten ismételgette, akár egy imát: “Állat vagyok, hisz látod, hogy állat vagyok. Nincsenek szavaim, nem tanítottak meg rájuk, képtelen vagyok gondolkodni, ezek a piszkok nem engedték, hogy megtanuljak gondolkodni. Ha azonban valóban ilyen vagy – mindenható és mindent tudó, mindent megértő… tégy mindent a helyére! Nézz bele a lelkembe, tudom – ott van minden, amire neked szükséged van. Kell, hogy legyen. Hiszen a lelkem soha senkinek nem adtam el! A lelkem az enyém, emberi lélek! Húzd ki belőle azt, amit én akarok, hiszen lehetetlen, hogy rosszat akarnék!… Legyen átkozott minden, hiszen ezeken a gyermeteg szavakon kívül semmi mást nem tudok kigondolni. »Boldogság mindenkinek ingyen és senki ne maradjon elégedetlen!«”

Komarovo, 1971. február-november
Stalker
A STALKER HÁZA
Mindenféle limlommal telezsúfolt piszkos lakás. Téli hajnal, az utcán még sötét van. Mogorva férfi löki le magáról a takarót s csendesen felkel ágyából. Ruháját felmarkolja, lábujjhegyen kisurran a fürdőszobába s öltözni kezd. Észre sem veszi, hogy a fürdőszoba ajtajában megjelenik a felesége, borzasan és álmosan, rendetlenül, elnyűtt hálóingben.
– Hová ilyen korán? – kérdezte az asszony.
A férfi nem válaszol. Rajtacsípték.
– Azt kérdem, hová készülsz?
– Kukutyinba… Sietek haza. Dolgom van. Menj aludni.
– Mit jelent az, hogy sietsz?
– Ha azt mondtam, hogy sietek haza, akkor sietek. Menj aludni.
– Ne hazudj! Tudom, hová készülsz. De eszedbe se jusson! Nem eresztelek.
– Nyughass! Ne ordíts!…
– Nem eresztlek! Megéreztem; megint kezded a régi mókát! Börtönbe akarsz kerülni?
– Ugyan, még a börtön is jobb, mint ez… mint ez az élet. Elegem volt belőle.
– Sehová nem mész.
A férfi hirtelen felegyenesedik. Az asszony kiabál:
– Na, üss csak meg, üss meg, másra úgyse vagy képes! Mire vársz? Rongy alak vagy, rongy alak! Lenyelted a nyelved? Nézd meg, mi lett belőled!
– Nyughass, ha mondom! Felébreszted a gyerekeket…
– Na és, ha felébresztem! Hadd lássa az apját! Ej, te! Miért hallgatsz? Mit hallgatsz? Settenkedsz itt. Mint egy tolvaj…
– Így igaz, tolvaj vagyok! Most jöttél rá? Feltaláltad a spanyolviaszt? Csak éppen nem az emberektől lopok… Mondtam már, hogy nyughass!
– Nem, most már azért sem nyugszom meg. Öt évig jártál a Zónába – hallgattam. S közben minden percben vártam, hogy elintéznek. Börtönben ültél – hallgattam. Talán hallottál tőlem egy szót is? Két éven át egy fillért sem láttunk tőled a házban – hallgattam! Az anyámtól öröklött karperecet kiloptad a fiókból és ellóversenyezted… azt hitted, nem tudom?
– Elhallgatsz végre?
– Ide figyelj! Kérlek szépen! Soha semmire nem kértelek. Ha akarod, le is térdelek… Várj, várj csak, mindjárt…
Kiugrik a fürdőszobából s tüstént jön is vissza, kezében boríték.
– Tessék, itt egy tízes, akarod? Vedd el, ugorj ki a haverokkal a lóversenyre… lehet, hogy most szerencséd lesz…
– Mit dugdosod az orrom alá? Elment az eszed? Hiszen ezt orvosra tettük félre…
– Nem tesz semmit, szerzek még. Kérek kölcsön… Csak ne menj oda…
– Nyughass már végre! Nem tudsz elhallgatni? Nem kapsz egy fillért sem, nincs ember, aki kölcsönadna neked… Nézd meg, mi lett belőled! Nem lehet így élni!
– Hiszen megígérted! Hiszen a szavadat adtad!
– Ostobaságból adtam a szavam. Te magad vagy a bűnös! Te juttattál idáig! Hogy én, stalker létemre, kolduljak? Vagy a te filléreidből tengődjek? Elegem van. Ne zavarj!
– Hiszen ígértek munkát! Te mondtad! Azt mondtad, felvesznek a taxihoz!
– Pfuj, már megint ezzel a taxival jössz! Hányszor megmondtam: nem fogok rájuk dolgozni! Soha nem dolgoztam és nem is fogok! Dolgozzanak inkább ők énrám! Menj el az ajtótól!
– Nem megyek!
– Mi változott meg attól, hogy már nem járok oda?! Talán meggyógyult a lányom? Vagy több pénzem lett?
– És ha végleg ott maradsz?
– Ne károgj! Varjú! Ha nem térek vissza, akkor megérdemlem!
A férfi ellöki magától az asszonyt.
– Na, akkor eredj! – kiabál rá az asszony. – Bárcsak ott vesznél! Legyen átkozott az a nap, amikor találkoztam veled! Te fattyú! Maga az isten büntetett meg ezzel a gyerekkel! S engem is, amiért egy gazemberé lettem! Tolvaj! Tolvaj! Tolvaj!
A kislány felsír. A férfi bevágja az ajtót s kilép a lépcsőházba.
A piszkos lépcsőfordulót bura nélküli lámpa világítja meg. Egy lépcsőfordulóval lejjebb, a pihenőn a sarokban jól öltözött férfi áll, kabátja piszkos, feje fedetlen, szemmel láthatóan támolyog. Széles, tarka sálja kibukik a gallérja mögül s lelóg a földig. Közelebbről jól látszik, hogy az ismeretlen férfi holtrészeg.
EGY KÜLTELKI BÁR
A Stalker egy háztömbnyit megy a sötét, latyakos utcákon, a nyirkos hóesésben, és belép egy éjjel-nappal nyitva tartó bárba. A helyiség kihalt, a pincér a pult mögött szundikál.
Az egyik asztalnál egy csésze kávé mellett ül a Tudós. Megpillantja a Stalkert, az órájára néz, a belépő azonban leinti:
– Várj, iszom egy kávét.
Elvesz a bárpultról egy csésze kávét, leül a Tudóssal szemben. Iszik.
A Tudós nézi.
– Ne reménykedj túlságosan a sikerben. Lehet, hogy vissza kell fordulnunk. Az időjárástól függ… úgyhogy ne örülj előre. Gyerünk. A zseblámpát nem felejtetted el?
– Nem, a kocsiban van.
Kilépnek a bárból s beülnek egy, a közelben parkírozó autóba. A Stalker a kormányhoz ül. Az autó elindul.
AZ ÍRÓ VILLÁJA
A villa valamennyi ablakából árad a fény. Zeneszó, részeg zsivaj, női nevetés. A kerítéskapunál ketten állnak – az Író és egyik vendége. Az Író hosszú fekete kabátot visel, a nyakán kötött sál. A vendég előtte áll, kezében egy megkezdett üveg és kupica.
– Kedvesem! A világ túlnyomórészt unalmas – hirdeti az Író, kissé imbolyogva és gesztikulálva. – Kibírhatatlanul unalmas, éppen ezért sem telepátia, sem kísértetek, sem repülő csészealjak… sem semmi ilyesmi nem létezhet.
– De a Campbell-memorandum… – tiltakozik erőtlenül a vendég.
– Campbell – romantikus. Rara avis in terris, ma már nincsenek ilyenek. A világot vastörvények irányítják s ez elviselhetetlenül unalmas. Talán még sohasem tapasztalta, hogy csak akkor érdekes az élet, ha megsértik a törvényeket? De, sajnos, a törvények sérthetetlenek. Mindörökre sérthetetlenek. Nem tudnak megsérülni. S ne reménykedjen a repülő csészealjakban sem – ez túlságosan érdekes lenne…
– No és a Bermuda-háromszög… Csak nem vitatja…
– De vitatom. Nem létezik semmiféle Bermuda-háromszög. Van egy A-B-C háromszög, mely egyenlő A'-B'-C' háromszöggel… Érzi, minő bánatos unalom rejtőzik ebben az állításban? Ez a középkorban volt érdekes. Amikor voltak boszorkányok, kísértetek, törpék… Minden háznak megvolt a maga szelleme, minden templomban isten lakott… Az emberek fiatalok voltak, érti? Most viszont minden negyedik ember öreg. Unalmas ez, angyalom. Ó, de unalmas!
– De azt mégsem vitathatja, hogy a Zóna… egy szupercivilizáció szülötte, amely…
– Ugyan, a Zónának semmi köze a szupercivilizációhoz. Csupán egy újabb tetves és unalmas törvény jelentkezett, amelyről eddig nem volt tudomásunk… Ha legalább szupercivilizáció lenne… Nyilván az is unalmas lenne… Megint mindenféle törvények, háromszögek, sehol egy házimanó, sehol egy isten…
Gépkocsikürt harsan. Az Író megfordul.
– Értem jöttek – állapítja meg. – Isten önnel, jól táplált barátom…
Elveszi a vendégtől az üveget, s a kocsihoz megy.
Az autó reflektorainak fényében a vezető ajtaja mellett megjelenik egy nedves és vidám arc, amely tüstént értetlenül megnyúlik.
– Elnézést – mondja az Író. – Azt hittem, értem jöttek.
– Magáért, magáért – mondja a Kísérő. – Üljön be hátra.
– Á, maga itt… remek. Ez meg kicsoda? Úgy látom, szemüveges…
– Gyorsan!
Az autó hirtelen meglódul.
Az Író a hátulsó ülésre zuhan.
– Meg kell mondanom – kezdi kissé dadogva -, enyhe sokkot kaptam: honnét a szemüveg? Miért szemüveges a kísérőm?
A Tudós beharapja ajkát.
– Mert a szemüveg, akárhogy csűrjük-csavarjuk, az értelmiség ismertetőjegye! – jelenti ki az Író.
A Kísérő a vállán keresztül hátraszól:
– Berúgott?
– Én? Hogy érti? Szó sincs róla. Nem rúgtam be. Ittam egy keveset. Horgászni indultam. Hiszen horgászni indulunk, nem?
ŐRPOSZT
Az autó megáll a dűlőútnál. A félhomályban nedves bokrok rajzolódnak ki. A Kísérő zajtalanul kiszáll az autóból s arra indul, ahol a dűlőút végén nedvesen csillog az aszfalt. A Tudós szintén kiszáll, utoléri s mellette lépdel.
– Miért hozta magával ezt az értelmiségit? – kérdezi.
– Semmi vész – feleli a Kísérő. – Majd kijózanodik. Megígérem magának. – Elhallgat, majd hozzáteszi: – Aztán meg az ő pénze semmivel sem rosszabb, mint a magáé…
A Tudós rápillant, de nem szól. Megállnak az útkereszteződésnél, s a bokrok mögül az országúton előttük száz méterre levő Őrposztot figyelik. A házikó egyetlen ablakában fény ég. Mellette nagy erejű reflektorok halott világában két oldalkocsis motorkerékpár és egy páncélozott gépkocsi sötétlik. Az országúttól jobbra és balra a dombokon át fal húzódik, tetején szögesdrót, géppuskával felszerelt őrtornyok. A Zónába vezető kapu tárva-nyitva.
– Őrség – jegyzi meg a Kísérő.
– Mindnyájan alszanak – suttogja a Tudós. – Alaposan fel kell gyorsítani az autót s teljes sebességgel átugratni… Pislogni sem lesz idejük.
– Stratéga – dünnyögi a Kísérő. – Gyorsaság és erőszak…
Lefelé néz az Őrposzt épületére, melyre lassan szürke ködfoszlány ereszkedik. A köd néhány perc múlva elnyeli az Őrposzt épületét, a kaput és a falat. A szürke kásában, akár egy elsüllyedt lámpa, homályos fényfolt dereng.
– Nos, így már valamivel jobb – jegyzi meg a Kísérő.
Gyorsan visszatérnek a kocsihoz.
Az Író, aki a hátsó ülésen elszunnyadt, felpattan.
– Na? – kérdezi harsogva. – Megérkeztünk?
A Kísérő megfordul, tenyerével az Író képébe markol s nagy erővel hátralöki. Az Író meglepetten meresztgeti a szemét, majd suttogva megjegyzi:
– Világos… Világos… Hallgatni fogok…
Az autó elindul, lassan kigördül az országútra, befordul, s lassan, nagyon lassan, az út szélén világító, sebességkorlátozó táblák előírásainak pontosan megfelelve elgördül az Őrposzt mellett. Amikor bekerül a reflektor ködben gomolygó fénycsóvájába, fekete és nedves oldalán felvillan a háromnyelvű felirat: “ENSZ. A Földönkívüli Civilizációk Kutatóintézete.”
Hátul váratlanul géppuskasorozat csattan. A ködben kigyúl az őrség ibolyaszín reflektora.
A sötétben az autó őrült sebességgel száguld a nedves mellékúton. A Kísérő a kormány mögött ül – szája sarkában kialudt csikk lóg. A fényszórók visszfényében fel-felcsillan jobb oldali szomszédjának szemüvege. Az Író egész testével előredől, mindkét kezével az első ülés támlájába kapaszkodik, s feszülten figyeli az utat. Szemmel láthatóan kijózanodott.
A Kísérő leveszi a gázt, s az autó leoltott fényszórókkal, óvatosan lecsúszik a mellékútról s beledől az árokba, majd kikúszik belőle, s szuszogó motorral a bokrok közé csörtet. A motor hangja elcsöndesül, kialszanak a helyzetjelző lámpák, s a sötétben megszólal a Kísérő:
– Gyorsan. Kúszva utánam. A fejüket ne emeljék fel, a zsákot így, bal felől tartsák. Ne féljenek, nem látnak bennünket. Ha valakibe mégis beletalálnak, semmi üvöltés, izgés-mozgás: ha meglátnak, megölnek. Kússz vissza s juss ki az országútra. Reggel felszednek. Minden világos?
– Én szívesen felhajtanék… – szólal meg halkan az Író.
– Nyughass, szeszfazék… Gyerünk.
INDULÁS ELŐTT
Sötét, megvilágítatlan alagút. A zseblámpa táncoló fényében sínpár csillog. A három férfi felmászik egy elektromos hajtány platójára. Egy pillanatra nagy csattanással kék szikra fénye önti el a nyirkos boltívet. Elhaladnak egy pislákoló lámpa mellett.
– Milyen szép – jegyzi meg az Író. – Sötét van, nem látni semmit. Maga valóban professzor?
– Igen.
– Az én nevem… – kezdené az Író, de a Kísérő félbeszakítja:
– A neved Író.
– Hm… – dünnyögi a Professzor. – Ez esetben az én nevem…?
– A te neved: Professzor – feleli a Kísérő.
– Professzor a nevem és professzor vagyok.
– El vagyok bűvölve – mondja az Író. – Tehát én író vagyok, s természetes, hogy valami különös oknál fogva mindenki Írónak nevez. El tudja képzelni, milyen kellemetlen ez?
– Ismert író?
– Nem. Divatos.
– És miről ír?
– Hogy is mondjam… Általában az olvasókról. Semmi másról nem akarnak olvasni.
– Szerintem igazuk van – jegyzi meg a Professzor. – Másról nyilván nem is érdemes írni.
– Nincs teljesen igazuk. Írni nem érdemes. Egyáltalán nem érdemes. És maga – vegyész?
– Inkább fizikus.
– Nyilván ez is merő unalom, igaz?
– Bizony. Különösen, ha sokáig elkerül a szerencse.
Az alagút mögöttük van. A hajnali félhomályban, melyet csak az áramszedő szikrái világítanak meg, az elektromos hajtány már a töltésen kattog.
– Az én esetem épp a fordítottja – folytatja az Író. – Akkor kínoz az unalom, ha túl sokáig van szerencsém…
– Kinek van túl sokáig szerencséje? – érdeklődik a Kísérő. – Hiszen mindennap a lóversenyen hagyod a pénzed.
– Tisztelt Sólyomszem! – szónokol a Kísérő. – A Professzor meg én egy egészen más lóversenyről beszélünk. Számunkra az egész élet lóverseny, s ez nem steeplechare*, hanem az objektív valóság, profánul szólva, az igazság keresésének a tükröződése. Az igazság elrejtőzik és mi keressük. Megtaláljuk, elcsípjük, eljátszadozunk vele s továbbvágtatunk. Igaz, Professzor?
– Ami az én igazságomat illeti, mindenesetre, nem bújócskázik – mondja erre a Professzor. – “isten ravasz, de nem gonosz.”
– Az ördög – javítja ki az Író.
– Einstein azt mondta, hogy “isten”, de a természetre gondolt.
– A manicheusok azt mondták: “ördög”, s az ördögre is gondoltak. Így hát lehet, hogy a maga ördöge nem gonosz; a legelején elrejtette a maga igazságát, s aztán köpött rá. Maga pedig csak bolyong és keresgéli – hol itt, hol ott. Az egyik helyen kiásták – aha, az atommag protonokból áll. Egy másik helyen – micsoda gyönyörűség: A-B-C háromszög egyenlő  A'-B'-C' háromszöggel. Szépen berendezkedett a világban. Az én ördögöm azonban egészen másfajta. Nem ül ölbe tett kézzel. Én kiásom az igazságot, ő pedig ezalatt csinál vele valamit. S úgy alakul, hogy én ugyan az igazság után ástam, de amit kiástam, az szar. Vegyük például Archimedes valamelyik törvényét… A kezdetek kezdetén igaz volt, most is az, és mindig az lesz. Tessék, bárki ellenőrizheti. De elég, ha a kezünkbe veszünk egy nyolcadik századbeli festett edényt… igen, a nyolcadik században a lerágott csontokat hajigálták bele, most viszont múzeumban áll, és mi rajongva nézzük a visszafogottan elegáns mintázatot, a megismételhetetlen formáját. Mindenki álmélkodik, egészen addig, amíg ki nem derül, hogy egyáltalán nem a nyolcadik századból való, hanem a Félszemű Hur mesterkedte össze s a szenzáció kedvéért csempészte be az ásatásokhoz… A formája továbbra is megismételhetetlen, a mintázata is visszafogottan elegáns, hanem az álmélkodás, akármilyen különös is, abbamarad…
– Nahát, nincs igaza – tiltakozik a Professzor. – Maga a laikusokról és a sznobokról beszél…
– Szó sincs róla – mondja az Író. – Én edényekről beszélek. Én magam már vagy húsz éve készítek ilyenfajta edényeket. S tekintve, hogy meglehetősen ismert író vagyok, a vázáim elkápráztatják a könyvbarátokat visszafogott eleganciájukkal s utánozhatatlan formájukkal. Tíz év múlva pedig beállít egy kisfiú és naiv együgyűséggel elkiáltja magát: a király meztelen… Száz év múlva pedig – ki tudja? – megjelenik egy másik kisfiú, s amikor rám talál, felkiált: “Heuréka!” Ilyen is volt már…
– Uramisten – sóhajt a Professzor. – Maga folyvást erre gondol?
– Életemben először. Ritkán szoktam gondolkodni. Árt nekem.
– Arra gondolok, hogy bizonyára képtelenség úgy regényt írni, hogy közben egyre azon töprengjen, vajon mit szólnak hozzá majd száz év múlva…
– Persze hogy képtelenség. Ugyanakkor ha száz év múlva nem fogják olvasni, akkor mi a fenének kell megírni…
– Na és a pénz! – jegyzi meg rosszindulatúan a Kísérő. – Ne nyugtalankodj miatta, Professzor, ez soha nem gondol ilyesmire. Egyre a nőkön meg a lóversenyen jár az esze, nos, ez minden gondolata… Igazság! Inkább azt kérdezd meg tőle, mennyit fizetnek neki egy sorért!
Szünet. A Professzor halkan megszólal:
– Ha ez ilyen egyszerű, akkor miért jött velünk a Zónába?
– Csöndesebben… – figyelmezteti őket a Kísérő.
A hajtány lelassul. A ködből egy félig lerombolt állomásépület tűnik elő.
– Megérkeztünk. – A Kísérő leugrik a sínre. – Pihenő!
– Pfuj-te – nyögi az Író s nyújtózkodik. – Na, most ugye már ihatunk egyet?
A plató tetején szétterített papíron egy kávéval teli termosz, pálinkásüveg áll s kibontott elemózsiás csomagok hevernek. Mindhárman szorgosan rágnak s összecsukható poharakból hörpölnek melléje. Most már teljesen kivilágosodott, a köd azonban nem oszlott föl, ugyanolyan sűrű, mint volt, csak éppenséggel nem tejfehér, hanem zöldes.
– Ti itt mindketten újoncok vagytok – kezdi a Kísérő. – Én még sosem láttalak benneteket a Zónában és semmi jót nem várok tőletek. Felfogadtatok – én pedig azon leszek, hogy minél tovább életben maradjatok, ezért ne vegyetek zokon semmit, udvariaskodásra nincs idő. Egyszerűen oda fogok vágni azzal, ami a kezem ügyébe akad, ha nem azt teszitek, amit kell…
– Csak kérem, ha lehet, ne a bal kezemre – kéri az Író.
– Miért?
– Gyerekkoromban eltört. Vigyázok rá.
– Á… – a Kísérő elneveti magát. – Én pedig azt hittem, balkezes vagy, bal kézzel írsz. Rendben, akkor majd kupán váglak. Volt valami a fejeddel gyerekkorodban?
– Nagyon keményen bánsz velünk – jegyzi meg az Író s az üveg után nyúl.
A Kísérő elkapja előle az üveget, szorosan bezárja, és zsebre dugja.
– Eh-he-he-he – nyögi az Író és kávét tölt magának.
– Halkabban – szól rá a Professzor. Töprengve fújja a füstöt, s hátát a hajtány oldalának veti.
– Itt mindig csönd van – mondja a Kísérő. – A géppuskák messze vannak, tizenöt kilométerre, a Zónában pedig nincs, aki zajt csapna.
– Valóban tizenöt kilométer lenne? – kérdi a Professzor. – Fogalmam sem volt róla, hogy ilyen mélyre be lehet hatolni…
– Lehet. Behatoltunk. Mindjárt eloszlik a köd, és meglátod, mennyire behatoltak mások is.
A ködből hirtelen hosszú, csikorgó hang tör elő. Mindenki, még a Kísérő is összerezzen.
– Mi ez? – kérdi csak az ajkát mozgatva az elsápadt Író.
A Kísérő némán csóválja a fejét.
– Lehet, hogy mégis igaz, hogy itt… valakik élnek? – kérdezi a Professzor.
– Ki? – veti oda megvetően a Kísérő.
– Nem tudom… De létezik egy legenda, amely szerint néhány ember a Zónában maradt…
– Üres fecsegés ez, nem legenda – szakítja őt félbe a Kísérő. – Senki nincs itt és nem is lehet. Ez a Zóna, világos? Zóna.
A beszélgetés alatt az Író a fejét forgatja, egyik társáról a másikra emeli tekintetét. Még mindig sápadt, de fokozatosan megnyugszik.
– Én, természetesen, megértem – mondja -, hogy a Zóna, az Zóna s nem valami paradicsom, nem vagyunk a természet lágy ölén s nincs köröttünk egyetlen… e-e… bölény. Azért mindenesetre magammal hoztam valamit.
– Mit hozott magával? – A Kísérő értetlen tekintettel mered az Íróra. – Mi a fenét hozott magával, maga madárijesztő?
Az Író sokatmondóan megcsapkodja nadrágja farzsebét.
– Add ide – parancsol rá a Kísérő, s nyújtja a kezét.
– Miért?
– Add ide, ha mondom!
Az Író habozik. A sokatmondóan fölényes kifejezés eltűnik arcáról.
– A Zónában nincs kire lőnöd, ostoba – mondja a Kísérő. – Add ide a mordályod.
– Nem adom – jelenti ki határozottan az Író, de valamivel szerényebb hangon tüstént hozzáteszi: – Szükségem lehet rá, világos?
– Világos – egyezik bele váratlanul megenyhülve a Kísérő. – Csakhogy igazából nem lesz rá szükséged. Mert ha valóban szükséged lesz rá, akkor már semmi sem segít rajtad. Ha pedig beléd vág, vagy, teszem azt, összeégeted magad, akkor én kihozlak. A halottat, azt igen, azt otthagyom. De ha élsz – kihozlak. Ezt megígérhetem neked. Megdolgozom a pénzért. Gyerünk.
Az Író nadrágja hátsó zsebéből kelletlenül előhúz egy aprócska női pisztolyt.
– Mindössze egy töltény van benne – dörmögi. – Csőre töltve.
– Vilá-á-gos… – A Kísérő kipattintja a csőből a lőszert, s a fegyvert hanyagul a talpfákra hajítja. – A Zónában nem szabad lövöldözni – magyarázza oktató hangon. – A Zónában nemhogy lövöldözni, de néha még egy kavicsot elhajítani is veszélyes. És nálad van valami? – fordul a Professzorhoz.
A Professzor két ujjával zekéje gallérjához nyúl.
– Erre az eshetőségre egy ampulla van nálam – jelenti ki bűntudatosan.
– Micso-oda?
– Bevarrtam egy ampullát. Méreg.
A Kísérő megdöbbent.
– Haverok, hát ilyet!… No nézd… Mi az, tán meghalni jöttetek ide? Senki nem akar megkönnyebbülni? – felpattan a talpfákra. – Gondoljátok meg, lehet, hogy később már nem lesz rá idő. Vagy mód.
Odébb lép a hajtánytól s nyomban eltűnik a ködben.
– Tényleg, miért jött ide? Divatos író, villája van… A nők nyilván fürtökben lógnak a nyakán… – A Professzor szemöldökét felhúzva néz az Íróra.
– Ezt maga nem értheti meg, Professzor – válaszol szórakozottan az Író, s közben tenyerében fel-felhajigálja az összecsukható poharat. – Van egy olyan fogalom, hogy ihlet. Tehát: a fogalmat ismerem, csak éppen ihletem nincs. Megyek, hogy kunyeráljak egy kicsit.
– Mi az, tán kiírta magát? – kérdi halkan a Professzor.
– Mi? Dehogy, nekem soha nem is volt ihletem. Különben ez nem érdekes. És maga?
A Professzornak nincs ideje válaszolni. Megjelenik a Kísérő.
– Nemsokára indulunk. Csomagoljanak össze.
A ZÓNA
A köd szétoszlott.
A töltéstől balra, egészen a látóhatárig teljesen kihalt, zöldes félhomályban burkolózó síkság terül el. A látóhatár fölött pedig a világos égbolton szétterjedve a színkép tiszta smaragdárnyalatában gyúl ki a hajnal pírja – a Zóna nem-földi pirkadata. S a dombok fekete sorai mögül nehézkesen előbújik a néhány, egyenlőtlen foszlányra szakadt, zöld Nap.
– Nos, többek között ezért is jöttem ide… – jegyzi meg rekedten az Író.
Az arca zöldes színű, akár a Professzoré. A Professzor hallgat.
– Nem jó felé néznek – hallatszik a Kísérő hangja. – Arra nézzenek.
Az Író és a Professzor megfordulnak.
A töltéstől jobbra szintén dombvidék húzódik, távolban oszlopok meredeznek, magasfeszültségű távvezeték deformálódott szerkezete magaslik. A dombok között út vezet. A töltés itt széles ívben elkanyarodik, s a helyről, ahol hőseink állnak, jól látható annak a szerelvénynek az eleje, amelyen valamikor tankokat szállítottak ide.
Elöl azonban történhetett valami: a Diesel-mozdony és két pőrekocsi a töltés aljában hever, utánuk a síneken néhány vagon árválkodik összevissza – a tankok lekúsztak róluk, s oldalra dűlve vagy felfordulva hevernek a töltésen és a töltés alatt: látszik, hogy megkísérelték kivinni őket az útra, azonban végül nem jutottak el addig – kisebb csoportokat alkotnak az út és a töltés között, lövegeik különböző irányba fordulnak, egyik-másik, nem tudni, miért, elveszítette lánctalpát, némelyik szorosan le van zárva, mások nyílásai tárva-nyitva ásítanak.
– És hol vannak az emberek?… – kérdezi halkan az Író. – Hiszen ott emberek is voltak.
– Itt mindig én is erre gondolok – feleli hangját lehalkítva a Kísérő. – Hiszen láttam, hogyan rakodtak be az állomásunkon. Akkoriban még kisfiú voltam. Akkor mindenki azt hitte, hogy a jövevények meg akarnak hódítani bennünket. Nos, hát idehozták ezeket… A nagy stratégák… – Kiköp. – És senki nem tért vissza. Egy teremtett lélek sem. Behatoltak. Na, rendben. Tehát hozzávetőlegesen az irány ott, az az oszlop… – Kezét előrenyújtva mutatja az irányt. – De ne az oszlopot nézzétek. A lábatok elé nézzetek. Már mondtam és még egyszer kijelentem, hogy itt szart értek mindketten. Újoncok vagytok. Nélkülem egy fityinget sem értek s elvesznétek, mint a vak macskakölykök. Ezért megyek mögöttetek. Libasorban fogunk haladni. Egymás váltva törtök utat. Elsőnek a Professzor indul előre. Mutatom az irányt – ne térjetek el tőle, mert akkor rosszabb lesz. Fogd a hátizsákot.
A Professzor vállára emeli a hátizsákot.
– Tehát, Professzor, az első irány – ott, az a fehér kő. Látod? Gyerünk – adja ki az utasítást a Kísérő.
A Professzor elsőnek ereszkedik le a töltésről. A Kísérő előreengedi öt lépésre, majd újabb utasítást ad.
– Hogy is hívnak… Író! Indulj utána!
Egy kicsit vár, azután ő is utánuk ereszkedik.
A Zóna zöld pirkadata véget ér, közönséges napsütéses reggel kezdődik.
A töltésről leereszkedve most lassan, libasorban kapaszkodnak fel a lankás domboldalon. A töltés innen jól látszik, mintha a tenyerükön lenne. Valami fura dolog történik ott, a sérült harckocsik felett: mintha felforrósodott levegőoszlopok emelkednének a hely fölött a magasba, s egyre-másra fényes szivárvány gyullad ki és árad szét bennük.
Ők azonban nem arra figyelnek. A Professzor elöl lépdel, s minden lépés előtt gondosan megvizsgálja, hová teszi a lábát. Az Író mögötte lépked, s nem annyira a saját, mint inkább a Professzor lába elé figyel.
A távolságot pontatlanul tartja be, a Kísérő azonban egyelőre hallgat. Tekintete gyakorlottan és gépiesen siklik saját lábáról az Író tarkójára, onnan a Professzor tarkójára, a Professzortól jobbra, majd balra, s azután ismét saját lába elé.
A Professzor eléri a dombtetőt s a Kísérő tüstént ráparancsol:
– Állj!
A Professzor engedelmesen mozdulatlanságba dermed, az Író azonban még tesz néhány lépést, s nagyon elégedetlenül hátrafordul.
A Kísérő mozdulatlanul áll, szemét félig lehunyja, csak előrenyújtott kezének ujjait mozgatja, mintha valamit tapogatna a levegőben
– Na, mi van ott? – érdeklődik viszolygó hangon az Író.
A Kísérő óvatosan leengedi a karját s oldalazva közeledik a Professzor felé. Arcán feszült és értetlen arckifejezés ül.
– Ne moccanjanak… – suttogja rekedten. – Maradjanak a helyükön, ne moccanjanak…
Az Író rémülten körültekint.
– Ne mocorogj, te hülye! – sziszegi fojtott hangon a Kísérő.
Mozdulatlanul állnak, akár a szobrok, köröttük pedig békés zöld fű, a bokrok finoman hajladoznak a gyönge szellőben, fölöttük a szelíden fénylő nap. A Kísérő mélyet sóhajt, és egyszer csak megszólal:
– Megúsztuk… Gyerünk. Nem, várjunk csak, gyújtsunk rá.
Leguggol és előhúz egy csomag cigarettát. Ajkával kihúz a csomagból egy cigarettát, s a csomagot a Professzornak nyújtja, aki mellé guggol.
Az Író ingerülten kérdezi:
– Na, legalább odamehetek hozzátok?
– Jöhetsz – feleli cigarettájából mélyet szíva a Kísérő. – Jöhetsz. Gyere ide. – Hangja egyre határozottabb. – Mit mondtam neked?
Az Író félúton megáll.
– Mit mondtam neked, te tökfilkó? Azt mondtam, “állj”, te pedig törtettél tovább előre, azt mondtam “ne moccanj”, te meg forgatod azt a tökfejed… Nem, ez nem jut el a célig – közli a Kísérő a Professzorral.
– Mit tehetnék? Rossz a reakcióm – feleli panaszosan az Író.
– Kérek egy cigarettát…
– Ha rossz a reakciód, maradtál volna otthon – feleli a Kísérő, s előhúz a zsebéből egy marék különböző méretű csavart.
Nekifog, hogy “kitűzze” az utat.
Maga elé hajít egy csavart. Vár. Lassan közeleg a helyhez, ahol a csavar leesett. Elhajítja a következőt. S így megy, lépésről lépésre, csavartól csavarig előre.
– Gyerünk! – hívja a Kísérő a Professzort -, azt hiszem, túl vagyunk rajta…
Óvatosan haladnak tovább. A Professzor, az Író s mögöttük a Kísérő. A nap már magasan áll, az égbolton egyetlen felhőcske sincs, a nap forrón süt. Balról – lejtő, jobbról – csatorna, poshadt fekete víz tölti meg. Mély csönd: se madárzaj, se rovarok zümmögése. Csak a fű zizeg a lábuk alatt.
Néhány lépés múlva az Író fütyörészni kezd. Még néhány lépés múlva lehajol, felvesz egy ágat s úgy lépdel tovább, hogy az ággal a nadrágszárát csapkodja.
A Kísérő komor tekintettel figyeli, mit csinál az Író. S amikor az a faággal jobbra és balra a kiszáradt virágokat kezdi lefejezni, a Kísérő előhúz a zsebéből egy csavaranyát, s nagyon pontosan az Író tarkójához vágja. A vidám füttyszót vékony jajszó váltja fel.
Az Író a fejéhez kap, és kétrét görnyedve leguggol. A Kísérő megáll fölötte.
– Nos, ez is előfordulhat – jelenti ki. – Csak épp sikítani sem lesz időd… A gatyád nincs tele?
Az Író lassan felegyenesedik.
– Mi volt ez? – kérdezi rémülten, tarkóját tapogatva.
– Meg akartam mutatni neked, mi lesz – magyarázza neki a Kísérő -, ha így fogsz sétafikálni a Zónában! Öngyilkosjelölt…
– Rendben, rendben – feleli az Író ajkát nyalogatva. – Megértettem.
Szemétdombon törtetnek át. Tört üveg csillog, horpadt teáskanna, egy leszakított lábú baba, rongydarabok, rozsdás konzervdobozok hevernek összevissza…
Most az Író lépdel elöl, arca haragos és feszült, ajka legörbül.
Hatalmas árok, egy félig leeresztett légelhárító ballon teste tölti be. Süppedő felületen lépdelnek, lassan haladnak, óvatosan váltogatják lábukat, s ekkor az Író váratlanul különös, károgó hangot hallat s megáll.
Nedvesség önti el. A nedvesség a testéből jön, a ruháján keresztül, patakokban ömlik az arcán, lecsurog meggörbedt ujjairól, haja az arcához tapad, majd fürtökben csúszik le a mellére és a vállára.
– Nyugalom, gyerekek – biztatgatja őket a Kísérő. – Csapdába estünk. Feküdj! – kiált az Íróra. – Próbálj lefeküdni! Te is feküdj! Professzor! Hasra! Semmi vész, mindjárt lehasal…
A Kísérő és a Professzor lehasalnak, az Író azonban képtelen rá. Látni, hogy a testét görcs rázza.
Aztán az egész ugyanilyen gyorsan véget is ér. A veríték a szemük láttára felszárad, s íme, az Író már ugyanolyan száraz, mint amilyen volt, csak éppen a vállán és a mellén függ s lebeg a szélben száraz csomókban a kihullott haja. Az Író erőtlenül oldalt zuhan.
Feláll a Kísérő, majd utána a Professzor is, és óvatosan közelednek az Íróhoz.
– Semmi vész, semmi vész – ismételgeti a Kísérő. – Mindjárt feláll. Szó, ami szó, ördögi szerencséje van… Nem egy jóembernek a szeme folyt itt ki, ő azonban néhány hajtinccsel megúszta… No, felállni, felállni, mit heverészel…
Az Író nagy nehezen feltápászkodik, megtapogatja a fejét, az ujjaihoz tapadt hajszálakat nézegeti.
– Menjünk – ösztökéli őket a Kísérő. – Úgysem tudod összeszámlálni a hajszálaidat… Professzor, előre.
Bemásznak egy időtől málladozó álcázóháló alá. Látni, hogy egykor géppuskaállások voltak itt: lőszeresládák, földbe süppedt géppuskák, homokborította sisakok és gázálarcok hevernek.
– Pihenő – jelenti be a Kísérő.
Mindnyájan mozdulatlan állnak. Köröttük csönd, csak a szél fütyörészik, s egy, a Professzor lába köré tekeredett piszkos és gyűrött újságpapír zizeg.
– Várjanak – kéri az Író. – Valami van a lábammal… Rakoncátlankodik…
– Mi volt ez? – kérdi a Professzor, meg sem fordulva.
Az Író idegesen vihog, a Kísérő pedig ezt mondja:
– Fogalmam sincs… Volt, elmúlt, hála istennek. – S körbepillantva ezt sziszegi: – Micsoda ronda vidék!
Elhelyezkednek az álcázóháló árnyékában. A Kísérő italt tölt szét a felé nyújtott poharakba. Mindnyájan isznak.
– Van étvágya, Professzor? – kérdezi az Író, s undorral harap egyet a kemény tojásból.
– Mit tagadjam, nem nagyon – feleli a kérdezett.
– Sör kéne most – sóhajt az Író. – Jó hideg! Kiszáradt a torkom.
A Kísérő tüstént önt nekik egy-egy kupicával. A Professzor óvatosan megkérdezi tőle:
– Sokáig kell még mennünk?
A Kísérő némi hallgatás után komoran mondja:
– Nem tudom.
– És a térkép szerint?
– Ugyan, mit ér a térkép? Aztán meg, hát térkép ez? Nincs léptéke. A Mizantróp ugyan két nap alatt megjárta, de az a Mizantróp volt.
– Miféle Mizantróp? – kérdezi az Író.
A Kísérő kuncog, ráérősen rágyújt.
– A Mizantrópot egy napon se lehet velünk említeni. Az első naptól kezdve űzi ezt a mesterséget, engem is ő avatott be, amikor felnőttem. Remek fickó volt. Nagymenő.
– Aztán miért… volt? – kérdi az Író. – Talán…
– Bizony. Pontosan. Két-három emberrel vágott neki, de egyedül tért haza. Hát ha vele jöttek volna el… – kellemetlenül nevet, tekintetét a Professzorról az Íróra viszi át s viszont. – Mellesleg, idáig vele is eljutottak volna. Rendben! – szakítja félbe önmagát. – Csináljanak, amit akarnak, én alszom egy kicsit. Csak ne zsibongjanak… S eszükbe ne jusson elsétafikálni…
A Kísérő fejét a hátizsákra hajtva elalszik, a Professzor pedig az Íróval, hátukat az árok agyagos falának vetve, rágyújtanak és beszélgetnek:
– Mégis mi történt azzal a Nagymenővel? – kérdezi az Író.
– Ő az egyetlen, aki eljutott addig a helyig és vissza is tért – feleli a Professzor. – Visszatért, és két nap alatt meggazdagodott… Hihetetlenül meggazdagodott… – A Professzor elhallgat.
– Na és?
– Aztán felkötötte magát. Egy hét múlva.
– Miért?
A Professzor vállat von.
– Sötét történet. Vissza akart menni oda, de kettesben… a mi emberünkkel… A mi emberünk beállított hozzá a megbeszélt időben, a Mizantróp pedig ott lóg. Az asztalon térkép s egy levél, mindenféle jókívánságokkal.
– S az nem lehet, hogy a mi emberünk… szóval, hogy ő…?
– Igen. Képes lenne rá – ért egyet nagyon is könnyedén a Professzor.
Egy ideig némán füstölnek.
– Mi a véleménye, Professzor, az a bizonyos hely valóban létezik? Ahol teljesülnek a kívánságok…
– A Mizantróp meggazdagodott. Egész életében arról ábrándozott, hogy gazdag lesz.
– És felkötötte magát…
– Maga biztos benne, hogy azért ment oda, hogy meggazdagodjék? Mármint a Mizantróp? Miért, tán mondta valakinek, minek járt a Zónába? Az ember tulajdonképpen sohasem tudja, mit is akar. Bonyolult egy lény. A feje is akar valamit, a gerincveleje is, de másvalamit, a lelke pedig valami harmadikfélét… És senki nem tud eligazodni ebben a kásahegyben. Mindenesetre, itt a legtitkosabb vágyról van szó. Érti, mit mondok? A legtitkosabbról.
– Ez helyes – állapítja meg az Író. – Nagyon helyesen mondja. Az előbb azt mondtam, hogy ihletért jövök ide… Hazugság. Köpök az ihletre…
A Professzor kíváncsian néz rá.
Az Író kis szünet után folytatja:
– Habár lehet, hogy tulajdonképpen mégis az ihletért… Honnan tudnám, minek nevezzem azt, amit akarok? S honnan tudjam, valóban akarom-e azt, amit akarok? Ezek valahogy megfoghatatlan dolgok: elég nevet adni nekik, és az értelmük eltűnik, szertefoszlik. Akár egy medúza a napon. Látott már olyat?
A Professzor lesüti a szemét, s koszos és berepedt körmeit nézegeti.
– No-no. Mellesleg, meg kell hogy mondjam, magának… Éppen magának egyáltalán nem ajánlatos odamenni.
Az Író képmutatón bólogat.
– Na persze, persze… Természetesen, én nem vagyok tudós… De maga – az egészen más! Ön valóban tudós? Akkor természetesen! Kísérlet, tények… Az igazság az utolsó lépésben. Csakhogy szerintem nincsenek tények. Általában sem léteznek, itt a Zónában pedig végképp nincsenek. Itt minden valakinek az agyszüleménye, nem érzi? Ez az egész egy ostoba ötlet! A bolondját járatják mindnyájunkkal. De hogy kik – arról fogalmunk sincs. Miért? Fogalmunk sincs róla.
– Lehet, hogy mégis érdekes lenne megtudni, ki és miért?
– Ugyan, nem erről van szó! “Ki és miért?” Mi értelme van a maguk tudományának? Kinek a lelkiismerete lesz ettől tisztább? Kinek a lelkiismerete fáj majd tőle? Az enyém? Nekem nincs lelkiismeretem, nekem csak idegeim vannak. Lehord egy szemét alak – sebet kapok. Egy másik szemét fickó megdicsér – még egy seb… Hiszen nekik mindegy, hogy mit írok! Mindent felzabálnak! A szíved, lelked beleadod – felfalják a szíved és a lelked. Valami ocsmányságot húzol elő a lelkedből – azt is felfalják… Teljesen mindegy nekik, mit zabálnak. Egytől egyig mind csuda műveltek, valamennyiüket szellemi éhség kínozza… Mind csak zümmögnek, zümmögnek körülöttem – újságírók, szerkesztők, kritikusok, s ráadásul szünet nélkül mindenféle nőszemélyek… Ugyan miféle író vagyok, ha gyűlölöm az írást, ha az írás számomra kín, szégyenletes és kínos foglalkozás, mint valamilyen beteges fiziológiai funkció…
Hirtelen elhallgat, s egy ideig behunyt szemmel hever. Az arca rángatózik.
– Hiszen korábban azt hittem, hogy szükségük van rám – folytatja halkan. – Hittem benne, hogy lesznek, akik jobbak és becsületesebbek lesznek a könyveimtől. Tisztábbak, jobbak… Senkinek sem kellek. Csak egy villát szereztem a lelkem árán. Szaunával. Ha megdöglök, két nap múlva elfelednek, és másvalakit fognak falni. Hát hagyhatom ezt ennyiben? Át akartam formálni őket a saját képemre és hasonlatosságomra. De ők formáltak engem a saját kedvükre. Régebben a jövő csupán a jelen ismétlődése volt, s a változások valahol ott derengtek a látóhatár peremén. Most azonban már nincs semmilyen jövő. Egybeolvadt a jelennel. Talán készen állnak erre? Megpróbáltam felkészíteni őket, de nem kívánnak felkészülni rá, nekik teljesen mindegy, csak falnak.
– Szenvedélyes… – jelenti ki lassan a Professzor. – Nagyo-o-on szenvedélyes… Hiszen maga, Író úr, képes lenne mindnyájukkal jót tenni.
– Na, most már elég volt magából! – feleli a másik anélkül, hogy kinyitná a szemét.
– Nem, nem, hiszen ez nagyon veszélyes, érti? Egy szenvedélyes jótevő!
Az Író egy ugrással leül s dühödt pillantást vet a Professzorra.
– Mi a veszélyes? Mi a veszélyes? Nyugalmat akarok, világos? Nyugalmat!
– Világos. De hiszen most nem a sivatagba menekül, hogy nyugalomra leljen. A Zónába megy! Éppen ahhoz a bizonyos helyhez!
Az Író ismét hátradől s tenyerével eltakarja szemét.
– Ó, nem akarok én vitatkozni magával! Vitában születik az igazság, az az átkozott!…
A Kísérő kinyitja a szemét. Egy ideig fekszik, hallgatózik. Majd nesztelenül feláll, puha léptekkel kilép az árnyékból, s megáll az alvó Professzor és Író felett. Egy ideig figyelmesen méregeti őket. Arca feszült, tekintete értékelő. Végül, alsó ajkát beharapva, halkan kiadja a parancsot:
– Indulás!
A két domb közötti keskeny völgyecskét mocskos lé tölti be. Félig elrothadt, cuppogó rőzseúton lépdelnek. A mocsár fölött bűzös köd kavarog. A Kísérő elöl halad, az Író és a Professzor mögötte vánszorognak. Nagyokat fújtatnak, látszik, hogy alaposan elfáradtak.
A Kísérő váratlanul megáll, mintha egy láthatatlan akadálynak ütközött volna. Egyetlen porcikája sem mozdul, óvatosan körbeszagol.
Az Író egy botra támaszkodva megáll mellette s kissé kifújja magát.
– No… Mi van még? – kérdezi.
– Elhallgass… – szól rá halkan a Kísérő.
Úgy tesz, mintha lépni akarna, de a helyén marad. A zsebébe nyúl, előhúz egy csavart, már lendíti a kezét, de meggondolja magát. A csavar kihullik a kezéből. Az arca sápadt és zöld, veríték borítja.
– Azt már ne-e-em… – dünnyögi.
Kezét széttárva hátrál. Majd oda sem nézve, elveszi a botot az Írótól s a mocsarat döfködi vele a rőzseút mellett.
– Így biztosabb lesz… – jegyzi meg rekedten. – Na, gyerünk utánam…
Óvatosan letér a rőzseútról, s azon nyomban térdig süllyed az ingoványban.
– Ez meg mire jó? – kérdezi panaszosan és csüggedten az Író.
A Kísérő nem válaszol. A bottal tapogatózik maga előtt, s egyre távolabbra kerül a rőzseúttól.
Derékig merülve a cuppogó latyakba vánszorognak a ködben, egyre-másra elesnek, fejük a víz alá kerül, köpködnek, harákolnak. Megállni tilos, mert az ingovány nyomban beszívja őket.
A Professzor hirtelen nyakig elmerül, s hasztalan igyekszik felemelkedni és hasra feküdni, ez nem sikerül.
– Segítség! – kiáltja utolsó erejéből.
A Kísérő megfordul. Arcán őszinte iszonyat.
– Hová másztál? – üvölti rekedten, s a sarat szétfröcskölve a Professzorhoz vonszolja magát. – A hátizsák! Hajítsd el a hátizsákot!
A Professzor a fejét rázza, már csak ez a testrésze ágaskodik ki az iszapból.
– A botot! – hörgi. – Ide a bottal!
– Hajítsd el a hátizsákot, ha mondom!
– Vesd le a hátizsákot, te ostoba! – visítja az Író, s tehetetlenül kapálódzik a sárban.
– A bot… – A Professzor feje is az ingoványba süpped, majd ismét felbukkan, és rémisztő hangon bömböli: – Ide a bottal, te barom!
Igyekszik elkapni a felé nyújtott botot, mellényúl, majd végül kitapogatja s mindkét kezével belekapaszkodik.
Nagy nehezen kimásznak egy száraz, agyagos lejtőre.
– Na, elsüllyedtél volna, akár egy nyeletlen fejsze – zsémbel a Kísérő. – S engem is magaddal rántottál volna. Egyedül mászott volna az Író tovább a mocsárban. Mi a fenét ragaszkodsz úgy a zsákodhoz!
– Minek kellett erre letérnünk – acsarkodik a Professzor.
– Nem a te ostoba fejedre tartozik, merre menjek…
– Nos, az én zsákom viszont rád nem tartozik!
– Mi van benne, csak nem kincsek? – harsogja ingerülten az Író, a Professzor azonban egyáltalán nem törődik vele.
– Ez egyszerűen felfoghatatlan! – mondja. – Remek úton lépdelünk, s egyszer csak magától belemászik ebbe a… pöcegödörbe!
– Az ösztönöm, fel tudod ezt fogni? Az ösztönöm parancsolta!
– Jó kis ösztön!
– Pápaszemes hülye. – A Kísérő a térdét csapkodja, csak úgy hullanak róla a megszáradt sárdarabok.
– Hogy milyen a szemem, az nem a maga dolga. Különben is elég volt. Ostobaság.
– Nem ostobaság. Ami pedig téged illet, ezzel a bottal jól a füled közé kellett volna csapnom! Add ide az üveget… Nézze meg az ember, egy pár mocskos alsógatyáért majdhogynem a paradicsomba kerültél.
– Miféle alsógatyáért? – kérdi az Író.
– Ugyan, mi lehet a zsákjában? No, legfeljebb konzervek…
– Ugyan, miféle konzervek! Nem vehettem le, nem tudtam kikapcsolni! Elsüllyedtem volna, mielőtt kikapcsolom, hogy az ördög vinne el mindannyiunkat!
– Rendben. Elég… – A Kísérő feláll, s homlokát ráncolva megszemléli a helyet. – Ugyan hová az ördögbe kerültünk? Olyan ismeretlen ez a hely… Micsoda szemét alak a Mizantróp, semmit nem jelzett a mocsárnál, pedig ott biztosan van valami… Persze lehet, hogy csak azután jelent ott meg, hogy a Mizantróp elkészítette a térképet.
– Mondja csak – szólal meg a Professzor. – A Mizantróp az egyetlen ember, aki eljutott addig a helyig?
– Másokról nem tudok.
– És olyanok voltak, akik elindultak, de nem értek oda? – kérdezi váratlanul az Író.
– Voltak. Én is indultam már, de nem jutottam el odáig.
– S miért mentek oda? – kérdi a Professzor.
– Mindenki másért… A többség természetesen pénzért. Talán azt hiszed, nem tudom, hogy te miért akarsz odajutni? Akarod, hogy megmondjam? Nem vettek be az expedícióba, hát elhatároztad, hogy megmutatod nekik, hogy tévedtek. És jól tetted! Érted? Rendbe akarod hozni a személyes dolgaidat, és fel akarsz fedezni valamit, amitől mindenki elámul. Nézzék, ez a Mi Professzorunk, megérdemli a Nobel-díjat!
– Na és maga? Maga miért jön?
A Kísérő egy darabig ellenségesen hallgat, aztán így szól:
– Nekem megvannak rá a magam családi okai…
– Mint a Mizantrópnak? – kérdi halkan a Professzor.
A Kísérő váratlanul megfordul és a Professzorra néz, de az behunyt szemmel, kezét nyugodtan a mellére helyezve fekszik.
– Te ne hasonlíts engem hozzá – figyelmezteti a Kísérő fenyegetőn. – Nem ismerted, soha nem láttad, s engem sem ismersz. Úgyhogy nincs mit összehasonlítanod.
– Senki nem ismer senkit – jegyzi meg a Professzor anélkül, hogy kinyitná a szemét.
– Ugyan, hagyjátok abba! – szól rájuk ingerülten az Író. – Senki nem ismer senkit, persze! Senki nem érti – Newton-féle binom! Családi ügyei vannak… Mindenét eljátszotta a lóversenyen, otthon nincs mit zabálni, dolgozni nem akar, mert születésétől fogva lumpen… ami pedig az italt illeti, ugyancsak rászokott, és a kártyát sem veti meg… A felesége meg, amilyen zsémbes boszorkány, folyton a fülét rágja, hogy adjon pénzt… egy csomó gyerek a nyakán, s mind bandita, állandóan az őrszobán vannak… Senki nem ismer senkit! Mesélje valaki másnak!
Az Írót hallgatva a Kísérő mind dühösebb lesz, szeretne megszólalni, félbeszakítani, de képtelen rá. S csak miután az Író elhallgat, sikerül kipréselnie magából:
– Fogd be a szád, te… te… Hogy mersz így beszélni rólam? Ugyan mit tudhatsz rólam? Ócska kis firkász vagy, bértollnok… A klozettek falára kellene írnod, te ingyenélő… Van egy lányom… tudod? Születésétől fogva nyomorék, tudod? A Zónát járom, s ő fizet meg érte! Kisgyerek, és kigúnyolják, mert vak és mankóval jár! Mindent, amit a Zónából kihoztam, doktorokra költöttem, de azok már semmit nem ígérnek. Csupa professzor! Akár maga!… Eh, minek is állok szóba veled, te szemét!
Hirtelen feláll s eltűnik a domb mögött.
– Kár volt – szólalt meg a Professzor.
– Miért? Na és ha kár volt? Úgyis hazudik. Most találta ki az egészet. Átlátok rajta!
– Nem, nem. Már régóta ismerem. Szörnyű élete volt. Már suhanckorában stalker lett, többször ült börtönben, megsebesült, a lánya pedig valóban torzszülött, a “Zóna áldozata”, ahogy az újságokban írják. Néhány évvel ezelőtt a laboránsom volt a kutatóintézetünkben, úgyhogy én…
– Akkor is hazudik. Nem a lányáról van szó. Életében most jutott először eszébe a lánya. Egyszerűen az az igazság, hogy egyetlen lumpen sem szereti, ha lumpennek nevezik. Előkelő modor kell neki, nemes érzésekkel közelíts feléje… A gróf a képedbe vágta a kesztyűt s büszkén távozott… Egy zsák pénzzel fog hazatérni, majd meglátja.
– Érzem a rutinos Írót… No jó, nem fontos.
Hallgatnak. A Professzor fölényesen elmosolyodik:
– Zsákmánnyal tért haza – boldog. Élve tért haza – sikeres. Golyót kapott az őrtől – szerencsés. A többi pedig – a sors.
– Ugyan, mi ez a csüggedt bölcselkedés?
– Helyi folklór. Maga folyton elfelejti, hogy a Zónában vagyunk. A Zónában nem tehetsz hirtelen mozdulatokat s nem kockáztathatsz meg erős szavakat.
– Elnézést. Csak nem kedvelem, ha hétköznapi dolgokat filozófiai köddel burkolnak be.
– Mi az, amit egyáltalán szeret?
– Régebben szerettem írni, de most már semmit nem szeretek. És senkit.
– Soha nem jutott eszébe, hogy eljön az idő, amikor mindenki elhiszi majd, hogy létezik az a hely, ahová most tartunk? S akkor majd mindenki ide özönlik, ezrek, százezrek? – kérdezi hirtelen a Professzor.
– Most is sokan hisznek benne, de hogyan juthatnának ide?
– Idejutnak, barátocskám, idejutnak. Ha csak egy is az ezerből, de eljut ide. Hiszen a Mizantróp is eljutott ide… És a Mizantróp még nem is a legrosszabb. Vannak szörnyűbbek is. Nincs szükségük aranyra, és családi gond sem kínozza őket. Meg akarják váltani a világot, galambocskám! Az egész világot a saját kedvükre szeretnék átformálni, a földgolyó összes trónra nem került uralkodója, nagy inkvizítorok, mindenféle Führerek, jótevők és jóakarók… Gondolt valaha erre?
– Az igazat megvallva, nem – feleli az Író.
– Pedig érdemes erre gondolni. Ami engem illet, hajlamos vagyok hinni a rémmesékben. A tündérmesékben nem hiszek, de a rémmesékben igen…
Az Író a száját elhúzva figyelmesen méregeti a Professzort.
– Magának fogalma sincs az emberekről – szólal meg végül,
– Megint ez az üres filozofálgatás. Magától értetődik, hogy előfordulhat, hogy valaki világmegváltó szándékkal jön ide, valójában azonban köp a világra, nőkre van szüksége, italra és még több pénzre… Professzor, hiszen azoknak az embereknek nem túl nagy a fantáziájuk! Na, legfeljebb tiszta szívéből kívánja, hogy üsse el egy autó a főnökét… Tudja maga, kikből lesznek azok a bizonyos Führerek? Vagy a nők nem kedvelik őket, vagy a kritikusok nem értékelik őket, vagy büdös a szájuk… Professzor, maga személyesen meggyőződhet erről, amikor eljut oda… Hiszen én magán is átlátok. Hiszen az arcára van írva, hogy valami csodás, az egész emberiséget boldoggá tevő jó cselekedetet gondolt ki. Más az én helyemben megrémülne. De, amint látja, én nyugodt vagyok!
– Miattam nyugodt – szólal meg a Professzor. – Ez látszik is. Mindenkit a saját mércéjével mér. Politikus, szociológus – az lehetne… Miattam nem nyugtalankodik. És önmaga miatt?
– Önmagam miatt? Nos, az én ügyeim senkire nem tartoznak. Köpök a maga egész világára. Engem a maga egész világában csupán egyetlen ember érdekel – ez itt… – Az Író a saját mellére bök. – Ér-e valamit ez az ember, vagy nem? Hiába tömi a bendőjét, vagy mégis sikerült megtalálnia a maga számára a bölcsek kövét?
– Ide hallgasson – mondja a Professzor. – Ne csapja be önmagát. Hol azt mondja, hogy az ihletért, hol a szépségért, hol a nyugalomért megy oda…
– Amikor majd megtudom, ki is vagyok én voltaképp, akkor megnyugszom, eljön az ihlet, megérint a szépség…
– Na és, ha azt tudja meg, hogy maga egy szar alak? Ha kiderül, hogy nemhogy a hasznára való bölcsek kövét sem lelte fel, de a másét is összetörte? Szép kis nyugalom lesz!
– Ez viszont, kedves Einstein barátom, már nem a maga dolga. Kérem, foglalkozzon a maga emberiségével, de engem hagyjon ki belőle.
– Igen-igen, ez világos. Engem csak egyvalami nyugtalanít. Úgy érzem, maga valóban csak azt szeretné, ha mindenki békén hagyná, s ha lehetne – mindörökre.
– Aranyat érő szavak!
– Ha pedig mindenki, akkor én is – állapítja meg a Professzor. – Ezért is kérem meg magát: mégis, gondolja csak meg, miért jön velünk. Jól gondolja meg! Hiszen jó néhány milliárd ember él a földön, akik teljesen vétlenek abban, hogy maga egy szemét alak.
A Kísérő visszatér.
– Elég volt a heverészésből – fordul hozzájuk. – Menjünk…
Finom porral borított mellékúton vánszorognak. Minden lépésükkel port kavarnak, s a por egy ideig lebeg a mozdulatlan levegőben. Az út mentén korhadt távírópóznák húzódnak. Nagy a hőség, előttük az út felett a forróságtól remeg a levegő.
Az elöl lépdelő Professzor hirtelen megtorpan, útitársaihoz fordul, s zavarodottan megszólal:
– Egy autó van ott elöl… Működik a motorja…
– Ne törődj vele – nyugtatja meg a Kísérő… – Már húsz esztendeje működik. Inkább nézz a lábad alá, s haladj pontosan az út közepén…
Elhaladnak az út szélén álló, vadonatújnak látszó teherautó mellett, amely mintha most gördült volna le a futószalagról. Motorja üresjáratban működik, kipufogódobjából kékes füst vágódik ki s oszlik szét a ködben. Kerekei viszont agyig belesüppedtek a földbe, s a vezetőfülke félig nyitott ajtaján és alján egy vékony fácska nőtt át.
Valamikor, valószínűleg éppen a Látogatás napján, ez a hatalmas teherautó egy különleges pótkocsin hosszú, méteres átmérőjű gázcsövet szállított az úton. A teherautó balról egy oszlopnak vágódott, a cső legördült a pótkocsiról s kissé ferdén elállta az utat. Bizonyára akkor dőltek ki helyükből s zuhantak keresztben az útra a távíró- és telefonpóznák. A vezetékeket most rozsdaszín penész nőtte be. A penész moszatszerű csimbókja sűrű függönyként lóg le s elzárja az utat.
A cső torka fekete, kormos, az előtte levő föld is kormos, égett, mintha a csőből többször is kormozó láng csapott volna ki.
– Mi van, bemászunk oda? – kérdezi az Író, csak úgy magában, senkihez sem fordulva.
– Ha megparancsolom, bemászol – feleli hidegen a Kísérő, s néhány kockakövet vesz el az árokpartról. – Na, lépjenek félre. – Karját lendíti, a kockakövet belehajítja a cső szájába s ő maga félreugrik.
Hallani, ahogy a kockakő cseng és dübörög a cső belsejében. A Kísérő egy kis ideig vár, majd elhajítja a második kockakövet is. Dübörgés, csengés-bongás. Ismét csönd.
– Úgy – állapítja meg a Kísérő, és lassan megrázza tenyerét. – Mehetünk. – Az Író felé fordul. – Induljunk.
Az Író szeretne ugyan mondani valamit, de csak görcsösen sóhajtozik. A zsebéből előhúz egy lapos üveget, sietve lecsavarja a kupakját, kortyint néhányat, s átadja az üveget a Professzornak. Kabátujjával megtörli száját. Szemét le nem veszi a Kísérő arcáról. Mintha várna valamit. De hiába.
– Nos? A többi már a sorstól függ? – kérdezi, s mosolyt erőltet magára.
Egy lépést tesz a cső felé. Megáll a cső félelmetesen ásító torka előtt. Lassan zsebre dugja a kezét s megfordul.
– És miért éppen én? – érdeklődik szemöldökét magasra húzva. – Mi az ördögért? Nem megyek.
A Kísérő egészen közel lép hozzá, s az Író meghátrál.
– Bemész! – sziszegi a Kísérő egyenesen az Író arcába.
Az Író némán rázza a fejét. A Kísérő ekkor váratlanul gyomorszájon vágja, majd felülről fejen csapja, aztán a hajánál fogva megragadja, kiegyenesíti és pofozni kezdi.
– De még mennyire, hogy mész!… – hörgi erőlködve.
A Professzor megpróbálja elkapni a kezét, de a Kísérő oda sem fordul, könyökével félrelöki, orron találja, s leveri a Professzor szemüvegét.
– No!
Az Író megtörli felhasadt ajkát, a tenyerére, majd a Kísérőre pillant.
– Istene-e-em… – nyögi.
Határtalan undor jelenik meg az arcán, többé egy szót sem szól, kacskaringósat köp a Kísérő lába elé, megfordul s belebújik a csőbe.
A Kísérő nyomban félreugrik, minél messzebb a csőtől s magával cibálja a Professzort is. A csőből tompa csörömpölés hallatszik, majd kopogás és zihálás.
A Professzor remegő kézzel veszi fel újra a szemüvegét. Az egyik üveg megrepedt. A zaj halkul a csőben.
– Utánam! – kiáltja rekedten a Kísérő, s beleveti magát a cső sötét szájába.
Mindketten egy kerek, kupolaszerű, némileg egy keleti fürdőre emlékeztető helyiségbe másznak ki a csőből. Úgy tűnik, valamikor parancsnoki harcálláspont lehetett itt: összecsukható, asztalok és székek, az asztalokon néhány telefonkészülék  (mindegyik kagylója le van véve a helyéről), félig elporladt térképek, széthajigált ceruzák. A padlón konzervekkel és üvegekkel teli ládák. S nem tudni, mi célból, egy babakocsi. Az Író az egyik asztalnál ül, és egy üveget bont fel.
– Lám, ez minden, s te még féltél – szólal meg vidáman a Kísérő.
Szemmel láthatóan először jár itt – élénk kíváncsisággal szemlélődik, minden sarokba bepillant. Az üveggel bajlódó Író komor iróniával figyeli.
– Ha azt mondom, hogy mehetsz, ez azt jelenti, hogy mehetsz – folytatja a Kísérő. – Add csak ide, mit piszmogsz vele? – Elveszi az üveget az Írótól s ügyesen kiüti belőle a dugót. – Hová öntsek? Nincs hová? Akkor igyál egyenest az üvegből, legyél az első, megszolgáltad…
Közben a Professzor körbejárja a helyiséget, s szórakozottan a helyükre teszi a telefonkagylókat. Az Író sokáig az üveg szájához tapad, majd térde közé szorítja, s megnyalja szája szélét.
– Na milyen? Felmelegített? – érdeklődik élénken a Kísérő. – Ez az! A Mizantróp néhány órát üldögélt itt, amíg összeszedte magát és helyre nem állt az egyensúlya… Ugyan, igyál, igyál csak, majd elveszek egy felbontatlant, van itt belőlük bővet.
– Kedves Csingacsguk! – harsogja az Író. – Megértem, hogy a maga körbejárása nem más, mint a bocsánatkérés egy sajátos formája. Megbocsátok magának. Nehéz gyermekkor, a környezet, a neveltetés, mindezt megértem. Azonban ne kergessen hiú ábrándokat! Feltétlenül bosszút állok még.
A Kísérő, aki egy új üveggel veszkődik, megkérdi
– Csak nem?
– De igen, igen. Bosszúálló természetű vagyok, mint minded író és művészféle. Természetesen nincs szándékomban megverekedni magával s még kevésbé golyót ültetni a bordái közé…Mindent sokkal finomabban csinálok. Olyan tűt szúrok a maga vastag bőre alá, hogy rögtön megkeseredik tőle az élete. Bele egyenest az agyába! A központi idegrendszerébe!…
Ebben a pillanatban telefoncsengés hallatszik. Mindnyájan összerezzennek, majd a Professzor felemeli a kagylót:
– Tessék…
A hallgatóban brekegő hang érdeklődik ingerülten:
– Ez a kétszázhúsz háromszáznegyven négyszáztizenkettő? Hogy működik a készülék?
– Fogalmam sincs – feleli a Professzor.
– Köszönöm, csak ellenőriztük.
Rövid búgások. Mindnyájan egymást nézik, aztán a telefonkészüléket. A Professzor hirtelen hátat fordít útitársainak s gyorsan feltárcsáz egy számot. Arcán káröröm.
– Halló? – harsan egy rekedtes férfihang.
– Bocsáss meg, ha megzavarlak – kezdi a Professzor -, azonban nem tudom megállni, hogy ne mondjak néhány szót. Remélem, megismertél?
Csend.
– Mit akarsz?
– Régi épület, kazánház, négyes bunker. Sejted már?
– Azonnal felhívom a rendőrséget.
– Már késő! – állítja meg ujjongva a Professzor. – Nem érhetsz el. Tudod, hol vagyok? Két lépésre onnan! Két lépésre vagyok ettől a helytől, te pedig semmit nem tehetsz ez ellen. Telefonálj, ahová akarsz, írj feljelentéseket, kérj orvosi vizsgálatot, lázítsd fel ellenem a munkatársaimat, fenyegetőzz – úgy és ahányszor csak akarsz. Azért hívtalak fel, hogy elmondjam: gazember vagy, de én ennek ellenére két lépésre vagyok attól a helytől.
Szünet.
– Hallasz? – kérdi a Professzor.
– Tisztában vagy vele, hogy ezzel vége a tudományos pályafutásodnak?
– Túlélem. Egy ilyen ügy érdekében túlélem.
– Tisztában vagy vele, hogy börtön vár rád? Kényszermunka?
– Elég volt! Hiszen két lépésre vagyok onnét. Csak nem gondolod, hogy most megijeszthetsz?
Szünet.
– Istenem – sóhajt fel végül a láthatatlan beszélgetőpartner. – Hová jutottunk! Figyelj egy kicsit önmagadra. Hiszen te már régóta nem gondolsz az ügyre. Te még csak Herosztrátosz se vagy, csak… Egyszerűen ártani akarsz nekem, bele akarsz köpni a levesembe, s boldog vagy, hogy sikerült… Emlékezz csak vissza, az ördögbe is, hogy kezdődött ez az egész! Micsoda ötleteid voltak, micsoda lendület volt benned! Most pedig, csak rám és magadra gondolsz. Hol vannak azok a milliók, milliárdok, akikről beszéltünk, a semmit nem sejtő millió és milliárd együgyű lélek! Istenemre, menj, menj csak! Fejezd be már ezt az – aljasságot. Mégis, emlékeztetlek valamire. Gyilkos vagy. A remény gyilkosa. Nemzedékek százai követnek majd, s mindegyikben milliók fognak elátkozni és megvetni…
A Professzor lázasan tapogatja a berendezést, megpróbálja kikapcsolni a hangszórót, de sikertelenül.
– Most bizonyára köpsz a szavaimra. Nyeregben érzed magad és semmi másra nem gondolsz… Ne merd letenni a kagylót! Hallgasd végig, ez már személyesen rád tartozik. Nem a börtön a legszörnyűbb abból, ami vár rád. Magadnak nem bocsátod ezt meg sohasem! Tudom, látom magam előtt, ahogy a börtöncellában a kübli fölött a saját nadrágtartódon…
A Professzor nagy zajjal a helyére csapja a kagylót s egy ideig mozdulatlanul áll.
– Derűs beszélgetés – jegyzi meg a Kísérő, s hörpint az üvegből. – Ó, te szelíd lélek!
– Ne törődjön vele – mondja a Professzor. – Csupán egy kollégámmal beszélgettem. – Az asztalhoz lép, leül, s elveszi a Kísérő kezéből az üveget. Nézegeti a címkét.
– Igyatok, gyerekek, pihenjetek – mondja a Kísérő. – Igyatok, aztán az utolsó menet következik. – Az Íróhoz fordul. – Na, és te miért hallgattál el? Mit akartál mondani nekem?
Tapintatosan igyekszik nem nézni a Professzorra.
– Ugyan, nekem valahogy még a dühöm is szertefoszlott. A csodálkozástól – feleli az Író. – Ide figyeljen, maga nyomolvasó, valóban csak két lépésre lennénk attól a helytől?
– No, kettőre vagy nem, mindegy – közel vagyunk… Sokáig hallgatnak. Majd az Író váratlanul kijelenti
– Tudja mit? Kár volt elindulnunk. Vigye az ördög az egészet! Valahogy másképp képzeltem el ezt a dolgot. Nem megyek tovább.
– Hogyhogy nem mész? – csodálkozik a Kísérő.
– Csak úgy. Menjetek, én majd itt megvárlak. Amint boldogan jöttök vissza…
– Nem testvér, ez nem megy.
– Aztán miért nem? Talán van arrafelé még egy cső? – kérdezi kajánul az Író. – Akkor hadd másszon át rajta a Professzor… Most rajta a sor.
– Miféle cső? Mit fecsegsz?
– Az nem fontos, hogy mit fecsegek. A lényeg az, hogy nem megyek tovább. Ha hatalmamban lenne, én titeket is… Hogyan is minősítette ezt a Professzor? Jótevők? Benneteket se engednélek.
– Na ne mondd! Meghátráltál? Két lépés maradt…
– Nem az a fontos, mennyi maradt, hanem az, hogy mennyit tettünk meg! – jelenti ki majdhogynem kiabálva az Író. – Alaposan kibeszéltük itt magunkat. S ugyan mire jutottatok?
– Maga mire jutott? – kérdi a haragtól rekedten a Kísérő.
– Én? Mondd meg nekem, miért is kötötte fel magát a Mizantróp?
– Ugyan, mi köze ehhez a Mizantrópnak? – háborodik fel a Kísérő.
– Majd megmagyarázom, de előbb felelj nekem: miért, akasztotta fel magát?
– Azért, mert nem a gazdagságot hajhászta, hanem az öccse miatt jött…
– Úgy, úgy, az öccse után…
– Az öccse halála száradt a lelkén. Még csaknem kisfiú volt, amikor magával hozta a Zónába, s valahol áldozatul dobta maga helyett. Azonban később, öregkorára annyira kínozta a lelkiismeret, hogy elindult a Zónába, visszakérni az öccse életét. Hanem amint eljutott addig a helyig, ismét felülkerekedett a kapzsisága, és az öccse élete helyett inkább pénzt kívánt. Világos?
– Remek – mondja az Író. – Én is így gondoltam. De magyarázz meg nekem még valamit. Miért akasztotta fel magát? Miért nem vágott neki még egyszer, most már tényleg nem pénzért, hanem az öccséért… Nos?
– Ezt én magam sem értem – feleli komoran a Kísérő.
– Én viszont értem. S ő is megértette, ezért kötötte fel magát. A Mizantróp csak azt kapja, ami a Mizantrópé, csakis azt, semmi mást nem kaphat, mint ami kiszabatott rá… Hiszen te magad mondtad, hogy ezen a helyen csak a legtitkosabb óhajok teljesülnek. Ugyan mit kiabálsz torkodszakadtából… Egyetlen testvérem akarom visszakapni, boldogságot akarok az egész emberiség számára, ajándékozzatok meg ihlettel!… Ezen a helyen csak azok a vágyaid teljesülnek, amik a lényegedből fakadnak. Azok, amelyekről fogalmad sincs, de amelyek ott lakoznak benned és egész életedben irányítják a tetteidet. Tudod, mi történt a Mizantróppal? Semmit nem értettél meg, angyalom. Nem a kapzsiság győzte le. Azon a helyen letérdelt, könyörgött az öccséért, úgy érezte, tiszta szívéből, beteg lelkiismeretéből, végül mégis egy nagy halom pénzt kapott, mert semmi mást nem kaphatott, hiszen a Mizantróp csak azt kaphatja, amit a Mizantróp akar. Mert a lelkiismeretet, a bűntudatot csak elgondolta, kiagyalta. A jellemének lényege, az, ami rá, a Mizantrópra illett, egészen más volt. Amikor ezt megértette, felkötötte magát.
A Kísérő szájtátva hallgatja.
– Azt hittem, hogy egy érdekes, új játékot játszom. Kalandot. S egyszer csak rájöttem, barátocskám, hogy mindez nem játék. Az igazat megvallva, én még ezekben a csodákban sem nagyon hiszek. No, kérek ott valamit, de mégiscsak mese az egész. Aztán majd megírom. Hiszen erről még senki nem írt… Nem, Sólyomszem barátom, ilyen játékot nem játszom…
– Ide figyelj, Professzor – szólal meg zavarodottan a Kísérő -, mi történt vele? Beszélj vele!
A Professzor vállat von.
– Hát ez meg hogy lehet? – csodálkozik a Kísérő. – Hiszen én a lányom egészségéért, szerencsétlen Majmocskámért megyek oda, s ezek szerint azt sem tudom, mit kapok majd?
– Tudod – nyugtatja gyöngéden a Professzor. – Tudod te jól…
– Elég volt – szakítja félbe az Író, s ismét nehéz hallgatás telepszik rájuk.
Aztán a Kísérő komoran megszólal:
– Elég. Indulás.
A Professzor komoran megy elöl, mögötte az Író, az Író mögött, majdhogynem a sarkára lépve, a Kísérő.
– Jól van, nem fogok hazudni – dünnyögi. – Amikor elmentem otthonról, nem gondoltam a Majmocskára, ez igaz… De most! Ölni tudnék érte! Te pedig azt magyarázod nekem…
– Ide figyelj, elég a dünnyögésből – szól rá meg sem fordulva az Író. – Mit akarsz tőlem? Fogalmam sincs, mit akarsz voltaképp. S te magad sem tudod! Az isten szerelmére, hol jár az eszed! Nézd inkább az utat… Még csak az hiányzik, hogy épp most vesszünk oda.
Előttük, remegő délibábként egy rozsdalepte exkavátor felszegett kotróvedre látszik.
Ekkor megállnak a lankás lejtő előtt, ott, annál a Bizonyos Helynél, s elbűvölten bámulnak lefelé, a csodás katlanra. A Kísérő végigvizsgálja a lejtőt, s a rozsdaszín ereszkedőn különös, fekete pacákat vesz észre.
– No, fiúk, a boldogságos úristenit! – örül fojtott hangon.
– Megdöglött. Kimúlt.
– Kicsoda? – érdeklődik azon nyomban a Professzor.
– A húsdaráló. Látod ezeket a fekete pacákat? Kimúlt a ronda. Vége! Nyugodtan mehetünk.
– Lám – húsdaráló… – jegyzi meg az Író elégedetten, s leül a földre. – Kedves neve van.
– Ugyan, testvér, de még mennyire! A Mizantróp itt használta el utolsó eleven csalétkét. Zsugori volt a gúnyneve, fiatal, butácska legény volt…
– És te odakergettél volna? – kérdi a Professzor. – Engem? A húsdarálóba?
– Miért, mit gondoltál? A cső meg a húsdaráló egymaga mennyit ér… Itt csak így boldogulsz. Különben az esély egy a négyhez. Lottó. A Zónában azonban nem játszanak hazárdjátékokat…
– Felfoghatatlan – mondja az Író. – Áttörni ezeken a halált hozó dombokon, megölni két bajtársadat, s mindezt egy zsák pénzért…
– Először is – igazítja ki keményen a Kísérő -, az ember ide nem a bajtársát hozza magával. Különben a stalkereknek nincs bajtársuk. Én csak a magam bajtársa vagyok. Másodszor: pénzért még különb dologra is képesek az emberek. Mi az, tán a Holdról csöppentél közénk?
– És mi van, ha nem mennék? – kérdezi a Professzor.
– Ugyan, elég volt már ebből! – kiabál rájuk a Kísérő. – Mennék, nem mennék… Szerencsénk volt, és kész! Kiderült, hogy a cső üres, a húsdaráló kimúlt, mi az, tán a rosszakarótok vagyok? Azt gondoljátok, boldoggá tesz, ha élő embereket hajthatok a halálba? No – ki kívánkozik elsőnek? Talán te? Hiszen megszolgáltad… – fordul az Íróhoz.
Az Író határozottan rázza a fejét.
– Nem. Hiszen megmondtam, hogy nem megyek. Csupán a saját szememmel akartam megnézni ezt a csodát. Szkeptikus vagyok.
– Pfuj! Ugyan, mit félsz, hisz megmondtam, hogy vége! Na, ha akarod, én megyek elsőnek. Nincs ellene kifogásod? – fordul a Professzorhoz.
– Menjen, menjen csak… természetesen – feleli a Professzor. – Hiszen nekem soha, eszem ágában sem volt odamenni, s kérni valamit…
– Hogyhogy nem volt? – kérdezi értetlenül a Kísérő. – Akkor mi a csudának igyekeztél ide? Hiszen nem én beszéltelek rá, hogy ide gyere… te magad kérted, pénzt ígértél! Hogyhogy nem volt?
A Professzor válasz helyett az Író példáját követve leül a földre, s a térde közé, a földre helyezi hátizsákját.
– Nahát, nézze meg az ember ezeket az idiótákat! – jelenti ki meghökkenve a Kísérő. – Az életüket kockáztatták, mindenen átjutottak, elértek ide – és tessék! Leültek és üldögélnek!
– És helyesen teszik – mondja az Író. – Te is ülj le. Visszaút előtt üldögélni kell egy kicsit.
– Ez az ostoba belekopaszodott, ezt meg otthon, a városban a rendőrbiztos várja… Legalább a hajad kérnéd vissza!
– Azok, akik a fejüket vesztették, nem sírnak a hajuk után – mondja az Író. – Hagyd el, angyalom, ne alázkodj meg! Ülj le közénk, falatozunk, iszunk egy kis konyakot… s aztán isten hírével, gyerünk haza.
– Ezt neked – hazai – üvölti a Kísérő s fügét mutat.
Határozottan megfordul s a lejtőhöz indul. Kezdetben nagyon magabiztos léptei lelassulnak s zavarodottan megáll. Majd megfordul, s ugyanilyen határozottan visszaindul.
– Rendben! Megmagyaráznád, miért nem mész? – kérdi az Írótól. – Csak becsületesen, ne köntörfalazz!
– Tessék! Félek. Nem ismerem magamat s nem bízom magamban. Csak egy dolgot tudok bizonyosan, azt, hogy az életem során sok szemét felhalmozódott a lelkemben. Nem akarom mindezt a mocskot az emberek fejére önteni, aztán pedig, mint ahogy a Mizantróp tette, hurokba dugni a fejem. Inkább a rohadt villámban iszom halálra magam, csendben és békességben. Menj, csak menj! De azért ne hidd, hogy amiért most életben vagyunk, nem öltél meg minket. Megöltél, bizony! Még akkor is, ha élünk. S ne is reménykedj. Ugyan, miben reménykedhetsz, ilyen természettel? A bűntudat könnyeit hullajtod a lányod miatt… Már megbocsáss, de olyan vagy, mint az a bandita, akinek a keze könyökig véres, a mellén azonban ott a tetoválás: “Ne feledd szülőanyádat”… Nyugodj meg, stalker. Nem nőttünk mi még fel ehhez a helyhez, nincs jogunk, hogy odamehessünk a boldogságért.
– Ha viszont makulátlan lennék, talán oda se mennék! – kiáltja dühödten a Kísérő.
– Megszólalt Bálám szamara! – jegyzi meg ábrándozva az Író.
– Nem értem – dünnyögi a Kísérő, s kétségbeesetten rázza a fejét. – Nem értem…
– Az a szerencséd, hogy nem érted. Menj oda, tüstént megérted, de akkor már… megbocsáss! Hiszen mindig nagyfa tartottad magad, mindenkinél többre… Acélos férfi, büszke és akaratos, valójában azonban – egyszerűen egy marha. S vagy nyomorékként, büdös tetűként térsz vissza, aki a szégyentől már semmire sem lesz alkalmas, vagy olyan vadként, hogy a Mizantróp hozzád képest angyalnak tűnik. Vége! Hagyj békén! Amíg veszekedtek, a Professzor kihúzott a hátizsákjából egy, a napfényben tompán csillogó hengert. A hengerben nincs számlap, sem skála, csak felső lapján van egy telefontárcsára emlékeztető korong.
– Mi az? – kérdezi az Író.
– Időzített bomba.
– Atombomba?!
– Igen. Húsz kilotonnás.
– Honnét van? És minek?
– A barátaimmal szereltük össze… egykori kollégáimmal. Úgy döntöttünk, hogy ezt a helyet meg kell semmisíteni. Én mind a mai napig ezt gondolom. Senkinek nem hoz szerencsét. Ha pedig rossz kezekbe kerül… Még rágondolni is szörnyű! Mellesleg, most már nem tudom… Később azt kezdték mondogatni, hogy csoda és remény ez a hely. S nem szabad a csodát és a reménységet elpusztítani. Összevesztünk. Csak a tudósok képesek így veszekedni. Elrejtették ezt a bombát, de én megtaláltam… – felemeli a tekintetét. – Érti? Most is tökéletesen biztos vagyok benne; a pokolba kell röpíteni ezt az egészet. Mi sem egyszerűbb: négy számot kell tárcsázni, s egy óra múlva… senki nem jön többé ide…
Sokáig hallgat, majd hozzáteszi:
– És a földön soha többé nem lesz ilyen hely.
– Szerencsétlen – jegyzi meg halkan az Író. – Szép kis problémát ötlött ki magának…
– Tudja, ez elvi kérdés – folytatja a Professzor. – Soha ne tégy olyasmit, amit nem lehet visszacsinálni. Azonban amíg ez a fekély mindenki számára hozzáférhető – sem aludni, sem megnyugodni nem tudok… Sem aludni, sem nyugodtan élni…
A Kísérő ekkor felfortyan.
– Legyetek átkozottak! Mi az ördögnek álltam össze veletek? – üvölti. – Ócska értelmiségiek! Üres fecsegők! Odamentem volna, felvettem volna a pénzt, s semmiről sem tudtam volna, semmire nem gondoltam volna, s most nagyszerűen élnék, ahogy a többi ember! Megzavartatok! Szétrágtátok a lelkem, élősdiek! Most aztán mi lesz velem? Nos? Minden tilos! Oda nem mehetek, itt nem szabad… Tehát hiába volt ez az egész? Mindörökké hiába? Tehát, soha többé semmi?
Vállon ragadja a Professzort.
– Akkor robbantsd fel, a pokolba vele! Akkor – ne lehessen senkié! Legalább valami hasznunk lesz belőle!
Az arcához kap és a fejét rázza, Majd hirtelen mozdulatlanná dermed.
– Hallod? – suttogja rekedten az Író arcába. – Na jól van, én alkalmatlan vagyok… És a feleségem? A lányom kedvéért, nos? Nem én, hanem a feleségem? Ő szent asszony, Majmocskán kívül semmije nincs! Na, a feleségem?
A Professzorhoz ugrik.
– Nem! Nem kell! Nem szabad! Ne nyúlj hozzá! Hiszen nincs más reményünk!
A Professzor ellöki a kezét. S az Író és a Kísérő megbabonázva figyelik, ahogy a Professzor nagy nehezen lecsavarja a henger tetejét, felemeli, elszakítja a kinyúló vezetékeket, s nekilát, hogy szétszedje az aknát, szaggatja, töri, s egyik alkatrészt a másik után messzire hajigálja szét maga körül.
Közben lenyugszik a nap, besötétedik.
ISMÉT A KÜLTELKI BÁR
A bár kihalt. A pult mögött ott sürög-forog a testes pincér, derekán mocskos kötény. Hőseink egy sarokasztalnál foglalnak helyet – piszkosak, rongyosak, borostásak. Mindhármuk előtt egy-egy félig kiürített söröskorsó. Az Író fecseg:
– …Gigászi székesegyháznak képzelem el ezt az épületet. Mindaz, amit az emberi képzelet, fantázia, a merész gondolat létrehozott – mindaz csupán egy-egy tégla, aranytéglák, amelyekből a székesegyház falait emelték: bölcselet, könyvek, festmények, erkölcselméletek, tragédiák, szimfóniák… sőt, vinné az ördög, akár a legmerészebb, alapvető tudományos ötletek is. Legyen hát így… S az egész technológiátok, a kohók, a termelés, ez az egész sürgés-forgás, amelynek csupán az a célja, hogy minél kevesebbet kelljen dolgozni s minél többet lehessen zabálni – mindez csak állvány, váz… Természetesen erre is szükség van a székesegyház felépítéséhez, enélkül el sem lehetne képzelni, azonban ezek összeomlanak, ledőlnek, újból felrakják őket, először fából, majd kőből, acélból, műanyagból, mindez azonban végül csak váz a kultúra nagyszerű székesegyházának felépítéséhez, amely az emberiség hatalmas és végtelen célja. Minden elpusztul, minden feledésbe merül, minden eltűnik, csupán ez a székesegyház marad meg… Az igazat megvallva, az emberiség csupán azért létezik…
A Professzor hörpint a korsóból s így zsémbelődik:
– Mi az, csak nem arra készül, hogy megmondja, mi célból létezik az emberiség?
– Ne szakítson félbe – veti oda az Író. – Ez neveletlenség. Csupán azért – folytatja -, hogy műalkotásokat hozzon létre! Az abszolút igazság mintáit. Ez legalább önzetlen szándék…
Szünet.
Az Író váratlanul elmosolyodik:
– Tréfálok – teszi hozza majdhogynem zavarban. – Ez a sör. Hát sör ez? Gyerünk, még egy rundot, jó?
– Nekem nincs több pénzem – mondja a Professzor.
– Nekem sincs – közli csüggedt hangon az Író.
– Hiszen maga azzal büszkélkedett, hogy mindenütt van hitele – veti a Professzor az Író szemére.
– Igen! – feleli az kihívóan. – Mindenütt. De itt nincs.
A Kísérő kiszór az asztalra néhány szeméttel keveredő pénzdarabot, s miközben számlál, ujjaival tologatja a pénzeket.
– Tessék – mondja -, két korsóra még elég. Élünk.
Ebben a pillanatban megjelenik az asztalnál a pincér, ügyesen eléjük helyezi a teli, habsapkás korsókat, s elragadja a kiürülteket a maradék itallal. A Kísérő, miközben a pincért nézi, elnéző tekintettel kopogtat körmével a szánalmas aprópénzhalmon. A pincér megnyugtató mozdulatot tesz s eltűnik.
– Az olvasóm! – jelenti be az Író sokatmondón. – Felismert!
A Kísérő és a Professzor ránéznek az Író borotválatlan, piszkos képére, a hatalmas kék monoklira a jobb szeme körül, a homlokára csúszott, átvérződött rongydarabra, nézik, majd egy szót sem szólva, hosszasan korsójukhoz tapadnak.
– Nem – mondja a Kísérő. – Ez nem ivászat, fiúk. Tüstént felhívom az asszonyt, van még egy tízese. Hozza csak ide. Az Író a ruhája ujjánál fogva visszatartja.
– Miféle tízes? Én most akármelyik szerkesztőséget felhívhatom.
A Kísérő elhessegeti magától.
– Nyughass… A vendégem vagy, s nem mi a tiéid. Ülj nyugodtan.
Odalép a telefonautomatához, tárcsázik, s ebben a pillanatban az ablakon keresztül megpillantja a feleségét, aki a bár felé tart. Helyére akasztja a kagylót s visszatér az asztalhoz.
Az asszony az asztalhoz lép, s így szól a férjéhez:
– No, mit ülsz itt? Gyerünk!
– Rögtön – feleli a férfi. – Ülj le egy kicsit. Ülj le velünk, mi az, talán sietsz?
Az asszony készségesen helyet foglal, megfogja férje kezét, s tekintete végigsuhan az Írón és a Professzoron.
– Tudják – kezdi -, az édesanyám nagyon ellenezte. A férjem ugyanis kész bandita volt. Az egész környék reszketett tőle. Szép volt és könnyelmű, mint… Anyám egyre azt hajtogatta: stalker, halálraítélt, örökös börtöntöltelék… s hozzá a gyerekek. Jusson eszedbe, milyenek a stalkerek gyerekei… Még csak nem is vitatkoztam vele. Mindezt magam is tudtam: azt is, hogy halálraítélt, hogy örökösen börtön várja és a gyerekeket is. Mégis, mit tehettem volna? Biztos voltam benne, hogy boldog leszek vele. Természetesen azt is tudtam, hogy bánatban is lesz részem bőven, de azt gondoltam, inkább legyen keserű boldogság, mint szürke élet. Persze, lehet, hogy mindezt most találom ki. Akkor egyszerűen hozzám lépett s gyöngéden így szólt: “Tudod mit, gyere velem!” És én mentem. Soha nem bántam meg. Sohasem. Rossz is volt vele. Féltem is. És szégyelltem is magam, mégis, soha nem bántam meg és senkit nem irigyeltem. És ő sem bánta meg és nem irigykedett. Egyszerűen: ilyen a sorsunk. Ilyen az élet és ilyenek vagyunk mi is. Bánat nélkül öröm sem létezne az életünkben. Minden rosszabb lenne. Mert nem lenne ekkora a boldogság, és a remény sem éltetne. Úgy ám. Most pedig ideje indulnunk. Menjünk, Majmocska egyedül van otthon.
Felállnak.
– Ezek a barátaim – mondja Stalker. – Ennél több egyelőre nem tellett tőlem…
Távoznak, az Író és a Professzor hosszasan néz utánuk.

Tartalom

Piknik az árokparton	3
Stalker	105