sws - Angyalszárnyak

Váratlanul jelentek meg. 
És az egész kolónia megvadult. 
Egyik reggel különös dologra ébredtek a település lakói. Ifjak keltek fel rémülten, ijedezve, kíváncsian és örömtelien. Asszonyok, anyák futottak ki a házakból, hogy elkiáltsák aggodalmukat és büszkeségüket. Lányok, nővérek tapogatták hitetlenkedve bátyjuk, testvérük vállát, öreg bölcsek ingatták a fejüket. 
Mert ifjak keltek fel és vállaikon hófehér, ragyogó szárnyak nyíltak, alvástól gyűröttem, harmattól csillogóan. 
A falu rémült örömmámorba merült. Úgy hírlik ilyen esemény nagyon-nagyon régen történt, valaha régen a homályos időkben. A legenda úgy szólt, hogy egy napon szárnyas ifjak jelennek meg, akik majd lányokkal és asszonyokkal hálva isteni gyermekeknek adnak életet. 
És az egész falu megvadult. Lányok, asszonyok, nők őrjöngtek a szárnyas, büszke testű ifjak körül, hogy legalább egy pillanatra hozzájuk érhessenek. Örvénylett a sokaság, tombolt a nép egész nap, a munkát is felejtették. Mindenütt futó, eltorzult arcú alakokat lehetett látni, szárnyas alakokat hajszoltak, illedelmes leánykák vetették lábuk elé magukat, csakhogy az isteni fényben fürödhessenek. 

De a hegyek lábához nem ért fel a zsivaj. A Vadász házában, a fenyők alatt megbúvó kicsiny faházban mindennapian folyt tovább az élet. Marina a Vadász lánya, ábrándos, tisztaszemű őzgida, az udvart seperte, időnként tekintetét ernyőzve a falu felé nézett, az izgatott nyüzsgést figyelve és nem értve. 
Dél felé benézett hozzájuk Janó a szomszéd módos parasztgazda egyetlen fia és örököse, amúgy szép szál legény is, aki már régen komoly szándékkal viseltetett Marina iránt. Tervbe volt már véve az eljegyzés is, ahogy az már szokásos. Marinának is így volt természetes, és mégis... Egyes napokon a ragyogó tüzű naplementében valami másról is, valami izgalmasabbról ábrándozott. Valamiről, aminek nincs köze az itteni szokásos egyhangúsághoz, valamiről, ami tán nem is evilági dolog. 
Ült a lócán, és nem is sejtette, hogy pont most fejeződött be a faluban az az esemény, amire tán egész életében várt. Az ünneplő tömeg lassan elfáradt, az utcák kiürültek, a lányok arra ébredtek, hogy az ifjak, kikkel elaludtak, nincsenek már sehol. 

A Vadász házában is lefekvéshez készülődtek a leszálló estében. Marina épp az állatok etetésével bajlódott, mikor kinézve a kerítésen a lemenő nap utolsó tüzében furcsa alakot látott közeledni. Magas, egyenes tartású ifjú volt, valami titokzatos fehér ragyogásba öltöztette alakját. Mire besötétedett, az alak a házhoz ért... És Marina ott leste szívdobogva a kapunál. Furcsán, ismeretlenül ismerős arc, sötétkék szemek, az a mosoly, az az érintés...angyal vagy ember? Minden olyan képtelenül egyértelmű volt köztük. 
Hajnalban hiába tartóztatta. A szárnyas embernek használnia kellett szárnyait. Hiszen a röpülésre született. A világosodó égbolton sokáig látszott a röpülő alak kontúrja, ahogy Marina utána nézett. Csakhogy az angyalok nem élnek sokáig. 
A fiú a levegőben halt meg és fölszívódott a hajnali nap sugaraiban.