sws - A szép és a szörnyeteg

Ha a nagyot naggyá teszed, 
beteljesül a végzeted! 

A Torzszülött még csak pár napja volt velük, de már volt vele baj elég. Lyria arra a balul sikerült ereklyeszerző akcióra gondolt, ami Urh városában Unok király palotájában zajlott. A kalandornő két társával, Gorax-szal és Bel-lel tört be a palotába. A kincseskamráig egészen simán is ment a dolog. Ott aztán a kétbalkezes Bel aktivizálta az egyetlen csapdát, ami védte a kamrát. A palota rázkódni és inogni kezdett, a fáklyák kiborultak tartójukból, meggyújtva a faliszőnyegeket. Elharapózott a tűz a palota termeiben, az épület úgy rázkódott, mint egy sebesült állat. 
Lyria eszébe idéződött a repedező falak látványa, a fejére potyogó kövek, a lángnyelvek mindenütt. Az az eszeveszett menekülés a roskadozó épület falai közül. A díszteremből rémült vendégek rohantak mindenfelé. Lyria a füsttől félig vakon inalt át a ledőlő gerendák közt, mikor egyszer csak a terem sarkában valami mocorgásra lett figyelmes. Valami teremtmény vonaglott ott, próbálva szabadulni a lángok szorításából. Azonban az egyik díszes oszlophoz volt láncolva. Rémült ordítása hívta fel magára Lyria figyelmét. A lány egy pillanatig tétovázott, hogy magát mentse-e vagy a másikat, aztán hirtelen elhatározással odaugrált a fogolyhoz a feldőlt bútorokon át. A teremtmény az oszlophoz lapulva védte magát a tűz elől. 

Lyria felkapta a szablyáját és lecsapott a láncra, mely a teremtményt az oszlophoz kötözte. Ám a vastag láncszemekről éleset szikrázva pattant le a penge! A lány megdermedt egy pillanatra, a saját izzadtságának a szaga, az égésszag és a teremtmény bűze egyszerre hatolt az orrába. Már azon volt, hogy ledobja hasznavehetetlen, kicsorbult szablyáját, hogy a saját életét mentse. Mikor a torzszülött arcát fedő maszk mögött mintha egy pillanatra meglátta volna a teremtmény szemét. Annak a szempárnak a könyörgő tekintetét...aztán megrázta a fejét. Csak érzékcsalódás volt az egész: a torzszülött egész arcát takaró maszkon és fejfedőjén keresztül semmit sem láthatott a lényből. Bár abból, amit ezekről a szerencsétlenekről meséltek, jobb is volt tán. Nemhiába rejtették arcukat/alakjukat rojtos, foltozott, mindent takaró lepel alá. 
A lángok már hajába kaptak, mire magához tért. Egy utolsó erőfeszítéssel megragadott egy lába elé esett fémrudat, hatalmas kiáltással megforgatta a feje fölött és lecsapott arra a nyavalyás láncra! És végre, végre engedett az az alattomos jószág, elpattantak a szemek. Lyria fuldokolva, könnyezve ragadta meg a lánc szabad végét, és a teremtményt maga után húzva kivergődött a romba dőlő épületből. 
Kint a nagy kavarodásban senki sem figyelt rájuk. Az összes szájtáti vendég és csőcselék a tüzet leste. De Lyria csak futott el a lángba dőlő palotától és persze a palotaőrségtől. Rég el is feledkezett már a lényről, akit olyan kínkeservesen mentett ki. Ám mikor a város szélén megállt, hogy kilihegje magát, és hátranézett, nem követik-e, ott látta maga mögött a torzszülöttet, hol kettő, hol négy lábon ugrálva utána. Lyria végsőkig elcsigázottnak érezte magát a meneküléstől és a balul sikerült kalandtól. Haja, ruhája megperzselődött, arca kormos volt, ő maga csatakos és izzadt. Minden mérgét a szerencsétlen nyomorultra zúdította emiatt. Még egy követ is hozzávágott indulatában, aztán sarkon fordult és fújtatva továbbindult a társaival való találkozóra. 

Aztán a következő kereszteződésnél észrevette, hogy a nyomorult teremtmény még mindig követi. Dühösen fordult hátra a lány, csípőre tett kezekkel, a torzszülött pedig lelapult a földre, várva a további szidásokat. Lyria tehetetlenségében odalépett hozzá és belerúgott. 
- Menj már el! Szabad vagy! - mondta neki fáradtan. 
A lény csak nyögött egyet a rúgásra, de nem tágított mellőle. Hosszú, rongyos köpenyében, a port söprő rojtjaival, idétlen maszkjával csak követte kitartóan szabadítóját. A kalandornő a város szélén megelégelte a néma kíséretet. 
- Gyere ide! - intett neki. 
De a lény csak lelapult megint. A lány erre odalépett hozzá. Tudta ő is, a torzszülöttekkel bárki bármit csinálhat, őket nem védte semmilyen törvény, csak az védte őket valamennyire, ha valakinek a tulajdona lettek. Ez meg itt alaposan elvesztette a tulajdonosát. Lyria felemelte a porban húzott lánc végét. 
- Miért ver veled Ator isten ! - sóhajtott egy nagyot. - Na, akkor gyere velem, ha annyira akarsz. Bárcsak tudnám, mi a fenét is kezdhetnék veled? Udvari bolondra nincs szükségem, egyébként meg...hátha el tudlak cserélni jó pénzért valamire útközben - dünnyögte magában. A teremtmény felmordult, majd engedelmesen követni kezdte őt, mint egy pórázon tartott kutya. 

És most itt volnánk - pillantott rá újra Lyria az alvó torzszülöttre, aki egy bokor aljába húzódott, messzebb a tűztől, mivel elkergették a szaga miatt. Lyria viszont rájött, hogy egyszerűen csak a sajnálat vezette a tetteit. Sajnálta ezeket a torzszülötteket. A Sárkánytól Átkozottnak mondták az olyan csecsemőket, akik valamilyen ok folytán torzan, gyengeelméjűen jöttek a világra. És e kemény, kegyetlen világban nem tűrték a gyengéket és az elesetteket. Legfeljebb udvari bolondként, gazdag nemesek szórakoztatóiként élhettek meg valahogy, de akkor is állatként bántak velük - még nevük sem volt. Torz testükről, fejükről a leplet le nem vehették soha életükben... 
Gorax hahotában tört ki, mikor megjelent a találkozóhelyükön Lyria egy pórázon vontatott torzszülöttel. Bel pedig nemes egyszerűséggel le akarta szúrni, mint fölöslegest. De Lyria - maga sem tudta milyen indíttatásból - megvédte tőlük és azóta már másoktól is többször. Bel végül morogva beleegyezett, hogy velük jöhessen a teremtmény, de kikötötte, hogy csak az első nagyobb városig, ahol elpasszolhatják valakinek a piacon. 

Lyria az elmúlt napok során arra az elhatározásra jutott, hogy az egészről az a kóbor varázsló tehet, akivel még Urh városa előtt találkoztak egy éjjeli pihenőhelyen. Ez a kóbor mágus mesélt nekik Unok király palotájának kincseiről, de nem csak arról, hanem Anvar sárkányúrról, a trónbitorló hercegről is, aki letaszította bátyját a trónról, kiirtván annak családját is: csodaszép feleségét és csecsemő fiát. Anvar állítólag mindig is irigykedett bátyja jóképűségére, sógornője szépségére, mivel ő maga nem dicsekedhetett ilyen erényekkel, hát hatalomra jutása után nem szenvedhette birodalmában a torzságot, csúfságot, csak a szépség élvezetének hódolt. Azóta üldözték azokat, akik nem voltak neki elég tetszetősek. Vagy elég erősek, hogy kivívják maguknak az élethez való jogot. 

Lyria emlékezett rá, hogy akkor mutatta neki meg azt a aranymedált is, melyen titokzatos jelekkel ez a felirat állt: “Ha a nagyot naggyá teszed, beteljesül a végzeted!” A tolvajnő még aznap éjjel ellopta a drágakövekkel kirakott medált, mivel láthatóan sokat ért, majd megléptek a társaival együtt Unok király palotájába, ahol bizton számíthattak több ilyen kincsre is. De vagy a mágus, vagy a medalion volt, ami nem hozott szerencsét, mert azóta csak a baj és gond szakadt rájuk, kezdve az Urh-i palota összerombolásától, ahonnan üres kézzel kellett menekülniük, egészen a rájuk akaszkodott torzszülöttig, akit Lyria volt kénytelen pesztrálni azóta is. 

Ahogy közeledtek Anvar sárkányúr királysága felé, egyre több baj volt a torzszülöttel. Állandóan lemaradozott vagy épp elmászkált tőlük, úgyhogy Lyria már kénytelen volt állandóan láncon tartani, éjszakára pedig kikötni. 
Közben próbált nem törődni Gorax-szal, aki egyre-másra a kis ölebének csúfolta a torzszülöttet, aki mintha már-már ráugrani készült volna a nagyhangú gorani kalandozóra, de aztán tovább viselte némán kényszerű sorának nyűgeit. De ha nem Gorax piszkálta, akkor Bel szurkálta meg, ha Lyria nem figyelt oda. Meg-megböködte hosszú pikájával a torzszülöttet, aki rémült ugrándozással próbált messzebb kerülni ilyenkor tőle, de a fojtólánc nem sokáig engedte. Hangot mégsem adott a kínzások ellenére sem, pedig megvolt a nyelve. Erről meggyőződtek már az első nap, szétfeszítve a száját - mivel szokásban volt, hogy a legtöbb torzszülöttnek kivágták a nyelvét. Viszont ennek itt meglepően jó állapotban voltak a fogai is - rögtön fel is értékelődött Bel szemében. 

Már közel voltak a Sárkányúr városához, Amaranthoz, mikor a torzszülött már megint bajba keveredett a karavánszerájban, ahol megszálltak. Valahogy kiszabadult a pórázból és elcsászkált a többi táborlakó közt. Isteni szerencse, hogy Lyria észrevette a hangzavart. Egy másik tűznél ülők közé keveredett, s mivel nem volt gazdája, esti szórakozásként éppen ki akarták készíteni az ifjak. Már több sebből vérzett, mire Lyria rátalált. A harcosok körbeállták, és pikákkal, dárdákkal szurkálták, amit a Torzszülött morogva próbált hárítani. De látszott rajta, hogy már nem sokáig bírja. Az ifjak már éppen ujjongásba kezdtek volna győzelmük láttán, mikor közéjük toppant Lyria. Harcosnőhöz méltóan pörgött-forgott köztük, míg kardjával mindőjük kezéből ki nem verte a fegyvereket. Az ifjak meghátráltak tudása láttán, de Lyria sem erőltette tovább a harcot látván a túlerőt. Megragadta a Torzszülött porba lógó pórázának végét és elvonszolta onnan az ifjak csalódott morgásától kísérve. Lyria elrontotta a szórakozásukat, aminek fénypontja a Torzszülött felkoncolása lett volna. A lány elhúzta a Torzszülöttet a saját tüzükhöz, aztán segíteni akart a vérző teremtménynek. Ám az rémületében bebújt egy közeli bokorba és nem volt hajlandó semmi parancsra vagy csalogatásra előjönni. 
Lyria végül bosszúsan otthagyta és elment lefeküdni. Azért is bosszús volt, mert Bel és Gorax kocsmázni mentek, és ő is velük mehetett volna, ha nem a Torzszülöttet kellett volna pesztrálnia. 

Hajnalban riadt csak föl nyugtalan álmaiból. nem is tudta mi riasztotta föl: nesz, mozgás? A nap még csak készült fölkelni a horizonton a hegyek felett, mindenki mélységesen mély álmát aludta még. Lyria hallgatózott egy ideig, s már épp vissza akart aludni, mikor hiányérzete támadt. Nyugtalanul körültekintett, s ekkor tűnt föl neki, hogy nem látja a Torzszülöttet sehol. 
- Ez nem lehet igaz! - morogta magában. Feltápászkodott, s megfogadta magában, ha előkeríti a teremtményt, saját kezűleg fogja kinyírni! 
Nesztelen csendességgel járta körbe a tábort, figyelve az alvókat, s vigyázva, nehogy egy hirtelen felriadó kalandozó idegességében kardélre hányja. Így jutott le a közeli patakocska partjára. A víz színén már megcsillantak a nap első bátortalan sugarai. Lyria reményvesztetten végigpásztázta tekintetével a folyócska partját, és ekkor halk csobogás ütötte meg a fülét. 
A csobogás a mellette levő tisztás felől jött, amit sűrű bokrok választottak el tőle. Óvatosan közelebb óvakodott a zaj forrásához, csendesen széthajtotta a bokrok ágait. Elállt a lélegzete! A parton, fél lábszárig a vízben állva meztelen harcos fürdött, ő okozta a zajt, mi idecsalta Lyriát. A férfi teljesen meztelen volt és látható élvezettel csorgatta magára a hajnal hűvös vizét, amivel friss sebesüléseit mosta le. Lyria ujjai közt vészesen remegni kezdtek bokor levelei, nagyot nyelt, ahogy végigtekintett a harcos alakján: magas, izmos, szálas termetén, vállára kígyózó világos fürtjein, bronzbarna bőrén. 

A nap első sugarai éppen ebben a pillanatban érték el a férfi alakját. Szőke haja fellángolt a reggeli napsugarakban, bőre csillogott, a fény kirajzolta pompás izmait. Az egész alakot aranyos fénybe vonta a felkelő nap, s annyira, de annyira kápráztató volt a látvány, hogy Lyria ajkát halk sóhaj hagyta el öntudatlanul. Nem értette, hogy nem vette észre ezt a harcost a tegnap érkezettek között, hisz ezer ember között is rögvest feltűnt volna neki! 
A férfi megrázkódott, s hirtelen a lányt rejtő bokrok felé fordult. Fürtjeiről szivárványosan permeteztek a vízcseppek. Az arca is gyönyörű volt, szabályos, férfias vonású. S bár Lyria tudta, hogy nem láthatja őt, mégis az éjkék szemek pillantása mintha áthatolt volna a bokrok sűrű szövevényén, s egyenesen az ő szemébe fúródott volna. Lyriának hirtelen nagyon melege lett, s amilyen gyorsan csak tudott, visszavonult a tisztásról a bokrok fedezékében. Már azt se bánta, ha tényleg észreveszi az a gyönyörű harcos ott a parton állva. A lány megfordult, s csak rohant vissza a tábortüzükhöz. 

Lihegve érkezett meg, s felindultságában alig vette észre, hogy vele egyidőben a Torzszülött is bedöcögött ki tudja honnan való útjáról. Lyria dobott neki egy adag maradékot reggeli gyanánt. Közben újból kezébe akadt az a medál, amit attól a vándorvarázslótól lopott. S vele eszébe jutott a jóslat is, ami a mágus szerint a medálhoz kötödött: 
“Ha a nagyot naggyá teszed, 
beteljesül a végzeted.” 
Lyria egy pillanatig azt feltételezte, hogy valamilyen módon rá is vonatkozhatnának ezek a szavak, ezért is volt mersze ellopni attól a varázslótól. Ujjai közt pörgette a csillogó medált, s észre sem vette, milyen megbűvölten követi a Torzszülött szeme a csillogó holmit. 
- Na vajon, merre induljunk tovább? - kérdezte hanyagul Bel. 
Lyria, maga sem tudta milyen késztetésre, a háta mögé bökött a hüvelykujjával. 
- Arra van Amaranth városa. Ott jó piaca van az ilyeneknek! - intett fejével a Torzszülött felé, aki épp a csontját csócsálta. 

A reggeli jórészt veszekedéssel telt el, de végül heves viták után Lyria elindult a Torzszülöttel Amaranth felé. A torzszülött egyre izgatottabbá vált, ahogy a város felé közeledtek. Alig lehetett féken tartani. Aztán a városban végleg elszabadult. Lyria lélekszakadva rohant utána a zegzugos utcácskákon föl a fellegvárhoz. Ahogy káromkodva izzadt fölfelé a meredek utcákon, csak az járt a fejében, miféle őrültség, miféle hatalom készteti arra, hogy kergessen egy teljesen hibbant Torzszülöttet, ahelyett hogy hagyná a fenébe, hisz olyan sokat úgysem kereshetne rajta! De a tudat, hogy ez a teremtmény bámikor belekeveredhet valami végzetes csetepatéba és megölhetik vagy megkínozhatják, új erőt adott neki a kergetéshez. Végül a Várhoz értek, de a Torzszülött nem a kapuhoz tartott. A falban talált valami rejtekajtót és azon caplatott be a várba. Lyria csak ekkor gondolt arra, hogy immár nemcsak a Torzszülött, de ő is veszélybe kerül, ha az őrök felfedezik őket. De úgy látszik mind mással volt elfoglalva, mert eggyel sem találkoztak útjuk során, amíg egy hatalmas sötét teremhez nem értek. Egy szempillantás és a Torzszülött alakja eltűnt Lyria szeme elől a homályba. Lyria káromkodva lépett utána. 

A rég elhagyatott, poros, sötét teremben valamin megcsillant a bevetődő fény. Tükrökön. Hatalmas álló tükrökön. A Torzszülött izgatott makogással bedöcögött a tükrök formázta körbe. Lyria követni akarta, ki akarta rángatni onnan, még mielőtt nagyobb bajt csinálhatna, de először semmit sem látott, csak a bevetülő fénypászmát a sötét terem padlatán. Aztán lassan-lassan kékes derengésbe ment át a sötét. Lyria csak óvatosan mert beljebb lépkedni, halkan szólongatva a Torzszülöttet. A tükrök közti térben a fény egyre erősödni kezdett, sugárzóan áradni kezdett a tükrök közül. Lyria csodálkozva óvakodott előrébb, most már a kíváncsiságtól is hajtva. Meglátta a Torzszülött összegörnyedt fekete alakját a tükrök által visszavert fényözönben, minden félelem nélkül állt ott. Bár a fényforrást sehogysem sikerült felfedeznie, mintha magukból a tükrökből áradt volna a fény, egymás által visszatükrözve és felerősítve. Már a szemét is bántotta a nagy fényözön. Fájt belenéznie a sugárzásba, fájt néznie a Torzszülött sötét sziluettjét, amely most mintha egyre magasabb lett volna, magasabb, mint ahogy az emlékeiben élt. És ahogy erőltetéstől könnyező szemével próbálta kivenni, úgy látta, mintha felegyenesedett volna a görnyedt alak, és kitárta a karját és a magasba lökte. Egy földöntúli akkord dördült át a termen. Lyria a füléhez kapta a kezét és a földre rogyott, de a zsigereiben tovább érezte a mély hang remegését. A fényben felnyúló, a ragyogásban most már szinte kivehetetlen alak valami sötét, formátlan dolgot dobott le magáról. Ebben a pillanatban hatalmas csattanással milliom darabra robbantak szét a tükrök. Lyria sikoltva még kisebbre húzódott össze, fejét/arcát takarva, hogy ne érjék a szétrobbannó üvegcserepek. 

Aztán csönd lett. Már csak a saját rémült lihegésére riadt föl. Lassan kinyitotta görcsösen összeszorított szemhéjait, de ekkor se látott többet. A szeme káprázott, a teremben pedig újra a mélységes mély sötétség uralkodott. Lyria megpróbálta kibogozni fájdalmasan dermedt tagjait. 
Ebben a pillanatban egy kéz érintését érezte a vállán! Felhördült és izmai megfeszültek a védekezéshez, de a meleg tenyér csak gyöngéden megszorította a vállát., majd egy mozdulattal talpra állította. Lyria önkéntelenül maga elé kapta a kezét. Azt hitte semmit sem fog látni a vaksötétben, de legnagyobb meglepetésére halk derengést látott maga előtt. Derengést, mely az ellőtte álló alakból áradt... 
Lyria döbbenten ismerte fel az előtte állóban azt a harcost, ott a folyóparton, akit fürödni látott. Már csak tátogni tudott. A derengésben a gyönyörű ifjú lágyan mosolygott rá: 
- Pszt!- súgta - Ne sikolts, kérlek! 
- De...de...- dadogta Lyria. - Hol van a Torzszülött...és te ki...? 
Az ifjú körüli ragyogás mintha erősödött volna. 
- Pszt! Hagyd őt! Ő már beteljesítette a küldetését! 

Lyria kikerekedett szemekkel bámult rá és döbbenten rázogatta a fejét, mintha víz ment volna a fülébe. “ Küldetés...és a Torzszülött? Milyen küldetés...???” ilyeneket kérdezett volna, de az ifjú harcos nem hagyott rá időt, karon fogta és kiterelte a teremből. Lyria annyira meg volt zavarodva, hogy szó nélkül hagyta magát vezetni, és már csak az ajtónál tűnt fel neki, hogy nem csikorognak üvegcserepek a csizmája talpa alatt. Pedig az előbb még az egész termet beterítette az üvegszilánk. Most pedig minden ugyanolyan békés és csendes, mint amikor az előbb benyitottak ide. Álmodott volna? Csak a....! A Torzszülött! Mentében hátracsavarta a nyakát, de a szoba közepén épp csak a tükrök halvány körvonalait tudta ismét kivenni, a Torzszülött alakját sehol sem látta már! A harcos kituszkolta a folyosóra. 
- Gyere, kérlek, dolgunk van még itt! 
- Dolgunk? - találta meg a hangját Lyria. - Hisz azt sem tudom ki vagy! Milyen dolgunk van nekünk együtt??? 
De az ifjú nem felelt, tán meg sem hallotta a kérdést. 

Úgy suhant át a palotán, mint aki világéletében ismerte ezt a helyet. Lyria alig tudott lépést tartani vele. Érdekes módon egyetlen őrrel sem találkoztak, mintha kihalt volna a palota. Aztán egy sárkánydíszes hatalmas bronzajtóhoz értek. 
- A trónterem...- morogta az ifjú. 
Szembefordult a futástól kipirult lánnyal. 
- Most kell a segítséged, kérlek, ne hagyj cserben! 
- De hát mikor hagytalak én cserben? Hiszen nem is találkoztunk ezelőtt...-akarta mondani Lyria, de alig kapott levegőt, és a harcos már el is fordult tőle. Két kezével nekitámaszkodott a kapu két szárnyának. Lyria legnagyobb csodálatára szép lassan el kezdte befelé nyomni a két emberfeletti nagyságú bronz kapuszárnyat. Döndülve csapódott szét a kapu, de a benti hangzavartól alig néhányan hallották meg s néztek oda. 
Az ifjú harcos elindult befelé a hatalmas teremben várakozó tömegen át. Nyomába a lány. Először még nehezen verekedte át magát a szorosan álló emberek közt, de aztán mintha egyre könnyebben nyitottak volna neki utat. A köröttük elejtett megjegyzésekből Lyria összerakta magának, hogy ezek a népek itt a koronázási ünnepségre várnak. Hogy Anvar nagyúr immár húsz év múltán végre hivatalosan e vidék teljhatalmú uralkodója lesz. Mivel a királyi pár pontosan ennyi esztendővel ezelőtt halt meg, s ennyi idő múltán az istenek végül áldásukat adták Anvar uralkodására. 
A harcos és a lány már majdnem az első sorokig jutottak, mikor a terem egy varázsütésre elnémult. Bevonult Anvar az udvartartásával és a főpapjával. A főpap kezében hozta az ősi Sárkánykoronát, majd a leendő király fejére akarta helyezni, mikor egyszercsak zengő hangon felkiáltott az ifjú: 
- A Sárkányúr nevében: nem engedem! 

Eleddig senki sem ügyelt különösebben a fiúra, de most minden szem rámeredt. Hirtelen mintha egy fejjel megnőtt volna, s mintha...á nem, az nem lehet - hessegette el magától amit látni vélt Lyria. Már hogy lehetne egy embernek olyan az árnyéka a falon...olyan mint egy sárkány?! 
A főpap kezében megállt a korona, Anvar pedig eltorzult arccal pattant föl a trónszékéből. 
- Ki vagy te? Hogy merészelsz? 
A fiú széttárta két kezét az ég felé. 
- Anteus nevében, Arahorn nevében, Avalon nevében! 
Ezen nevek, úgy látszik, sokat jelentettek az öreg zsarnoknak, mert halálravált arccal hanyatlott hátra a trónszékben. 
- Ki vagy te? - nyöszörögte. 
- Akinek eljövetelét mindeddig félted! - kiáltotta válaszul csengő hangon a harcos. 
- Ki...? 
- Arián vagyok, Anteus vére, Avalon és királynője fia, Dragonheart lovagja. A Sárkány átka sújt le rád, ha jogtalanul lépsz a trónra, így most követelem törvényes jussomat! Neked - habár a nagybátyám vagy - semmi keresnivalód e palotában! 
A sárkányúr ismét felpattant: 
- Öljétek meg! Ez csak egy csaló! Testőrök! - intett a feketeruhás sárkánylovagok felé. Azok kivont szablyái fenyegetően megcsendültek. Az ifjú harcos megpördült, s már kezében is volt az egyik mellette álló nemes kardja. A népek döbbenettel vegyes izgalommal zúgni kezdtek és széthúzódtak az ifjú körül. Ő megvillantotta szablyáját és a következő szemvillanásban annak hegye már nekifeszült a zsarnok torkának. Senki sem látta, hogyan tette meg az utat odáig. A sárkánylovagok is csak kapkodták a tekintetüket és a kardjaikat. 

Anvar meglepő módon vihogni kezdett. 
- Ugyan már! ne tettesd magad, szélhámos! Az a gyerek sok- sok évvel ezelőtt meghalt. Avalon és Alia fia meghalt már vagy 20 éve, én magam dobtam bele a Sárkány tüzes leheletébe! Te csak egy csaló lehetsz, semmi kétség! 
Félreütötte a trónkövetelő kardját. 
- Fogjátok le! - ordította. 
Arián hagyta, hogy kivegyék kezéből a kardot. A sárkányúr kiragadta a főpapja kezéből a koronát, hogy végre saját fejébe tegye. Ám a korona mintha önálló életre kelt volna, kiugrott a kezéből és Arián lába elé gurult. A hatalmas teremben halálos csönd támadt. Minden szem a koronára tapadt, és az ifjúra. A fiú lerázta magáról a testőrök karját. 
- Igen, én voltam a Tükrök termében, ahol te hiába próbálkoztál minden évben, a Tükrök soha nem adtak jelet neked. Hogy lehetne különben, hogy akit a Sárkány lehelete megégetett, az mégis ily makulátlanul állhat előttetek? 
- Ezt csak a te szavad bizonyítja! - szólalt meg lassan a főpap is. 
- Add ide a medált - fordult erre a meglepett kalandorlányhoz Arián. 
- Mi..milyen medált? - hebegett az. 
- Ugyan már, hát amit attól a varázslótól, Gilroytól loptál! 

Olyan határozottan nyújtotta ki Lyria felé a kezét, hogy ő nem mert tovább ellenkezni és mellébeszélni sem. Rejtett mellényzsebéből előhúzta és a harcos tenyerébe ejtette a csillogó medált. Arián összezárta felette a markát. Szemét lehunyta egy pillanatra. 
- Köszönöm, Gilroy! - suttogta. - És neked is köszönöm! 
Rápillantott a lányra. 
- Itt van a jel - kiáltotta messze zengő hangon és felmutatta a medált. - Ime! 
Pörgött-forgott a csillogó láncon függő érme kinyújtott kezében. “Ha a nagyot naggyá teszed, beteljesül a végzeted!” suttogta maga elé Lyria. Óh, milyen ostoba is voltam! Azt hittem, az a varázsló azt hitette el velem, hogy ez egy jóslat nekem! Ugyan már! Hiszen ez a Sárkányurak jelmondata. Óh, én ostoba, azt hittem ez számomra is jelent valamit, de hát semmi közöm hozzá! 
Ezzel a lány csendesen kifordult a körötte állók körül, akik kezdtek előbbre nyomulni. “Istenem, ez ő! A Sárkányúr” hallotta a suttogásokat. Áttülekedett az immár éljenző embereken és kifurakodott a bronzkapun. 
- Leszerepeltél, kislány! - korholta magát. - A medál soha nem is volt a tiéd, a Torzszülöttet elvesztetted, se pénzed, se jutalmad. Goraxék röhögnek majd eleget, rajta, ha újra összetalálkoznak - gondolta nehéz szívvel. Nem is a Torzszülött elvesztése fájt persze neki, hanem hogy már soha nem ismerheti meg azt a titokzatos harcost - herceget -, akit a Torzszülött maszkja rejtett. Ha ő ezt tudta volna! De hát ő se láthatott át a varázslaton! 

Lyria sietősen kapkodta össze a fogadóban cókmókját, felkantározta a lovát, s már indulni készült, mikor mögötte felzendült egy ismeretlenül is ismerős hang, melytől megborzongott minden érzéke. 
- Máris mennél? Ilyen hosszú utat bejártál velem, s most ily rövid úton magamra hagynál? 
Lyria görcsösen szorította a a kantárt lova fején és az istennek se fordult volna hátra a beszélő felé. Hiszen ő már elvégezte a feladatát, tudtán kívül, bolonddá tették, és ha eszébe jutott, hogy bánt ő a Torzszülöttel, a szégyen pírja mardosta. Miért nem hagyja hát békén? Ő, a leendő király már elért a végcéljához, ”boldogan fog élni, amíg meg nem hal”, miért nem hagyja hát továbbmenni? 
- Lyria! - a nevének hangzása úgy érte, mint egy lágy szellő. - Hát ennyire menni akarsz? Reméltem, pedig, megvendégelhetlek, most hogy van hol ...! 

Lyria csak nyelte vissza a könnyeit, végül kibökte. 
- Te kihasználtál....tudtomon kívül! 
- Ó, nem, nem én! A sorsod volt, mely használt téged! A sorsod vezérelt, s te csak engedelmeskedtél neki. Hát az olyan nagy bűn lenne? 
- A sorsom...? 
- Hát persze. Igazságot szolgáltattál ott, ahol az kellett! Nem tolvaj vagy, nem balek. Hős vagy! 
- Én, hős?! - fordult meg Lyria végre, s furcsán elszorult a torka. 
A Sárkányúr ott állt mögötte, és mosolygós arccal méregette. És jaaaj, milyen szép volt! Lyria szíve vad táncba kezdett és könny szökött a szemébe. 
- Az a medál, emlékszel? Arra, ami rá volt írva? 
Lyria bólintott. 
- A Sárkányurak jelmondata, nem? “Ha a nagyot naggyá teszed, beteljesül a végzeted!” 
- Azt hiszed? Ó, nem! Nézd csak meg! 
Ezzel leakasztotta nyakából a láncot, és a medál ott villogott a lány szeme előtt. 
- Nézd meg, mi van ráírva! - biztatta Arián. 

Lyria közelebb hajolt. 
- “Ha van egy, ki segít neked, beteljesül a végzeted!” 
- De ez... - dadogta Lyria. - Ez...nem ez volt rajta! 
- Ez Gilroy mester mágiájának egy tréfája. Mindenki azt az üzenetet kapja a medáltól, amit a sorsa szán neki. Te segítettél nekem egyetlenként, s így beteljesülhetett a végzetem, s neked... 
- ...nekem? Nekem mi a végzetem? Legjobb esetben is az, hogy még évekig rajtam fog röhögni Bel és Gorax, meg az egész klariáni tolvajklán! 
Arián elvigyorodott. 
- Nem hiszem, hogy bárki is röhögni merészelne a Sárkányúr hitvesén, Amaranth úrnőjén! 
- Hogy mi...?! - suttogta Lyria. 
- Jól hallottad! Szeretném beteljesíteni a végzetünket, amit a medál ígért! 
Lyria a méltósága maradékával kihúzta magát. 
- Ne tréfálkozz velem, uram! - nyögte ki. - Vagy attól félsz, hogy ha nem teljesíted a jóslat minden szavát, elveszted a trónod...? Én megtettem, amit tehettem, és most indulnék tovább! 
Megfordult, hogy felvesse magát a nyeregbe, de ekkor Arián egy lépéssel átszelte a köztük levő távot, és a ló testének szorította Lyriát. A gyönyörű kék szemekben harag villámlott, a Sárkányúr haragja. Lyria rá sem mert nézni. De a férfi maga felé fordította arcát és belemeredt a lány sötét szemébe. Kicsit megrázta a lány vállát. 
- Hogy értessem meg azzal a makacs kis fejeddel, Lyria, hogy nem a trónért, és nem a jóslatért akarlak magam mellett tudni!? Te kellesz nekem, te és senki más, mert te vagy nekem az egyetlen. És a trónom se érdekelne, ha te elfogadnál magad mellé. Akár a tolvajlást is kitanulnám. Érted! Mert szeretlek! Annak ami vagy és ami lehetsz még! 

Lyria levegő után kapkodott e döbbenetes vallomást hallva, de Arián is zihált. 
- Nem felelsz? Miért nem felelsz? 
Aztán hirtelen a férfi mintha megértett volna valamit, megrándult az arca, és elengedte Lyriát. Hátrált néhány lépést, onnan nézte kitágult szemekkel. 
- Értem már! Nem is kell mondanod! Hogy is gondolhattam...? Te még mindg a Torzszülöttet látod bennem igaz? Még mindig nem hiszed el...még mindig undorodsz tőlem, igaz? Sose fogsz tudni másként nézni rám... 
Ajkát összeszorította a fájdalom. Lassan elfordult Lyriától, válla megereszkedett. 
Lyria szívében ütközetet vívott egymással a remény és a félelem. “...beteljesül a végzeted”? Mintha a kóbor mágus, Gilroy arcát látta volna maga előtt: “elég bátor vagy ehhez, kicsi tolvajlány?” Arián szava: “nem tolvaj vagy, hős!” És az a patakparti jelenet! És a Torzszülött...Lyriában hirtelen mindent elsöprő sajnálat és fájdalom ébredt a Torzszülöttbe kényszerített herceg szenvedése iránt. És igen...szeretet is...Nyelt egyet és utána szólt a Sárkányúrnak: 
- Uram! 
De a férfi mintha meg sem hallotta volna, a lovához ért és felszállni készült rá. 
- Arián! - próbálkozott még egyszer Lyria. 
A férfi megremegett és megfordult hitetlenkedő arccal. 
- Eddig még nem szólítottál a nevemen! 
Lyria pipacspiros arccal, remegő lábakkal közeledett a férfi felé. 
- Én nagyon sajnálom, hogy azt hitted, hogy a Torzszülött miatt nem kellesz nekem...én már akkor is, már a fogadóban is...amikor láttalak a pataknál, és már akkor is beléd... 
- Te láttál a pataknál?! Fürdeni?! - vágott közbe a férfi. 
- Láttalak, és gyönyörűnek találtalak... 
- Gyönyörűnek? Engem? Lyria! Akkor még nem múlt el a varázslat hatása! Akkor én még tényleg Torzszülött voltam, tele égési sebekkel, amit a Sárkánytűz okozott csecsemő koromban! Én csak a varázstükrök közt kaptam vissza az igazi alakomat! 
Lyria elnyílt szájjal, döbbenten meredt Ariánra. Pedig sem a szeme, sem az emlékezete nem csalta meg: akit a patakban látott fürödni, ugyanaz a hibátlan harcos volt, aki most itt állt előtte a lova kantárját szorongatva. 
- Ezt nem értem, hogy lehet ez...? - dadogta. 
A férfi megrázkódott, felvetette a fejét, s szemében egy könnycsepp csillant meg. 
- Azt hiszem már értem - morogta. - Ha te már akkor is átláttál a varázslaton, az azért lehetett, mert te engem... 

Lehajolt a lányhoz. 
- Mondd ki Lyria, könyörgök...! 
Lyria elmerült a kék szemek mélységeibe. Ott volt előtte a szakadék és ő már nem gondolkozott tovább, ugrott. 
- Szeretlek Arián... vagy Sárkányúr, vagy akárhogy is hívnak! - könnyes szemmel mosolygott fel a férfira. Arián arca felragyogott, mint ott a pataknál a kelő nap fényében. 
- Ó, Lyria! - nyögte. 
Letérdelt elé díszes köntösében. A Sárkányúr a kis tolvajlány előtt a porban térdelt. 
- Kérlek, gyere hozzám feleségül, s légy a Sárkányvár úrnője! Csak te lehetsz az, senki más, mert szeretlek! 
- Hozzádmegyek, Arián Sárkányúr! - nevetett boldogan Lyria. 
- Egy feltétellel! - emelte fel ujját Arián. 
Egy kis ijedelem suhant át Lyrián. 
- Milyen feltétellel...? - suttogta. 
- Hogy csak Arián leszek neked mindig, sosem Sárkányúr! Csak Arián! 
Lyria erre a nyakába vetette magát s megráncigálta fenséges fürtjeit. 
- Te...! - kezdte, de folytatni már nem tudta, mert közben Arián magához szorította, és forró csókkal zárta le ajkait. 

S miközben önfeledten ölelkeztek, észre sem vették, hogy az emberek szájtátva mutogatnak fölfelé a levegőégbe, ahol fenséges szárnyalással megjelent az első sárkány azok közül, amelyeket bezárt s lassú feledésre ítélt a trónbitorló, hogy elhaljon a remény, a szépség és a szabadság az emberi szívekben...