NNCL126-26Fv1.0

JAMES CLAVELL

A sógun 
I

 

ÁRKÁDIA BUDAPEST 1987

FORDÍTOTTA ÉS AZ UTÓSZÓT ÍRTA
GY. HORVÁTH LÁSZLÓ

JAMES CLAVELL: SHOGUN
DELL PUBLISHING CO. INC., NEW YORK,1980 
COPYRIGHT © BY JAMES CLAVELL, ALL RIGHTS RESERVED

HUNGARIAN TRANSLATION © GY. HORVÁTH LÁSZLÓ, 1987

ALAPKIADÁS: EURÓPA, 1987

Két tengerjárónak, a királyi hadiflotta két kapitányának,
akik feleségüknél is jobban szerették hajójukat
– hiszen ez volt a kötelességük

Bevezető

A vihar tépte, cibálta, a gyomrát marcangolta. Tudta: ha három napon belül nem találnak szárazföldet, végük. Hányan, de hányan odavesztek az úton! Egy kísértetflotta főnavigátora vagyok, gondolta. Az öt hajóból egy maradt meg, a százhét főnyi legénységből huszonnyolcan, de ezek közül is csak tíz járóképes, a többi halálán van, akárcsak a flottaparancsnok. Az élelem elfogyott, a kevéske ivóvíz sós és büdös. 
John Blackthorne-nak hívták; egyedül volt a fedélzeten, nem számítva az orrfa őrszemét – a néma Salamont –, aki szélárnyékban kuporogva fürkészte a tengert. 
A hajót megdöntötte egy hirtelen szélroham, és Blackthorne a kormánykerék mellé erősített szék karfájába kapaszkodva várta, hogy nyikorgó gerendákkal visszabillenjen eredeti helyzetébe. Erasmus-nak hívták ezt a kétszázhatvan tonnás, háromárbocos, húszágyús kalmárhadihajót, az utolsó megmaradt egységét annak az első expedíciós flottának, amelyet Németalföld küldött ki az Újvilágba az ellenség zaklatására. Ezek voltak az első holland hajók, amelyek behatoltak a Magellán-szoros titkába. Négyszázkilencvenhat ember, valamennyi önkéntes. Mindnyájan hollandok, kivéve a két angol navigátort és egy angol tisztet. Parancsuk: kifosztani és felgyújtani az Újvilágban található spanyol és portugál birtokokat; kereskedelmi koncessziókat szerezni; új szigeteket fedezni fel a Csendes-óceánon, amelyek állandó bázisként szolgálhatnak, s németalföldi felségterületté nyilvánítani őket; majd pedig, három éven belül: hazatérni. 
A protestáns Németalföld több mint négy évtizede háborúskodott a katolikus Spanyolországgal, mert le akarta vetni a gyűlölt spanyoligát. Németalföld-néha Hollandiának, Németföldnek, Alföldeknek is nevezték – jog szerint ekkor még a spanyol birodalomhoz tartozott. Egyetlen szövetségese, Anglia, az első olyan ország a katolikus világban, amely szakított a római udvarral, és hetvenegynéhány évvel ezelőtt áttért a protestáns hitre, már húsz esztendeje háborúban állt Spanyolországgal, és egy évtizede nyíltan is szövetséget kötött a hollandokkal. 
A szél új erőre kapott, és a hajó meglódult. Árbocai csupaszon meredeztek, csak a vihar-derékvitorlák voltak kifeszítve, de az ár és a vihar így is ellenállhatatlanul röpítette az Erasmus-t az egyre sötétebb látóhatár felé. 
Arra még nagyobb lehet a vihar, gondolta Blackthorne, és még több a zátony meg a homokpad. A tenger pedig ismeretlen. Fütyülök rá. Egész életemben a tengerrel birkóztam, és mindig én győztem. Mindig is én fogok győzni. 
Én vagyok az első angol navigátor, aki átjutott a Magellán-szoroson. Igen, az első – és az első navigátor, aki ezekre az ázsiai vizekre kihajózott, ha nem tekintem azt a néhány nyomorult portugált és ebszülte spanyolt, akik azt hiszik, még mindig ők uralják a világot. Én vagyok az első angol ezeken a tengereken... 
Mennyi „első”. És mennyi halál volt az ára... 
Újra beleszagolt a szélbe; most sem érzett benne közeli szárazföldet. Tekintete az óceánt kutatta, de a víz ólomszürke volt és haragos. Semmi hínárfoszlány, semmi színfolt, ami homokos partra utalna. Jobbra megint feltűnt egy zátony taréja, de nem árult el semmit. Idestova egy hónapja fenyegették már őket ezek a sziklakitüremkedések, földnek azonban színét se látták. Ennek az óceánnak sohasem lesz vége, gondolta. Fütyülök rá. Végül is erre képeztek ki – arra, hogy ismeretlen tengereken hajózzam, térképezzem fel őket és térjek haza sértetlenül. Hány napra is van már az otthon? Egy év, tizenegy hónap és két nap. Utoljára Chile partjánál kötöttünk ki, ennek is százharminchárom napja, aztán átvitorláztunk azon a vízen, amelyre Magellán futott ki elsőnek nyolcvan esztendeje – a Csendes-óceánon. 
Blackthorne ki volt éhezve, szája és teste sajgott a skorbuttól. A tájolóra nézett, és megpróbálta meghatározni a helyzetüket. Amint a görbét bevezeti az útinaplóba, máris nagyobb biztonságban fogja érezni magát az óceánnak ezen a részén. Ha pedig biztonságban érzi magát, akkor a hajó is biztonságban lesz, és talán ráakadnak végre a japáni földre, vagy akár a keresztény király, János pap arany birodalmára, amely a legenda szerint Kathájtól északra fekszik, bármerre legyen is az a Katháj. 
Ott azután megrakodom kinccsel, és újra vitorlát bontok, mégpedig nyugatnak – az első angol navigátorként, aki körülhajózta a földet! –, és soha többé nem mozdulok ki otthonról. Soha. A fiam életére esküszöm! 
Az arcába vágó szél véget vetett ábrándozásának, de legalább ébren tartotta. Ostobaság volna most elaludni. Ha elalszol, többé nem ébredsz fel, figyelmeztette magát; nyújtózott egyet, hogy lazítson megmerevedett hátizmain, és összehúzta a köpenyét. Látta, hogy a vitorlák elő vannak készítve, a kormány biztonságosan rögzítve. Az őrszem sem aludt el az orrfán. Megnyugodva hátradőlt, és imádkozott, hogy mielőbb partot érjenek. 
– Menj le, navigátor. Felváltanálak, ha megengeded. – Hendrik Specz, a harmadtiszt kapaszkodott fel a létrán, arca szürke volt a kimerültségtől, szeme beesett, bőre foltos és fakó. Nekidőlt a tájolóháznak, nehogy összeessen, és öklendezni kezdett. – Szerelmes Jézusom, átkozott legyen a nap, amikor elhagytam Hollandiát! 
– Hol van az első tiszt, Hendrik? 
– A priccsén. Képtelen lemászni arról a scheit voll priccsről. Szerintem ott fogja megérni a feltámadást. 
– És a flottaparancsnok? 
– Folyton vízért meg ennivalóért könyörög. – Hendrik köpött egy nagyot. – Azt feleltem neki, mindjárt sütök egy kappant, és ezüsttálcán viszem be hozzá, egy üveg pálinkával együtt. Scheithuis! Coot! 
– Fogd be a szád! 
– Igenis, navigátor úr. De a flottaparancsnok akkor is nyomorult féreg, és mi miatta fogunk elpusztulni. – A fiatalember újra öklendezni kezdett, és vérfoltos túrhat köpött. – Szerelmes Jézusom, könyörülj rajtunk! 
– Menj vissza, és csak hajnalban gyere fel. 
Hendrik nehézkesen leereszkedett a másik kormányosszékbe. Odalenn érezni a halál bűzét. Felváltanálak, ha megengeded. Mi az irány? 
– Amerre a szél hajt. 
– Hol a szárazföld, amit ígértél? Hol vannak a japániak... hol vannak, mi? 
– Előttünk. 
– Mindig csak előttünk! Gottimhimmel, nem az volt a parancs, hogy az ismeretlenbe hajózzunk! Rég otthon kéne lennünk, teli hassal, biztonságban heverésznünk, ahelyett hogy Éliás tüzet kergetjük. 
– Menj le, vagy fogd be a szád! 
Hendrik mogorván elfordította tekintetét a magas, szakállas férfiról. Hol vagyunk? - szerette volna kérdezni. Miért nem láthatom a titkos útinaplót? De tudta, hogy ilyen kérdéseket nem tehet föl az ember egy navigátornak, különösen ennek nem. Bárcsak olyan erős és egészséges volnék, mint amikor elhagytuk Hollandiát, gondolta. Akkor nem várnék tovább. Kiverném azt a szürkéskék szemedet, széttaposnám azt az idegesítően mosolygó arcodat, és a poklok mélységes fenekére küldenélek, úgyis ott a helyed. Akkor én lennék a főnavigátor, végre németalföldi vezetné ezt a hajót, nem egy idegen, és megszerezhetnénk magunknak a titkos útifeljegyzéseket. Mert hamarosan ellenségei leszünk az angoloknak. Ugyanazt a célt tűztük magunk elé, amit ők: uralni a tengereket, megkaparintani a kereskedelmi útvonalakat, birtokba venni az Újvilágot és megfojtani Spanyolországot. 
– Lehet, hogy nincs is japáni föld – motyogta Hendrik. – Lehet, hogy az egész csak Gottbewonden legenda. 
– De van. A harmincadik és a negyvenedik északi szélesség között. És most fogd be a pofádat, vagy menj le! 
– Odalenn bűzlik a halál, navigátor úr – motyogta Hendrik, és előrebillenő fejjel mély kábulatba süppedt. 
Blackthorne izgett-mozgott a székben, a teste ma jobban sajgott, mint valaha. Szerencsésebb vagy mindnyájuknál, nyugtatta magát, szerencsésebb Hendriknél is. Nem-nem szerencsésebb, hanem elővigyázatosabb. Beosztottad a gyümölcsadagodat, míg a többiek ostobán felfalták a magukét. Pedig figyelmeztetted őket. Ezért a skorbutod enyhébb lefolyású, míg a többiek folyton véreznek, hasmenésük van, a szemük fáj és nedvedzik, fogaik kihullottak vagy meglazultak. Miért van az, hogy az emberek semmiből sem képesek tanulni? 
Tudta, hogy félnek tőle, még a flottaparancsnok is, és a legtöbben gyűlölik. Ebben persze nincs semmi rendkívüli, hiszen a tengeren mindig a navigátor parancsol, ő szabja meg az irányt, ő vezeti a hajót és viszi kikötőről kikötőre. 
Manapság minden tengeri út veszedelmes, gondolta, mert az a kevés navigációs térkép, ami forgalomban van, teljesen megbízhatatlan. A földrajzi hosszúságot pedig lehetetlen meghatározni. 
„Találd meg a módját a földrajzi hosszúság meghatározásának, és te leszel a leggazdagabb ember a föld kerekén – mondta öreg tanítómestere, Albán Caradoc. – A királynő, áldás nevére, tízezer fontot és hercegséget adományoz, ha megfejted a titkot. A mocskos portugáloktól még többet kaphatsz – egy egész aranygályát. Az ebszülte spanyoloktól meg akár húszat is! Ha a látóhatáron nincs föld, mindig el leszel veszve, és magadra leszel utalva, fiam.” Caradoc szokása szerint, bánatosan megrázta a fejét „El leszel veszve. Hacsak...” 
„Hacsak nincs útinaplóm” - kiáltotta diadalmasan Blackthorne, tudván, hogy jól megtanulta a leckét. Tizenhárom éves volt akkor, egy esztendeje inaskodott már Alban Caradocnál, a navigátornál és hajóépítő mesternél, aki elhalt apja helyett apja lett, aki sohasem náspángolta el, hanem felfedte előtte és a többi inas előtt a hajóépítés és a tengerjárás titkait. 
Az útinaplók kis könyvecskék voltak, s egy-egy olyan navigátor részletes megfigyeléseit tartalmazták, aki már megjárta a kérdéses utat. Fel voltak jegyezve bennük a pontos tájolóállások, kikötők és hegyfokok, földnyelvek és csatornák között. Ki volt mutatva a víz hangja, mélysége, színe, a tengerfenék mineműsége. Meg volt örökítve a hogyan jutottunk el odáig és a hogyan kerültünk vissza: hány napig követtek egy bizonyos útvonalat, hogyan változott a szél, mikor fújt és merről, milyen áramlatokra lehet számítani és milyen irányból, mikor volt vihar és mikor támadt kedvező szél, hol lehet kijavítani a hajót, hol lehet édesvizet felvenni, hol vannak barátok és hol ellenségek, hol vannak zátonyok, homokpadok, hol van ár és hol biztonságos kikötő - egyszóval, minden meg volt bennük örökítve, ami a biztonságos hajózáshoz nélkülözhetetlen. 
Az angoloknak, hollandoknak és franciáknak honi vizeikre megvoltak a saját naplóik, de a világtengereken eddig csak portugál és spanyol kapitányok jártak, ez a két ország pedig minden útinaplót titkosként kezelt. Az olyan naplókat, amelyek mutatták az Újvilágra kivezető vízi utakat, feltárták a Magellán-szoros és a Jóreménység fokának titkát – mindkettőt a portugálok fedezték fel – s az onnan Ázsia felé vezető útvonalakat, a portugálok és a spanyolok nemzeti vagyonként őrizték, holland és angol ellenségeik pedig mindent elkövettek, hogy megkaparintsák őket. 
Persze, minden útinapló csak annyit ért, amennyit a navigátor, aki megírta, a tollnok, aki lemásolta, a ritka nyomdász, aki kinyomtatta és a tudós, aki lefordította. Minden naplóban lehettek hibák. Sőt: szándékos hibák is. Egyetlen navigátor sem tudhatott bizonyosat, amíg maga is meg nem járta az utat. Legalább egyszer. 
A tengeren a navigátor volt a vezér, az útmutató, a végső döntnök a hajó és a legénység minden dolgában. Egyedül ő volt az úr a tatfedélzeten. 
Olyan bor ez, ami fejébe száll az embernek, gondolta Blackthorne. Ha egyszer belekóstolt, sohasem felejti el az ízét, nem mond le róla, mindig szüksége van rá. Ez tartja életben, amikor a többiek már mind meghaltak. 
Felállt, és belevizelt a lefolyóba. Hamarosan az utolsó szemek is leperegtek a tájolóház melletti homokórán; Blackthorne megfordította és megkongatta a hajóharangot. 
– Ébren tudsz maradni, Hendrik? 
– Igen. Azt hiszem, igen. 
– Küldök valakit, hogy az orrfa őrszemét felváltsa. Gondod legyen rá, hogy ne szélárnyék felől álljon. A szél majd ébren tartja. 
Eltűnődött, ne fordítsa-e szélnek szembe a hajót, s ne horgonyozzon-e le éjszakára, de úgy döntött, hogy nem teszi, és lement a legénységi szállásra. A szállás a hajó egész szélességét átfogta, és százhúsz ember priccsének vagy függőágyának volt benne hely. Blackthorne-nak arcába csapott a meleg levegő, de a fenékvíz átható bűze ellenére örült neki. A húsz-egynéhány ember közül senki sem mozdult meg. 
– Menj fel az orrfára, Maetsukker – mondta hollandul, az Alföldek keveréknyelvén, amelyet éppoly folyékonyán beszélt, mint a portugált, a spanyolt és a latint. 
– Alig élek – felelte a pengearcú kis ember, és még jobban elvackolta magát a priccsén. – Beteg vagyok. Nézd meg, a skorbuttól az összes fogam kipotyogott! Jóságos isten, mindannyian itt veszünk! Te vagy az oka, hogy még mindig nem tértünk haza. Én kalmár vagyok, nem tengerész. Küldd el Johannt... – Felordított, mert Blackthorne lerántotta a helyéről és nekilódította az ajtónak. Vér szivárgott a száján, alig szédelgett. Egy kegyetlen rúgás, amely az oldalát érte, felrázta kábulatából. 
– Mars az orrfára, és ott maradj, amíg meg nem döglesz, vagy partot nem érünk! 
A kalmár kinyitotta az ajtót, és rémülten feliszkolt. 
Blackthorne a többiekre nézett, akik visszabámultak rá. 
– Hogy érzed magad, Johann? 
– Tűrhetően, navigátor. Még az sincs kizárva, hogy életben maradok. 
Johann Vinck főágyúmester és másod-vitorlamester negyvenhárom éves volt – a legidősebb ember az egész hajón. Kopasz és fogatlan, bőrszíne akár a régi tölgyfáé – de az ereje is. Hat esztendővel ezelőtt együtt indult Blackthorne-nal arra a balvégzetű útra, amelynek célja az Északkeleti átjáró felkutatása volt, így hát jól ismerték egymást. 
– A te korodban a legtöbben meghalnak, úgyhogy máris megelőztél bennünket. – Blackthorae harminchat éves volt. 
Vinck savanyúan elmosolyodott. 
– A pálinkának köszönhetem, navigátor, meg a sok fajtalankodásnak és az örömtelen, szerzetesi életmódnak. 
Senki se nevetett. Valaki rámutatott egy priccsre. 
– Navigátor, a vitorlamester meghalt. 
– Vigyétek fel a hulláját! Mossátok meg és zárjátok le a szemét! Te, te és te! 
A három ember fürgén leugrott a priccsről, és felvonszolta a hullát. 
– Vinck, te lásd el a hajnali szolgálatot. Ginsel, te leszel az őrszem. 
– Igenis, uram. 
Blackthorne visszament a fedélzetre. 
Látta, hogy Hendrik nem aludt el, és a hajón minden rendben. Salamon, a leváltott őrszem inkább holtan, mint elevenen támolygott el mellette, szeme dagadt volt és vörös a széltől. Blackthorne lement a másik ajtón. A nagy hátsó kabin volt a flottaparancsnok szálláshelye és egyben a fegyvertár is. A saját kabinja jobbra nyílt; a másikban, a bal oldaliban rendszerint a három hajóstiszt lakott. Most Baccus van Nekk, a kalmárok vezetője, Hendrik, a harmadtiszt és Croocq, a hajósinas osztozott rajta. Mind a hárman nagyon betegek voltak. 
Belépett a nagy kabinba. Paulus Spillbergen, a flottaparancsnok félig eszméletlenül hevert a priccsen. Valaha alacsony, pirospozsgás, kövér ember volt, most azonban csontig lesoványodott, pocakján redőkbe gyűlt a bőr. Blackthorne vizesflaskát vett elő egy titkos fiókból, és megitatta. 
– Köszönöm – nyögte Spillbergen. – Hol a szárazföld... hol? 
– Előttünk – felelte Blackthorne, noha már maga sem hitte; elrakta a flaskát, és a nyöszörgésre ügyet sem vetve kiment. Újra feltámadt a flottaparancsnok iránti gyűlölete. 
Majdnem pontosan egy éve, hogy elérték a Tierra del Fuegót, s a szél is kedvező volt, hogy behajózzanak az ismeretlen Magellán szorosba. De a flottaparancsnok elrendelte, hogy szálljanak partra arany és kincs után kutatni. 
„Úristen, parancsnok, hát nem látod ezt a végtelen pusztaságot? Hol itt a kincs?” 
„A legenda szerint ez a föld tele van arannyal, tehát a dicső Németalföld felségterületévé kell nyilvánítanunk.”
„A spanyolok ötven éve katonákat állomásoztatnak itt.”
„Meglehet – de ilyen messze délen talán mégsem, főnavigátor.”
„Ilyen messze délen az évszakok is mások. A május, június, július és augusztus errefelé kegyetlen téli hónapok. A napló szerint nagyon fontos, hogy mikorra időzíti az ember a szoroson való átkelést. A szél néhány hét múlva megfordul, és akkor itt kell maradnunk, itt kell telelnünk hónapokon át”
„Hány hét múlva, főnavigátor?”
„A napló nyolcat említ. De az évszakok errefelé változó hosszúságúak...”
„Akkor egypár hétig még kutathatunk. Ha pedig vissza kellene fordulnunk észak felé, legfeljebb kifosztunk még néhány várost, nem igaz, uraim?” 
„Most kell nekivágnunk, flottaparancsnok úr. A spanyoloknak a Csendes-óceánon kevés a hadihajójuk, de errefelé csak úgy nyüzsögnek, és mind minket keres. Azonnal tovább kell indulnunk.” 
De a flottaparancsnok a kapitányok szavazásától tette függővé a dolgot, nem az egy angol és három holland navigátorétól, és értelmetlen kiruccanásokat szervezett a szárazföldre. 
Azon az éven hamarabb fordultak meg a szelek, és ott kellett telelniük, mert a flottaparancsnok a spanyol hajóktól való félelmében nem mert visszaindulni északnak. Csak négy hónap múlva tudtak vitorlát bontani. Addigra százötvenhat embert vitt el az éhhalál, a fagy és a vérhas, és a tengerészek lerágták még a köteleket borító borjúbőrt is. A szorosban tomboló viharok szétszórták a flottát, és csak az Erasmus ért el a Chile magasságában levő találkozóhelyig. Egy álló hónapig várták a többieket, de ekkor a látóhatáron spanyol hajók jelentek meg, úgyhogy kénytelenek voltak továbbvitorlázni, bele az ismeretlenségbe. A titkos útinapló Chilénél véget ért. 
Blackthorne végigment a folyosón, kinyitotta a kabinja ajtaját, és bezárta maga mögött. Alacsony mennyezetű, kicsi, rendben tartott kabin volt, csak kétrét görnyedve tudott odamenni az íróasztalához. Kinyitott egy fiókot, és vigyázva kicsomagolta annak az almakészlétnek az utolsó darabját, amelyet még a Chile melletti Santa Mária-szigeten gyűjtött. Ütődött volt és apró, egy helyen rothadni kezdett, és már meg is penészedért. Kivágta a negyedrészét. Kukacok nyüzsögtek benne, de azokat is megette, mert a régi matrózlegenda szerint a kukacok éppolyan hatásosak skorbut ellen, mint maga az alma, s ha az ember beledörzsöli őket az ínyébe, nem potyog ki a foga. Vigyázva rágta a gyümölcsöt, mert fájtak a fogai és az ínye is sajgott, azután ivott néhány korty vizet a borostömlőből. Sós íze volt. Becsomagolta az alma maradékát és eltette. 
Patkány szaladt be a feje fölött függő olajlámpa által vetett árnyékba. A gerendák otthonosan nyikorogtak. A padlón svábbogarak nyüzsögtek. 
Fáradt vagyok. Nagyon fáradt. 
Ránézett a priccsére. A hosszú, keskeny szalmazsák hívogatta. 
Nagyon fáradt vagyok. 
Aludj egy órát, súgta ördögi énje. Vagy akár csak tíz percet – és friss leszel egy egész hétig. Napok óta pár órát alszol mindössze, és azt is többnyire a fedélzeten, a hidegben. Aludnod kell. Aludj. Úgyis megbíznak benned... 
– Nem, majd holnap alszom – mondta fennhangon, kinyitotta ládáját, és elővette a hajónaplót. Látta, hogy a másik, a titkos portugál útinapló érintetlen, és megnyugodott. Fogott egy tiszta lúdtollat, és írni kezdett. „1600. április 21. ötödik váltás. Alkonyat. Százharmincharmadik napja hagytuk el a chilei Santa Mária-szigetet. Az északi szélesség 32. fokán vagyunk. A tenger most is háborog, a szél erős, a vitorlázat a tegnapi. A tenger színe tompa szürkészöld, feneketlen. A szél a 270. fok vonalán hajt bennünket észak-északnyugati irányba, a sebesség nagy, két league. A váltás felénél nagy, háromszög alakú zátonyokat pillantottunk meg északkelet-északra, fél league távolságban. 
Az éjjel három emberünket vitte el a skorbut – Joris vitorlakészítőt, Reiss ágyúmestert és de Haan másodtisztet. Miután az Úr kegyelmébe ajánlottuk lelkűket, a flottaparancsnok beteg lévén, én vetettem őket a tengerbe, de szemfedél nélkül, mert nem volt, aki megvarrja. Ma meghalt Rijckloff vitorlamester is. 
A felhők miatt ma délben sem tudtam megmérni a napsugarak esését, de úgy vélem, tartjuk az irányt, és nemsokára kikötünk a japániak földjén...” 
– De mikor? – kérdezte a feje fölött lengő hajólámpát. Hogyan kell térképet szerkeszteni? Kell hogy legyen valami módja, ismételte milliomodszor. Hogyan kell meghatározni a földrajzi hosszúságot? Kell hogy legyen módja. Hogyan lehet frissen tartani a zöldséget? Mi a skorbut?... 
„Azt mondják, tengeri vérhas, fiam” – felelte annak idején Albán Caradoc. Nagy hasú, jószívű, hosszú ősz szakállú ember volt. 
„Nem lehetne megfőzni a zöldséget és eltenni a levét?” 
„Megromlik, fiam. Eddig még senki se jött rá, hogyan lehetne tartósítani.” 
„Azt beszélik, Francis Drake hamarosan útnak indul.” 
„Nem, fiam. Nem mehetsz vele!” 
„Már majdnem tizennégy éves vagyok. Timnek és Wattnak megengedted, hogy feliratkozzanak Drake hajójára. Szüksége van navigátorinasokra.” 
„Ők tizenhat évesek. Te csak tizenhárom vagy.” 
„Állítólag megpróbál átkelni a Magellán-szoroson, aztán elindul fel a part mentén a felderítetlen területek, a Kaliforniák felé, hogy megkeresse az Anian-szorost, amely összeköti a Csendes-óceánt az Atlanti-óceánnal. A Kaliforniától áthajózik egészen Új-Fundlandig, végre felkutatja az Északnyugati átjárót...” 
„Az állítólagos Északnyugati átjárót, fiam. Még nem bizonyosodott be, hogy igaz a legenda.” 
„Majd ő bebizonyítja. Most már admirális, és mi leszünk az első angol hajó, amely átvág a Magellán-szoroson, az első, amely kijut a Csendes-óceánra, az első... ilyen lehetőségem nem lesz még egy!” 
„Dehogynem lesz. Drake pedig sohasem fejti meg a Magellán-szoros titkát, hacsak nem lop magának egy útinaplót, vagy nem ejt foglyul egy portugál navigátort. Hányszor mondjam még, hogy egy navigátornak türelmesnek kell lennie? Tanulj türelmet, fiam. Rengeteg az időd...” 
„Kérlek szépen!”
„Nem.”
„De miért?”
„Mert Drake egy, két, sőt három évig is oda lesz. A betegek és a fiatalok kapják majd a legrosszabb ételt és a legkevesebb vizet. Az öt hajóból csak az övé fog visszatérni. Nem élnéd túl, fiam.” 
„Akkor az ő hajójára jelentkezem. Erős vagyok. Fel fog venni.”
„Ide hallgass, fiam, én ott voltam Drake-kel az ötventonnásán, a Judith-on San Juan de Uluánál, amikor ő és Hawkins admirális – ő a Minion-on parancsnokolt – kiverekedte magát a kikötőből, azoknak az ebszülte spanyoloknak a gyűrűjéből. Rabszolgákat szállítottunk Guineából Spanyolországba, csakhogy nem volt hozzá spanyol engedélyünk, ezért csapdába ejtették Hawkins flottáját. Tizenhárom nagy hajójuk volt, nekünk meg csak hat. Hármat elsüllyesztettünk, de ők is elsüllyesztették a Swallow-t, az Angel-t, a Caravette-i és Jesus of Lubeck-et. Igen, igen, Drake kivágott a csávából és haza is hozott bennünket. Tizenegyen maradtunk hírmondónak. Hawkins hajóján tizenöten maradtak életben. Ennyien a négyszáznyolc vidám tengeri medvéből. Drake könyörtelen ember, fiam. A dicsőséget és az aranyat hajhássza, de csakis a maga számára, és ebbe már nagyon sokan belehaltak.”
„Én nem fogok meghalni. Én...”
„Nem. Tizenkét esztendei inaskodásra szegődtél el hozzám. Még tíz év, és szabad vagy. De addig, is 1588-ig meg fogod tanulni, hogyan kell hajót építeni és irányítani – addig engedelmeskedni fogsz Albán Caradoc hajóépítő mesternek, navigátornak, a Trinity House tagjának, mert különben sohasem kapod meg az engedélyt. Ha pedig nincs engedélyed, akkor egyetlen angol hajót sem irányíthatsz angol vízen, egyetlen angol hajó tatján sem parancsnokolhatsz semmilyen vízen, mert így szól a derék Harry király törvénye, Isten nyugtassa. Ez volt a törvénye annak a szajha Tudor Máriának is, hogy a pokol tüze eméssze, ez a törvénye őfelségének, a királynőnek, ufalkodjék örökkön-örökké, és ez Anglia törvénye – a legbölcsebb tengeri törvény.” 
Blackthorne-nak eszébe jutott, mennyire gyűlölte akkor mesterét, a Trinity House-t – amelyet VIII. Henrik alapított az angol navigátorok és hajóskapitányok kiképzésére –, tizenkét esztendei rabságát, amely nélkül nem kaphatta meg azt, amire a legjobban áhítozott. És még jobban gyűlölte Albán Caradocot akkor, amikor Drake és száztonnás szlupja, a Golden Hind háromesztendei távollét után dicsőségesen megtért Angliába: az angolok közül elsőként körülhajózta a földet, és hihetetlen zsákmányt hozott magával – másfél millió font értékű arany- és ezüstrudat, fűszert és ezüstpénzt. 
Gyűlöletét nem enyhítette, hogy az öt hajóból négy odaveszett, hogy minden tíz emberből nyolc odaveszett, hogy Tim és Watt is odaveszett, s hogy egy elfogott portugál navigátor vezette át Drake-et a Magellán-szoroson; mint ahogy az országos méretű hozsannázást sem csökkentette, hogy Drake egy tisztet felakasztatott, Fletcher káplánt kiközösítette, de az Északnyugati átjárót nem találta meg. A királynő lefoglalta a kincs felét, és lovaggá ütötte Drake-et Azok a nemesek és kalmárok, akik az expedíció költségét összeadták, megháromszorozták vagyonukat, és könyörögtek, hogy fogadja el a pénzüket a következő vállalkozásra is. Minden tengerész könyörgött Drake-nek, hogy vegye fel a hajójára, hiszen zsákmányt szerzett, hazajutott, s a szerencsés kevesek, akik túlélték a kalandot, egész életükre meggazdagodtak. 
Én is életben maradtam volna, gondolta Blackthorne. Életben bizony. És a részesedésem a kincsből elég lett volna ahhoz, hogy... 
– Rotz vooruuniiiit! Zátony előttünk! 
Először inkább csak érezte, mint hallotta a kiáltást. Másodszor azonban már a vihar tombolását is túlharsogta a rémült ordítás. 
Kirohant a kabinból, fel a tatfedélzetre, szíve a torkában vert, szája kiszáradt. Sötét éjszaka volt, zuhogott az eső, s egy pillanatra boldogság öntötte el, mert tudta, hogy a sok hete kifeszített vászon esőfogók hamarosan csordultig telnek. Kinyitotta a száját, belekóstolt a csaknem vízszintesen zuhogó édes esőbe, aztán hátat fordított a zápornak. 
Látta, hogy Hendriket szinte megbénította a rémület. Az orrfaőrszem, Maetsukker, a hajóorrban kuporogva összefüggéstelenül kiabált és előremutogatott. Blackthorne arra nézett. 
A zátony alig kétszáz yardra volt tőlük: nagy fekete sziklakarmokat harapdált az éhes tenger. A hajótól jobbra és baka a hullámok végtelen tajtékot túrtak. A szélvihar hatalmas fehér habtömegeket vetett a fekete éjszakába. Az előárboc egyik feszítőkötele elpattant, és a legfelső vitorlarúd belerepült a tengerbe. Az árboc megingott, de nem dőlt ki, és a tenger könyörtelenül terelte tovább a hajót végzete felé. 
– Mindenki a fedélzetre! – kiáltotta Blackthorne, és vadul megrángatta a harangkötelet. 
A zaj felverte Hendriket kábulatából. 
– Elvesztünk! – ordította hollandul. – Édes Jézus, segíts! 
– Kergesd fel a legénységet a fedélzetre, te nyomorult! Elaludtál! Mind a ketten elaludtatok! – Blackthorne a legénységi lejáróhoz lökte, lefejtette a kerékfogantyúkról a merevítőszíjakat, megvetette a lábát, és keményen balra rántotta a kormányt. 
Minden erejét meg kellett feszítenie, amint a kormánylapát bele mart a hullámokba. A hajó megremegett, az onfa félrelendült, ahogy lecsapott rá a szél, és hamarosan oldalát fordította a viharnak. A vihar-derékvitorlák kihasasodva igyekeztek magukra venni a hajó súlyát, a kötelek suhogva megfeszültek. A tenger föléjük tornyosult, a hajó előrelódult, a zátonnyal párhuzamosan, és Blackthorne ekkor vette észre a nagy hullámot. Figyelmeztetően odakiáltott a fedélzetre siető matrózoknak, és kapaszkodott, ahogy csak bírt. 
Az egész tenger a hajóra zúdult, s az megperdült: Blackthorne már azt hitte, elmerülnek, de a hajó megrázta magát, akár egy bőrig ázott terrier, és kiugrott a hullámvölgyből. Víz zubogott minden fedélzeti lefolyón, és Blackthorne levegőért kapkodott. Látta, hogy a vitorlamester hullája, amelyet a másnapi temetéshez készítettek ki a fedélzetre, eltűnt, s egy még nagyobb hullám közeledit. Felkapta Hendriket, aki hiába kapálózott, és lesöpörte a hajóról. Újabb hullám zúdult a fedélzetre. Blackthorne egyik karját átfűzte a kormánykeréken, s így helyt tudott maradni. Hendrik már ötven yardra sodródott bal felől. A hullám taraja visszaszívta, de a következő feldobta a levegőbe, egy darabig ott lebegett ordítva, aztán a hullám visszarántotta, hozzácsapta egy sziklagerinchez és végleg elnyelte. 
A hajó orrát a tengerbe fúrva kereste az utat. Újabb vitorlarúd szabadult el, s a csigák és tartókötelek összegubancolódtak a csarnakokkal. 
Vinck és egy matróz felmászott a tatfedélzetre, és nekifeszült a kormánynak, hogy segítsen. Blackthorne most már közelebbről láthatta jobboldalt a zátonyt. Elöl és balra is voltak sziklák, de itt-ott egy-egy rést is ki lehetett venni köztük. 
– Mássz fel, Vinck! Elővitorlát kibontani! – Vinck és két matróz lépésről lépésre araszolt fel az előárbocra, a többiek odalenn a kötelekre akaszkodtak, hogy megkönnyítsék a dolgukat. 
– Vigyázat elöl! – kiáltotta Blackthorne. 
A tenger újra átzúdult a fedélzeten, egy embert lesöpört, és visszadobta a vitorlamester holttestét. A hajóorr kiemelkedett a vízből, és újra lemerült, újabb víztömeggel árasztva el a fedélzetet. Vinck és társai káromkodva kirángatták a rögzítőkötelekből a vitorlát, amely azonnal kibomlott, akkorát csattanva, akár egy ágyú; a szél belekapott, és a hajó meglódult. 
Vinck és segítőtársai ide-oda lengtek a tenger fölött, azután mászni kezdtek lefelé. 
– Zátony, zátony előttünk! – ordította Vinck. 
Blackthorne és a matróz jobbra rántotta a kormányt. A hajó tétovázva megfordult és felvisított, amint a felszín alatt rejtőző sziklák megtalálták az oldalát. Az ütés azonban ferdeszögben érte a hajót, s a sziklataréj szétmállott alatta. A gerendák kitartottak, és az emberek újra fellélegeztek. 
Blackthorne rést látott elöl a zátonyban, és arra kormányozta volna a hajót. A vihar felerősödött, a tenger még jobban dühöngött. Egy szélroham megpördítette a hajót, és a kormány kiszakadt a kezükből. Újra megragadták, és visszaállították az irányt, de a hajó most már részegen bukdácsolt. A tenger újra elárasztotta, betört a legénységi szállásba, és egy embert nekicsapott a rekeszfalnak. Az alsó fedélzet éppúgy víz alatt állt, mint a felső. 
– A szivattyúkhoz! – kiáltotta Blackthorne. Látta, hogy két ember lesiet. 
Az eső az arcába vágott, de ő hunyorogva tűrte a fájdalmat. A tájolóház lámpája és a hátsó jelzőlámpa rég kialudt. Újabb szélroham térítette el irányától a hajót, a matróz megcsúszott, és a kormánykerék ismét kiugrott a kezükből. A matróz felüvöltött: feje nekivágódott az egyik kerékfogantyúnak, összeesett, és ott hevert a tenger kényére bízva. Blackthorne felrántotta és magához szorította, míg a nagy hullám el nem zúgott fölöttük. Ekkor vette csak észre, hogy a matróz halott; leejtette a székbe, és a következő hullám lesodorta a fedélzetről. 
A zátonyrés három fokra volt szélirány felé, de Blackthorne hiába erőlködött, nem tudta arra fordítani a hajót. Kétségbeesve keresett másik csatornát, de tudta, hogy úgysincs; szelet fogott, hogy a hajó felgyorsuljon, majd újra szélnek fordította. Most már valamivel odébb került, és tartotta az irányt. 
A hajó elkínzottan megrázkódott – tőkéje rászaladt a borotvaéles zátonytaréjokra, és az emberek lelki szemei előtt már szét is estek a gerendák, s a tenger mindent elárasztott. A hajó előrelendült, immár irányíthatatlanul. 
Blackthorne segítségért kiáltott, de nem hallották meg, így egyedül kelt birokra a kormánnyal. A hullámok egy ízben odább lódították, de visszamászott és megkapaszkodott; ködösülő agya fel nem foghatta, hogyan tartott ki ilyen sokáig a kormánylapát. 
A zátonyrésben a tenger valóságos örvénnyé változott: a vihar hajtotta volna a vizet, de a sziklák közrefogták. Óriási hullámok csapkodták a zátonyt, visszalódultak marakodni az utánuk jövőkkel, végül mindenfelől egymásnak estek. A hajó tehetetlenül keresztbe fordult, beszippantotta az örvény. 
– Dögölj meg, vihar! – üvöltötte Blackthorne. – Vedd le a mocskos kezedet a hajómról! 
A kormánykerék pörögni kezdett, ellódította a navigátort, s a fedélzet émelyítően megdőlt. Az orrfa sziklának ütközött, a kötélzet egy részével együtt levált, s a hajó visszabillent. Az előárboc ívbe hajlott és elpattant. Az emberek fejszével estek a csarnakoknak, hogy a víz lesodorhassa. Nagy nehezen kiszabadították, és az árboc a tengerbe zuhant, magával rántva egy matrózt, aki belegabalyodott a kötelekbe. A matróz felüvöltött, de nem segíthettek rajta, nézték, ahogy eltűnik, majd újra felbukkan az árboccal együtt, s aztán nem látták többé. 
Vinck és akik életben maradtak, felnéztek a tatfedélzetre és látták, hogy Blackthorne úgy birkózik a viharral, akár az eszelős. Keresztet vetettek és imádkoztak, egyik-másik zokogott félelmében, és kapaszkodtak, ahogy csak bírtak. 
A szoros egy pillanatra kiszélesedett, a hajó lelassult, de a nyílás hamarosan újra beszűkült, a sziklák megnőttek, föléjük tornyosultak. Az áramlat visszalódult a sziklákról, magával rántotta a hajót, megpördítette és repítette végzete felé. 
Blackthorne abbahagyta a vihar káromlását, balra feszítette a kormányt és tartotta, minden izma görcsbe ugrott. A hajó azonban fütyült a kormánylapátra, akárcsak a tenger. 
– Fordulj, fordulj, te pokolbeli szajha! – zihálta Blackthorne, ereje fogytán. – Segítsetek! 
A tenger futása felgyorsult, Blackthorne-nak majd szétpattant a szíve, de csak azért is nekifeszült a sodrásnak. Erőltette a szemét, hogy fókuszba álljon, ám a látvány egyre ködösült előtte, a színek furcsán elváltoztak, fakultak. A hajó a legszűkebb részbe jutott, már-már úgy látszott, nincs menekvés, amikor a tőke hirtelen iszapágyba ütközött. A hajó megrázkódott, és oldalt fordult. A kormánylapát belemart a tengerbe. Ekkor a szél és a tenger segítségükre sietett, a hajó szélirányba pördült, és átsiklott a szoroson – a biztonságba. Várta a parti öböl. 

ELSŐ KÖNYV

Első fejezet

Blackthorne hirtelen felébredt. Először azt hitte, álmodik, mert szárazföldön volt, és a szobát igen furcsának találta. Kicsi volt, tiszta, és puha gyékények borították. Vastag takarón feküdt, és ugyanilyen takaróba volt bugyolálva. A mennyezet lakkozott cédrusból készült, a falak négyzet alakban elrendezett cédruslécekből álltak, és a közöket átlátszatlan papír fedte, amely kellemesen tompította a fényt. Ágya mellett bíborpiros tálcát talált, rajta apró tálkákat. Az egyikben hideg főtt zöldség volt, és Blackthorne úgy habzsolta fel, hogy nem is érzékelte pikáns ízét. A másik hallevest tartalmazott, kapkodva kiitta azt is. A harmadikból ujjaival tömte szájába a sűrű búza- vagy árpakását. Egy különös formájú ivótökben meleg, furcsa ízű, kicsit kesernyés, de finom vizet talált. 
Ekkor vette észre a falifülkében a feszületet. 
Tehát spanyol vagy portugál házban vagyok, gondolta megdöbbenve. A japániakhoz kerültem volna? Vagy talán Kathájba? 
Az egyik falbetét félrecsúszott és kinyílt. Középkorú, testes, pufók nő térdelt a nyílásban, és mosolyogva meghajolt. A bőre aranybarna volt, szeme keskeny és fekete, hosszú fekete haját ügyesen feltornyozva viselte. Szürke selyemköntös volt rajta, rövid, vastag talpú fehér harisnya, a derekán széles, piros öv. 
– Gosudzsinszama, gokibun va ikaga deszu ka?- kérdezte. Várt, majd, mivel Blackthorne értetlenül meredt rá, megismételte. 
– Japáni földön vagyok? – kérdezte Blackthorne. – Vagy Kathájban? 
A nő értetlenül nézte, és mondott valamit, amit viszont ő nem értett. Aztán hirtelen rájött, hogy nincs rajta a ruhája. Nem látta sehol. Jelbeszéddel értésére adta, hogy fel akar öltözni. Aztán a tálkákra mutatott, és a nő megértette, hogy még éhes. 
Elmosolyodott, meghajolt, és visszahúzta a falbetétet. 
Blackthorne kimerültén hátrahanyatlott; a padló émelyítő és visszataszító mozdulatlanságától szédülni kezdett. Megpróbált erőt venni magán. Arra emlékszem, hogy kivetettük a horgonyt, gondolta. Vinckkel, azt hiszem, Vinckkel. Öbölben voltunk, a hajó iszapágyra futott és megállt. Hallottuk a parton megtörő hullámokat, de akkor már biztonságban voltunk. Fényeket láttunk a parton, aztán újra a kabinomban voltam, és minden elsötétült előttem. Másra nem emlékszem. Később fények gyúltak a sötétségben, és furcsa hangokat hallottam. Én angolul szólaltam meg, aztán portugálul. Az egyik bennszülött értett valamit portugálul. Vagy talán portugál volt? Nem, azt hiszem, bennszülött. Megkérdeztem tőle, hogy hol vagyunk? Nem emlékszem. Utána visszasodródtunk a zátonyhoz, a nagy hullám újra fölénk tornyosult, kivitt a tengerre és megfulladtam... rettenetesen hideg volt... nem, nem is, a tenger meleg volt és puha, akár egy ölnyi mély selyemágy. Nyilván kihoztak a partra és lefektettek. 
– Akkor ez az ágy lehetett olyan puha és meleg – mondta fennhangon. – Sosem aludtam még selymen. – A gyengeség erőt vett rajta, és Blackthorne álomtalan kábulatba süppedt. 
Amikor felébredt, a cseréptálkák újra tele voltak étellel, ruhái csinosan összehajtogatva az ágya mellett. Valaki kimosta, kivasalta és apró, finom öltésekkel megvarrta őket. 
De a kése eltűnt és a kulcsai is. 
Minél előbb szereznem kell egy kést, gondolta. Vagy egy pisztolyt. 
Tekintete a feszületre tévedt. Félelme ellenére izgatottság fogta el. Számtalan navigátor- és matrózlegendát hallott Portugália titkos keleti birodalmának hihetetlen gazdagságáról, arról, hogy a portugálok állítólag katolikus hitre térítették, vagyis leigázták a pogányokat, hogy arrafelé az arany olyan olcsó, akár a vas, és annyi a smaragd, rubin, gyémánt és zafír, mint kavics a tengerparton. 
Ha igaz, hogy megtérítették őket, gondolta, akkor a többi is igaz lehet. Igen. De azért minél előbb fegyvert kell szereznem, mert csak az Erasmus ágyúcsövei mögött fogom biztonságban érezni magam. 
Megette az ételt, felöltözött, és támolyogya talpra állt: a szárazföldön sohasem volt elemében. A csizmáját nem találta. Dülöngélve odament az ajtóhoz, megtámaszkodott, de a vékony tolófal nem bírta el a súlyát, s a papír beszakadt. Majdnem hasra esett. A folyosón térdelő asszony rémülten nézett fel rá. 
– Bocsánat – mondta, és furcsamód elszégyellte magát otrombaságáért. Folt esett a szoba makulátlanságán. 
– Hol a csizmám? 
A nő értetlenül nézte. Blackthorne türelmesen belekezdett a jelbeszédbe, mire a nő végigszaladt a folyosón, letérdelt, kinyitott egy másik tolóajtót, és intett neki. Hangokat, vízcsobogást hallott. Belépett az ajtón, és egy újabb, csaknem üres szobában találta magát. Ez a szoba egy verandára szolgált, amelyről lépcső vezetett le egy magas fallal körülvett kis kertbe. A főbejáratnál két öregasszony, három piros köntöst viselő gyermek és egy öregember állt, valószínűleg kertész, mert gereblye volt a kezében. Mélyen meghajoltak, és úgy maradtak, nem emelték fel a fejüket. 
Blackthorne döbbenten látta, hogy az öregember csak egy apró ágyékkötőt visel, amely alig takarja el a nemi szervét. 
– Jó reggelt – mondta, mert más nem jutott eszébe. 
Nem mozdultak, nem egyenesedtek föl. 
Értetlenül nézte őket, majd sután ő is meghajolt. Abban a pillanatban kiegyenesedtek és rámosolyogtak. Az öregember még egyszer meghajolt, és visszament dolgozni. A gyerekek megbámulták Blackthorne-t, aztán kacarászva elszaladtak. Az öregasszonyok eltűntek a ház belsejében, de Blackthorne érezte, hogy rajta tartják a szemüket. 
Megpillantotta a csizmáját a lépcső alján. Mielőtt felemelhette volna, nagy zavarára a középkorú nő letérdelt, és segített felhúzni. 
– Köszönöm – mondta Blackthorne. Gondolkodott egy darabig, és a mellkasára bökött. – Blackthorne – mondta lassan. – Blackthorne. – Rábökött az asszonyra. – Téged hogy hívnak? 
Az asszony értetlenül nézte. 
– Black-thorne – ismételte szótagolva, magára mutatott, aztán újra az asszonyra. – Neked mi a neved? 
Az asszony a homlokát ráncolta, majd hirtelen, mint aki mindent ért, magára mutatott. – Onna! Onna! 
– Onna! – ismételte Blackthorne éppoly diadalmasan, akár az asszony. – Onna. 
Az asszony boldogan biccentett. 
– Onna! 
A kerthez foghatót még sohasem látott: kis vízesés, patak, apró híd, gondozott kavicsos ösvények, sziklák, virágok, bokrok. Milyen tiszta, gondolta. Milyen rendezett. 
– Bámulatos – mondta. 
– Bámuratosu? – ismételte készségesen az asszony. 
– Mindegy – hagyta rá Blackthorne. Mivel nem tudta, mit csináljon, elhessegette az asszonyt, aki udvariasan meghajolt és távozott. 
Blackthorne leült, hátát egy oszlopnak vetette, és süttette magát a meleg nappal. Szédelgő fejjel nézte az öregembert, aki gyomot irtott a tökéletesen gyomtalanított kertben. Hol lehetnek a többiek? Él-e még a flottaparancsnok? Hány napot aludtam át? Csak arra emlékszem, hogy felébredtem, ettem és újra elaludtam, de úgy érzem, alig ettem és alig álmodtam valamit. 
Elszáguldottak mellette a gyerekek – kergetőztek, és Blackthorne helyettük is kényelmetlenül érezte magát, mert amikor a majdnem anyaszült meztelen kertész előrehajolt, mindene kilátszott; fel nem foghatta, hogy a gyerekek ügyet sem vetnek rá. A falon túl cserepes zsúptetős épületeket látott és, jóval messzebb, magas hegyeket. Szél söpört végig az égen és megkergette a gomolyfelhőket. Méhek zümmögtek a békés tavaszi napon. A teste kívánta még az alvást, de ehelyett feltápászkodott, és odament a kertkapuhoz. A kertész mosolyogva meghajolt, előreszaladt, kinyitotta a kaput, újra meghajolt, és becsukta mögötte. 
A falu egy keletnek néző, félhold alakú öböl köré épült: körülbelül kétszáz különös, sosem látott formájú ház egy hegy tövében, amely egészen a partig nyúlt. A falu fölött teraszosan megművelt földek, észak és dél felé vezető földutak. A tengerpart ki volt kövezve, és kőmóló nyúlt be róla a vízbe. Biztonságos kikötő, kőmóló, halat tisztogató, hálót szövő férfiak és nők, a falu északi szélén egy különös formájú hajó, épülőfélben. Kinn a tengeren, keletre és déire szigeteket látott. Arra lehetnek a zátonyok is, vagy még messzebb, túl a látóhatáron. 
A kikötőben több furcsa alakú hajó is volt, többnyire halászhajók, némelyik egyetlen nagy vitorlával felszerelve, némelyikben eveztek – az evezősök álltak, és úgy tolták a lapátot a vízben, nem ülve húzták, ahogy ő tette volna. Volt, amelyik kifelé tartott, volt, amelyik a fadokkhoz közeledett. Az Erasmus a parttól ötven yardra, jó vízben horgonyzott, három horgonylánc csüngött az orráról. Ezt meg ki csinálhatta? – töprengett Blackthorne. Csónakok libegtek a hajó oldalánál, a fedélzeten bennszülöttek tébláboltak. Hová lettek a matrózai? 
Körülnézett, és észrevette, mennyien figyelik. Amikor rájöttek, hogy meglátta őket, meghajoltak, mire ő is sután meghajolt. Az emberek újból derűs nyüzsgésbe fogtak, fel-alá járkáltak, meg-megálltak, hajlongtak, és látszólag ügyet se vetettek többé rá. Akár valami színes pillangóhad. De miközben a part felé ballagott, érezte, hogy minden ablakból és ajtóból kutató tekintetek kísérik. 
Mi az, ami olyan furcsa rajtuk? Nemcsak a ruhájuk és a viselkedésük. Nincsenek fegyvereik! - jött rá elképedve. Sehol egy kard vagy puska. Ez meg hogy lehet? 
Ismeretlen árukkal és bálákkal tele, nyitott boltok szegélyezték a kis utcát. A boltok szintje meg volt emelve, s az árusok és a vásárlók a tiszta fapadlón térdeltek vagy guggoltak. Látta, hogy a legtöbben facipőt vagy sásból font sarut viselnek, némelyikük vastag talpú fehér harisnyát is, amely a nagy lábujj és a második ujj között ki volt vágva, hogy a tartószíj beférjen, de a facipőt és a sarut mindnyájan kinnhagyták az utcán. Akik mezítláb jártak, megtörölték a lábukat, és tiszta házi saruba bújtatták, amely oda volt készítve az ajtóba. Okos dolog, gondolta csodálkozva. 
Amint a feléje közeledő tonzúrás férfit megpillantotta, félelem rántotta görcsbe a gyomrát. A pap nyilvánvalóan portugál vagy spanyol, és hiába visel narancssárga köntöst, övén ott lóg az olvasó és a feszület, s az arca hideg, ellenséges. A köntöst úti por lepte, az európai csizma csupa sár volt. A pap a lehorgonyzótt Erasmus-t nézte, és Blackthorne tudta, hogy mindjárt rájön: a hajó vagy holland, vagy angol, ismeretlen ezeken a tengereken, karcsúbb és gyorsabb a szokásosnál, az angol kalózhajók mintájára készült, amelyek oly nagy pusztítást vittek véghez a spanyol vizeken. Tíz fekete hajú, fekete szemű bennszülött kísérte a papot, az egyik hozzá hasonlóan volt öltözve, de szíjsarut viselt. A többieken színes köntös, buggyos nadrág vagy ágyékkötő volt. Fegyvert egyiknél sem látott. 
Blackthorne szeretett volna elfutni, de tudta, hogy nem lenne hozzá ereje, és úgysincs hová bújnia. Nagy termete és a szeme színe azonnal elárulná, hogy idegen ezen a földön. Nekivetette a hátát a falnak. 
– Ki vagy? – kérdezte portugálul a pap. Tagbaszakadt, fekete hajú, jól táplált, húsz-egynéhány éves férfi volt, hosszú szakállal. 
– Hát te? – vágott vissza rezzenéstelen tekintettel Blackthorne. 
– Az ott németalföldi kalózhajó. Eretnek hollandus vagy. Mindnyájan kalózok vagytok. Isten irgalmazzon nektek! 
– Nem vagyunk kalózok. Békés kereskedők vagyunk, kivéve, ha ellenséggel találkozunk. Én vagyok annak a hajónak a navigátora. Hát te ki vagy? 
– Sebastio atya. Hogy kerültök ide? Felelj! 
– A vihar partra vetett bennünket. Hol vagyunk? A japáni földön? 
– Igen, ez Japán. Nippon – felelte türelmetlenül a pap. Egyik emberéhez fordult, aki idősebb volt a többinél, alacsony, inas, izmos karú, kérges kezű, koponyája le volt borotválva, s a szemöldökéhez hasonlóan ősz haja vékony varkocsba fogva. A pap akadozva beszélt japánul, és Blackthorne-ra mutogatott. A bennszülöttek ijedt arcot vágtak, egyikük keresztet vetett. 
– A hollandok eretnekek, lázadók, kalózok. Mi a neved? 
– Portugál telep ez? 
A pap ellenséges, véreres szemmel nézte. 
– A falu elöljárója azt mondja, értesítette jöveteledről a hatóságot. Bűneid el fogják nyerni méltó büntetésüket. Hol a hajó legénysége? 
– A vihar eltérített bennünket. Élelemre és vízre van szükségünk, meg némi időre, hogy a hajót kijavíthassuk. Utána elmegyünk. Megfizetünk mindenért... 
– Hol a hajó legénysége? 
– Nem tudom. Gondolom, a hajón. 
A pap ismét az elöljáróhoz fordult, aki a falu túlsó vége felé mutatott, és hosszan magyarázott valamit. A pap visszafordult Blackthorne-hoz. 
– Errefelé keresztre feszítik a bűnösöket, navigátor. Meg fogtok halni. Mindjárt itt lesz a daimjó, és hozza a szamurájokat is. Isten irgalmazzon nektek. 
– Mi az a daimjó? 
– Földesúr. Ennek a tartománynak az ura. Hogy kerültök ide? 
– És a szamuráj? 
– Harcos, katona, a fegyveres kaszt tagja – felelte egyre idegesebben a pap. – Honnan jöttök és kik vagytok? 
– Nem igazodok el a kiejtéseden – mondta Blackthorne, hogy zavarba hozza. – Spanyol vagy? 
– Portugál vagyok! – kiáltotta a pap, beleesve a csapdába. – Megmondtam már, Sebastio atya vagyok Portugáliából. Hol tanultál meg ilyen jól portugálul? Mi? 
– Portugália és Spanyolország egykutya – ingerelte tovább Blackthorne. – A királyotok is ugyanaz. 
– Külön ország vagyunk! Külön nép! Kezdettől fogva. Saját zászlónk van, saját tengeren túli birtokaink. Fülöp király beleegyezett ebbe, amikor elrabolta országomat. – Sebastio atya erőt vett magán, de a keze még mindig remegett. – Fegyverrel, erőszakkal vette el a hazámat húsz esztendeje! Katonái és az a pokolbeli spanyol zsarnok, Alva hercege letaszították a trónról törvényes királyunkat! Que va! Most Fülöp fia uralkodik, de ő sem igazi királyunk! Nemsokára meglesz a magunk királya. – Váratlan gyűlölettel hozzátette: – Tudod jól, hogy ez az igazság. Az az ördögi Alva ugyanazt művelte a te hazáddal, mint az enyémmel. 
– Hazugság. Alva sok gondot okozott Németalföldnek, de meghódítani sohasem tudta. Németalföld szabad, és az is marad. De Portugáliában elég volt legyőznie egy kis sereget, és az egész ország behódolt. Gyávák vagytok. Bármikor kirúghatnátok a spanyolokat, de sohasem fogjátok. Nektek a becsület semmit se számít. Nincs bennetek kurázsi, csak annyi, hogy ártatlan embereket küldjétek máglyára Isten nevében. 
– A pokol tüze égessen mindörökkön örökké! – ordította a pap. – A Sátán körbejár a világon, de el lesz taposva! Eltapossuk az eretnekeket! Átkozott légy Isten előtt! 
Blackthorne érezte, hogy akarata ellenére elfogja a vallásos félelem.
– A papok nem közösködnek Istennel, nem az Ő hangja szól a szájukból! Levetettük undok igátokat, és szabadok is maradunk! 
Alig negyven esztendeje még Véres Tudor Mária uralkodott Angliában, és a spanyol II. (Kegyetlen) Fülöp volt a férje. VIII. Henriknek ez a mélyen vallásos lánya visszaállította a katolikus papokat, inkvizitorokat, eretnekégetéseket s az idegen pápa fennhatóságát, és a többség akarata ellenére semmissé nyilvánította apja történelmi intézkedéseit, öt évig uralkodott, s ez alatt az idő alatt gyűlölködés, félelem, vérontás martaléka lett az ország. Amikor meghalt, a huszonnégy éves Erzsébet került a trónra. 
Blackthorne-t a csodálat és a mélységes gyermeki szeretet érzése fogta el, ahányszor csak Erzsébetre gondolt. A királynő negyven esztendőn át csatázott a világgal. Ravaszságban és erőben túltett a pápán, a szent római birodalmon, Franciaországon és Spanyolországon. Kiközösítették, megköpdösték, gyalázták, és mégis révbe vitt bennünket – erős, biztonságos, külön révbe. 
– Szabadok vagyunk – mondta a papnak. – Ti pedig le vagytok igázva. Nekünk saját iskoláink vannak, saját könyveink, saját Bibliánk, saját egyházunk. Ti spanyolok mind egyformák vagytok! Szemét népség! És ti csuhások is mind egyformák vagytok. Bálványimádók! 
A pap pajzsként lökte maga és Blackthorne közé a keresztet.
– Uram, szabadíts meg a gonosztól! Mondtam már, hogy nem vagyok spanyol! Portugál vagyok! És nem csuhás, hanem a Jézus-társaság tagja! 
– Aha! Jezsuita! 
– Igen. Isten irgalmazzon a te lelkednek! – Sebastio atya vakkantott valamit japánul, mire a bennszülöttek nekiestek Blackthornenak. Visszahátrált a falhoz, az egyiket megütötte, de legyűrték. Fuldoklott. 
– Nanigoto da? 
A csőcselék megdermedt. 
A fiatalember tíz lépésre állt. Nadrágot viselt, facipőt, könnyű kimonót, s az övében két kardot. Az egyik tőrhöz hasonlított, a másik, a kétkezes harci kard hosszú volt és enyhén hajlott. Jobb kezét hanyagul a markolatán nyugtatta. 
– Nanigoto da?- kiáltotta vadul, s amikor senki sem felelt: – NANIGOTO DA? 
A japánok térdre estek, és földig hajtották a fejüket. Csak a pap maradt állva. Meghajolt, és akadozva magyarázkodni kezdett, de a férfi megvetően félbeszakította, és az elöljáróra bökött. – Mura! 
Mura, az elöljáró – a fejét nem emelte föl – hadarva beszélni kezdett. Többször Blackthorne-ra mutatott, egyszer a hajóra és kétszer a papra. Az utcán most senki se mozdult. Mindenki térdelt, és földig hajtotta a fejét. Az elöljáró befejezte mondanivalóját. A fegyveres fiatalember gőgösen feltett néhány kérdést, és gyors, tiszteletteljes válaszokat kapott. Mondott valamit az elöljárónak, és megvető mozdulattal a pap, majd Blackthorne felé intett. Az ősz elöljáró láthatólag érthetőbb formába öntötte a szavakat, hogy a pap is felfogja. Sebastio atya elvörösödött. 
A fegyveres – egy fejjel alacsonyabb és jóval fiatalabb volt Blackthorne-nál, csinos arca enyhén himlőhelyes – az idegenre nézett.
– Onusi ittai dókó kara kitanoda? Dókó no kumnó monoda? 
A pap reszketve fordította: 
– Kaszigi Omi-szan azt kérdi: „Honnanjössz és hol a hazád?” 
– Omiszan úr a daimjó? – kérdezte Blackthorne, aki, bátorság ide, bátorság oda, megijedt a kardoktól. 
– Nem. Ő szamuráj, a falu katonai parancsnoka. Családneve Kaszigi, keresztneve Omi. Itt mindig a családnevet teszik előre. A „szán” azt jelenti, hogy „tiszteletre méltó”, és előzékenységből minden névhez oda kell ragasztani. Minél előbb tanulj udvariasságót – és jó modort. Itt nem tűrik a neveletlenséget. Felelj gyorsan! – förmedt rá a pap. 
– Amszterdamból jövök, és angol vagyok. 
Sebastio atyának leesett az álla. 
– Angol, Anglia – mondta a szamurájnak, és magyarázni kezdett, de Omi türelmetlenül félbeszakította, és pattogva mondott valamit. 
– Omi-szan azt kérdi, te vagy-e a parancsnok. Az elöljáró szerint eretnek cimboráid közül kevesen maradtak életben, és azok is betegek. Van vezérkapitányotok? 
– Én vagyok a parancsnok – felelte Blackthorne, noha, miután szárazföldön voltak, most már a flottaparancsnok volt az úr. – Én irányítok – tette hozzá, mert tudta, hogy Spillbergen flottaparancsnok képtelen az irányításra, szárazföldön és tengeren, betegen és egészségesen egyaránt. 
A szamuráj újabb szózuhatagot zúdított rájuk. 
– Omi-szan azt mondja, mivel te vagy a parancsnok, szabadon járhatsz-kelhetsz a faluban, amíg ura meg nem érkezik. Ura, a daimjó fogja eldönteni, mi legyen veled. Addig vendégként az elöljáró házában lakhatsz, és jöhetsz-mehetsz, ahogy tetszik. A falut nem szabad elhagynod. Embereid azonban nem léphetnek ki a házukból. Megértetted? 
– Igen. Hol vannak az embereim? 
Sebastio atya bizonytalanul egy házbokor felé intett. Szemlátomást elkeserítette Omi döntése és lekezelő modora. 
– Élvezd ki a szabadságot, kalóz! Bűneid elnyerik méltó... 
– Vakarímaszu ka?- kérdezte Omi egyenesen Blackthorne-tól. 
– Azt kérdi: „Megértetted?” 
– Hogy van japáni nyelven az „igen”? 
– Vakarímaszu –  mondta a pap a szamuráj felé fordulva. 
Omi megvetően elhessegette őket. Mindenki mélyen meghajolt. Kivéve egy férfit, aki tüntetőén, meghajlás nélkül felállt. 
A harci kard villámgyorsan kihussant hüvelyéből, ezüstös ívet írt le, és a férfi feje leröpült, vére sugárban fröcskölt a nyakából. A test egyszer-kétszer megrándult, aztán nem mozdult többet. A pap önkéntelenül hátralépett. Az utcán senkinek nem rezzent az arcizma sem. A fejek változatlanul földig hajoltak. Blackthorne kővé vált a döbbenettől. 
Omi a hullára tette a lábát. 
– Ikinaszai! –  mondta, és intett, hogy távozzanak. 
Az emberek újból földig hajoltak, majd felkeltek, és közönyösen odébbálltak. Az utca kiürült. A boltok is. 
Sebastio atya lenézett a holttestre. Komoran keresztet vetett rá. 
– In nomine Patris ét Filii ét Spiritus, Sancti. –  Most már félelem nélkül nézett a szamuráj arcába. 
– Ikinaszai! – a fénylő kard hegye a hullán pihent. 
A pap egy hosszú pillanatig farkasszemet nézett vele, aztán megfordult és elment. Méltósággal távozott. Omi figyelte, majd Blackthorne-ra pillantott. Blackthorne hátrálni kezdett, s amikor biztonságos távolságba ért, gyorsan befordult egy sarkon és eltűnt. 
Omi harsány kacagásban tört ki. Az utca végleg kiürült. A nevetést abbahagyva két marokra fogta a kardot, és módszeresen darabolni kezdte a hullát. 

Blackthorne egy kis csónakban állt, s a csónak tulajdonosa vidáman evezett az Erasmus felé. Nem volt nehéz csónakost keríteni, és a hajó főfedélzetén máris embereket pillantott meg. Valamennyien szamurájok voltak. Némelyik acél mellvérttel is rendelkezett, de a legtöbben csak egyszerű kimonót viseltek – így hívták a köntöst – és két kardot. A hajukat egyformán hordták: koponyájuk le volt borotválva, a haj hátul és kétoldalt varkocsba fogva, beolajozva, a fejtető körül kétszer körbetekerve és megkötve. Csak szamurájok viselhették így a hajukat, de nekik kötelező volt. Csak szamurájok viselhették a két kardot – a hosszú, kétkezes harci kardot és a rövid tőrszerűt –, de ez is a kötelességük volt. 
A szamurájok a hajókorláthoz gyűlve figyelték. 
Baljós előérzettel mászott fel a fedélzetre. Egy díszesebben öltözött szamuráj eléje ment és meghajolt. Blackthorne megtanulta a leckét: ugyanúgy hajolt meg ő is, mire a fedélzeten mindenki barátságos arcot vágott. Blackthorne azonban nem felejtette el az iménti iszonyatos gyilkosságot, és a mosolyok nem nyugtatták meg. Elindult a fedélzeti lejáró felé, de hirtelen megtorpant. Az ajtóra valaki széles vörös szalagot ragasztott, és egy furcsa, kacskaringós kis jelet mázolt melléje. Megnézte a másik ajtót, de azon is ott díszelgett a vörös szalagpecsét és a jel. 
Kinyújtotta a kezét, hogy letépje a szalagot. 
– Hótte oke! – Hogy mondanivalóját még jobban megvilágítsa, az őrt álló szamuráj megrázta a fejét. Már nem mosolygott. 
– De ez az én hajóm, meg akarom... – Blackthorne a kardokra pillantott, és elfojtotta mérgét. Le kell jutnom, gondolta. Fel kell hoznom a naplókat, az enyémet és a titkosat. Úristen, ha megtalálják őket, ha a papok vagy a japániak kezébe kerülnek, végünk. Anglián és Németalföldön kívül a világ összes bírósága kalózoknak minősítene bennünket ilyen bizonyítékok láttán. A naplómba be vannak jegyezve a dátumok, a helynevek, az, hogy mit zsákmányoltunk, hány embert öltünk meg a három amerikai és egy spanyol-afrikai partraszálláskor, hány templomot fosztottunk ki, hogyan perzseltük fel a városokat és a hajókat. No és a portugál napló! Az maga a halálos ítéletünk, hisz természetesen lopott holmi. Vagy legalábbis egy portugál árulótól vettük, és az ő törvényük kimondja, hogyminden olyan külföldi, akinél portugál naplót találnak, légióként a Magellán-szorost ismertető naplót, azonnal felakasztandó. Ha a naplót ellenséges hajón találják meg, a hajót fel kell gyújtani, és mindenkit, aki a hajón tartózkodik, könyörtelenül ki kell végezni. 
– Nan nó joda? – kérdezte az egyik szamuráj. 
–	Beszélsz portugálul? – kérdezte Blackthorne. 
–	A szamuráj vállat vont. – Vakarimaszen. 
Előlépett egy másik szamuráj, és tiszteletteljesen megszólította parancsnokát, aki beleegyezőleg bólintott. 
– Porutugáru barát – mondta a szamuráj portugálul, alig érthető kiejtéssel. Széthúzta mellén a kimonót, és megmutatta a nyakában lógó fakeresztet. 
– Kerresztén! – Mosolyogva a mellére bökött. – Kerresztén. –Blackthorne-ra mutatott. – Kerresztén ka? 
Blackthorne habozva bólintott. 
– Keresztény. 
– Porutugáru? 
– Angol. 
A szamuráj parancsnokához fordult, hadarva tanácskoztak, azután mindketten vállat vontak, és újra Blackthorne-ra néztek. 
– Porutugáru? 
Blackthorne megrázta a fejét – nem szívesen mondott ellent semmiben. 
– A barátaim? Hol vannak? 
A szamuráj a falu keleti széle felé mutatott. 
– Barátok. 
– Ez az én hajóm. Le akarok menni. – Többféleképpen is megfogalmazta, jelbeszédhez is folyamodott, így megértették. 
Aa, szo desszu! Kindzsiru –  mondták, és mosolyogva rámutattak a jelre. 
Nyilvánvaló volt, hogy nem szabad lemennie. A kindzsiru biztosan azt jelenti, hogy tilos, gondolta dühösen Blackthorne. Menjenek a pokolba! Lenyomta a kilincset, és néhány milliméterre kinyitotta az ajtót. 
– KINDZSIRU! 
Visszarántották. A szamurájok kardja már félig kinn volt a hüvelyből. A két katona mozdulatlanul várta, hogy határozzon. A többiek szenvtelenül figyelték. 
Blackthorne tudta, hogy nincs más választása, meg kell hátrálnia; vállat vont, odébb ballagott, és ellenőrizte a horgonyköteleket meg a hajó állapotát. A rongyos vitorlákat bevonták, és rendesen összekötözték. A csomózás azonban nem európai volt, ezért feltételezte, hogy a japánok helyezték biztonságba a hajót. Elindult a csónaklejáró felé, majd hirtelen megállt. Hideg veríték verte ki, amint a rámeredő rosszindulatú tekinteteket meglátta. Úristen, hogy lehetek ilyen ostoba, gondolta. Udvariasan meghajolt, mire az ellenségességnek nyoma veszett, és minden arcra mosoly ült ki. De a veríték mégmindig csörgött a hátán, és Blackthorne meggyűlölte a japániakat. Mielőbb szeretett volna legénységével együtt, felfegyverezve kifutni a tengerre. 

– Az Úr Jézusra, navigátor, szerintem tévedsz – mondta Vinck. Fogatlan vigyora hátborzongató volt. – Ha ettől a mosléktól, amit ételnek neveznek, eltekintünk, ez a legjobb hely a világon. Két nőt kaptam három nap alatt, olyanok, akár a nyulak. Mindenre hajlandók, ha megmutatja nekik az ember, hogy hogyan akarja. 
– Meglehet, de hús és pálinka nélkül semmire se megyünk. Ki vagyok merülve. Nekem csak egyszer sikerült – mondta rángó arccal Maetsukker. – Ezek a sárga pofájú gazemberek nem értik, hogy húsra, sörre és kenyérre van szükségünk. Meg pálinkára vagy borra. 
– Ez a legrosszabb az egészben! Úristen, mit nem adnék egy kis grogért! – Baccus van Nekk nagyon el volt keseredve. Odament Blackthorne-hoz, s fölpislogott rá. Rövidlátó volt, és az utolsó szemüvegét is elvesztette a viharban. Ámbár ha szemüveget viselt, akkor is mindig szorosan odaállt az ember elé. Ő volt a kereskedők vezetője, egyben kincstárnok, a Holland Kelet-Indiai Társaság képviselője, amely a pénzt adta a vállalkozáshoz. – Földet értünk, biztonságban vagyunk, de inni eddig még semmit se kaptam. Egy árva csöppet se! Ez rettenetes. Te kaptál, navigátor? 
– Nem. – Blackthorne ki nem állhatta, ha valaki odanyomakodott hozzá, de Baccus a barátja volt és félig vak, úgyhogy nem húzódott el tőle. – Csak zöldséggel teli forró vizet. 
– Fogalmuk sincs róla, mi az a grog. Örökké csak ez az átkozott forró víz meg zöldség... Úristen! Lehet, hogy ebben az országban nincs is szesz? – Szemöldöke majdnem a hajáig ugrott. – Tegyél nekem egy szívességet, navigátor. Kérj tőlük valami szeszt! 
Blackthorne a falu keleti szélén találta meg a házukat. Az őrt álló szamuráj beeresztette, de embereitől megtudta, hogy ők valóban nem léphetnek ki a kertkapun. A ház sokszobás volt, akár az övé, de nagyobb, és számtalan különböző korú szolga, férfi és nő lakott benne. 
Tizenegyen maradtak életben az emberei közül. A halottakat a japánok elvitték. A nagy, friss zöldségadagok semlegesítették a skorbutot, és kettő kivételével mind gyógyulásnak indultak. Ez a kettő vérhasban szenvedett. Vinck megcsapolta őket, de ez sem segített. Estére valószínűleg meghalnak. A flottaparancsnok egy másik szobában feküdt, változatlanul nagyon betegen. 
Sonk, a zömök kis szakács nevetve megszólalt: 
– Ahogy Johann mondja, jó hely ez itten, navigátor, már eltekintve attól, hogy nincs rendes ételük meg grogjuk. A bennszülöttekkel sincs baj, ha az ember nem cipőben jön be a házba. De ha nem veti le odakinn, ezek a sárga kis kurafiak nyomban őrjöngeni kezdenek. 
– Idehallgassatok – mondta Blackthorne. – Van itt egy pap. Egy jezsuita. 
– Úristen! – Tüstént vége szakadt a tréfálkozásnak, amint a papnak és a lenyakazásnak hírét vették. 
– Miért csapta le a fejét, navigátor? 
– Nem tudom. 
– Vissza kéne jutnunk a hajóra. Ha a pápisták itt érnek bennünket... 
Sötét félelem telepedett a szobára. A néma Salamon Blackthorne-t figyelte: szája mozgott, apró nyálcseppek jelentek meg a szögletében. 
– Nem, Salamon, nem tévedek – felelt meg szelíden Blackthorne a néma kérdésre. – Ő mondta, hogy jezsuita. 
– Jezsuita, dominikánus, nem mindegy, hogy a dögvész essen beléjük!? – mondta Vinck. – Vissza kell jutnunk a hajóra. Kérd meg azt a főszamurájt, navigátor! 
– Isten kezében vagyunk – mondta Jan Roper. Kalandor kereskedő volt ő is, keskeny szemű, magas homlokú, vékony orrú fiatalember. – Majd Ő megvéd minket e sátánimádóktól. 
Vinck újra Blackthorne-ra nézett. 
– Na és a portugálok, navigátor? Láttál portugálokat? 
– Nem. A faluban nincsenek. 
– Majd idejönnek, ha meghallják, hogy partra vetődtünk – mondta Maetsukker, megfogalmazva mindnyájuk félelmét, és Croocq, a hajósinas felnyögött. 
– Ha egy pap van itt, akkor többnek is kell lennie. – Ginsel megnyalta kiszáradt ajkát. – Akkor azok az átkozott konkvisztádorok se lehetnek messze. 
– Úgy van – helyeselt idegesen Vinck. – Olyanok, akár a tervek. 
– Úristen! Pápisták! – motyogta valaki. – És konkvisztádorok! 
– De japáni földön vagyunk, navigátor? – kérdezte van Nekk. – Ezt mondta? 
– Igen. Miért? 
Van Nekk közelebb lépett, és lehalkította a hangját. 
– Ha a papok itt vannak, ha a bennszülöttek egy része katolikus, akkor a másik fele is igaz lehet a mesének... az aranyról, az ezüstről, a drágakövekről. – Mindenki elcsendesedett. – Láttál aranyat, navigátor? Láttál aranyat vagy drágakövet a bennszülötteken? 
– Nem. Nem láttam. – Blackthorne elgondolkodott. – Nem emlékszem, hogy láttam volna. Se nyakláncot, se gyöngyöt, se karkötőket. De van itt még valami. Felmentem az Erasmus-ra, és kiderült, hogy lepecsételték. – Előadta a történteket, és a szobában egyre nőtt a nyugtalanság. 
– Úristen, a hajóra nem mehetünk, a parton papok és pápisták vannak... El kell tűnnünk innen! – Maetsukker hangja megremegett. – Navigátor, mit tegyünk? Megégetnek bennünket! A konkvisztádorok... azok a nyomorultak úgy döfik le az embert... 
– Isten kezében vagyunk – jelentette ki magabiztosan Jan Roper. – Ő megvéd minket az Antikrisztustól, ígéretet tett rá. Nem kell félnünk. 
– Ahogy az az Omi-szan lehurrogta a papot... biztos vagyok benne, hogy gyűlöli – mondta Blackthorne. – Ez jó, nem? Kíváncsi lennék, miért nem a szokásos reverendában jár az a pap. Miért narancssárgában? Ilyet még sose láttam rajtuk. 
– Tényleg, ez furcsa – mondta van Nekk. 
Blackthorne ránézett. 
– Lehet, hogy nincs is valami nagy hatalmuk itt. Ez jól jönne nekünk. 
– Mit tegyünk, navigátor? – kérdezte Ginsel. 
– Várjuk ki türelmesen, amíg megérkezik a főnökük, ez a daimjó. Ő majd szabadon enged bennünket. Hisz nem ártottunk nekik. Árut hoztunk, kereskedők vagyunk, nem kalózok. Nincs mitől félnünk. 
– Úgy van, és ne feledjétek, hogy a navigátor szerint nem minden bennszülött pápista – mondta van Nekk, inkább a maga, mint a többiek megnyugtatására. – Igen, az jó jel, hogy a szamuráj gyűlöli a papot. És csak a szamurájoknak van fegyverük. Ez jó, nem? Tartsuk szemmel őket, szerezzük visszaa fegyvereinket... és máris mienk a hajó. 
– Mi lesz, ha kiderül, hogy ez a daimjó is pápista? – kérdezte Jan Roper. 
Senki sem felelt. 
– Navigátor – mondta Ginsel. – Az a kardos fickó felaprította a másikat, miután lefejezte? 
– Igen. 
– Úristen! Ezek barbárok! Eszelősök! – Ginsel magas, görbe lábú, rövid karú, jóképű fiatalember volt. A skorbuttól minden foga kihullott. – Levágta a fejét, és csak úgy odébbállt? Egy szó nélkül? 
– Igen. 
– Úristen, meggyilkolni egy fegyvertelen embert, se szó, se beszéd! Miért tette? Miért ölte meg? 
– Nem tudom, Ginsel. De ilyen gyorsaságot még sohasem láttam. Az egyik pillanatban még hüvelyben volt a kard, a másikban már gurult a fej. 
– Irgalmas isten! 
– Krisztusra! – morogta van Nekk. – Ha nem mehetünk vissza a hajóra... Az isten verje meg azt a vihart! Teljesen tehetetlen vagyok szemüveg nélkül. 
– Hány szamurájt láttál a fedélzeten, navigátor? – kérdezte Ginsel. 
– Huszonkettőt. De a parton is voltak. 
– Isten haragja lesújt a pogányokra és a bűnösökre, lelkűk a pokol tüzén fog égni! 
– Bárcsak biztos lehetnék ebben, Jan Roper! – förmedt rá Blackthorne, mert érezte, hogy az Istennel való fenyegetőzés félelemmel tölti meg a szobát. Fáradt volt, aludni akart. 
– Biztos is lehetsz, navigátor. Én biztos vagyok benne. Imádkozom, hogy Isten nyissa fel a szemedet. Akkor majd rájössz, hogy miattad kerültünk ide... akik életben maradtunk. 
– Mi? – kérdezte fenyegetően Blackthorne. 
– Miért beszélted rá a flottaparancsnokot, hogy induljunk el a japáni föld felé? Nem volt rá utasításunk. Az volt a feladatunk, hogy fosszuk ki az Újvilágot, otthonában csapjunk le az ellenségre, aztán térjünk haza. 
– Északra és délre spanyol hajók leskelődtek, nem volt hová menekülnünk. Az emlékezeted is cserbenhagyott, nemcsak az eszed? Nyugatnak kellett hajóznunk, ez volt az egyetlen lehetőség. 
– Én nem láttam ellenséges hajókat, navigátor. Egyikünk se látott. 
– Ugyanmár, Jan – mondta fáradtan van Nekk. – A navigátor azt tette, amit a legjobbnak vélt... Persze hogy ott voltak a spanyolok. 
– Ez az igazság, és mi ezer league-re voltunk az otthontól, ellenséges vizeken! – Vinck mérgesen kiköpött. – Ez az igazság. Szavazásra bocsátottuk a kérdést. Mindenki beleegyezett. 
– Én nem. 
– Engem senki se kérdezett – szólt közbe Sonk. 
– Atyaisten! 
– Nyugalom, Johann – próbálta eloszlatni a feszültséget van Nekk. – Mi értünk először japáni földre. Emlékeztek a legendákra? Ha van eszünk, meg fogunk gazdagodni. Árut hoztunk, itt pedig van arany... lennie kell. Hol adhatnánk el máshol az árunkat? Az Újvilágban, ahol vadásznak ránk? A spanyolok tudták, hogy ott vagyunk a Santa Mária-szigetnél. El kellett hagynunk Chilét, és a szoroson nem mehettünk vissza... persze hogy lesben álltak, persze hogy vártak bennünket! Nem, nem, ez volt az egyetlen esélyünk. És jó ötlet volt! Fűszerre, aranyra, ezüstre válthatjuk a rakományt. Ezerszeres nyereségre teszünk szert! Ezek itt a fűszer szigetei. Eleget hallottunk a japáni föld és Katháj gazdagságáról, nem? Különben miért iratkoztunk volna föl? Gazdagok leszünk, meglássátok! 
– Meg fogunk halni, akár a többiek. A Sátán földjén járunk. 
– Fogd be a pofádat, Roper! – ordított rá Vinck. – A navigátornak igaza van. Nem az ő hibája, hogy a többiek meghaltak. Az ilyen utakon mindig sok a halott. 
Jan Roper pupillája összeszűkült. – Igen, Isten nyugtassa őket. A testvérem is köztük van. 
Blackthorne gyűlölködve meredt a fanatikus szempárba. Vajon tényleg azért indultam nyugatnak, hogy kikerüljük az ellenséges hajókat? Nem azért-e, mert én vagyok az első angol navigátor, aki átjutott a Magellán-szoroson, s így lehetőségem nyílt rá, hogy nyugatnak induljak, és körülhajózzam a földet? 
– Nem a te becsvágyadnak estek-e áldozatul, navigátor? – sziszegte Jan Roper. – Isten meg fog büntetni. 
– Eleget beszéltél – mondta Blackthorne halkan, de határozottan. 
Jan Roper feszült karvalyarccal nézett szembe vele, szólni azonban nem szólt többet. 
– Helyes. – Blackthorne fáradtan leült a padlóra, és nekitámaszkodott az egyik álló matróz lábának. 
– Mit tegyünk, navigátor? 
– Várjunk és nyerjük vissza az erőnket. Nemsokára megérkezik a főnökük, akkor majd minden kiderül. 
Vinck kinézett a kertbe, a szamurájra, aki mozdulatlanul ült a sarkán a kapu mellett. – Nézzétek azt a nyavalyást. Órák óta így ül, meg se mozdul, nem szól semmit, és még az orrát se piszkálja. 
– De semmi bajunk nem volt vele, Johann. Semmi az égvilágon – mondta van Nekk. 
– Mi pedig mást se csináltunk, csak aludtunk, paráználkodtunk, és zabáltuk azt a moslékot. 
– Navigátor, ez csak egy ember. Mi tízen vagyunk – mondta csendesen Ginsel. 
– Gondoltam már rá. Egyelőre gyengék vagyunk. Egy hétbe telik, hogy a skorbut elmúljon – felelte Blackthorne. – A hajón viszont sokan vannak. Lándzsa vagy puska nélkül egyikükkel se szeretnék szembeszállni. Éjjel is őriznek benneteket? 
– Igen. Háromszor vagy négyszer váltják az őrt. Elaludt eddig bármelyik is? – kérdezte van Nekk. A többiek a fejüket rázták. 
– Ma éjjel meg kellene szállnunk a hajót – mondta Jan Roper. – Isten segedelmével legyűrjük a pogányokat. 
– Piszkáld ki a zsírt a mocskos füledből! Nem hallottad, mit mondott a navigátor? Miért nem figyelsz oda? – Vinck undorodva kiköpött. 
– Úgy van – mondta Pieterzoon ágyúmester. – Mit idegesíted folyton az öreg Vincket? 
Jan Ropen szeme még jobban összeszűkült. – Vigyázz a lelkedre, Johann Vinck! És te is, Hans Pieterzoon. Közeleg az ítéjet napja. 
Kiment és leült a verandán. 
– Minden rendben lesz, meglátjátok – törte meg a csendet van Nekk. 
– Ropernek igaza van. A kapzsiság hajtott bennünket – mondta remegő hangon Croocq, a hajósinas. – Isten büntetése... 
– Csönd legyen! 
A fiú megrendült. – Igenis, navigátor úr. Ne haragudj, de... – Maximilian Croocq volt köztük a legfiatalabb, mindössze tizenhat éves, s csak azért szegődött el az útra, mert az apja volt az egyik hajó kapitánya, és meg akartak gazdagodni. De apja a szeme láttára halt szörnyű halált, amikor a Santa Magdellana nevű argentínai spanyol várost fosztogatták. Nagyszerű zsákmányra tettek szert. Croocq tanúja volt, hogyan követnek el erőszakot a nőkön a többiek, és noha undorodott magától, ő is megpróbálta, mert feltüzelte a vérszag és az öldöklés. Később a barátai is sorra meghaltak, az öt hajóból egy maradt, és most úgy érezte, ő a legöregebb mindnyájuk között. 
– Bocsánatot kérek, uram. 
– Mióta vagyunk a parton, Baccus? – kérdezte Blackthorne. 
– Harmadik napja. – Van Nekk újra közelebb nyomult, és leguggolt. – Az érkezésünkre nem emlékszem tisztán, de amikor magamhoz tértem, vadak nyüzsögtek a hajón. Nagyon kedvesen és udvariasan viselkedtek, igazán. Élelmet és forró vizet adtak. A halottakat elvitték, és kivetették a horgonyt. Nem nagyon emlékszem, de rémlik, hogy úgy vontattak bennünket révbe. Te félrebeszéltél, miközben kicipeltek a partra. Szerettük volna, ha hozzánk kerülsz, de nem engedélyezték. Valamelyikük tudott néhány szót portugálul. Ősz haja volt, elöljárónak látszott. Azt, hogy főnavigátor, nem értette, de a kapitány szót igen. Megmagyarázta, hogy a „kapitányunkat” máshol akarja elszállásolni, de ne féljünk, nem fog szükséget látni semmiben, mint ahogy mi sem. Aztán idevezettek, illetve inkább hoztak bennünket, és ránk parancsolt, hogy maradjunk a házban, amíg meg nem érkezik az ő kapitánya. Nem akartuk, hogy téged máshová vigyenek, de nem tehettünk semmit. Ugye, megkéred az elöljárót, hogy adasson nekünk bort vagy pálinkát, navigátor? – Van Nekk szomjasán megnyalogatta az ajkát, és folytatta: – Most jut eszembe, tényleg emlegetett valami daimjót. Mi lesz, ha a daimjó megérkezik? 
– Van valamelyikteknek kése vagy pisztolya? 
– Nincs – felelte van Nekk, szórakozottan vakargatva tetves haját. – Minden ruhánkat elvitték kitisztítani, és elvették a fegyvereinket is. Eszembe se jutott, hogy tiltakozzam. De nemcsak a pisztolyomat vették el, a kulcsaimat is. Egy karikára voltak felfűzve: a páncélszobáé, a pénzesládáé meg a fegyvertáré. 
– A hajón minden le van zárva. Ezért nem kell aggódnod. 
– Akkor se szeretem, hogy nincsenek meg a kulcsaim. Idegesít. A fene egye meg, de jólesne egy kis pálinka! Még egy kancsó sör is. 
– Jézus Krisztus! Azt mondod, az a szarumáj feldarabolta? – motyogta Sonk. 
– Fogd már be a szádat, az isten is megáld! Szamuráj, nem szarumáj! Megbolondul tőled az ember – dohogott Ginsel. 
– Remélem, az a nyomorult pap nem jön ide – mondta Vinck. 
– A jó Isten vigyázni fog ránk – igyekezett bizakodó hangot megütni van Nekk. – A daimjó majd elereszt bennünket. Visszakapjuk a hajónkat meg az ágyúkat, meglássátok. A portékánkat eladjuk, és épségben, gazdagon térünk meg Hollandiába, mint az első hollandok, akik körülhajózták a földet. A katolikusok meg elmehetnek a pokolba. 
– Nana – mondta Vinck. – Nem tehetek róla, de a pápistáktól a hideg futkos a hátamon. Meg a konkvisztádoroktól is. Gondolod, hogy sokan vannak errefelé, navigátor? 
– Nem tudom. Azt hiszem, sokan. Bárcsak itt lenne az egész csapatunk. 
– Szegények – mondta Vinck. – Mi legalább életben maradtunk. 
– Lehet, hogy már otthon vannak – szólt közbe Maetsukker. – Lehet, hogy visszafordultak a Magellán-szorosnál, amikor a vihar szétszórt bennünket. 
– Remélem, hogy igazad van – felelte Blackthorne. – De szerintem elpusztultak. 
– Mi legalább megmaradtunk – jelentette ki borzongva Ginsel. 
– Igen ám, de nyakunkon a pápisták meg ezek a féktelen pogányok. Egy gombot se adnék az életünkért. 
– Az isten verje meg a napot, amikor elhagytam Hollandiát! – dühöngött Pieterzoon. – Az isten verje meg a grogot! Ha nem iszom, mint a kefekötő, most is Amszterdamban lehetnék az asszony mellett! 
– Szidj, amit csak akarsz, Pieterzoon, de a szeszt, azt ne szidd. Az az élet vize. 
– Nyakig ülünk a kloákában, és közeleg a dagály, ez az én véleményem – mondta kerekre tágult szemmel Vinck. 
– Nem hittem volna, hogy valaha is szárazföldet érünk – jelentette ki Maetsukker. Úgy festett, akár egy menyét, csak éppen fogai nem voltak. – Méghozzá éppen a japániaknál. Az isten verje meg ezeket a büdös pápistákat! Innen élve ki nem kerülünk. Legalább az ágyúink megvolnának! Micsoda rohadt helyre keveredtünk! Már meg ne sértődj, navigátor – tette hozzá gyorsan, amikor Blackthorne ránézett. – Balszerencse, semmi más. 
Később a szolgák újra hoztak ételt. Mindig ugyanazt: zöldségetfőzve és nyersen – ecettel, hallevest és búza- vagy árpakását. A kis haldarabokat azonnal befalták, és húst meg szeszt kértek. De a japánok nem értették meg őket, és alkonyattájt Blackthorne elment. Elege volt a félelmeikből, a gyűlölködésükből, a káromkodásaikból. Megígérte, hogy másnap reggel visszajön. 
A szűk utcákban tele voltak a boltok. Megtalálta a maga utcáját, és a kertkaput is. A vérfoltokat besöpörték, a hullát elszállították. Mintha csak álmodtam volna az egészet, gondolta. Mielőtt még hozzáérhetett volna, a kertkapu kinyílt. 
Az öreg kertész még mindig csak ágyékkötőt viselt, noha a levegő eléggé lehűlt. Sugárzó arccal meghajolt. – Konbanva. 
– Adj'isten – vágtará Blackthorne. Felment a lépcsőn, de hirtelen megállt: eszébe jutott a csizmája. Lerúgta, és mezítláb lépett fel a verandára, majd be a szobába. A szobából egy folyosóra jutott, de a saját szobáját nem találta. 
– Onna! – kiáltotta. 
Megjelent egy öregasszony. 
– Hai? 
– Hol van Onna? 
Az öregasszony értetlenkedve magára mutatott. 
– Onna! 
– A fene egyen meg benneteket! – zsörtölődött Blackthorne. – Hol a szobám? Hol van Onna? – Félrehúzott egy bordázott ajtóbetétet. Négy japán ült a padlón egy alacsony asztalka körül, ettek. – Ó, bocsánat – mondta, és visszarántotta az ajtót. 
– Onna! – kiáltotta. 
Az öregasszony gondolkodott egy darabig, majd intett neki. Átmentek egy másik folyosóra, és az öregasszony kinyitott egy ajtót. 
Azonnal megismerte a szobáját a feszületről. A takarók már gondosan el voltak rendezve. 
– Köszönöm – mondta megkönnyebbülve Blackthorae. – És most küldd ide Onnát! 
Az öregasszony kihátrált. Blackthorne leült. Fájt a feje, az egész teste, szeretett volna végre széken ülni, de fogalma sem volt róla, hol tartják őket. Hogyan lehetne visszafoglalni a hajót és az ágyúkat? Csoszogás hallatszott, és három nő jelent meg: az öregasszony, egy kerek arcú fiatal lány és a középkorú hölgy. 
Az öregasszony az ijedtnek látszó lányra mutatott. 
– Onna. 
– Nem. – Blackthorne mérgesen felállt, és a középkorú nőre bökött. – Ez Onna, az isten áldjon meg! A neveteket se tudjátok megjegyezni? Ónná, éhes vagyok. Kaphatnék valamit enni? – Éhséget mímelve megsimogatta a gyomrát. A nők egymásra néztek. A középkorú vállat vont, mondott valamit, amitől a többiek nevetésre fakadtak, majd odament az ágyhoz, és vetkőzni kezdett. A másik kettő kitágult szemmel, várakozásteljesen leguggolt. 
– Mit művelsz? – kérdezte döbbenten Blackthorne. 
– Isimasó! –  mondta a nő, félretette széles övét, és széthúzta a kimonóját. A melle lapos volt és száraz, a hasa óriási. 
Nyilvánvaló volt, hogy be akar bújni az ágyba. Blackthorne megrázta a fejét, karon ragadta, és rászólt, hogy öltözzön fel, mire mindhárman csicseregni és hadonászni kezdtek, és a középkorú nő igen dühös lett. Kilépett hosszú alsószoknyájából, és immár meztelenül, újra megpróbált bebújni az ágyba. 
A csicsergés hirtelen abbamaradt, a nők meghajoltak: az elöljáró jelent meg a folyosón. – Nanda? Nanda? – kérdezte. 
Az öregasszony elmagyarázta, mi a helyzet. 
– Ezt a nőt akarod? – kérdezte hitetlenkedve, alig érthető portugálsággal az elöljáró, és a meztelen asszonyra mutatott. 
– Nem. Dehogy. Csak arra akartam megkérni Onnát, hogy hozzon valamit enni. – Türelmetlenül az asszonyra mutatott, – őt, Onnát! 
– Az onna azt jelenti, hogy nő. – A japán sorra rájuk mutatott – Onna... onna... onna. Onná-t akarsz? 
Blackthorne csüggedten rázta a fejét. 
– Nem. Köszönöm, nem. Félreértettem a dolgot. Sajnálom. Mi a neve? 
– Hogy? 
– Mi a neve? 
– A, a neve. A neve Haku. Haku. 
– Haku? 
– Hai. Haku! 
– Bocsáss meg, Haku-szan. Azt hittem, Onnának hívnak. 
Az elöljáió tolmácsolt, és Haku elégedettennek látszott. Az öreg mondott még valamit, mire a nők Blackthorne-ra néztek, vihogva szájukhoz kapták a kezüket és kimentek, Haku meztelenül, karjára vetett kimonóval, de nagyon méltóságteljesen. 
– Köszönöm – mondta Blackthorne, átkozva magát ostobaságáért. 
– Ez az én házam. Mura a nevem. 
– Mura-szán. Az én nevem Blackthorne. 
– Hogy? 
– A nevem. Blackthorne. 
– Á! Berr... rakk... fon. – Mura többször is megpróbálta kiejteni, végül feladta, és inkább az előtte álló óriást tanulmányozta. Ez volt az első barbár, akit látott, Sebastio atyán és azon a másik, régi-régi papon kívül. De a papok fekete hajúak és fekete szeműek, gondolta, és a termetük is normális. Ez meg: hatalmas, aranyhajú, arany szakállú, kék szemű, a bőre, ahol fedi valami, fakó, ahol meg nem, ott vörös. Elképesztő! Azt hittem, minden férfi fekete hajú és fekete szemű. Mi mind azok vagyunk. És a kínaiak is, márpedig kínaiakból áll az egész világ, kivéve a déli portugál barbárok földjét, vagy nem? Elképesztő! És miért gyűlöli annyira ezt az embert Sebastio atya? Talán a Sátán híve? Nem hiszem. Sebastio atya el tudja űzni az ördögöt, ha akarja. Ii, ilyen mérgesnek se láttam még a derék atyát! Elképesztő! 
A kék szem és az aranyhaj a Sátán jele volna? 
Mura felnézett Blackthorne-ra, és magában felidézte, hogyan próbálta meg kifaggatni a hajón; amikor a kapitány elájult, úgy döntött, a saját házába hozatja, mert vezér ő, és különleges ellátás jár neki. Lefektették a takaróra, és kíváncsian levetkőztették. 
„A Páratlan Része egész tekintélyes, ne? - mondta Mura anyja, Szaiko. – Mekkora lehet, amikor merev?” 
„Nagy” – felelte Mura, és mindenki – az anyja, a felesége, az orvos, barátaik és szolgáik – elnevette magát. 
„Biztosan az asszonyaik is... hasonló méretűek” – mondta Mura felesége, Nidzsi. „Ostobaságot beszélsz, lányom – felelte az anyósa. – Bármelyik kurtizán el tudná igazítani magát úgy, hogy befogad hassa. – Csodálkozva rázta a fejét. – Ilyet életemben nem láttam. Különös, ne?” 
Megmosdatták, de még mindig nem tért magához. Az orvos nem ajánlotta, hogy illőképpen megfürdessék, amíg fel nem ébred. – „Ne feledjük, Mura-szán, hogy nem ismerjük behatóan a barbárokat – mondta óvatos bölcsességgel. – Bocsánatot kérek, de meg is ölhetnénk gondatlanságunkkal. Úgy látszik, elfogyott minden ereje. Türelemmel kell lennünk.” 
„És mit csináljunk a hajában levő tervekkel?” – kérdezte Mura. 
„Egyelőre maradjanak ott. Úgy tudom, minden barbárnak vannak tervei. Bocsánatot kérek, de azt javaslom, legyünk türelemmel.” 
„Nem gondolod, hogy megsamponozhatnánk a fejét? – kérdezte Mura felesége. – Óvatosan csinálnánk, és az úrnő bizonyára felügyelne gyámoltalan kísérletünkre. Lehet, hogy javára válna a barbárnak, és a házunk is tiszta maradna.” 
„Egyetértek. Megsamponozhatod – jelentette ki ellentmondást nem tűrően Mura anyja. – De azt azért mégis szeretném látni, mekkora, amikor merev.” 
Mura most önkéntelenül is lenézett Blackthorne ágyékára. Aztán eszébe jutott, mit mondott a pap ezekről a sátánimádókról és kalózokról. Az Atyaisten óvjon meg minket a gonosztól, gondolta. Ha tudtam volna, hogy ilyen rettenetes ember, dehogy hozom a házamba. Nem, nem, javította ki magát. Kötelességed, hogy megbecsült vendégként kezeld, amíg Omi-szan másként nem rendelkezik. Nagyon helyesen tetted, hogy rögtön üzentél a papnak és Omi-szannak. Nagyon helyesen. Te vagy az elöljáró, és a faludat védted. Egyedül te vagy a felelős. 
Igen. És Omi-szan téged fog felősségre vonni a ma reggeli eset, a halott ember arcátlansága miatt. És nagyon helyesen teszi.” 
„Ne légy ostoba, Tamazaki! A falu jó hírét teszed kockára, – figyelmeztette barátját, a halászt vagy tucatszor is. – Ne légy türelmetlen. Omi-szan kénytelen gúnyolódni a keresztényeken. Daimjónk talán nem veti meg a kereszténységet? Mi mást tehetne akkor Omi-szan?” 
„Igazad van, Mura-szán, bocsáss meg. – Tamazaki mindig udvariasan felelt szemrehányásaira. – De a buddhistáknak is türelmesebbnek kellene lenniük, ne? Ők pedig mindketten Zen-buddhisták.” 
A Zen-buddhizmus egyenlő az önfegyelemmel: az önuralom és a meditáció útján keresi a megvilágosodást. A legtöbb szamuráj Zen-buddhista volt, mert ezt a szektát mintha csak a büszke, halált kereső harcosoknak találták volna ki. 
„Igen, a buddhizmus türelemre tanít. De hányszor emlékeztesselek még rá, hogy ők szamurájok, ez meg itt Izu és nem Kjúsú, de még ha Kjúsú lenne, akkor is nekik lenne igazuk. Ne?” 
„Igen. Kérlek, bocsáss meg. Tudom, hogy nincs igazam. De néha úgy érzem, nem bírom ki a szégyent, amikor Omi-szan az egy igaz hitet gyalázza.” 
És most halott vagy, Tamazaki, és ezt magadnak köszönheted, mert nem hajoltál meg Omi-szan előtt, aki mindössze annyit mondott: „...az idegen vallásnak ez a büdös papja”. Pedig a pap tényleg büdös és az egy igaz hit tényleg idegen. Szegény barátom. Kiálltál a hited mellett, de ettől a családod még nem fog jóllakni, és a falum nevén is folt esett. 
Ó, Madonna, áldd meg öreg barátomat, és részesítsd mennyei boldogságban!” 
Omi-szantól csak rosszra számíthatok, gondolta Mura. És most még a daimjó is idejön. 
Mindig nyugtalanság szállta meg, valahányszor hűbérurára, Kaszigi Jabura, Izu daimjójára, Omi nagybátyjára gondolt – kegyetlenségére, aljassságára és arra, hogyan fosztja meg a falvakat jogos hal- és termésrészüktől. Vajon kinek az oldalára áll Jabu, ha kitör a háború, töprengett Mura, Isido vagy Toranaga úréra? Törpék vagyunk, akik óriások közt vergődnek. 
Északon Toranaga, a legnagyobb élő hadvezér, a Kvantó vagyis a Nyolc Tartomány ura, az ország leghatalmasabb daimjója, a Keleti Hadak főparancsnoka; nyugaton Isido, az oszakai vár ura, Korea meghódítója, az örökös oltalmazója, a Nyugati Hadak főparancsnoka. És északon ott a Tókaidó, a Nagy Tengerparti Út, amely összeköti Toranaga fővárosát, Jedót és Isido fővárosát, Oszakát... háromszáz mérföldes út, ezen kell majd a seregeknek menetelniük. 
Ki nyeri meg a háborút? 
Senki. 
Mert a háború ismét lángba fogja borítani a birodalmat, a szövetségek felbomlanak, és tartomány küzd tartománnyal, falu faluval, ahogy ez lenni szokott. Kivéve az elmúlt tíz esztendőt. Az elmúlt tíz esztendőben hihetetlen módon nem került sor háborúra. Békének hívták ezt az időszakot; ez volt az első béke a történelemben. 
Már kezdtem megszeretni a békét, gondolta Mura. 
Csakhogy ez az ember, aki a békét megteremtette, halott. A parasztból lett katona, később szamuráj, tábornok, a legnagyobb tábornok, majd végül taikó, Japán teljhatalmú katonai parancsnoka egy esztendeje meghalt, és hétéves fia kicsi még ahhoz, hogy a hatalmat átvegye. Vagyis a fiú is törpe, akárcsak mi. Törpe az óriások között. A háború pedig elkerülhetetlen. Most már a taikó sem tudja megvédeni szeretett fiát, dinasztiáját, birodalmát. 
Talán így is van rendjén. A taikó leigázta az országot, békét teremtett, a daimjókat arra kényszerítette, hogy csússzanak-másszanak előtte, birtokukat elvette és másoknak adományozta, azután meghalt. Óriás volt a törpék közt. De talán rendjén való, hogy műve és nagysága vele együtt letűnjék. Hisz nem törékeny virágszirom-e az ember, amit felkap a szél? Nem csak a hegyek, a tenger, a csillagok és Istennek ez az országa igaziak és örökkévalóak-e? 
Csapdába estünk mindannyian, és ez tény; nemsokára kitör a háború, és ez is tény; egyedül Jabu fogja eldönteni, kinek az oldalára állunk, ez is tény; a falu azonban mindig megmarad, mert a rizsföldek dúsak és a tenger teli van hallal, és ez a legvégső, legfontosabb tény. 
Mura gondolatai visszatértek az előtte álló barbár kalózhoz, ördög vagy, és azért jöttél, hogy meggyötörj minket, gondolta; amióta megérkeztél, csak bajt okoztál. Miért nem tudtál más falut választani? 
– Kapitány-szán onná-t akar? – kérdezte segítőkészen. Javaslatára a falutanács már gondoskodott e téren a többi barbárról, egyrészt előzékenységből, másrészt azért, hogy legyen, ami leköti őket, amíg a hatóság kiszáll. A befektetett pénz értéke busásan megtérült, mivel a falusiak részletesen értesültek az így keletkezett kapcsolatokról, és remekül szórakoztak. 
– Onna –  ismételte, feltételezve, hogy ha már a kalóz lábra állt, bizonyára hason fekve is jól érezné magát, és szívesen dugná Menynyei Lándzsáját meleg hüvelybe lefekvés előtt, arról nem beszélve, hogy már minden előkészületet megtettek. 
– Nem! – Blackthorne aludni akart. De mivel tudta, hogy ezt az embert meg kell nyernie, kényszeredetten rámosolygott, és a feszületre mutatott. – Keresztény vagy? 
Mura bólintott. 
– Keresztény. 
– Én is keresztény vagyok. 
– Az atya szerint nem. Nem vagy keresztény. 
– De keresztény vagyok. Nem katolikus, de azért keresztény. Mura azonban nem értette, és Blackthorne hiába próbálkozott, nem tudta megmagyarázni a dolgot. 
– Akarsz onná-t? 
– A... a dimjó... mikor jön? 
– Dimjó? Nem értem. 
– Dimjó... á, persze, a daimjó. 
– Aha, a daimjó. Hai. Daimjó! – Mura vállat vont. – A daimjó akkor jön, amikor akar. Aludj. De előbb tisztálkodj. Kérem. 
– Mi? 
– Tisztálkodj. Fürdő. Kérem. 
– Nem értem. 
Mura közelebb lépett, és fintorogni kezdett. 
– Büdös. Rossz. Mint portugálok. Fürdő. Ez tiszta ház. 
– Akkor fürdők, amikor akarok, és nem vagyok büdös! – tajtékzott Blackthorne. – Mindenki tudja, hogy fürödni veszélyes. Azt akarod, hogy vérhast kapjak, mi? Azt hiszed, elment az eszem? Eredj a pokolba, és hagyj aludni! 
– Fürdő! – parancsolt rá Mura, akit megdöbbentett a barbár nyíltan kimutatott haragja, hiszen ez a rossz modor teteje. Pedig a barbár nemcsak hogy büdös volt, hanem legalább három napja nem fürdött megfelelően, s a kurtizán jogosan visszautasíthatja, hogy ágyba bújjon vele, akármennyit fizetnek is neki. Iszonyúak ezek az idegenek, gondolta. Elképesztő! Micsoda mocskos szokásaik vannak! De ne félj semmit. Én felelek érted. Majd én megtanítlak a jó modorra. Úgy fogsz fürdeni, mintha normális ember volnál, és akkor talán anya is meg fogja látni, amit akar. – Fürdő! 
– Tűnj el innen, amíg össze nem törlek! – mordult rá Blackthorne, és az ajtó felé mutatott. Megjelent a három másik japán is három nő kíséretében. Mura kurtán elmagyarázta, mi a helyzet, és ellentmondást nem tűrően rászólt Blackthorne-ra. 
– Fürdő. Kérem. 
– Kifelé! 
Mura, egyedül, előbbre lépett. Blackthorne kinyújtotta a karját, nem akarta bántani az öreget, csak éppen meglökni. Hirtelen felordított. Mura a tenyere élével valahogy a könyökére csapott, és Blackthorne karja bénultan csüggött alá. Dühödten nekirontott, de a szoba mintha elfordult volna körülötte, és a következő pillanat bán már a padlón hevert. Újabb, bénító erejű ütés érte a hátát, és mozdulni sem tudott. 
– Úristen... 
Megpróbált felállni, de a lába összecsuklott. Mura higgadtan kinyújtotta rövid, de vaskemény ujját, és megnyomott egy ideggócot Blackthorne nyakában. Blackthorne égető fájdalmat érzett. 
– Atyaúristen... 
– Fürdő? Kérem? 
– Hogyne... máris. – Blackthorne fájdalmasan zihált. Megdöbbentette, hogy ilyen hamar áldozatául esett egy ekkorka embernek, tehetetlenül hever, mint egy gyerek, és bármelyik pillanatban elvághatják a torkát. 
Mura évekkel azelőtt elsajátította a dzsúdó és a karate művészetét, mint ahogy megtanulta a kard- és a lándzsaforgatást is. Akkoriban még harcos volt, és Nakamura oldalán küzdött, a parasztgenerális, a taikó oldalán – akkor persze még nem volt taikó – ; abban az időben parasztból is lehetett szamuráj, és szamurájból is paraszt vagy kézműves, vagy még alacsonyabb rangú kereskedő, majd újra harcos. Furcsa, gondolta Mura, szórakozottan nézegetve a legyőzött óriást, amikor teljhatalmú úr lett, a taikónak első dolga volt elrendelni, hogy parasztból többé ne lehessen katona, és minden paraszt szolgáltassa be a fegyverét. A taikó örökre megtiltotta nekik a fegyverviselést, és felállította azt a megváltoztathatatlan kasztrendszert, amely az egész birodalom életét megszabja: elsők a szamurájok, utánuk következnek a parasztok, utánuk a kézművesek, aztán a kereskedők, színészek, számkivetettek, banditák, végül, a lépcső legalján az eták, a nem emberek, a hullatemetők, bőrcserzők, sintérek, hóhérok, billogozók és csonkítok. A barbároknak ezen a lépcsőn természetesen hely sem jut. 
– Bocsáss meg, kapitány-szán – mondta mélyen meghajolva Mura, mert szegyelte magát a barbár megaláztatása miatt: úgy nyöszörgött még mindig, akár a csecsszopó. Nagyon sajnálom, gondolta, de meg kellett tennem. Még barbár létedre is minden mértéken felül megharagítottál. Úgy üvöltesz, mint egy eszelős, felzaklatod anyámat, megzavarod házam nyugalmát, megijeszted a szolgákat, s a feleségemnek máris ki kellett cserélnie egy sodzsit. Nem tűrhettem, hogy modortalanságod büntetlen maradjon, hogy óhajom ellenére tégy a saját házamban. A te érdekedben cselekedtem. Különben se helyrehozhatatlan a dolog, hiszen nektek, barbároknak, nincs méltóságotok, amit meg lehetne alázni. Kivéve a papokat... azok mások. Büdösek ugyan, de mégis az Atyaisten felkentjei, nekik tehát igen nagy a méltóságuk. De te – te hazug is vagy, nemcsak kalóz. Micsoda aljasság! Még hogy kereszténynek mondod magad! De sajnos, ez sem fog segíteni rajtad. Daimjónk gyűlöli az egy igaz hitet, gyűlöli a barbárokat, és csak azért tűri meg őket, mert muszáj. De te nem vagy se portugál, se keresztény, téged tehát nem véd a törvény, ne? De még ha halálra – vagy legalábbis megcsonkításraítélnek, nekem akkor is kötelességem gondoskodni róla, hogy tisztán menj sorsod elé. – Fürdő nagyon jó! 
A másik három férfi segítségével kicipelte a még mindig kábult Blackthorne-t a házból, kivitték a kertbe, végig a fedett úton, amire nagyon büszke volt, és be a fürdőházba. A nők követték őket. 
Tudta, hogy élete egyik nagy élményében lesz része. Tudta, hogy sokszor el fogja mesélni hitetlenkedő barátainak, miközben egyik kupa forró szakét a másik után isszák; a tanácstagoknak, halászoknak, falubelieknek, gyerekeinek, akik eleinte szintén nem hisznek majd neki. De azután ők is továbbadják a gyerekeiknek, és a halász Mura neve örökké élni fog Andzsiro falvában, Izu tartományban, a fősziget, Honsú délkeleti partján. Mindez pedig azért lesz így, mert neki, Murának, a halásznak jutott az a szerencse, hogy elöljáró volt a taikó halála utáni második esztendőben, s ezért ideiglenesen ő felelt azoknak a furcsa barbároknak a vezéréért, akik a keleti tengerből jöttek elő. 

Második fejezet

– A daimjó, Kaszigi Jabu, Izu ura tudni akarja, ki vagy, honnan jössz, hogy kerülsz ide, és miféle kalózbűnöket követtél el – mondta Sebastio atya. 
– Hányszor mondjam még, hogy nem vagyunk kalózok? – Tiszta, meleg délelőtt volt, Blackthorne a falu főterén térdelt az emelvény előtt, és a feje még most is sajgott az ütéstől. Nyugalom, gondolkodj, intette magát. Az életünk felől döntenek. Te vagy a szószóló, ez a lényeg. A jezsuita ellenség, ő az egyetlen elérhető tolmács, és nem tudhatod, mit fordít, csak abban lehetsz biztos, hogy nem segíteni akar... „Szedd össze az eszed, fiam – vélte hallani az öreg Albán Caradocot. – Amikor a vihar a legrosszabb és a tenger a legfélelmetesebb, akkor kell csak igazán összeszedned az eszed. Csak így maradhatsz életben, csak így mentheted meg a hajót – ha te vagy a navigátora. Szedd össze az eszed, és fölözz le minden napot, akármilyen rossz is...” 
A mai napról legföljebb epét fölözhetnék, gondolta komoran Blackthorne. Miért hallom ilyen tisztán Albán hangját? 
– Először is mondd meg a daimjónak, hogy ellenségek vagyunk – szólt rá a papra. – Mondd meg neki, hogy Anglia és Németalföld háborúságban áll Spanyolországgal és Portugáliával. 
– Újra figyelmeztetlek, hogy beszélj egyszerűen, és ne torzítsd el a tényeket. Németalföld vagy Hollandia, Zeeland, Egyesült Tartományok, akárminek nevezitek is, ti koszos holland lázadók – a spanyol birodalom békétlenkedő kis tartománya. Te pedig árulók vezére vagy, árulóké, akik pártot ütöttek törvényes királyuk ellen. 
– Anglia hadban áll, és Németalföld elszaka... – Nem folytatta, mert a pap már tolmácsolt, és nem figyelt oda. 
Az alacsony, köpcös daimjó előkelően, kényelmes tartásban térdelt az emelvényen, sarkát maga alá húzva. Mellette jobbról-balról a tisztjei, köztük unokaöccse és vazallusa, Kaszigi Omi. Mindnyájan selyemkimonót viseltek, afölött díszes köntöst, széles, szorosra kötött övet és hatalmas, keményített vállszárnyakat. És természetesen az elmaradhatatlan kardokat. 
Mura a tér porában térdelt. Ő volt az egyetlen jelen levő falubeli, a többiek pedig, a nézők: a daimjót kísérő ötven szamuráj. Fegyelmezett, néma sorokban ültek. A hajó legénysége Blackthorae mögött térdelt, mellettük őrök. Magukkal kellett hozniuk a flottaparancsnokot is, noha nagyon beteg volt. Megengedték, hogy ott heverjen a földön: alig volt eszméletén. Blackthorne és a többiek meghajoltak, amikor a daimjó elé értek, de ennyi nem volt elég ezúttal. A szamurájok térdre lökték őket, és a fejüket beleverték a porba, ahogy a parasztok szokták. Blackthorne ellenállt, odakiáltott a papnak, hogy magyarázza el: náluk ez nem szokás, ő a vezér, országának követe, bánjanak vele ennek megfelelően. Valaki lándzsanyéllel az oldalába döfött és előrelódította. Emberei ösztönösen támadásra készültek, de Blackthorne rájuk kiáltott: térdeljenek le. Szerencsére engedelmeskedtek. A daimjó torokhangon vakkantott valamit, és a pap lefordította: figyelmezteti, hogy az igazat mondja, mégpedig gyorsan. Blackthome széket kért, de a pap közölte vele, hogy a japánok nem használnak széket, az egész országban nem talál egy darabot sem. 
Blackthorne figyelte a daimjónak tolmácsoló papot, kereste a lehetőséget, az átjárót a zátonyon. 
Kegyetlen és gőgös a daimjó arca, gondolta. Nagy gazember lehet. A pap nem beszél valami folyékonyán japáni nyelven. Aha! A daimjó bosszús, türelmetlen. Azt akarja, hogy világosabban fogalmazzon? Igen, azt hiszem. Miért visel a jezsuita narancssárga köntöst? Katolikus vajon a daimjó? Nézd csak, milyen alázatos a jezsuita, hogy izzad! Lefogadom, hogy a daimjó nem katolikus. Legyünk pontosak! Lehet, hogy nem katolikus. Tőle akkor se várhatsz segítséget. Hogyan tudnád kihasználni tehát a nyomorultat? Hogyan lehetne közvetítő nélkül tárgyalni vele? Hogyan lehetne hasznát venni a papnak? Hogyan lehetne semlegesíteni? Gyerünk, gondolkodj. Épp eléggé ismered a jezsuitákat... 
– A daimjó azt mondja, válaszolj fürgén. 
– Igen. Hogyne. Bocsánat. A nevem John Blackthorne. Angol vagyok, főnavigátora egy németalföldi flottának. Amszterdamból indultunk útnak. 
– Flottának? Miféle flottának? Hazudsz. Nincs itt semmiféle flotta. Miért angol egy holland hajó navigátora? 
– Mindent a maga idejében. Először fordítsd le, amit mondtam. 
–	Miért te vagy egy holland kalózhajó navigátora? Felelj gyorsan!
Blackthorne elhatározta, hogy kockáztat. Hangja megkeményedett, szinte vágott a meleg levegőben. – Que va! Fordítsd, amit mondtam, spanyol! 
A pap elvörösödött. – Portugál vagyok, mondtam már! Felelj a kérdésre. 
– Azért vagyok itt, hogy a daimjóval beszéljek, nem pedig veled. Fordítsd, te csatornapatkány! – Blackthorne látta, hogy a pap még jobban elvörösödik, és érezte, hogy ezt a daimjónak is észre kellett vennie. Légy óvatos, intette magát. Ez a sárga pofájú rohadék hamarabb szétszabdal, mint egy falka cápa, ha túlzásba viszed a dolgot. – Fordíts a daimjó úrnak! – Blackthorne mélyen meghajolt az emelvény felé, és érezte, hogy hideg verejték csorog a hátán. A kocka el van vetve. 
Sebastio atya tudta, hogy neveltetésének érzéketlenné kéne tennie őt a kalóz sértegetésével és azzal a nyilvánvaló tervével szemben, hogy megalázza a daimjó előtt. Most első ízben mégsem tudott érzéketlen maradni, és rájött, hogy vesztett. Amikor Mura küldönce hírét hozta a hajónak a szomszéd tartományba, a misszióhoz, Sebastio atya majd kővé vált megdöbbenésében. Csak nem holland vagy angol hajó? Eretnek hajó még sohasem vitorlázott a Csendes óceánon, kivéve azt az átkozott főördögöt, Drake-et, de itt, ázsiai vizeken végképp nem. A vízi utak titkosak. Azonnal indult, de előbb postagalambot küldött feljebbvalójához Oszakába; szeretett volna előbb tanácsot kérni tőle, hiszen tudta magáról, hogy fiatal, tapasztalatlan, alig két esztendeje tartózkodik Japánban, még fel sem szentelték, nem ért az ilyen fontos ügyek intézéséhez. Andzsiróba sietett, s közben imádkozott, hogy ne legyen igaz a hír. De kiderült, hogy a hajó holland, a navigátor angol, és Sebastio atyán elhatalmasodott a Luther, Kálvin, VIII. Henrik és fattyú lánya, az ördögi Erzsébet sátáni eretneksége iránt táplált gyűlölete. És elvakította józan ítélőképességét. 
– Pap, fordítsd le, amit a kalóz mondott – hallotta a daimjó hangját. 
Ó, Istennek áldott Anyja, segíts, hogy teljesíthessem akaratodat! Segíts, hogy erős legyek a daimjó előtt, add meg nekem a nyelvek adományát, add, hogy az egy igaz hitre térítsem! 
Sebastio atya összeszedte magát, és magabiztosabban kezdett beszélni. 
Blackthorne figyelt, próbálta kihámozni a szavak értelmét. Az atya az „England” és a „Blackthorne” szavakat angolosan ejtette, azután a hajóra mutatott, amely ott állt szépen lehorgonyozva a kikötőben. 
– Hogy kerültök ide?- kérdezte Sebastio atya. 
– A Magellán-szoroson keresztül. Százharminchat napra vagyunk tőle. Mondd meg a daimjónak... 
– Hazudsz. A Magellán-szoros titkos. Afrikát és Indiát megkerülve jöttetek. Végül úgyis elmondod az igazat. Errefelé nem ismeretlen a kínvallatás. 
– Titkos volt. Egy portugál eladta nekünk a naplót. Egy honfitársad eladott benneteket egy kis júdásaranyért. Szemét népség! Most már minden angol és holland hadihajó ismeri a Csendes-óceánra kivezető utat. Manilát máris ostromolja egy flotta – húsz darab hatvanágyús angol hadihajó. A birodalmatoknak befellegzett. 
– Hazudsz! 
Hát persze, gondolta Blackthorne, de az igazat csak úgy tudnád kideríteni, ha elmennél Manilába. 
– Az a flotta meg fogja támadni összes tengeri útvonalatokat, és végezni fog összes gyarmatotokkal. Egy másik, holland flotta pedig úton van idefelé, hetek kérdése, hogy megérkezzék. A spanyol-portugál disznót visszakergettük az ólba, rended főgenerálisának pedig máris a hátuljában a farka, hiszen ott a helye! – Elfordult tőle, és mélyen meghajolt a daimjó felé. 
– Verje meg az isten a mocskos nyelvedet! 
– Ano mono va nani o mosite oru? –  fönnedt rá türelmetlenül a papra a daimjó. 
A pap hadarni kezdett, „Magellánt” és „Manilát” emlegetve, de Blackthorne úgy látta, a daimjó és tisztjei nemigen értik a dolgot. 
Jabu unta a kihallgatást. Elnézett a kikötőben horgonyzó hajóra, amelyet azóta nem tudott kiverni a fejéből, amióta Omi titkos üzenetét megkapta. Ismét eltűnődött, vajon tényleg az istenek ajándéka-e, ahogy remélte. 
„Megvizsgáltad már a rakományt, Omi-szan?” – kérdezte reggel, amint sárosan és kimerültén megérkezett a faluba. 
„Nem, uram. Helyesebbnek tartottam lepecsételni a hajót, amíg meg nem érkezel, de azt tudom, hogy a rakodótér tele van ládákkal és bálákkal. Remélem, helyesen cselekedtem. Itt vannak a kulcsok. Elkoboztam őket.” 
„Rendben van. – Jabu egyenesen a több mint száz mérföldre levő Jedóból, Toranaga fővárosából jött lóhalálában, bujkálva és nagy veszélyeknek téve ki magát, és minél előbb vissza kellett térnie. Két napba telt, hogy ideért, rossz utakon, örvényes folyókon, részben lóháton, részben gyaloghintóban. – Azonnal felmegyek a hajóra.” 
„Azt javaslom, előbb vedd szemügyre az idegeneket, uram – mondta nevetve Omi. – Leírhatatlanok. Legtöbbjének kék szeme van – akár a sziámi macskáknak – és aranyhaja. De a legjobb az egészben az, hogy kalózok...” 
Omi beszélt neki a papról, arról, hogy mit mesélt a pap ezekről a kalózokról, hogy mit mondott a kalóz és mi minden történt, és Jabu izgalma megháromszorozódott. Erőt vett türelmetlenségén, és nem ment fel azonnal a hajóra, hogy feltörje a pecséteket. Megfürdött, ruhát váltott, és elrendelte, hogy hozzák eléje a barbárokat. 
– Hé, te pap! – mondta éles hangon, mert alig értette a pap zagyva japán beszédét. – Miért haragszik rád ennyire? 
– Mert gonosz. Kalóz. Az ördögöt imádja. 
Jabu odahajolt a balján térdelő Omihoz. 
– Te érted, mit beszél, öcsém? Mit gondolsz, hazudik? 
– Nem tudom, uram. Ki tudja, miben hisznek igazán a barbárok? Gondolom, a pap csak úgy véli, hogy a kalóz az ördögöt imádja. Ami persze ostobaság. 
Jabu visszafordult a paphoz, és megyetően végigmérte. Szerette volna tüstént keresztre feszíteni, és egyszer s mindenkorra kiirtani birtokán a kereszténységet. De nem tehette. Noha ő és a többi daimjó teljhatalommal rendelkezett a saját birtokán, mégis engedelmességgel tartoztak a Régenstanácsnak, annak a katonai kormányzó testületnek, amelyre a taikó az uralkodást bízta fia kiskorúsága idejére, és engedelmeskedniük kellett azoknak a rendeleteknek is, amelyeket a taikó bocsátott ki, s még mindig érvényben voltak. Az egyik kimondta, hogy a portugál barbárok védett személyek, méltányos keretek közt el kell tűrni a vallásukat, s papjaik, szintén méltányos keretek közt, hittérítő munkát végezhetnek. 
– Hé, te pap! Mit mondott még a kalóz? Halljam! Talán elveszett a nyelved? 
– Kalóz rossz dolgokat mond. Rossz dolgokat. Még több hajóhadik jön.  Sok. 
– Mit jelent az, hogy „hajóhadik”? 
– Bocsáss meg, uram, nem értem. 
– Annak, hogy „hajóhadik”, semmi értelme, ne? 
– Á! Kalóz mond, más hadak hajó Manila, Fülöp-szigetek. 
– Omi-szan, te érted, mit fecseg ez itt össze? 
– Nem, uram. A kiejtése borzasztó, olyan, akár a majommakogás. Csak nem azt akarja mondani, hogy Japántól keletre még több kalózhajó van? 
– Hé, te pap! Ezek a kalózhajók a partjaink közelében vannak? Kelet felé? He? 
– Igen, uram. De szerintem hazudik. Azt mond, Manila. 
– Nem értem. Hol van az a Manila? 
– Kelet felé. Soknapos út. 
– Ha kalózhajók jönnek erre, megfelelő fogadtatásban részesülnek, akárhol is van az a Manila. 
– Bocsáss meg, uram, nem értem. 
– Mindegy – mondta Jabu, akinek elfogyott a türelme. Azt már különben is elhatározta, hogy az idegeneknek meg kell halniuk, és előre élvezte a dolgot. Mivel nyilvánvalóan nem „portugál barbárok”, nem vonatkozik rájuk a taikó rendelete, arról nem is beszélve, hogy kalózok. Amióta az eszét tudta, gyűlölte a barbárokat, a rossz szagukat és mocskosságukat, undorító húsevő szokásukat, ostoba vallásukat, pökhendiségüket és megvetésre méltó modortalanságukat. Sőt, mint a többi daimjó, ő is megalázónak érezte, hogy a markukban tartják az isteneknek ezt az országát. Kína és Japán évszázadok óta hadban állt egymással. Kína nem volt hajlandó kereskedni, márpedig a kínai selyem elengedhetetlen a hosszú, forró, párás japán nyarak elviseléséhez. Már több nemzedék óta csak kis mennyiségű csempészáru jutott át a blokádon, amit aztán méregdrágán lehetett megvásárolni Japánban. De hatvan-egynéhány esztendeje megérkeztek az első barbárok. A kínai császár apró, de állandó kereskedelmi bázist biztosított nekik a dél-kínai Macauban, és hajlandó volt ezüstért selymet adni. Japánnak bőségesen volt ezüstje. A kereskedelem hamarosan fellendült. Mindkét ország nyert az üzleten. A közvetítők, a portugálok meggazdagodtak, papjaik – többnyire jezsuiták – nélkülözhetetlennek bizonyultak. Csak ők tudtak megtanulni kínaiul és japánul is, így ők játszották az üzletkötő és a tolmács szerepét. Az évenkénti árucsere óriási méreteket öltött, és minden szamuráj életére befolyást gyakorolt. A papokat és vallásukat el kellett tűrni, különben a barbárok elhajóznak és a kereskedelem megszűnik. 
A nagy hatalmú daimjók közül többen megkeresztelkedtek, a lakosságból százezrek tértek át a katolikus hitre – túlnyomó részük Kjúsún, a Kínához legközelebb levő déli szigeten lakott, és itt volt Nagaszaki portugál kikötője is. Igen, gondolta Jabu, a papokat és a portugálokat el kell tűrnünk, de ezeket az új barbárokat, ezeket az aranyhajú, kék szemű szörnyszülötteket nem. Az izgalom most már egész lényét átjárta. Végre megtudja, hogyan hal meg egy barbár, ha kínzásoknak vetik alá. Ráadásul nem is egy, hanem tizenegy – tizenegy kísérleti alany. Azon sose töprengett el, miért szerez neki örömet mások szenvedése. Mivel tudta, hogy örömet szerez, mindig kereste az alkalmat, hogy kiélvezhesse. 
– Ezt a hajót, mivel idegen és nem portugál, hanem kalózok tulajdona, ezennel rakományával együtt elkobzom – jelentette ki. – Elrendelem, hogy a kalózokat kivétel nélkül... – Megdöbbenésében látva maradt a szája: a kalózok vezére hirtelen nekiugrott a papnak, letépte övéről a fakeresztet, darabokra törte és a földre dobta, azután nagyon hangosan kiáltott valamit. Majd pedig váratlanul letérdelt, és mélyen meghajolt. Az őrök felemelt karddal előreugrottak. 
– Állj! Ne öljétek meg! – Jabut egészen elképesztette ez a szemtelenség. Hogy valaki ilyen modortalanul merészeljen viselkedni előtte! – Ezek a barbárok elképesztők! 
– Igen – felelte Omi, aki szintén megzavarodott a váratlan fejleményektől. 
A pap térdelve nézte a feszület darabjait. Reszkető keze kinyúlt, és felszedte a meggyalázott szimbólumot. Halk, szinte szelíd hangon mondott valamit a kalóznak. Szemét behunyva összeillesztette ujjai hegyét, és mormolni kezdett. A kalózvezér mozdulatlanul nézett az emelvényre, világoskék szeme meg se rezzent: akár egy kandúr egerekből álló legénysége előtt. 
– Omi-szan – mondta Jabu –, előbb megnézem a hajót. Aztán kezdhetjük. Az első az a vörös hajú legyen a sor végén, az az apró termetű. 
Omi odahajolt hozzá, és halkra fogta izgatott hangját. 
– Kérlek, bocsáss meg, uram, de ez váratlan fejlemény. Ilyesmi nem történt azóta, hogy a portugálok megérkeztek hozzánk. Nem szent jelvényük-e a feszület? Nem viseltetnek-e mindig tisztelettel papjaik iránt? Nem hajtanak-e térdet előttük a nyílt utcán is? Akárcsak a mi keresztényeink? Nincs-e a papoknak teljes hatalma fölöttük? 
– Térj a tárgyra. 
– Mindnyájan gyűlöljük a portugálokat, uram. Csak a japán keresztények nem gyűlölik őket, ne? Lehet, hogy ezek a barbárok többet érnek nekünk élve, mint halva. 
– Hogy érted ezt? 
– Ők különlegesek. Keresztényellenesek! Egy bölcs ember kihasználhatná a gyűlöletüket, a vallástalanságukat. A tieid, azt teszel velük, amit akarsz. Ne? 
Igen. És én meg akarom kínozni őket, gondolta Jabu. Igen, de ezt bármikor megtehetem. Hallgatnom kell Omira. Jó tanácsadó. De bízhatom-e benne ezek után? Van valami titkos oka, hogy ezt ajánlja? Gondolkodj. 
– Ikava Dzsikkju is keresztény – folytatta unokaöccse, megnevezve Jabu gyűlölt ellenségét, Isido rokonát és szövetségesét, akinek birtoka nyugatról határos volt Jabuéval. – Ez a koszos pap nem nála lakik-e? Ezek a barbárok kulcsot adhatnának neked Ikava tartományához. Talán Isidóéhoz... sőt, ki tudja, még Toranaga úréhoz is – súgta Omi. 
Jabu Omi arcát fürkészte, próbálta kitalálni, mi megy végbe a fejében. Aztán a hajóra tévedt a tekintete. Most már nem kételkedett benne, hogy az istenek küldték. Csakhogy ajándékként-e vagy átoknak? 
Klánja biztonságának érdekében elhalasztotta az élvezetet. Egyetértek. De legelőször is törd meg ezeket a kalózokat. Tanítsd őket egy kis jó modorra. Különösen őt. 

– Jóságos Krisztusom! – motyogta Vinck. 
– Imádkozzunk inkább – mondta van Nekk. 
– Most imádkoztunk. 
– Imádkozzunk még egyszer. Úristen, de elkelne most egy kis pálinka! 
Egy mély veremben zsúfolták össze őket, ahol a halászok a szárított halat tárolták. A szamurájok kiterelték őket a térről, lekergették a létrán, és rájuk zárták az ajtót. A verem öt lépés hosszú, öt lépés széles és négy lépés mély volt, földpadlattal és földfalakkal. A menynyezet deszkákból állt, azokon egy láb vastag földréteg és egy csapóajtó. 
– Szállj le a lábamról, te pávián! 
– Kuss, fatökű! – vágott vissza Pieterzoon. – Hé, Vinck, menj már odébb, te fogatlan vén marha, több helyed van, mint bárkinek! Az istenit, de jólesne egy kis hideg sör! Menj már odébb! 
– Nem tudok, Pieterzoon. Jobban össze vagyunk szorulva, mint egy szűz segge. 
– A flottaparancsnok, az foglalja el az összes helyet. Lökjétek oldalba. Ébressze föl valaki! – morgott Maetsukker. 
– Mi? Mi bajotok? Hagyjatok békén. Mi történt? Beteg vagyok, feküdnöm kell. Hol vagyunk? 
– Hagyjátok békén. Beteg. Maetsukker, kelj föl, az anyád istenit! – Vinck dühösen felrántotta Maetsukkert, és nekilökte a falnak. Nem volt annyi hely, hogy mindnyájan egyszerre lefeküdjenek vagy akár csak kényelmesen üljenek. Paulus Spillbergen, a flottaparancsnok a csapóajtó alatt hevert, ahol a legfrissebb volt a levegő, fejét összehajtogatott köpenyével polcolták fel. Blackthorne az egyik sarokban támasztotta a falat, és a szemét le nem vette a csapóajtóról. A legénység békén hagyta és kikerülte, mert mindnyájan jól ismerték ezt a hangulatát, és tudták, hogy a csendes külső alatt kirobbanni kész erő és vadság lappang. 
Maetsukker elvesztette a türelmét, és öklével Vinck ágyékába vágott. 
– Hagyj békén, mert agyonváglak, te nyomorult! 
Vinck nekiugrott, de Blackthorne megragadta őket, és a falhoz csapta a fejüket. 
– Mindenki fogja be a pofáját – mondta halkan. Engedelmeskedtek. – Három részre fogunk oszolni. Egyik rész alszik, másik ül, a harmadik áll. Spillbergen addig fekszik, amíg meg nem gyógyul. Az a sarok lesz a latrina. – Csoportokra osztotta őket, és amikor elrendeződtek, mindenki kényelmesebben érezte magát. 
Ki kell törnünk innen egy napon belül, különben végleg legyengülünk, gondolta Blackthorne. Amikor visszateszik a létrát, hogy vizet vagy ennivalót adjanak. Talán ma este vagy holnap este. Miért zártak bennünket ide? Nem jelentünk veszélyt a számukra. Segíthetnénk a daimjónak. Meg fogja-e érteni? Csak így hozhattam a tudomására, hogy igazi ellenségünknek a papot tekintjük. A pap megértette. 
„Isten lehet, hogy megbocsátja ezt a szentségtörést, de én nem – mondta csendesen Sebastio atya. – Addig nem nyugszom, amíg a bennetek lakozó gonosszal együtt el nem pusztítlak mindnyájatokat.” 
Verejték csörgött az arcán és az állán. Szórakozottan letörölte, füle a veremre volt hangolva, akárcsak alvás vagy pihenés közbenmeg akarta hallani a veszélyt, mielőtt bekövetkezik. 
Ki kell innen törnünk, el kell foglalnunk a hajót. Vajon mit csinál most Felicity? És a gyerekek? Lássuk csak, Tudor hétéves, Lisbeth... Egy éve, tizenegy hónapja és hat napja futottunk ki Amszterdamból, ehhez még hozzá kell adni harminchét napot, ennyibe telt, amíg felszerelkeztem és Chathamből Amszterdamba értem, azután még tizenegy napot, ennyi idős volt, amikor Chathamből elindultam. Pontosan ennyi tehát a kora... ha nem történt baj. Miért történt volna? Felicity főz, vigyáz rájuk, takarít és gügyög velük, ők pedig felnőnek, és éppen olyan erősek és bátrak lesznek, mint az anyjuk. De szép is lesz újra otthon, együtt sétálni velük a parton, az erdőkben és ligetekben... a gyönyörű Angliában. 
Az évek során megtanulta, hogy úgy gondoljon rájuk, mint szereplőkre egy színdarabban, emberekre, akiket szeret és akikért a vérét ontja egy végtelen színdarabban. Másként elviselhetetlen lett volna a távollét fájdalma. Meg tudta volna számolni, hány napot töltött otthon a tizenegy esztendei házasságból. Keveset, gondolta, nagyon keveset. „Nehéz élet ez egy asszonynak, Felicity” – mondta még hajdanán. „Az asszony élete sose könnyű” – felelte Felicity. Tizenhét éves volt akkor, magas termetű, hosszú hajú, érzé... 
Füle veszélyt sejtett. 
Az emberek ültek, a falnak támaszkodtak vagy aludni próbáltak. Vinck és Pieterzoon, a két jó barát, halkan beszélgetett. Van Nekk és a többiek a semmibe bámultak. Spillbergen az álom és az ébrenlét határán vergődött. Blackthorne úgy látta, jobb erőben van, mint ahogy sejteni engedi. 
Amint meghallották a fejük felett döngő lépteket, hirtelen csend lett. A léptek elhaltak. Halk, nyers szavak azon a furcsa nyelven. Blackthorne felismerni vélte a szamuráj hangját. Hogy is hívják... Omi-szan? Igen, ez a neve... de nem volt biztos benne. A hangok abbamaradtak, és a léptek eltávolodtak. 
– Mit gondolsz, kapunk enni, navigátor? – kérdezte Sonk. 
– Kapunk. 
– De jólesne egy kis hideg sör, istenem – sóhajtott fel Pieterzoon. 
– Kuss – mordult rá Vinck. – Annyit emlegeted, hogy már nyelni se tud az ember. 
Blackthorne érezte, hogy az inge csupa verejték. És bűzlik. Úristen, de jó lenne megfürödni, gondolta, és emlékezőn elmosolyodott. 
Mura és a többiek becipelték abba a meleg szobába, és lefektették egy kőpadra. A tagjai még mindig bénák voltak, alig tudta mozgatni őket. A három nő vetkeztetni kezdte, és ahányszor csak ellen akart állni, valamelyik férfi megnyomott egy ideget, és ő mozdulni se bírt, hiába dühöngött és átkozódott, tűrnie kellett, hogy meztelenre vetkőztessék. Nem a pucérságát szégyellte a nők előtt, csak hát az ember rendszerint egyedül vetkőzik és úgy, hogy senki se lássa: ez a szokás. Nem akarta, hogy bárki levetkőztesse, főleg nem, hogy ezek a civilizálatlan bennszülöttek tegyék. De hogy ráadásul nyilvánosan vetkeztessék le, akár egy magatehetetlen csecsemőt, és mindenhol megmossák azzal a meleg, sikamlós, illatosított vízzel s közben mosolyogva csacsogjanak körülötte, amíg ő a hátán fekszik kiterítve... ez már sok volt a jóból. Ráadásul a tagja is felmeredt, hiába nem akarta, s egyre kínosabb lett a helyzet... ő így gondolta, de a nők szemlátomást nem. Kerekre nyílt szemmel nézték, és ő elpirult. Uram, Jézus, még hogy én pirulok... ez lehetetlen! Márpedig elpirult, és ettől mintha még jobban megnőtt volna, az öregasszony álmélkodva csapta össze a tenyerét, mondott valamit, a többiek bólogattak, az öregasszony hitetlenkedve rázta a fejét, újra mondott valamit, mire még szaporábban bólogattak. 
Mura halálos komolysággal megszólalt: „Kapitány-szán, anyaszán köszöni, élete legszebb napja, boldogan halni meg!” Mindnyájan egyszerre hajoltak meg előtte, és Blackthorne rájött, milyen nevetséges az egész, és hangos hahotára fakadt. Megdöbbentek, de aztán ők is nevetni kezdtek, a nevetés kivette belőle a maradék erőt, mire a vénasszony elszontyolodott és ezt meg is mondta, és Blackthorne-nak ettől megint nevetnie kellett, és ők megint vele nevettek. Azután vigyázva beleeresztették a mély víz hatalmas forróságába, s amikor már nem bírta tovább és levegőért kapkodott, újra lefektették a padra. A nők megszárították, és bejött egy vak öregember. Blackthorne nem tudta, mi az a masszázs. Először le akarta rázni a testét nyomkodó ujjakat, de varázsuk erőt vett rajta, és hamarosan már szinte dorombolt, amint az ujjak megtalálták a csomókat, és szerteküldték bőre, izmai és inai alatt a vért, a csodálatos elixírt. 
Aztán – elgyengülve, szinte félálomban – ágyba fektették, és a lány bebújt melléje. Türelmes volt vele, hagyta, hogy aludjon, s amikor az ereje visszatért, Blackthorne a magáévá tette, szelíden, vigyázva, pedig olyan régen volt része ilyesmiben. 
Nem kérdezte a lány nevét, aki reggelre, amikor Mura rémülten és nagyon idegesen kihúzta őt az ágyból, már el is tűnt. 
Blackthorne felsóhajtott. Csodálatos az élet, gondolta. 
A veremben Spillbergen megint zsémbelt, Maetsukker a fejét fogta és nyöszörgött, nem a fájdalomtól, hanem félelmében, Croocq, a hajósinas az összeomlás határán volt, Jan Roper pedig azt mondta: 
– Nem tudom, mi mosolyogni való van ezen, navigátor. 
– Menj a pokolba. 
– Megbocsáss, navigátor – hozakodott elő óvatosan van Nekk azzal, ami mindnyájukat foglalkoztatta –, nem volt valami bölcs dolog nekiesni a papnak az előtt a sárga bőrű vadbarom előtt. 
Szavait általános, noha óvatos helyeslés kísérte. 
– Ezért dugtak bennünket ebbe a mocskos lyukba. 
Van Nekk ügyelt rá, hogy ne menjen Blackthorne közelébe. 
– Pedig csak a porba kellett volna nyomnod az orrod őurasága előtt, attól úgy megjámborodnak, akár a kezes bárányok. 
Várta a választ, de Blackthorne szó nélkül visszafordult a csapóajtóhoz. A nyugtalanság egyre nőtt. 
Paulus Spillbergen kínlódva feltámaszkodott az egyik könyökén. 
– Miről beszélsz, Baccus? 
Van Nekk odament hozzá, és mesélt neki a papról meg a feszületről, elmondta, mi történt és hogy kerültek a verembe. 
– Ez szerintem is veszélyes cselekedet volt, főnavigátor – jelentette ki Spillbergen. – Igen... hibáztál... adjatok egy kis vizet. A jezsuiták mostantól nem hagynak békét nekünk. 
– Ki kellett volna tekerned a nyakát, navigátor. A jezsuiták különben sem hagynának békén bennünket – szólalt meg Jan Roper. 
– Mocskos tetvek ők, mi pedig Isten büntetéseként kerültünk ebbe a bűzös lyukba. 
– Ostobaság, Roper – mondta Spillbergen. – Azért vagyunk itt... 
– Isten büntetése van rajtunk! Santa Magdellana minden templomát fel kellett volna gyújtanunk, nem csak azt a kettőt. A Sátán pöcegödrei azok egytől egyig! 
Spillbergen erőtlen mozdulattal csapott egy légy után. 
– A spanyol csapatok egyesülni készültek, tizenöten jutottak volna minden emberünkre. Adjatok vizet! Kiraboltuk a várost, zsákmányra tettünk szert, belenyomtuk az orrukat a porba. Ha ott maradunk, elpusztultunk volna. Az isten szerelmére, adjon már valaki egy kis vizet! Mindnyájunkat megöltek volna, ha nem vonulunk... 
– Mit számít az, ha Istennek tetsző cselekedeteket hajtunk végre? Cserbenhagytuk Őt, ez az igazság. 
– Lehet, hogy itt is szolgálhatjuk majd – vetette közbe csitítólag van Nekk, mert Roper bigottsága ellenére derék ember volt, ügyes kalmár és ráadásul üzlettársának a fia. – Felhívjuk a bennszülöttek figyelmét a pápisták eltévelyedettségére. Megtérítjük őket az egy igaz hitre. 
– Úgy van – mondta Spillbergen. Még gyenge volt, de már érezte, hogy kezd visszatérni az ereje. – Ki kellett volna kérned Baccus véleményét, főnavigátor. Elvégre ő a kereskedők vezetője. Nagyon ért a vadakkal való tárgyaláshoz. Hányszor mondjam még, hogy adjatok vizet? 
– Nincs vizünk, Paulus – felelte komoran van Nekk. – Nem adtak se élelmet, se vizet. Még egy küblink sincs, amibe hugyozzunk. 
– Hát kérjetek! És vizet is! Úristen, de szomjas vagyok! Kérjetek vizet! Te ott! 
– Én? – kérdezte Vinck. 
– Igen. Te! 
Vinck Blackthorne-ra nézett, de Blackthorne ügyet se vetett rá, a csapóajtót figyelte. Vinck odaállt a nyílás alá, és elkiáltotta magát. 
– Hé! Ti odafönn! Adjatok vizet, ti átkozottak! Élelmet és vizet akarunk! 
Válasz nem érkezett. Újra felkiáltott. Semmi válasz. A többiek is bekapcsolódtak a kiabálásba, Blackthorne-t kivéve. Hangjukba belevegyült a pánik, a zsúfolt lyuk által kiváltott émelygés – nemsokára úgy üvöltöttek, akár a farkasok. 
A csapóajtó kinyílt. Omi nézett le rájuk. Mellette Mura térdelt. És a pap. 
– Vizet! És élelmet, az istenért! Eresszetek ki innen! – Újrakezdődött az ordítozás. 
Omi intett Murának, aki biccentett és távozott. Hamarosan egy halásztársával tért vissza, egy hordót cipeltek. Tartalmát – rothadásnak indult halhulladékot és tengervizet – a foglyok fejére zúdították. 
Az emberek szétugrottak, de nem mindnyájan kerülhették el a mocskot. Spillbergen fuldoklott. Voltak, akik elcsúsztak, ezeket megtaposták. Blackthorne nem mozdult ki a sarokból. Gyűlölködve nézte Omit. 
Omi beszélni kezdett. Ijedt csönd támadt, amelyet csak a köhögés és Spillbergen öklendezése szakított néha félbe. Amikor Omi befejezte, a pap idegesen odalépett a nyílás széléhez. 
– Kaszigi Omi a következőket parancsolja: azonnal kezdjetek el tisztességes emberi lények módjára viselkedni. Többé lármát ne csapjatok. Ha lármáztok, legközelebb öt hordó tartalmát öntik a verembe, aztán tízét, aztán húszét. Élelmet és vizet napjában kétszer kaptok. Ha megtanultok viselkedni, feljöhettek az emberek világába. Jabu úr kegyesen megkíméli az életeteket, feltéve, ha hűséges szolgái lesztek. Egyikteknek azonban meg kell halnia. Napnyugtakor. Ti döntsétek el, hogy ki legyen az. De téged – mutatott Blackthorne-ra –, téged nem választhatnak. – A pap zavartan meghajolt a szamuráj felé, és hátralépett. 
Omi lenézett a gödörbe. Látta Blackthorne tekintetét, és megérezte a belőle áradó gyűlöletet. Nem lesz könnyű megtörni, gondolta. Nem baj. Van időnk. 
A csapóajtó bezáródott. 

Harmadik fejezet

Jabu sosem volt még ilyen elégedett és magabiztos, mint most, hogy a forró fürdőben hevert. A hajó feltárta előtte gazdagságát, s ez a gazdagság olyan hatalommal kecsegtette, amilyenről eddig álmodni sem mert. 
„Holnap rakjatok ki mindent a partra – mondta. – A muskétákat csomagoljátok vissza a ládákba. Takarjátok be őket álcázóhálóval vagy zsákokkal.” 
Ötszáz muskéta, gondolta ujjongva. És több puskapor meg golyó, mint amennyi Toranaga Nyolc Tartományában található. Húsz ágyú, ötezer ágyúgolyó és rengeteg muníció. Gyújtónyilak ládaszámra. A legjobb európai minőség. „Mura, állíts ki teherhordókat. Igurasi-szan, az összes fegyvert, beleértve az ágyúkat is, szállítsátok át azonnal és titokban misimai várkastélyomba. A műveletért te felelsz.” 
„Igenis, uram.” Ők is lenn voltak vele együtt a hajó rakterében, és értetlenül meredtek rá: Igurasi, a magas, hajlékony, félszemű férfi, legfőbb csatlósa; Zukimoto, a szállásmestere; a tíz izzadt falusi, akik Mura felügyelete mellett a ládákat kinyitották, és személyi testőrsége, a négy szamuráj. Tudta, hogy nem értik az örömét s hogy miért kell titokzatoskodni. Remek, gondolta. 
Amikor 1542-ben felfedezték Japánt, a portugálok muskétákat és lőport hoztak magukkal. Másfél év múlva már a japánok is gyártották. A minőség persze nem volt európai szintű, de ez nem számított, mert a puskákat merő újdonságnak tekintették, és sokáig csak vadászatra használták - sőt, az íjjal pontosabban tudtak lőni. Ami azonban ennél is fontosabb: Japánban a hadakozás majdhogynem rituális szertartás volt, egyéni párbaj, amelynek szent fegyvere a kard. A muskéták használatát gyávaságnak, becstelenségnek tartották, mert teljes mértékben ellentmondott a szamuráj erkölcskódexnek, a busidó-nak, a harcos útjának, amely arra kötelezte a szamurájt, hogy becsülettel harcoljon, becsülettel éljen és becsülettel haljon meg; örök és feltétlen hűséggel viseltessék hűbérura iránt; ne féljen a haláltól, sőt, keresse is azt, miközben szolgál; legyen büszke a nevére, és tartsa meg makulátlannak. 
Jabunak évek óta volt egy titkos elmélete. Végre, gondolta ujjongva, végre megvalósíthatja, átültetheti a gyakorlatba: ötszáz válogatott szamuráj, muskétákkal felfegyverezve és egységként kiképezve tizenkétezer fős hagyományos serege élén, megtámogatva húsz ágyúval, amelyeket szintén egységként kiképzett elit katonák kezelnek. Új stratégia az új korban! A küszöbönálló háború sorsát a lőfegyverek döntik el! 
Hát a busidó? – kérdezték folyton az ősök szellemei. 
Mi van a busidóval? – kérdezett vissza Jabu. 
Feleletet sohasem kapott. 
Legvadabb álmaiban sem képzelte, hogy egyszer majd ötszáz puska áll a rendelkezésére. Most azonban ingyen megkapta őket, és csak ő ismeri a használatukat. De kinek az oldalán lépjen fel velük? Toranagáén? Isidóén? Vagy talán várjon... hogy ő legyen a végső győztes? 
„Igurasi-szan. Csak éjszaka utazhattok, sziklaszilárd fedezet mellett.” 
„Igenis, uram.”
„A dolognak titokban kell maradnia, Mura, különben az egész falut kiirtom.”
„Hallgatni fogunk, uram. A falum nevében beszélek. Az útért és a többi faluért nem vállalhatok felelősséget. Ki tudja, hol nem bujkálnak kémek? De mi semmit sem fogunk továbbadni.” 
Jabu ezután a hajó páncéltermébe ment. Amit ott talált, az nyilván hadizsákmány volt: ezüst- és aranyedények, kupák, kandeláberek, ékszerek, díszes keretű vallásos festmények. Egy ládában aranyszálakkal átszőtt, színes kövekkel kihányt női ruhák feküdtek összehajtogatva. 
„Az ezüstöt és az aranyat rúdba öntetem és elhelyezem a kincstárban” – mondta Zukimoto. Pedáns, negyven-egynéhány éves kis ember volt, nem tartozott a szamurájok kasztjához. Évekkel azelőtt a harcos buddhista rendek egyikében szolgált, de a taikó a többi militáns szerzetesrenddel együtt az övét is eltiporta, mivel nem akarták abszolút fennhatóságát elismerni. Zukimoto némi vesztegetéssel megmenekült a korai haláltól, és házaló lett, később pedig kis tételben rizzsel kereskedett. Tíz éve állt be Jabu hadtápszolgálatához, és hamarosan nélkülözhetetlenné vált. „Ami pedig a ruhákat illeti, az aranyfonalak és a kövek értékesek lehetnek. Ha megengeded, összecsomagoltatom, és azzal együtt, amit még össze tudok szedni, Nagaszakiba küldöm.” Nagaszaki kikötője volt a portugálok törvényes tartózkodási helye és fő piaca. „A barbárok szép árat adnak ezekért az apróságokért.”
„Rendben van. Hát azok a bálák a másik raktérben?”
„Valami súlyos vásznat tartalmaznak. Semmire se tudnánk használni őket, uram, piaci értékük pedig egyáltalán nincs. De ennek bizonyára örülni fogsz.” Zukimoto kinyitotta a páncélládát. 
A láda húszezer vert ezüstérmét tartalmazott. Spanyol dublont. A legjobb minőségűt. 
Jabu mocorogni kezdett a fürdőben. A kis fehér kendővel letörölte arcáról és nyakáról a verejtéket, és még mélyebbre merült a forró, illatosított vízbe. Három nappal ezelőtt, gondolta, ha egy jós azt mondja, mindez bekövetkezik, kitépted volna a nyelvét az arcátlan hazudozónak. 
Három nappal ezelőtt még Toranaga fővárosában, Jedóban volt. Napszálltakor kapta meg Omi üzenetét. Tudta, hogy a hajót azonnal át kell vizsgálnia, de Toranaga még mindig nem jött vissza Oszakából, ahol utoljára nézett szembe Isido tábornokkal, távolléte idejére pedig meghívta Jabut és az összes szövetséges szomszéd daimjót, hogy székhelyén várják be hazatérését. A meghívást nem utasíthatták vissza veszélytelenül. Jabu tudta, hogy ő és a többi független daimjó meg a családjuk Toranaga biztonságát vannak hivatva szolgálni, s noha a szót természetesen senki sem ejti ki, tulajdonképpen túszul tartják őket, amíg Toranaga vissza nem tér Oszaka bevehetetlen, ellenséges erődjéből. Toranaga volt a Régenstanács elnöke, amelyet a taikó halálos ágyán jelölt ki, hogy igazgassa a birodalmat hétéves fia, Jaemon nagykorúságáig. A Tanács öt régensből állt, valahányan előkelő daimjók, de valódi hatalma csak Toranagának és Isidónak volt. 
Jabu gondosan mérlegelte az Andzsiróba való elutazás melletti érveket és a velejáró kockázatot, valamint azokat az okokat, amelyek a helyben maradás mellett szóltak. Azután magához rendelte feleségét és kedvenc ágyasát. Az ágyas a törvényes szerető tisztét töltötte be. Egy férfinak akárhány ágyasa lehetett, de felesége egyszerre csak egy. 
„Unokaöcsém, Omi titokban megüzente, hogy egy barbár hajó vetődött partra Andzsirónál.” 
„Egy Fekete Hajó?” – kérdezte izgatottan a felesége. Fekete Hajóknak azokat a hatalmas, mesés kincsekkel megrakott kereskedőhajókat nevezték, amelyek a monszun szelek segítségével évenként megtették az utat Nagaszaki és Macau portugál kikötője között, mely utóbbi csaknem ezer mérföldre volt délre, a kínai szárazföldön. 
„Nem, de így is sokat érhet. Azonnal útnak indulok. Mindenkinek azt fogod mondani, hogy megbetegedtem, és nem szabad zavarni. Öt nap múlva itt leszek.” 
„Ez rettentően veszélyes – figyelmeztette a felesége. – Toranaga úr határozottan megparancsolta, hogy maradjunk itt. Biztosan újra ki fog egyezni Isidóval, és túlságosan nagy hatalmú ahhoz, hogy büntetlenül megsérthessük. Nem szavatolhatjuk, hogy elutazásod rejtve marad, uram... kémek vannak mindenütt. Ha Toranaga megérkezik, és nem talál itt, félreérti távollétedet. Ellenségeid gonosz gondolatokat ültetnek el a fejében.” 
„Igen – tette hozzá az ágyas. – Bocsáss meg, de hallgatnod kell az úrnőre. Igaza van. Toranaga úr sosem fogja elhinni, hogy csak azért voltál engedetlen, mert meg akartál nézni egy barbár hajót. Kérlek, küldj helyetted valaki mást.” 
„De ez nem közönséges barbár hajó. Nem portugál. Hallgassatok ide. Omi-szan szerint egy másik országból való. Ezek az emberek más hangzású nyelvet beszélnek, és kék szemük van meg aranyhajuk.” 
„Omi-szan megőrült. Vagy túl sok szakét ivott” – mondta a felesége. 
„Ez a dolog fontosabb annál, hogysem tréfálkozz rajta.” 
Felesége meghajolt és bocsánatot kért; kijelentette, hogy igaza van, amiért megrója, de a megjegyzést ő nem tréfának szánta. Alacsony, sovány asszony volt, tíz évvel idősebb Jabunál, nyolc esztendőn keresztül évenként egy gyermekkel ajándékozta meg férjét, míg végül kiszáradt a méhe. A gyermekek közül öt fiú volt. Hárman hősi halált haltak a Kína elleni háborúban, egy buddhista szerzetesnek állt, az utolsót azonban, aki most volt tizenkilenc éves, Jabu megvetette. 
Felesége, Juriko úrnő volt az egyetlen asszony, akitől félt, az egyetlen – elhalt anyját nem számítva –, akit sokra tartott, és Juriko selyemkorbáccsal uralkodott a házában. 
„Kérlek, bocsáss meg – mondta Juriko. – Megvizsgálta Omi-szan a rakományt?” 
„Nem, Juriko-szan. Azt üzeni, hogy lepecsételte a hajót, mivel olyan szokatlan. Nem portugál hajó sohasem járt még erre, ne? Ráadásul hadihajó, mint mondja. Húsz ágyú van a fedélzetén.” 
„Á! Akkor valakinek azonnal útra kell kelni."”
„Én magam megyek.” 
„Kérlek, gondold meg. Küldd Mizunót. Fivéred bölcs és ügyes. Könyörgök, maradj itt.” 
„Mizuno gyenge és megbízhatatlan.” 
„Akkor parancsold meg neki, hogy kövessen el szeppukut!” – mondta dühösen a felesége. A szeppuku – néha harakirinek is nevezték –, vagyis az önkibelezéssel végrehajtott rituális öngyilkosság volt az egyetlen lehetőség, amellyel egy szamuráj jóvátehette a bűnt, a szégyent vagy a becstelen viselkedést, de ehhez csakis a szamuráj kaszt folyamodhatott. Minden szamurájt – a nőket is – gyerekkorától fogva úgy neveltek, hogy pontosan végre tudja hajtani a szeppukut, vagy részt tudjon venni benne mint segéd. A nők úgy követték el, hogy kést döftek a nyakukba. 
„Később, nem most.” – felelte Jabu. 
„Akkor küldd Zukimotót. Benne igazán megbízhatsz.” 
„Ha Toranaga nem rendelte volna el, hogy minden feleség és ágyas itt maradjon, téged küldenélek. Ez azonban túlságosan kockázatos volna. Nekem kell mennem. Nincs más választásom. Azt mondod, Juriko-szan, hogy kincstárunk üres. Azt mondod, nincs többé hitelünk azoknál a mocskos uzsorásoknál. Zukimoto szerint a legvégső adót is kisajtoltuk a parasztokból. Márpedig nekem még több ló, fegyver és szamuráj kell. A hajóban talán meglelem a rávalót.” 
„Toranaga úr parancsa egyértelmű volt, uram. Ha visszajön, és nem talál itt...” 
„Igen. Ha visszajön, úrnőm. Szerintem egyenesen belesétált a csapdába. Isido úrnak nyolcvanezer szamurája van az oszakai várban és a környékén. Toranaga bolond módra cselekedett, amikor néhány száz emberrel ment oda.”
„Ravaszabb ő annál, hogy szükségtelen kockázatokat vállaljon” – mondta Juriko. 
„Én Isido helyében azonnal megölném.” 
„Igen – felelte Juriko. – Csakhogy az Örökös anyja túsz Jedóban mindaddig, amíg Toranaga vissza nem tér. Isido tábornok úr egy ujjal sem mer Toranagához nyúlni, amíg az Örökös anyja újra Ószakában nem lesz.” 
„Én akkor is megölném. Mit számít, hogy Ocsiba úrnő él-e, hal-e? Az Örökös biztonságban van Ószakában. Ha Toranaga meghal, az utódlásnak semmi akadálya. Egyedül Toranaga jelent veszélyt a gyermekre, ő az egyetlen, aki a Régenstanács kihasználásával bitorolhatja a taikó hatalmát és megöletheti a fiút.” 
„Kérlek, bocsáss meg, uram, de lehet, hogy Isido tábornok úr magához láncolja a másik három régenst, kiveti Toranagát a Tanácsból, és akkor Toranagának vége, ne?” –  mondta az ágyas. 
„De igen, Isido megtenné, ha tudná, csakhogy szerintem, legalábbis egyelőre, nem tudja. És Toranaga sem. A taikó nagyon okosan választotta ki az öt régenst. Annyira gyűlölik egymást, hogy szinte semmiben sem képesek megegyezni. – Mielőtt a hatalmat átvette volna, az öt nagy hatalmú daimjó nyilvánosan örök hűséget esküdött a haldokló taikónak, fiának és nemzetségének. És arra is nyilvános, szent esküt tettek, hogy a Tanács egységesen fog uralkodni, és érintetlenül adja át a birodalmat Jaemonnak, amikor betölti tizenötödik évét. – Az egységes uralkodás kötelezettsége azt jelenti, hogy Jaemon nagykorúságáig semmi sem fog változni.”
„De eljön majd az idő, uram, amikor négy régens – féltékenységből, félelemből vagy nagyravágyásból – egyesül az ötödik ellen, ne? És négyen már félre tudják magyarázni a taikó rendeletét annyira, hogy háborút kezdhessenek, ne?” 
„De igen. Csakhogy az kis háború lesz, úrnőm, és az egyet mindig le fogják győzni, birtokait a győztesek felosztják egymás közt, azután új ötödik régenst választanak a régi helyébe, majd újra négy száll szembe az eggyel, azt újra leverik... ahogy a taikó előre látta. Az én gondom azonban az, hogy ki ellen egyesülnek most –  Isido vagy Toranaga ellen.” 
„Toranagát fogják elszigetelni.” 
„Miért?” 
„A többiek félnek tőle, mert tudják, hogy titokban sógun akar lenni, hiába tagadja.” 
A sógun volt a legnagyobb méltóság, amelyet halandó Japánban elérhetett. A sógun szó azt jelenti: Legfőbb Hadúr. Egyszerre csak egy daimjó birtokolhatta ezt a címet, és csakis Ő Császári Felsége, az Uralkodó, a Menny Dicsőséges Fia adományozhatta, aki Kjótóban élt, elszigetelve, a Császári Családok körében. 
A sóguni kinevezés teljhatalommal járt: a császári pecséttel és mandátummal. Igazában a sógun uralkodott a császár nevében. 
Minden hatalom a császártól eredt, mert ő az istenek leszármazottja volt. Ezért az a daimjó, aki szembeszállt a sógunnal, pártütőnek számított, földjeit elkobozták, őt magát pedig száműzték. 
A császárt istenként tisztelték, mert egyenes ági leszármazottja volt a Napistennőnek, Amateraszu Ómikarninak, Izanagi és Izanami istenek gyermekének, akik a mennyboltból hozták létre és alakították ki a japán szigeteket. A császár isteni jogánál fogva birtokolta az egész országot, és mindenki feltétlen engedelmességgel tartozott neki. A valódi hatalom azonban már több mint hat évszázada a trón háta mögött tanyázott. 
Hat évszázaddal azelőtt szakadás következett be: a három ellenséges, féluralkodói szamurájcsalád, a Minovara, a Fudzsimoto és a Takasima közül kettő két különböző trónkövetelő mellé állt, és polgárháborúba taszította a birodalmat. Hatvan esztendőnek kellett eltelnie, mire a Minovarák erőt vettek a Takasimákon, a Fudzsimoto család azonban semleges maradt, és kivárta az idejét. 
Ettől kezdve a hatalmukra féltékenyen vigyázó Minovara sógunok uralkodtak a birodalmon, sógunátusukat örökletesnek nyilvánították, és lányaikat beházasították a császári ágba. Az uralkodó és az egész császári udvar teljesen el volt szigetelve a kis kjótói enklávé falakkal körülvett palotáiban és kertjeiben, többnyire nyomorúságos anyagi körülmények között éltek, és tevékenységük mindöszsze arra korlátozódott, hogy hódoljanak a sintónak, az ősi, animista japán vallásnak, és olyan intellektuális szórakozásokkal mulattassák magukat, mint a tusrajz, a festészet, a filozófia és a költészet. 
A Menny Fiának udvarán könnyű volt uralkodni, mert hiába birtokolta az egész országot jövedelme nem volt. Csak a daimjóknak, a szamurájoknak volt jövedelme és adószedési joga. Így eshetett meg, hogy habár a császári udvar minden tagja felette állt rangban az összes szamurájnak, mégis azon a kegydíjon kellett tengődniük, amelyet a sógun, a kvampaku – a polgári főtanácsadó – vagy az épp hatalmon levő katonai csoport szeszélye juttatott nekik. Ezek a kegydíjak ritkán voltak bőkezűek. A császároknak néha élelmet kellett kunyerálniuk cserébe az aláírásukért. Sokszor előfordult, hogy nem volt elegendő pénz a koronázáshoz. 
Végül a Minovara sógunok elvesztették hatalmukat, és a címet hol a Takasimák, hol a Fudzsimotók örökölték. A polgárháborúk évszázadokon keresztül folytatódtak, és a császár egyre inkább annak a daimjónak a kreatúrája lett, aki elég erős volt hozzá, hogy elfoglalja Kjótót. Abban a pillanatban, hogy az uralmon levő sógunt és családját lemészárolta, Kjóto új meghódítója – feltéve, hogy Minovara, Takasima vagy Fudzsimoto volt – alázatosan hűséget esküdött a trónnak, és megkérte a bábcsászárt, ruházza rá a sógun megüresedett tisztét. Majd pedig, akárcsak elődei, igyekezett kiterjeszteni hatalmát Kjótóból az egész országra, amíg őt is el nem nyelte a következő. A császárok a sógun szeszélyének megfelelően házasodtak, mondtak le és léptek trónra. A császári jogutódlás azonban szent volt és sérthetetlen. 
A sógun tehát mindig teljhatalommal rendelkezett. Amíg meg nem buktatták. 
Az évszázadok során sokat megbuktattak, és a birodalom egyre kisebb frakciókra szakadt. A legutóbbi száz évben egyetlen daimjó sem bizonyult olyan erősnek, hogy megszerezze a sóguni címet. Tizenkét esztendővel ezelőtt Nakamura, a parasztgenerális ragadta magához a hatalmat, s a jelenlegi császártól, Go-Nidzsótól meg is kapta a mandátumot - sógun azonban sohasem lehetett belőle, bármennyire is szerette volna, mivel parasztnak született. Be kellett érnie a kvampaku, vagyis főtanácsadó sokkal kisebb polgári rangjával, majd, amikor csecsemő fia, Jaemon javára erről lemondott, a taikó címmel. A történelmi szokásjog szerint csakis a szerteágazó, ősi, félisteni eredetű Minovara, Takasima és Fudzsimoto családok leszármazottait illette meg a sóguni rang. 
Toranaga a Minovaráktól származott. Jabu a Takasimák egyik homályos oldalágához tudta visszavezetni magát, de ez is elégséges kapcsolat lett volna ahhoz, hogy a Legfőbb Hadúr címet elnyerje. 
„Ií, úrnőm – mondta Jabu –, hát persze hogy sógun akar lenni Toranaga, de sohasem fogja ezt elérni. A többi régens megveti és fél tőle. El fogják szigetelni, ahogy a taikó kitervelte. – Előrehajolt és felesége arcába nézett. – Azt mondod, hogy Toranaga veszíteni fog Isidóval szemben?” 
„Elszigetelni elszigetelik, de azt nem hiszem, hogy veszíteni fog, uram. Kérlek, engedelmeskedj Toranagának, ne hagyd el Jedót csak azért, hogy megvizsgálj egy barbár hajót, akármilyen szokatlannak állítja is be Omi-szan. Kérlek, küldd Zukimotót Andzsiróba.” 
„És ha a hajón kincsek vannak? Ezüst- vagy aranyrudak? Rábíznád őket Zukimotóra vagy bármelyik tisztünkre nyugodt lélekkel?”
„Nem” – felelte a felesége. Így hát még aznap éjjel kiszökött Jedóból, mindössze tizenöt embért vitt magával, egyszeriben elképzelhetetlenül gazdag lett és hatalmas, sőt, teljesen egyedülálló foglyokra tett szert, akik közül ma este az egyik meghal. Intézkedett, hogy később álljon rendelkezésére egy kurtizán és egy fiú. Holnap hajnalban visszatér Jedóba. Holnap este pedig a lőfegyverek és a kincsek is nekivágnak titkos útjuknak. 
Ií, a lőfegyverek! – gondolta ujjongva. A lőfegyverek és a haditervem segítségével győzelemhez juttatom Isidót vagy Toranagát, amelyiket akarom. Utána beválasztanak régensnek a vesztes helyére, ne? Kis idő múlva én leszek a leghatalmasabb régens, Vagy akár a sógun! Miért ne? Most már semmi sem lehetetlen. 
Álmodozni kezdett. Mire használjam a húszezer ezüstöt? Újjáépíthetem a várkastély öregtornyát. Ágyúvonó lovakat vásárolhatok. Kiterjeszthetem a kémhálózatunkat. No és mi legyen Ikava Dzsikkjuval? Beérnék-e Ikava Dzsikkju szakácsai ezer ezüsttel, hogy megmérgezzék urukat? Be hát, még kevesebbel is. Elég lesz ötszáz, vagy akár száz is, csak a megfelelő kézbe kell csúsztatni. Kinek a kezébe? 
A délutáni nap ferde sugarai betűztek a kőfalba vágott kis ablakon. A fürdővíz forró volt, a fal túlsó oldaláról melegítették fatűzzel. A ház – Omié – egy kis dombon állt, s a falura és a kikötőre nézett. Fallal övezett kertje rendezett, előírásos, nyugalmat árasztó. 
A fürdöház ajtaja kinyílt. A vak ember meghajolt. 
– Kaszigi Omiszan küldött, uram. Szuvo vagyok, a másszor. – Magas volt, nagyon sovány, öreg és ráncos arcú. 
– Remek. – Jabu mindig rettegett a lehetőségtől, hogy megvakul. Amióta az eszét tudta, folyton arról álmodott, hogy sötétségre ébred, tudja, hogy süt a nap, érzi a melegét, de nem látja, és ordításra tátja a száját, noha tudja, hogy ordítani gyávaság. Amikor valóban felébredt, csörgött róla a verejték. 
De a vakságtól való félelme csak növelte annak élvezetét, hogy egy vak ember masszírozza. 
Látta a forradást a férfi jobb halántékán és az alatta húzódó mély bevágást. Ezt a sebet kard ütötte. Ettől vakult volna meg? Szamuráj lehetett valamikor? Kinek a szolgálatában? Csak nem kém? 
Jabu tudta, hogy testőrei alaposan átkutatták, mielőtt belépett, tehát nem kell elrejtett fegyvertől tartania. Saját, nagy becsben tartott hosszúkardja, amelynek remekmivű pengéjét Muramasza mester készítette, ott volt a keze ügyében. Figyelte az öreget, aki levetette pamutkimonóját és keresgélés nélkül meglelve a szeget, felakasztotta. A mellkasán újabb forradásokat fedezett fel. A vak letérdelt, és türelmesen várt. 
Jabu kiszállt a vízből, és végigheveredett a kőpadon. Az öreg gondosan megtörölgette, majd illatos olajjal kente be a kezét, és gyúrni kezdte a daimjó nyak- és hátizmait. 
A feszültség máris illanóban volt, amint a hihetetlenül erős ujjak végigjárták Jabu testét, és bemélyedtek az izmok alá. 
– Ez jó. Ez nagyon jólesik – nyögte kis idő után. 
– Köszönöm, Jabu-szama – mondta Szuvo. Az „úr” jelentésű szama szó kötelező udvariassági formula volt, és mindig hozzá kellett tenni a névhez, ha feljebbvalóját szólította meg az ember. 
– Régóta szolgálod Omi-szant? 
– Három éve, uram. Nagyon kegyes hozzám, haszontalan vénemberhez. 
– Hát azelőtt? 
– Faluról falura vándoroltam. Néhány nap itt, egy fél év ott... akár a pillangó a nyári szellőn. – Szuvo hangja éppoly csitító és megnyugtató volt, mint a keze. Kitalálta, hogy a daimjó beszélgetni akar, és türelmesen várta a következő kérdést. A művészetéhez tartozott az is, hogy tudja: mit várnak tőle és mikor. Néha a füle súgta meg neki, de többnyire az ujjai fejtették meg a férfi vagy a nő titkát. Most arra figyelmeztették, hogy óvakodjon ettől az embertől, mert veszélyes és mohó, körülbelül negyvenéves lehet, jó lovas és kitűnő kardforgató. De a mája beteg, két éven belül meg fog halni. A szaké és a serkentőszerek sírba viszik. – Erős vagy a korodhoz képest, Jabu-szama. 
– Te is. Hány éves vagy, Szuvo? 
Az öregember elnevette magát, de az ujjai nem álltak meg. – Én vagyok a legörebb ember a világon – mármint az én világomban. Minden ismerősöm meghalt, rég meghalt mind. Legalább nyolcvanesztendősnek kell lennem. Josi Csikitada úr, Toranaga úr nagyapja alatt szolgáltam már akkor, amikor a klán birtoka nem volt nagyobb ennél a falunál. Aznap is ott voltam a táborban, amikor meggyilkolták. 
Jabu nagy akaraterővel elernyesztette a testét, de most már teljes figyelmét az öregemberre fordította. 
– Kegyetlen egy nap volt az, Jabu-szama. Nem tudom, hány éves lehettem... a hangom még nem ércesedett meg, annyi bizonyos. Obata Hiro volt a merénylő, leghatalmasabb szövetségesének a fia. Lehet, hogy ismered is a történetet, hogyan vágta le az ifjú egyetlen kardcsapással Csikitada úr fejét. Muramasza-pengéje volt, és azóta tartja magát a babona, hogy a Muramasza-kardok bajt hoznak az ősi klán fejére. 
Azért meséli el mindezt, mert nekem is Muramasza-kardom van? tűnődött Jabu. Sokan tudják, hogy a kardomat Muramasza mester készítette. Vagy csupán hosszú életének egyik emlékezetes napját eleveníti fel? 
– Milyen ember volt Toranaga nagyapja? – kérdezte közönyt színlelve, hogy próbára tegye Szuvót. 
– Magas volt, Jabu-szama. Magasabb, mint te, és vékonyabb. Huszonöt éves volt a halála napján. – Szuvo hangja felforrósodott. – Ií, Jabu-szama, tizenkét esztendősen már kész harcos volt, tizenöt esztendősen pedig hűbérurunk, mert az apja elesett egy csetepatéban, Csikitada úr akkor már házasember volt, egy fiat is nemzett. Kár, hogy meg kellett halnia. Obata Hiro akkor volt tizenhét éves, a barátja volt és a hűbérese, de valaki megmérgezte az agyát, elhitette vele, hogy Csikitada csalárd módon meg akarja gyilkolni az apját. Hazugság volt, persze, de ettől Csikitada már nem támadhatott fel, hogy újra az élünkre álljon. Az ifjú Obata letérdelt a holttest mellé, és háromszor meghajolt. Azt mondta, atyjaura iránti gyermeki tiszteletből tette, amit tett, s az ellenünk és klánunk ellen elkövetett sértésért úgy kíván vezekelni, hogy szeppukut követ el. Megkapta az engedélyt. Megmosta Csikitada fejét, és a legtiszteletreméltóbb helyre állította. Azután felmetszette a hasát, és férfihoz méltón halt meg, illő ceremónia kíséretében. Egyik emberünk volt a segédje, egyetlen csapással szelte le a fejét. Később az apja eljött hozzánk, és elvitte fia fejét meg a Muramasza-pengét. Rossz napok köszöntöttek ránk. Csikitada úr egyetlen fia valahol fogságba esett, klánunk nyomorúságra jutott. Akkor... 
– Hazudsz, vénember. Nem voltál ott. – Jabu megfordult, és felnézett a vak emberre, aki mozdulatlanná merevedett. – A kardot Obata halála után összetörték. 
– Nem, Jabu-szama. Ez csak legenda. Én láttam az apát, amikor magával vitte fia fejét és a kardot. Ki törne össze olyan művészi munkát? Hiszen az szentséggyalázás lett volna. Az apja magával vitte. 
– Mit csinált vele? 
– Senki sem tudja. Egyesek szerint a tengerbe vetette, mivel testvéreként szerette és tisztelte Csikitada urat. Mások szerint elásta, és most a föld alatt vár az unokára, Josi Toranagára. 
– Te mit gondolsz? 
– A tengerbe vetette. 
– Láttad? 
– Nem. 
Jabu hátradőlt, és az ujjak újra dolgozni kezdtek rajta. A gondolat, hogy más is tudja: a kardot nem törték el, felizgatta. Meg kellene ölnöm Szuvót, gondolta. De miért? Hogyan ismerhetné fel a pengét egy vak ember? Olyan, akár a többi Muramasza-kard, a hüvelyét és a markolatát többször is kicserélték azóta. Senki sem sejtheti, hogy a te kardod az a kard, amely egyre nagyobb titokban kézről kézre járt, miközben Toranaga hatalma növekedett. Miért ölnéd meg Szuvót? A tény, hogy él, még inkább tettekre serkent. Ösztönöz. Hagyd meg az életét – hiszen bármikor megölheted. A Muramasza-karddal. 
A gondolat gyönyörűséggel töltötte el Jabut. Megnyugodva újra álmodozni kezdett. Egy nap, hamarosan, elegendő hatalmam lesz, hogy Toranaga jelenlétében is viselhessem a Muramasza-pengét. Egy nap talán elmesélem neki kardom történetét. 
– És aztán mi történt? – kérdezte. Azt akarta, hogy a vénember hangja elringassa. 
– Hát, rossz idők jártak ránk. Akkor köszöntött be a nagy éhínség esztendeje, és mivel uram meghalt, róninnak álltam. – A rónin-ok föld vagy úr nélküli parasztkatonák és szamurájok voltak, akiknek, vagy mert becstelenséget követtek el, vagy mert elvesztették urukat, addig kellett járniuk az országutat, amíg valamelyik hűbérúr fel nem fogadta őket. De a róninok mindig nehezen találtak új gazdát. Élelemnek sose volt bőviben az ország, majdnem minden férfi katonáskodott, az idegenekben nemigen bízott meg senki. A legtöbb rablóbanda és kalózhad, amelyek csak úgy nyüzsögtek az országban és a tengereken, róninokból állt. – Nehéz esztendő volt, de a rákövetkező is. Harcoltam én bárki oldalán... csatában, rajtaütésben, lesvetésen. Az élelem volt a bérem. Aztán hírét vettem, hogy Kjúsún bőségben van ennivaló, ezért nyugatnak indultam. Azon a télen menedékhelyre találtam. Sikerült elszegődnöm őrnek egy buddhista kolostorba. Fél évig harcoltam értük, védtem a kolostort és rizsföldjeit a banditák ellen. A kolostor Oszaka közelében állt, és akkoriban, amikor a taikó még nem irtotta ki őket, a banditák úgy nyüzsögtek arrafelé, akár a moszkitók. Egyik nap lesből rajtunk ütöttek, de engem, mivel halottnak véltek, otthagytak. Szerzetesek találtak rám, és begyógyitották a sebemet. De a látásomat nem adhatták vissza. 
Ujjai még mélyebbre hatoltak. 
– Beosztottak egy vak szerzetes mellé, aki megtanított masszírozni és az ujjaimmal látni. Ma már, azt hiszem, több mindent észreveszek az ujjaim segítségével, mint régen a szememmel. A legutolsó látvány, amiben még részem lehetett, a bandita tágra nyitott szája, pudvás fogsora volt, csillogó ívet leíró kardja és, miután lesújtott, a virágok illata. Mindenféle színben láttam illatokat, úgy bizony, Jabu-szama. Persze, réges-rég történt mindez, még mielőtt a barbárok idejöttek volna, meglehet már ötven vagy hatvan esztendeje is, de tényleg láttam a virágok illatát. Nyilván a nirvánát láttam, és esetleg, egy röpke pillanatra, Buddha arcát. A vakság igazán nem nagy ár ekkora ajándékért, ne? 
Nem kapott választ, de nem is számított rá. Jabu a szándékának megfelelően álomba merült. Tetszett-e a mesém, Jabu-szama? – kérdezte magában az öregek derűjével Szuvo. Egyvalamit kivéve nem is hazudtam. Az a kolostor nem Ószaka közelében volt, hanem a te birtokod nyugati határán. És hogy hívták a szerzetest? Szunak hívták. Ellenséged, Ikava Dzsikkju nagybátyja ő. 
Milyen könnyen eltörhetném a nyakadat, gondolta. Omi-szannak jól jönne, a falunak pedig egyenesen áldás volna. Pártfogóm ajándékát is meghálálnám vele, még ha kicsi részben is. Megtegyem? Vagy halasszam későbbre? 

Spillbergen feszült arccal előrenyújtotta rizsszalmaszálakat tartó kezét. 
– Ki húz elsőnek? 
Senki sem felelt. Blackthorne a sarokban szunyókált, a falnak támaszkodva. Esteledett. 
– Valakinek el kell kezdeni – mondta rekedten Spillbergen. – Rajta, nincs sok időnk. 
Kaptak ételt és egy hordó vizet, s egy másik hordót latrinának. De nem kaptak semmit, amivel a bűzlö mocskot lemossák magukról, nem volt semmi lehetőségük a tisztálkodásra. Ellepték őket a legyek. A levegő megáporodott, a föld nyálkás volt alattuk. A legtöbben derékig meztelenre vetkőztek. Verejtékeztek a hőségtől. És a félelemtől. 
Spillbergen sorra végignézett az arcukon. Blackthorne-ra pillantott. – Miért... miért vagy te kivétel? Mi? Miért? 
Blackthorne lassan kinyitotta a szemét: tekintete jeges volt. 
– Utoljára mondom: nem-tu-dom. 
– Disznóság. Ez disznóság. 
Blackthorne eltűnődött. Ki kell törnünk innen. Fel kell jutnunk a hajóra. Az a gazember előbb-utóbb mindnyájunkat meggyilkoltat. Kevés az időnk. Engem csak azért kímél meg, mert valami még nagyobb szörnyűséget tervez ellenem. 
Amikor az ajtó rájuk csapódott, mindnyájan feléje fordultak, és valaki megkérdezte: „Mit csináljunk?” 
„Nem tudom” – felelte ő. 
„Miért vagy te kivétel?” 
„Nem tudom.” 
„Istenem, segíts!” – nyöszörögte valaki. 
„Takarítsátok fel ezt a mocskot! – parancsolta Blackthorne. – Hányjátok a sarokba!” 
„Nincs se felmosórongyunk, se...” 
„Csináljátok a kezetekkel.”
Engedelmeskedtek neki. Ő is segített, és utána ahogy lehetett, megtisztogatta a flottaparancsnokot. 
„Most majd jobban érzed magad.” 
„Hogyan... hogyan válasszuk ki azt az egyet?” – kérdezte Spillbergen. 
„Nem választunk senkit. Harcolni fogunk.” 
„Mivel?” 
„Inkább fölballagnál a vágóhídra? Éppen te?” 
„Nevetséges... nem engem akarnak... nem lenne helyes, ha engem szemelnétek ki.” 
„Miért?” – kérdezte Vinck. 
„Mert én a flottaparancsnok vagyok.” 
„Megbocsáss, uram – mondta gúnyosan Vinck. – de szerintem önként kellene ajánlkoznod. Ezt követeli a rangod.” 
„Úgy van – vágta rá Pieterzoon. – Csatlakozom a javaslathoz.” 
Mindenki bólogatott, mindenkinek az járt a fejében: Úristen, csak engem ne. 
Spillbergen dadogva tiltakozott, de a könyörtelen tekinteteket látva elhallgatott, és émelyegve lesütötte a szemét. „Nem... senki se jelentkezzen önként... nem volna helyes... Sorsot... sorsot fogunk húzni. Szalmaszálak... az egyik rövidebb, mint a többi. Isten sorsába... Isten kezébe tesszük a sorsunkat. Navigátor, te tartod a szálakat.” 
„Én aztán nem. Én azt mondom, harcoljunk.” 
„Mindnyájunkat megölnének. Hallottad, mit mondott a szamuráj: megkímélik az életünket... kivéve egyet.” Spillbergen letörölte a verejtéket az arcáról, a légyraj felszállt, majd újra letelepedett. „Adjatok egy kis vizet. Jobb, ha egyvalaki hal meg, mint ha mindnyájan.” 
Van Nekk megbuktatta a tököt a hordóban, és odaadta Spillbergennek. 
„Tízen vagyunk. Téged is beleértve, Paulus – mondta. Az esélyek nem rosszak.” 
„Nem hát... ha nem te húzod a rövidebbet. – Vinck Blackthornera nézett. – Szembe tudunk szállni azokkal a kardokkal?” 
„Oda tudsz ballagni jámborán a kínzódhoz, ha rád esik a választás?” 
„Fogalmam sincs róla.” 
„Húzzunk sorsot. Döntsön Isten” – mondta van Nekk. 
„Szegény Isten – mondta Blackthorne. – Mennyi baromságért sózzák rá a felelősséget!” 
„Miért, hogyan válasszunk?” – kiáltotta valaki. 
„Ne válasszunk!” 
„Azt csináljuk, amit Paulus mondott. Ő a flottaparancsnok – jelentette ki van Nekk. – Sorsot húzunk, így jár jobban a többség. Szavazzunk. Mindenki mellette van?” 
Mindenki mellette volt, kivéve Vincket. „Igaza van a navigátornak. A pokolba azokkal a redves szalmaszálakkal!” 
Végül csak meggyőzték Vincket is. Jan Roper, a kálvinista, imára szólította őket. Spillbergen tíz egyforma szalmaszálat tépett. Egyiket kettétörte. 
Van Nekk, Pieterzoon, Sonk, Maetsukker, Ginsel, Jan Roper, Salamon, Maximilian Croocq, Vinck. 
– Ki akar elsőnek húzni? – kérdezte. 
– Honnan tudjuk, hogy... hogy aki a rövidet húzza, hajlandó lesz? Honnan tudjuk, mi? – Maetsukker hangjából sütött a félelem. 
– Nem tudhatjuk biztosan. Pedig tudnunk kellene – mondta Croocq, a hajósinas. 
– Egyszerű – felelte Jan Roper. – Esküdjünk meg, hogy Isten nevében vállaljuk. Az Ő nevében meghalunk a többiekért. Esküdjünk meg, hogy Isten felkent báránya önként vállalja az örök dicsőséget. 
Beleegyeztek. 
– Rajta, Vinck. 
– Nem bánom. – Vincknek kiszáradt a szája. – Ha... ha én húzom ki... esküszöm az élő Istenre, hogy elmegyek, ha... ha én húzorn a rövidebbet. Isten engem úgy segéljen. 
Sorra elmondta mindenki. Maetsukker úgy kétségbe volt esve, hogy meg kellett biztatni, aztán újra visszazuhant lidérces kábulatába. 
Sonk húzott elsőnek. Utána Pieterzoon. Aztán Jan Roper, Salamon, Croocq. Spillbergen máris a halálát érezte, mert megállapodtak ugyan, hogy ő nem húz, az övé lesz az utolsó szál, de az esélyei egyre csökkentek. 
Ginsel is hosszút húzott. Még négyen voltak hátra. 
Maetsukker hangosan zokogott, de félrelökte Vincket, húzott, és alig merte elhinni, hogy az övé is hosszú. 
Spillbergen marka remegett, Croocqnak kellett megtámasztani a karját. A flottaparancsnok lába szárán ürülék csörgött végig. 
– Melyiket válasszam? – töprengett rémülten van Nekk. Istenem, segíts! Elhomályosuló szeme alig látta a szalmaszálakat. Ha látnék, talán jobban tudnék dönteni. Melyiket húzzam? 
Választott, és a szeme elé kellett tartania a szálat, hogy kiolvashassa belőle a sorsát. De ez a szál sem volt rövid. 
Vinck az ujjaira meredve kihúzta az utolsó előtti szálat, amely azonnal le is esett a földre, de így is látni lehetett, hogy eddig ez a legrövidebb. Spillbergen kinyitotta a markát, és mindenki látta, hogy az utolsó szalma hosszú. Spillbergen elájult. 
Mindnyájan Vinck felé fordultak, aki tehetetlenül nézett rájuk, de látni nem látta őket. Megrántotta a vállát, kísértetiesen elmosolyodott, és szórakozottan elhessegette a legyeket. Aztán összecsuklott. Helyet csináltak neki, úgy húzódtak hátra, mintha leprás volna. 
Blackthorne letérdelt a sárba Spillbergen mellé. 
– Meghalt? – kérdezte alig hallhatóan van Nekk. Vinck eszelősen felvihogott, felborzolva társai idegeit, majd hirtelen elhallgatott. – Én halok meg... én – mondta. – Én halok meg! 
– Ne félj. Isten felkent báránya lettél. Most már az Ő kezében vagy. – Jan Roper hangja eltökélten csengett. 
– Úgy van – mondta van Nekk. – Ne félj. 
– Könnyű nektek! – Vinck tekintete végigjárta az arcukat, de senki sem bírt a szemébe nézni. Csak Blackthorne nem fordult el. 
– Hozz nekem egy kis vizet, Vinck – mondta halkan. – Menj oda a hordóhoz, és hozz vizet. Rajta. 
Vinck csak nézte. Aztán fogta a tököt, telemerítette, és odavitte. 
– Úristen, navigátor – motyogta. – Mit csináljak? 
– Először is segítsünk Pauluson. Vinck! Tedd, amit mondok! Nincs semmi baja? 
Vinck legyűrte félelmét. Blackthorne nyugalma segített neki. Spillbergen pulzusa elég gyenge volt. Vinck meghallgatta a szívét, felhúzta a szemhéját. 
– Nem tudom, navigátor. Úristen, képtelen vagyok gondolkodni! A szíve rendben van, azt hiszem. Eret kéne vágni rajta, de... de nincs mivel... nem tudok koncentrálni... Adjatok egy kis... – Kimerülten elhallgatott, és nekidőlt a falnak. Egész testében rángani kezdett. 
Nyílt a csapóajtó. 
Omi alakja jelent meg az ég hátterében, kimonóját véresre festette a lenyugvó nap. 

Negyedik fejezet

Vinck próbálta mozdítani a lábát, de nem tudta. Számtalanszor kellett szembenéznie már a halállal, de sohasem így, a birka jámborságával. Miért éppen én? – sikoltotta magában. Nem vagyok rosszabb a többinél, sőt, jobb vagyok az átlagnál. Szerelmetes Jézus, miért éppen én? 
Leeresztettek egy létrát. Omi intett, hogy a kiválasztott menjen fel, de gyorsan. – Iszogi! 
Van Nekk és Jan Roper csendben, lehunyt szemmel imádkozott. Pieterzoon oda se bírt nézni. Blackthorne farkasszemet nézett Omival és embereivel. 
– Iszogi! –  vakkantotta újra Omi. 
Vinck ismét megpróbált felállni. 
– Segítsetek! Segítsetek fölállni! 
Pieterzoon, aki a legközelebb volt, lehajolt. Vinck hónalja alá nyúlt, és feltámogatta. Ekkor Blackthorne odaugrott a létrához, és szétvetett lábakkal megállt az iszapban. 
– Kindzsiru! –  kiáltotta a hajón hallott szót. A veremben felszisszentek. Omi ujjai megfeszültek a kard markolatán, odalépett a létra tetejéhez. Blackthorne megrántotta és elfordította a létrát. 
– Kindzsiru! - kiáltotta újra. Omi megállt. 
– Mi történt? – kérdezte Spillbergen, aki éppúgy meg volt rémülve, mint a többiek. 
– Megmondtam neki, hogy tilos! Egyetlen emberem se megy önként, harc nélkül a halálba! 
– De... de hát megegyeztünk! 
– Én nem. 
– Te megőrültél! 
– Hagyd, navigátor – suttogta Vinck. – Tényleg... tényleg megegyeztünk, tisztességes játék volt. Isten így akarja. Megyek már... 
Odabotorkált a létrához, de Blackthorne nem mozdult, tekintetét nem vette le Omiról. 
– Nem mégy harc nélkül a halálba. Senki se megy. 
– Gyere el a létrától, navigátor. Megparancsolom, hogy gyere el onnan! – Spillbergen reszketve húzódott be a sarokba, olyan messzire a nyílástól, amennyire csak lehetett. Hangja fülsértőén megélesedett. – Navigátor! 
Blackthorne ügyet se vetett rá. 
– Készüljetek! 
Omi hátralépett, és parancsokat osztott embereinek. Egy szamuráj s mögötte két másik azonnal elindult lefelé a létrán, kezükben csupasz karddal. Blackthorne megrántotta a létrát, elhajolt a zuhanó kard elől, megragadta az első szamurájt, és fojtogatni kezdte. 
– Segítsetek! Rajta! Az életetekről van szó! 
Blackthorne fogást változtatott, hogy lerántsa a szamurájt a létráról, majd hirtelen félrelódult, amint a második feléje döfött. Vinck felocsúdott kábulatából, és őrjöngve nekiugrott a szamurájnak. Elhárította a kardcsapást, amely leszelte volna Blackthorne kezét, megmarkolta a kardot tartó kart, és másik öklével a szamuráj ágyékába vágott. A szamuráj felszisszent, és vadul belerúgott. Vinck meg sem érezte. Felszaladt a létrára, és a kard után kapott, körmei végigszántották a szamuráj arcát. A másik két harcost akadályozta a szűk tér és Blackthorne, de az egyiknek sikerült Vinck arcába rúgni, aki visszatántorodott. A létrán álló szamuráj Blackthorne felé vágott, eltévesztette, mire az egész legénység a létrához tódult. 
Croocq a szamuráj lába fejére csapott öklével, és egy kis csont megreccsent. A férfinak sikerült kihajítania kardját a veremből. Nem akarta, hogy az ellenség fegyverhez jusson –, majd belezuhant a sárba. Vinck és Pieterzoon rávetette magát. A szamuráj vadul viaskodott, mire még többen nekiestek. Blackthorne felkapta a legyűrt férfi tőrét, és elindult a létrán, Croocq, Salamon és Jan Roper utána. A két harcos visszavonult, és megállt a verem szájánál, hosszú kardjukat harcra készen előretartva. Blackthorne tudta, hogy a tőr semmit sem ér ellenük. Azért csak nyomult tovább, sarkában a többiekkel. Amint a feje felszínre került, az egyik kard lesújtott, alig egy centivel hibázta el. Egy láthatatlan szamuráj fejbe rúgta, és visszaesett a verembe. 
Fordult, hogy újra induljon, kikerülve a vonagló emberhalmot, akik a szamurájjal birkóztak a sárban. Vinck belerúgott a harcos nyakszirtjébe, s a japán mozdulatlanul elnyúlt. Vinck tovább rugdosta, Blackthorae-nak úgy kellett elrángatnia tőle. 
– Ne öld meg! Túszként még hasznát vehetjük. – Vadul megrántotta a létrát, le akarta húzni a verembe. Túlságosan hosszú volt. Omi harcosai szenvtelenül várakoztak odafenn. 
– Az isten szerelmére, navigátor, hagyd abba! – zihálta Spillbergen. – Mindnyájunkat megölnek! Fogja már le valaki! 
Omi újabb parancsokat kiáltott, és erős kezek megakadályozták odafenn, hogy Blackthorne elzárja a létrával a lejáratot. 
– Vigyázzatok! – kiáltotta. 
Három másik szamuráj ugrott le könnyedén a verembe. Csupán ágyékkötő volt rajtuk, a kezükben kés. Az első kettő szándékosan Blackthorne-ra zuhant, a saját biztonságukra ügyet se vetve lerántották a földre, majd vadul támadásba lendültek. 
Blackthorne moccanni is alig tudott. A kését nem tudta használni, harci kedve rohamosan fogyott. Bárcsak úgy tudnék fegyver nélkül küzdeni, mint Mura, az elöljáró, gondolta. Tisztában volt vele, hogy a percei meg vannak számlálva, s egy végső erőfeszítéssel kiszabadította egyik karját. A kőkemény tenyerei ütésébe belelódult a feje, csillagokat látott, de azért küzdött tovább. 
Vinck éppen az egyik szamurájnak akarta kikaparni a szemét, amikor a harmadik rávetette magát a létra tetejéről. Maetsukker felüvöltött, amint egy tőr végighasította a karját. Van Nekk vadul csápolt, és Pieterzoon ráripakodott: 
– Őket üsd, te marha, ne engem! 
A kereskedő azonban úgy meg volt rémülve, hogy nem is hallotta. 
Blackthorne torkon ragadta az egyik szamurájt, keze csúszott a sártól meg az izzadságtól, már-már talpra állt, akár a megvadult bika próbálta lerázni őket, de egy újabb ütés végleg leterítette. A három szamuráj talpra verekedte magát, és a vezér nélkül maradt legénység visszahúzódott suhogó tőrük elől. Most már a szamurájok uralták a vermet ide-oda cikázó pengéjükkel, nem akartak belevágni senkibe, csupán visszaszorították a ziháló, rémült embereket a falhoz, el a létrától, ahol Blackthorne és az első szamuráj hevert elnyúlva. 
Omi gőgösen lelépkedett a verembe, és megragadta a legközelebb levő Pieterzoont. Odarántotta a létra aljához. 
Pieterzoon felsikoltott, próbálta kirántani magát, de egy kés átmetszette a csuklóját, egy másik felhasította a karját. Az ordító tengerészt kíméletlenül odatuszkolták a létrához. 
– Úristen, segíts, nem én vagyok az, nem engem...! – Már mindkét lába a létrán volt, kétségbeesetten hátrált a fenyegető kések elől. 
– Segítsetek, az istenért! – üvöltötte utoljára, aztán megfordult, és őrjöngve felrohant a szabadba. Omi ráérősen követte. 
Egy szamuráj visszavonult, majd egy másik is. A harmadik felvette a tőrt, amelyet Blackthorne forgatott. Megvetően hátat fordított, átlépte bajtársa mozdulatlan testét és felmászott. 
A létrát felhúzták. A levegő, a mennybolt, a világosság eltűnt. Reteszek csúsztak a helyükre. Csak a homály maradt, a zihálás, a vad szívdobogás, a csorgó verejték és a bűz. A legyek visszatértek. 
Egy pillanatig senki sem mozdult. Jan Ropernek egy kis vágás éktelenkedett az arcán, Maetsukker erősen vérzett, a többiek sokkos állapotban voltak. Kivéve Salamont. Odamászott Blackthornehoz, és lehúzta az eszméletlen szamurájról. Hörögve a vízre mutatott. Croocq megmentette a tökhéjat, odavitte, és segített nekitámasztani az ájult Blackthorne-t a falnak. Megtisztogatták az arcát a sártól. 
– Amikor... amikor azok a rohadékok ráugrottak, mintha megreccsent volna a nyaka vagy a válla – zihálta a fiú. – Úristen, úgy néz ki, mint aki meghalt! 
Sonk feltápászkodott és odavánszorgott hozzájuk. Óvatosan megmozgatta Blackthorne fejét és megtapogatta a vállát. 
– Szerintem kutya baja. Várjuk meg, amíg magához tér, akkor kiderül. 
– Jóságos istenem! – nyöszörgőit Vinck. – Szegény Pieterzoon... elkárhoztam... elkárhoztam... 
– Te menni akartál. A navigátor tartott vissza. Menni akartál, ahogy megfogadtad. Láttam. – Sonk megrázta Vincket, de az rá se hederített. – Láttam, Vinck. – Spillbergenhez fordult, aki a legyeket hessegette magáról. – Nincs igazam? 
– De igazad van. Vinck, hagyd abba a nyöszörgést. A navigátor a hibás. Adjatok vizet! 
Jan Roper merített magának, ivott, és megvizezte a vágást az arcán. 
– Vincknek kellett volna menni. Isten felkent báránya volt. Kiválasztott. És most elkárhozott a lelke. Örökkön égni fog. Ó, könyörülj rajta, Uram! 
– Adjatok egy kis vizet – jajgatott a flottaparancsnok. 
Van Nekk elvette a tökhéjat Jan Ropertől, és odaadta Spillbergennek. – Nem Vinck a hibás – mondta fáradtan. – Nem tudott fölállni, nem emlékeztek? Kérte is, hogy segítsünk neki. Én úgy féltem, hogy moccanni se bírtam, pedig nekem nem kellett felmennem. 
– Nem Vinck hibája – mondta Spillbergen. – Nem. Ő a hibás. – Mindnyájan Blackthorne-ra néztek. – Az az őrült. 
– Minden angol őrült – mondta Sonk. – Láttatok már épelméjű angolt? Közveszélyes mind... és kalózok ráadásul. 
– Rohadékok, azok – lódította Ginsel. 
– Ugyan – szólt közbe van Nekk. – A navigátor csak azt tette, amit helyesnek vélt. Vigyázott ránk, és harmincezer mérföldön át vezetett bennünket biztonságban. 
– Még hogy vigyázott! Amikor elindultunk, ötszázan voltunk, öt hajóval. Most meg kilencen vagyunk! 
– Nem az ő hibája, hogy a flotta szétszóródott. Nem az ő hibája, hogy a viharok... 
– Ha ő nincs, még mindig az Újvilágban lennénk! Ő mondta, hogy el tud hozni bennünket a japániakhoz. Az isten szerelmére, nem látjátok, hová jutottunk? 
– Megegyeztünk, hogy fölkutatjuk a japániakat. Mindnyájan beleegyeztünk – mondta fáradtan van Nekk. – Megszavaztuk. 
– Meg. De ő biztatott föl bennünket. 
– Vigyázzatok! – Ginsel a szamurájra mutatott, aki nyöszörögve mozgolódni kezdett. Sonk gyorsan odakúszott hozzá, és állón vágta. A férfi újra elájult. 
– Az istenit! Miért hagyták itt azok a rohadékok? Nyugodtan fölvihették volna magukkal. Mit tehettünk volna ellene? 
– Azt hitték, meghalt? 
– Nem tudom. Látniuk kellett. Úristen, de jól esne egy kis hideg sör! – mondta Sonk. 
– Többször ne üsd meg, Sonk. Nehogy megöld. Elkel túsznak. – Croocq Vinckre nézett, aki a falhoz bújva vergődött mélységes önutálatában. – Istenem, segíts! Mit művelnek Pieterzoonnal? Mit fognak csinálni velünk? 
– A navigátor hibája – mondta Jan Roper. – Csakis az övé. 
Van Nekk részvevően pislogott Blackthorne felé. – Mit számít már, ki hibája! 
Maetsukker szédelegve felállt, a vér még mindig folyt a karjából. 
– Megsebesültem. Segítsetek! 
Salamon egy ingfoszlánnyal elkötötte a sebet. Maetsukker bicepsze át volt vágva, de eret nem ért a penge. Legyek döngték körül a véres helyet. 
– Átkozott bogarak! Az isten verje meg a navigátort! – kiabált Maetsukker. – Minden el volt rendezve. De nem, neki meg kellett menteni Vincket! Pieterzoon vére az ő lelkén szárad, és nekünk is alaposan kijut majd miatta. 
– Fogd be a pofád! Azt mondta, senki se megy a halálba... 
Léptek közeledtek. A csapóajtó kinyílt. A parasztok hordószámra öntötték a verembe a halhulladékot és a tengervizet. Csak akkor hagyták abba, amikor hathüvelyknyi mocsokréteg borította a földet. 

A hold már magasan járt, amikor az első ordítás felcsapott. Jabu Omi házának belső kertjében térdelt mozdulatlanul. Nézte a hold fényét a virágzó fán: az ágak feketén rajzolódtak ki a világosabb ég hátterére, a virágcsomóknak már alig volt színe. Egy szirom peregve lehullt. 

A szépség
nem fakul,
ha lefújja
a szél

– gondolta Jabu. Újabb szirom ereszkedett a földre. A szél felsóhajtott, és letépett egy harmadikat is. A fa alig volt embernyi magas. A mohos sziklákat olyan ügyesen rendezték el körülötte, mintha maguktól nőttek volna ki a földből. 
Jabunak minden akaraterejére szüksége volt, hogy összpontosítani tudjon a fára, az égre, az éjszakára, hogy érezze a szél szelíd legyezését, tengertől édes szagát, s ugyanakkor a jajkiáltások is eljussanak a füléhez. A gerince mintha szivacsból lett volna. Csupán akaraterejének köszönhette, hogy úgy festett, mint egy mozdíthatatlan szikla. Ez az állapot az érzékelésnek olyan fokára juttatta, amelyet szavakkal nem is lehet kifejezni. 
– Meddig marad ott urunk, Omi-szan? – kérdezte ijedten suttogva a házban Omi anyja. 
– Nem tudom. 
– Rettenetesek ezek az ordítások. Mikor hagyja abba? 
– Nem tudom – felelte Omi. 
Egy paraván mögött ültek a második legjobb szobában. A legjobb szobát, az anyáét, Jabu rendelkezésére bocsátották. Mindkettő a kertre nézett, amelyet Omi oly nagy gonddal rendezett be. Az ablakrácson keresztül látták Jabut, az arcát, amelyre éles csíkokat vetett a fa árnyéka, kardjai markolatát, amelyek meg-megcsillantak a hold fényében. Egyszerű kimonója felett sötét haori-t, vagyis zubbonyt viselt. 
– Le szeretnék feküdni – mondta reszketve az öregasszony. – De ilyen zajban nem tudnék elaludni. Mikor lesz már vége? 
– Nem tudom. Légy türelemmel, anyám – mondta halkan Omi. – A hangok hamarosan véget érnek. Holnap pedig Jabu úr visszamegy Jedóba. Kérlek, légy addig türelemmel. – De Omi tudta, hogy a kínzás hajnalig fog tartani, így volt megtervezve. 
Igyekezett koncentrálni. Mivel hűbérura az ordítások közepette meditált, megpróbálta követni példáját. Az újabb üvöltés azonban felrázta. Nem megy, gondolta. Egyelőre még nem. Nincs még bennem annyi önuralom és akaraterő, mint őbenne. 
Vagy talán nem is akaraterő ez? – kérdezte magában. 
Tisztán látta Jabu arcát. Megpróbálta értelmezni a daimjó furcsa arckifejezését: a telt, de petyhüdt ajkak enyhe legörbülését, a szája sarkában meggyűlő nyálat, a sötét réssé összehúzódó szemeket, amelyek csak akkor mozdultak, ha egy-egy szirom lehullott. Mintha orgazmusa lenne, pedig magához se nyúlt. Lehetséges ez? 
Omi most került először közelebbi kapcsolatba nagybátyjával, mert a klán láncolatában igen kicsi szem volt ő, s a birtoka, Andzsiro és környéke szegény és jelentéktelen. A három testvér közt Omi volt a legfiatalabb, apjának, Mizunónak pedig hat fivére volt. Jabu, a legidősebb uralta a Kaszigi klánt, Mizuno csak utána következett. Omi huszonegy éves volt, de már volt egy csecsemő fia. 
– Hol az a nyomorult feleséged? – zsörtölődött az anyja. – Masszírozza meg a hátamat és a vállamat. 
– Meg kellett látogatnia az apját, nem emlékszel? Nagyon beteg. Majd én megmasszírozlak, anyám. 
– Nem. Küldess egy szolgálóért. A feleségedben nincs semmi belátás. Igazán várhatott volna néhány napot. A messzi Jedóból jöttem ide, hogy meglátogassalak benneteket. Kétheti fáradságos utazásba került, és erre mi történik? Alig töltök itt egy hetet, és ő elmegy. Várhatott volna! Semmirekellő teremtés. Apád nagy hibát követett el, amikor őt szerezte meg menyének. Mondd meg neki, hogy ne is jöjjön vissza. Válj el ettől a semmirekellőtől. Még a hátamat se tudja rendesen megmasszírozni. Vagy legalább verd el alaposan. Borzasztóak ezek az ordítások! Mért nem hagyja már abba? 
– Abba fogja hagyni. Most már nem tart soká. 
– El kellene náspángolnod a feleségedet. 
– Igen. – Omi a feleségére gondolt, és boldogság töltötte el a szívét. Olyan szép, kedves, gyengéd, okos, a hangja gyönyörű, és úgy zenél, akár a legügyesebb izui kurtizán. 
„Midori-szan, azonnal el kell menned” – mondta neki Omi négyszemközt. 
„Omi-szan, apám nem nagyon beteg, és nekem itt a helyem, hogy kiszolgáljam anyádat, ne? –  felelte Midori. – Mire daimjónk megérkezik, a házat elő kell készíteni. Ó, Omi-szan, ez nagyon fontos, ez a legfontosabb pillanat a szolgálatodban, ne? Ha Jabu úr elégedett lesz, talán kapsz tőle egy jobb birtokot. Te sokkal jobbat érdemelsz. Ha valami történik, amíg távol leszek, sose bocsátom meg magamnak. Ez az első alkalom, hogy kitüntesd magad, sikerülnie kell. El kell hogy jöjjön! Szépen kérlek, annyi itt a tennivaló.” 
„Igen, de én akkor is szeretném, ha azonnal útnak indulnál, Midori-szan. Maradj két napot, aztán indulj haza.” 
Midori könyörgött, de Omi hajthatatlan maradt, és a felesége végül elutazott. Omi nem akarta, hogy Midori otthon legyen, amíg Jabu a házukban tartózkodik. Nem mintha a daimjó engedély nélkül hozzányúlhatott volna – ez már csak azért is elképzelhetetlen, mert akkor Ominak joga, sőt kötelessége lett volna megölnie a daimjót. De nem felejtette el, hogyan nézett Jabu Midorira, amikor Jedóban házasságot kötöttek, és nem akarta, hogy bármi felizgassa vagy felzaklassa a daimjót, amíg házának vendége lesz. Fontos volt, hogy lenyűgözze Jabu-szamát gyermeki hűségével, éles eszével és jó tanácsaival. Eddig minden a legnagyobb rendben ment. A hajó óriási kincs, a legénység szintén. Minden nagyszerűen sikerült. 
„Megkértem a kamit, hogy vigyázzon rád – mondta Midori, mielőtt útnak indult, arra a sintó szellemre célozva, amely házukat őrizte –, és ajándékot küldtem a buddhista templomba is, hogy imádkozzanak érted. Megparancsoltam Szuvónak, hogy legyen nagyon ügyes, és üzentem Kiku-szannak. Jaj, Omi-szan, hadd maradjak itthon!” 
Omi mosolyogva útjára küldte, és Midori arcán a könnyek elmaszatolták a festéket. 
Omi szomorú volt nélküle, de örült is, hogy elment. Ezek az ordítások nagyon megfájdítanák a szívét. 
Anyjának meg-megrándult az arca az iszonyú üvöltésekre, és mocorogni kezdett, hogy enyhítsen a vállát hasogató fájdalmon. Az ízületei nem hagyták békén ma éjjel. Ez az átkozott nyugati szél a tengerről, gondolta, ez az oka. De még mindig jobb itt, mint Jedóban. Ott minden csupa ingovány, és rengeteg a moszkitó. 
Éppen csak a körvonalait látta a kertben ülő Jabunak. Titokban gyűlölte Jabut, és a halálát kívánta. Ha Jabu meghal, az ő férje, Mizuno lesz Izu daimjója és a klán feje. Milyen szép is lenne, gondolta. Az összes többi fivér, a feleségeik és a gyerekeik is engedelmességgel tartoznának nekem, és Mizumo-szan természetesen Omit tenné meg örökösének. 
Újra mocorogni kezdett, mert most meg a nyaka fájt. 
– Behívom Kiku-szant – mondta Omi a kurtizánra célozva, aki a másik szobában várt Jabura a fiúval együtt. – Ő nagyon ügyes. 
– Nincs semmi bajom, csak fáradt vagyok. No nem bánom. Ő is megmasszírozhat. 
Omi átment a szomszéd szobába. Az ágy készen állt. A futon-nak nevezett alsó és felső takarókat a padlót borító tatamigyékényekre terítették. Kiku meghajolt, mosolyogni próbált, és kijelentette, hogy szívesen latba veti szerény tehetségét a ház tiszteletre méltó úrnője érdekében. A szokásosnál is sápadtabb volt, látni lehetett, hogy az ordítozások őt is megviselték. A fiú igyekezett titkolni félelmét. 
Amikor az üvöltések elkezdődtek, Ominak minden rábeszélőképességére szüksége volt, hogy maradásra bírja Kikut. 
„Jaj, Omi-szan, én ezt nem tudom elviselni... ez rettenetes. Nagyon sajnálom. Kérlek, engedj elmenni. Szeretném fogni a fülemet, de a zaj áthatol a tenyeremen. Szegény ember... ez rettenetes.” 
„Kérlek, Kiku-szan, légy türelmes. Jabu-szama rendelte így, ne? Nem tehetünk ellene semmit. Hamarosan vége lesz.” 
„Rettenetes, Omi-szan. Nem tudom elviselni.” 
A megszeghetetlen törvény úgy rendelkezett, hogy csak pénzen nem lehet megvásárolni egy lányt, ha ő vagy munkaadója vissza akarja utasítani a klienst, bárki légyen az. Kiku első osztályú kurtizán volt, Izuban a leghíresebb, s noha Omi meg volt róla győződve, hogy össze sem lehetne hasonlítani egy jedói, oszakai vagy kjótói másodosztályú kurtizánnal, itt ő volt az első, s jogosan tartotta nagyra magát. Munkaadójának, Gjoko mama-szánnak a szokásos ár ötszörösét fizette ugyan, ennek ellenére nem lehetett biztos benne, hogy Kiku maradni fog. 
Figyelte a lányt, amint ügyes ujjaival anyja nyakát gyúrja. Gyönyörű, apró teremtés, a bőre szinte áttetsző, és milyen puha! Máskor szinte kicsattan az élettől, de hogyan is élvezhetné egy ilyen kis játékszer ezeket az üvöltéseket, gondolta magában. Élvezettel nézegette ismerős testét, idézte fel melegségét... 
Az üvöltések hirtelen abbamaradtak. 
Omi félig nyitott szájjal fülelt. Észrevette, hogy Kiku ujjai megálltak, de anyja nem panaszkodik, ő is feszülten figyel. Kinézett Jabura a rácson keresztül. A daimjó továbbra is úgy ült, akár egy szobor. 
– Omi-szan! – szólt be végre. 
Omi felállt, kiment a lakkozott verandára és meghajolt. 
– Igen, uram. 
– Menj, nézd meg, mi történt. 
Omi újra meghajolt, átvágott a kerten, és ráfordult arra a kaviccsal gondosan kirakott útra, amely a dombról a faluba és a tengerpartra vezetett. Messze fenn látta a tüzet az egyik mólónál és körülötte az embereket, a tengerre néző téren pedig a verem csapóajtaját és a négy őrt. 
A falu felé ballagva megpillantotta a biztonságosan lehorgonyzótt barbár hajót, a fedélzetén és a körülötte bukdácsoló csónakokon égő olajlámpákat. A falusiak – férfiak, asszonyok, gyerekek még nem végeztek a kirakodással, a csónakok ide-oda jártak, akár a szentjánosbogarak. A parton szépen elrendezett bála- és ládahalmok nőttek. Hét ágyú is ott volt már, a nyolcadikat épp akkor húzták ki kötelekkel egy csónakból, rá a rámpára, majd a homokra. 
Megborzongott, pedig a szél nem is volt csípős. Máskor a falusiak énekeltek munka közben, részint jókedvükben, részint hogy egyszerre végezzék a mozdulatokat. Ma azonban szokatlanul csöndes volt a falu, noha mindenki ébren volt, mindenki dolgozott, még a betegek is. Az emberek föl-alá loholtak, meghajoltak és loholtak tovább. Némán. Még a kutyák is hallgattak. 
Ilyen még sose volt, gondolta, és keze megfeszült a kard markolatán. Mintha elhagyott volna bennünket a falu kamija. 
Mura elébe jött a partról. Már akkor figyelmeztették, amikor Omi kinyitotta a kertkaput. Meghajolt. – Jó estét, Omi-szama. Délre végzünk a kirakodással. 
– A barbár meghalt? 
– Nem tudom, Omi-szama. Megyek és megnézem. 
– Velem jöhetsz. 
Mura engedelmesen követte, fél lépéssel mögötte. Omi furcsamód örült a társaságának. 
– Délre, azt mondod? – Idegesítette a csönd. 
– Igen. Jól haladunk. 
– Mi lesz az álcázással? 
Mura az egyik ház közelében szorgoskodó öregasszonyok és gyerekekcsoportjára mutatott. Szuvo irányításával durva gyékényeket fontak. 
– Az ágyúkat leszedjük a talpukról és becsomagoljuk. Legalább tíz ember kell egynek a cipeléséhez, Igurasi-szan már el is küldött hordárokért a szomszéd faluba. 
– Rendben van. 
– Nem tudom, tartani fogják-e a szájukat, uram. 
– Igurasi-szan nyilván rájuk fog parancsolni, hogy hallgassanak, ne? 
– Omi-szama, erre a munkára minden rizses zsákunk, zsinegünk, hálónk és gyékényszalmánk rámegy. 
– No és? 
– Hogyan fogjunk eztán halat, hogyan bálázzuk a termést? 
– Meg kell találnotok a módját. – Omi hangja rideg volt. – Adótok ebben az évszakban felével ismét megemelkedik. Jabu-szan ma este rendelte el. 
– Már az idei és a jövő évi adót is befizettük. 
– Ez a paraszt előjoga, Mura. Halászni, földet művelni, aratni és fizetni az adót. Vagy talán nem? 
– De igen, Omi-szama – felelte higgadtan Mura. 
– Az az elöljáró, aki nem tud parancsolni a falujának, haszontalan jószág, ne? 
– Igen, Omi-szama. 
– Az a paraszt ostoba volt, nemcsak orcátlan. Vannak még ilyenek? 
– Nincsenek, Omi-szama. 
– Remélem. A modortalan viselkedésre nincs bocsánat. A családját egy koku rizs árára bírságolom. Fizethetnek halban, rizsben, gabonában. Három hónapot adok nekik. 
– Igen, Omi-szama. 
Mura és Omi, a szamuráj egyaránt tisztában volt vele, hogy a család sohasem tudná kiegyenlíteni ezt az összeget. Csupán egy halászcsónakja és fél hektár rizsföldje volt a három – most már csak kettő – Tamazaki fivérnek, ezen osztoztak a feleségükkel, négy fiukkal, három lányukkal, Tamazaki özvegyével és három gyerekével. 
Egy koku rizs körülbelül annyi, amennyiből egy család egy évig megél. Megközelítőleg öt vékának felel meg. Százhetven kiló rizs. Az országban minden jövedelmet kokuban mértek. Az adót is. 
– Hová jutna országunk, az Istenek Földje, ha elfeledkeznénk a jó modorról? – kérdezte Omi. – Az alattunk és a fölöttünk állókkal szemben egyaránt? 
– Igen, Omi-szama. – Mura azon töprengett, honnan szerezzenek egy kokut, mert ha a család nem tud fizetni, akkor a falu lesz kénytelen. És honnan vegyenek új zsákokat, zsineget és hálót? Valamenynyit visszaszerezhetnek az úton. Aztán pedig pénzt kell kölcsönvenniük. A szomszéd falu elöljárója tartozik neki egy szívességgel. Ó! Tamazaki legnagyobbik lánya kész szépség, és a lányokat különben is hatéves korukban a legeszményibb eladni! Izu legjobb gyermekkereskedője pedig anyám nővérének harmadunokatestvére... az a fukar, vén boszorkány. Mura felsóhajtott, tudta, hogy hosszú-hosszú alkudozásoknak néz elébe. Nem baj, gondolta. Talán két kokut is kapunk a gyerekért. Hiszen még annál is többet ér. 
– Elnézésedet kérem Tamazaki modortalanságáért, és kérlek, bocsáss meg nekem – mondta. 
– Ő volt modortalan, nem te – felelte ugyanilyen udvariasan Omi. 
Mindketten tudták, hogy Mura a felelős, és hogy ez még egyszer nem fordulhat elő. Mégis mindketten elégedettek voltak. A bocsánatkérésre sor került, elfogadták és ugyanakkor vissza is utasították. Egyikük becsületén sem esett csorba. 
Odaértek a mólóhoz és megálltak. Omi habozott, majd útjára bocsátotta Murát. Az elöljáró meghajolt, és hálásan elsietett. 
– Meghalt, Zukimoto? 
– Nem, Omi-szan. Csak elájult megint. 
Omi odament a nagy vasüsthöz, amelyben a bálnazsírt szokták kiolvasztani – néha, a téli hónapokban fogtak egy-két bálnát kinn a nyílt vízen – és a halenyvet, ami a falu egyik főterméke volt. 
A barbár nyakig ült a gőzölgő vízben. Az arca rákvörös volt, az ajkát mintha feltépték volna bepárásodott fogairól. 
Omi napszálltakor látta, amint Zukimoto pöffeszkedve felügyel a barbár összekötözésére – úgy kötözték össze, akár a csirkét, karja a térdénél, keze a bokájánál –, majd a hideg vízbe való beleeresztésére. A vörös hajú kis barbár felváltva fecsegett, nevetett és sírt, a keresztény pap meg az undorító imáit mormolta. 
Azután rakni kezdték a tüzet. Jabu nem volt ott a parton, de pontos parancsokat adott, és lelkiismeretesen teljesítették is őket. A barbár ordítani kezdett, és szét akarta verni a fejét az üst szélén, de lefogták. Újabb imák, sírás, eszméletvesztés, rémült üvöltözés, pedig az igazi fájdalmak még el se kezdődtek. Omi úgy próbálta nézni, mintha csak egy légy alámerítését nézné, és nem látná az embert. De képtelen volt rá, ezért hamarosan távozott. Rájött, hogy nem élvezi a kínzást. Nincs benne semmi méltóság, gondolta boldogan, amiért felfedezett egy igazságot, mert erre eddig még nem nyílt alkalma. Sem a szenvedő, sem a kínzó számára nincs benne méltóság. Megfosztja a méltóságtól a halált, márpedig a végső méltóság nélkül mi értelme az életnek? 
Zukimoto higgadtan megbökdöste a félig már főtt húst a barbár lábán. 
– Nemsokára magához tér. Meglepően sokáig bírta. Nem úgy vannak felépítve, mint mi, ne? Érdekes, nem? 
– Nem – felelte megvetően Omi. 
Zukimoto észbe kapott, és alázatoskodni kezdett. 
– Semmit sem akartam mondani, Omi-szan – hadarta mélyen meghajolva. – Egyáltalán semmit. 
– Természetesen. Jabu úr meg van elégedve eddigi munkáddal. Nagy ügyességet igényelhet, hogy ne forrald túlságosan, de azért forró legyen. 
– Túlságosan jó vagy hozzám, Omi-szan. 
– Csináltad már előbb is? 
– Így még nem. De Jabu úr kitüntet kegyével. Igyekszem meghálálni a bizalmát. 
– Tudni akarja, meddig él a barbár. 
– Hajnalig. Ha minden jól megy. 
Omi gondterhelten nézegette az üstöt, majd felballagott a partról a térre. A szamurájok felálltak és meghajoltak. 
– Minden csendes odalenn, Omi-szan – mondta az egyik nevetve, és a csapóajtóra bökött a hüvelykujjával. – Eleinte beszélgettek, sőt mintha veszekedtek volna, néhány ütést is hallottunk. Később ketten vagy többen nyöszörögni kezdtek, mint a kétségbeesett gyerekek. De már régóta csend van. 
Omi fülelt. Vízloccsanást hallott, távoli motyogást, időnként egy nyögést. 
– És Maszidzsiro? – kérdezte, a szamurájra célozva, akit az ő parancsára hagytak odalenn. 
– Nem tudjuk, Omi-szan. Kiáltani nem kiáltott. Valószínűleg meghalt. 
Hogy merészelt Maszidzsiro ilyen ügyetlennek bizonyulni, dühöngött magában Omi. Védtelen, jobbára beteg emberek gyűrték le! Undorító! Jobb neki, ha meghal. 
– Holnap nem kapnak se vizet, se élelmet. Délben húzzátok ki a halottakat, és hozzátok fel a vezérüket. Csak őt. 
– Igen, Omi-szan. 
Omi visszament a tűzhöz, és megvárta, míg a barbár kinyitotta a szemét. Akkor visszament a kertbe, és jelentette, amit Zukimoto mondott. Újra jajkiáltásokat hozott a szél. 
– Belenéztél a barbár szemébe? 
– Igen, Jabu-szama. 
Omi a daimjó mögött térdelt, tíz lépésre tőle. Jabu mozdulatlan maradt. A hold árnyékba borította kimonóját, kardja markolata falloszra emlékeztetett. 
– Mit... mit láttál? 
– Őrületet. Az őrület leglényegét. Sose láttam még ilyen szemeket. És ilyen véghetetlen félelmet. 
Három szirom hullott le puhán. 
– Alkoss róla egy verset. 
Omi megpróbálta munkára fogni az elméjét. Bárcsak ügyesebb lennék, gondolta, azzal belevágott: 

Szeme akár 
a pokol mélységes 
Mélye... 
Merőfájdalom, 
kivehető. 

A sikoltozás hullámokban jött, most már gyengébben, de a távolság mintha kegyetlenül kiélezte volna. Kis idő múlva megszólalt Jabu: 

Ha engeded, 
hogy hidege 
a legmélyédbe érjen, 
Olyan leszel, mint az a szem, 
Kivehetetlen. 

Omi sokáig töprengett ezen az éjszaka szépségében. 

Ötödik fejezet

Valamivel pirkadat előtt végleg elhaltak az üvöltések. 
Omi anyja elaludt. És Jabu is. 
A falu még hajnalban is sürgölődött. Négy ágyút, ötven lőporos hordót és ezer ágyúgolyót kellett még partra szállítani. 
Kiku a takaró alatt feküdt, és az árnyakat figyelte a sodzsifalon. Nem aludt semmit, pedig sohasem volt még ilyen kimerült. Az öregasszony hortyogása a szomszéd szobában túlharsogta a mellette alvó daimjó mély lélegzését. A fiú hangtalanul aludt a másik takarón, egyik karját szemére fektetve, hogy kirekessze a fényt. 
Jabu testén remegés futott végig, és Kiku visszafogta lélegzetét. A daimjó azonban nem ébredt föl, és Kiku örült ennek, mert tudta, hamarosan távozhat, anélkül hogy megzavarná. A lány türelmesen várt, és igyekezett kellemes dolgokra gondolni. „Sose felejtsd el, gyermek – mondta legelső tanítója –, hogy a rossz gondolatok a legkönnyebbek a világon. Ha elengeded és magára hagyod a lelkedet, egyre nagyobb boldogtalanságba süpped. De a jó gondolatok erőfeszítést igényelnek. Többek közt ez a fegyelem – az edzés – lényege. Arra eddzd az agyadat, hogy édes illatszerekre gondoljon, a selyem érintésére, lágy esőcseppekre a sodzsin, egy virág hajlatára, a hajnal békéjére, így a végén már nem is kell erőlködnöd, és akkor értékes leszel a magad számára, a szakmánk számára – tisztességet hozol a világunknak, a Füzek Világának...” 
Arra az érzéki élvezetre gondolt, amit a fürdő jelent majd, amellyel száműzi ennek az éjszakának az emlékét, s utána Szuvo kezének szakértő, gyengéd simogatására. A sok nevetésre gondolt, amelyben a többi lánnyal és Gjoko-szannal együtt lesz része, amikor mesélni fognak egymásnak, és elpletykálnak mindent, és arra a tiszta, makulátlanul tiszta kimonóra, amelyet ma éjszaka fog viselni, az aranyszínűre, amelyet zöld és aranyvirágok díszítenek, és a hozzáillő hajszalagokra. A fürdő után megcsináltatja a haját, és a múlt éjjel keresett pénzből bőven futja, hogy megtérítse tartozását a mamaszánnak, a pénzváltó révén küldjön valamennyit apjának, a parasztembernek, és még magának is marad. Hamarosan találkozni fog szeretőjével, és pompás estében lesz részük. 
Az élet nagyon jó, gondolta. 
Igen. De az ordításokat nagyon nehéz elfelejteni. Lehetetlen. A többi lány is boldogtalan lesz, hát még szegény Gjoko-szan! De nem baj. Holnap mindnyájan itthagyjuk Andzsirót, és hazamegyünk kedves teaházunkba, Misimába, Izu legnagyobb városába, amely a daimjó legnagyobb izui várát fogja körül, ahol az élet kezdődik és folyik. 
Kár, hogy Midori úrnő értem küldetett. 
Legyen eszed, Kiku, rótta meg magát. Miért lenne kár? Urunkat szolgálni dicsőség. Most, hogy ilyen dicsőségben volt részed, Gjoko-szannak is többet érsz, ne? Élmény volt, és mostantól úgy fognak emlegetni, mint az Üvöltések Éjjelének Hölgyét, ha szerencséd van, balladát írnak rólad, és Jedóban is énekelni fogják. Jaj, az csodálatos lenne! Akkor biztosan kiváltana a szeretőd, biztonságban és kényelemben élhetnél, fiúkat szülhetnél. 
Elmosolyodott. Micsoda történeteket kerekítenek majd az énekmondók a múlt éjszakáról! És Izu minden teaházában elő fogják adni őket. A daimjóról, aki mozdulatlanul ült az üvöltések közepette, de csörgött róla a veríték. És mit csinált vajon az ágyban? – kíváncsiskodik majd mindenki. És mire kellett a fiú? És hogyan zajlott le a párnázás? Mit csinált Kiku-szan és mit mondott, mit csinált Jabu úr és mit mondott? Kicsi volt a Mennyei Mozsártörője vagy hatalmás? Egyszer került rá sor vagy kétszer vagy egyszer se? Semmi se történt? 
Ezernyi kérdés. De egyiket se teszik fel nyíltan, és egyikre se kapnak választ. És ez így helyes, gondolta Kiku. A Füzek Világának legfontosabb szabálya a teljes titoktartás, soha semmit sem szabad elárulni a vendégről, a szokásairól, arról, hogy mennyit fizetett; teljesen megbízhatónak kell lenni. Ha a másik elmondja, az az ő dolga; mivel a falak papírból vannak, és a házak kicsik, és az emberek olyanok, amilyenek, a történetek az ágyból úgyis mindjárt átkerülnek a balladákba – persze sohasem a kendőzetlen igazság, hiszen az emberek olyanok, amilyenek, ne? De sohasem a hölgy adja tovább őket. A hölgy legfeljebb fölvonja a szemöldökét, ártatlanul vállat von, finoman megigazgatja tökéletes frizuráját, vagy meglebbenti a kimonóját. Ennyi meg van engedve. És ez általában elég is, ha a lánynak van esze. 
Amikor az üvöltések végleg abbamaradtak, Jabu mintha az örökkévalóságig ült volna még szobormereven a holdfényben, aztán fölállt. Kiku azonnal visszasietett a másik szobába, kimonója úgy suhogott, akár éjfélkor a tenger. A fiú rémült volt, de titkolta, és gyorsan letörölgette a könnyeit. Kiku megnyugtatóan rámosolygott, pedig ő is rosszul érezte magát. 
Jabu egyszerre csak ott állt az ajtóban. Verejtékben fürdött, arca feszült volt, szeme félig csukva. Kiku segített letenni a kardjait, levette róla az átázott kimonót és ágyékkötőt. Megtörölgette, ráadott egy napon frissített kimonót, és megkötötte a selyemövet. Amikor üdvözölni kezdte volna, Jabu gyengéden az ajkára tette az ujját. 
Aztán odament az ablakhoz, és mint aki transzban van, imbolyogva nézte a fogyó holdat. Kiku csendben maradt, nem félt, mert mitől félt volna most már? Jabu férfi, ő pedig nő, arra képezték ki, hogy örömet nyújtson minden módon. Fájdalmat okozni és tűrni azonban nem tudott. Voltak kurtizánok, akik az érzékiségnek erre a fajtájára specializálódtak. Itt-ott egy kis horzsolás, esetleg harapás, az igen, az része az örömszerzésnek, de mindig módjával, mert a tisztesség is kockán forog, ő, Kiku, pedig a Füzek Világának első osztályú hölgye, és mint ilyennel, tiszteséggel kell vele bánni. Mindenesetre a kiképzésben az is helyet kapott, hogy hogyan lehet megszelídítem, kordában tartani a férfit. Néha azonban a férfi megvadult, és az rettenetes volt. Mert a hölgy csak magára hagyatkozhatott. És nem voltak jogai. 
A frizurája tökéletes volt, csak a füle körül szabadult el néhány apró tincs, ami egyrészt erotikus rendetlenséget volt hivatva sejtetni, másrészt a lány szeplőtlenségét hangsúlyozni. Piros és fekete kockás kimonóját, amelyet a legtisztább zölddel szegtek, hogy kiemelje bőre fehérségét, darázsderekánál széles, merev, irizáló zöld öv, obi fogta össze szorosan. Hallotta a parti hullámverést, a kertben enyhe szellő motozott. 
Végül Jabu megfordult, és először őrá nézett, aztán a fiúra. 
A fiú tizenöt éves volt, egy helybeli halász fia, és egy közeli kolostorban tanonckodott egy festő és könyvillusztráló buddhista szerzetes mellett. Szívesen keresett pénzt azzal, hogy olyan férfiaknak nyújtott élvezetet, akik a fiúkat kedvelik, és nem a nőket. 
Jabu intett neki. A fiú, aki mostanára szintén megnyugodott, rafinált eleganciával oldotta meg az övét. Nem viselt ágyékkötőt, földig érő női alsószoknya volt rajta. Teste sima volt, szép vonalú és majdnem szőrtelen. 
Kiku még most is emlékezett rá, milyen csöndes lett a szoba, szinte egybefogta őket a csönd és a megszűnt sikoltozás, ő és a fiú várta, hogy Jabu válasszon köztük, Jabu pedig hol egyikükre, hol másikukra nézett, és még mindig imbolygott. 
Végül őneki intett. Kiku kecsesen megoldotta az obi szalagját, letekerte az övet, és lecsúsztatta a földre. Három fátyol kimonója szétnyílt és felfedte a harmatos alsószoknyát, amely kiemelte ágyékát. Jabu lefeküdt az ágyra, és intett nekik, hogy kétoldalt feküdjenek melléje. Magára tette a kezüket, megmutatta, hogyan vájják körmüket az oldalába, sietve, egyre mélyebbre, mélyebbre, arca, akár valami maszk, megfeszült, aztán egyszerre egész testében megrázkódott, és vad, fájdalmas üvöltést hallatott. Egy percig még zihálva, szorosra hunyt szemmel, hullámzó mellkassal feküdt köztük, aztán a hasára fordult, és már aludt is. 
Még a lélegzetüket is visszafogták, igyekeztek leplezni csodálkozásukat. Nagyon hamar vége lett. 
A fiú értetlenül felvonta a szemöldökét. – Ügyetlenek voltunk, Kiku-szan? Olyan gyorsan zajlott le – suttogta. 
– Megtettünk mindent, amit kívánt – felelte Kiku. 
– A Felhők és az Eső Birodalmát biztosan elérte – mondta a fiú. – Már azt hittem, ránk szakad a ház. 
– Igen. – Kiku elmosolyodott. 
– Örülök. Eleinte nagyon féltem. Olyan jó örömet szerezni valakinek. 
Gyengéden megtörölgették és betakarták Jabut. A fiú bágyadtan hátradőlt, és könyökére támaszkodva elfojtott egy ásítást. 
– Aludj te is – javasolta Kiku. 
A fiú odahúzta kimonóját, és feltérdelt a lánnyal szemben. Kiku Jabu mellett üldögélt, jobbjával szelíden simogatta a daimjó karját, hogy elcsitítsa nyugtalan álmát. 
– Férfival és nővel egyszerre még sose voltam együtt, Kiku-szan –  suttogta a fiú. 
– Én sem. 
A fiú a homlokát ráncolta. 
– Nővel se voltam még. Sose csináltam nővel. 
– Szeretnéd? – kérdezte udvariasan Kiku. – Ha vársz egy kicsit, urunk már biztosan nem ébred föl. 
A fiú megint a homlokát ráncolta. 
– Igen, ha volnál szíves – mondta. Aztán, utána: – Hát ez nagyon különös volt, Kiku-szan. 
Kiku mosolygott magában. – Melyik a jobb? 
A fiú sokáig gondolkodott, míg egymás karjában hevertek. – Ez így igen fáradságos. 
Kiku a fiú vállába temette fejét, és megcsókolta a tarkóját, hogy mosolyát leplezze. 
– Csodálatos szerető vagy – suttogta. – Most pedig aludj, ha már így kimerültél. – Álomba simogatta a fiút, majd felkelt, és odament a másik ágyhoz. 
A másik ágy hideg volt, de Jabuhoz sem mert most odabújni, nehogy fölzavarja. Hamarosan megmelegedett az ő oldala is. 
Az árnyékok egyre élesebbek lettek a sodzsin. A férfiak olyan gyermetegek, gondolta. Annyi buta büszkeség szorult beléjük. Ennyi gyötrelem egy ilyen múlandó semmiségért. Hiszen a szenvedély merő illúzió, ne? 
Amikor eljött az ideje, kibújt a meleg takaró alól és felállt. Kimonói szétcsúsztak, s a hideg levegő megcsípte a bőrét. Ügyesen összehajtogatta magán a köntösöket, és megkötötte az övét. Megigazgatta frizuráját, ellenőrizte a festéket az arcán. 
Zajtalanul távozott. 
A verandán álló szamuráj őr meghajolt, mire Kiku is meghajolt és megállt a hajnali napfényben. Szolgálója már várt rá. 
– Jó reggelt, Kiku-szan. 
– Jó reggelt. 
A kellemes napfény elmosta az éjszaka emlékét. De jó élni, gondolta. Belebújtatta lábát a sarujába, kinyitotta bíborpíros napernyőjét, átvágott a kerten, és elindult a faluba, a térre és a teaházba, pillanatnyi tartózkodási helyükre vezető úton. A szolgáló követte. 
– Jó reggelt, Kiku-szan – köszöntötte meghajolva Mura. Háza verandáján pihent, halványzöld japán teát iszogatva. Az anyja szolgálta ki. 
– Jó reggelt, Kiku-szan – visszhangozta az öregasszony. 
– Jó reggelt, Mura-szan. Jó reggelt, Szaiko-szan. De jó színben vagytok – felelte Kiku. 
– Hogy vagy? – kérdezte az öregasszony, és vén szemével szinte átfúrta a lányt. – Micsoda rettenetes éjszaka! Kérlek, teázz velünk. Sápadtnak látszol, gyermekem. 
– Köszönöm szépen, de haza kell mennem, bocsáss meg. Nagyon megtisztelsz. Talán majd máskor. 
– Hát persze, Kiku-szan. Te tiszteled meg a falut azzal, hogy itt vagy. 
Kiku elmosolyodott, és úgy tett, mintha nem venné észre kíváncsi tekintetüket. Hogy megédesítse a napjukat és az övét is, azt színlelte, hogy fájdalom hasogatja az altestét. 
Be fogja járni az egész falut, gondolta boldogan, miközben meghajolt, felszisszent és továbbindult, mint aki egykedvűen tűri a fájdalmat, kimonója tökéletesen libegett, napernyője épp a megfelelő színbe vonta arcát. Örült, hogy épp ezt a kimonót és napernyőt választotta. Később, napvilágnál a hatás már korántsem lett volna ilyen teljes. 
– Szegény gyermek! Olyan szép, ne? Szégyen-gyalázat! – Mura anyja szívszaggatóan felsóhajtott. 
– Mi szégyen-gyalázat, Szaiko-szan? – kérdezte Mura felesége, aki most lépett ki a verandára. 
– Nem láttad, hogy szenved ez a szegény lány? Nem láttad, milyen bátran próbálja titkolni? Szegény gyermek. Tizenhét éves, és ilyesmiken kell keresztülmennie! 
– Tizennyolc – mondta szárazon Mura. 
– Miken ment keresztül, Szaiko-szan? – kíváncsiskodott az egyik szolgáló, aki szintén csatlakozott hozzájuk. 
Az öregasszony körülnézett, hogy mindenki hallja-e, és fennhangon suttogta: 
– Azt hallottam... – lehalkítóttá a hangját – azt hallottam... hogy három hónapig... nem lehet majd hasznát venni. 
– Jaj! Szegény Kiku-szan! De miért? 
– A fogaival esett neki. A legjobb forrásból tudom. 
– Jaj! 
– Jaj! 
– De minek kellett a fiú, úrnőnk? Csak nem... 
– Takarodj átok, haszontalan teremtések! Semmi közötök hozzá! Takarodjatok! Az úrnak és nekem beszédünk van egymással! 
Még Mura feleségét is bekergette a verandáról, és elégedetten szürcsölte a teáját. 
– A fogaival! – törte meg a csendet Mura. 
– A fogaival bizony. A pletyka szerint az ordítozástól megnő a micsodája, mert gyerekkorában megijesztette egy sárkány – hadarta az öregasszony. – Mindig ott kell hogy legyen mellette egy fiú, hogy emlékeztesse a gyerekkorára és a félelmére, de igazából persze a párnázásra kell neki, hogy kimerüljön... különben mindenét leharapná a szegény lánynak! 
Mura felsóhajtott. Kiment a kapu mellett álló árnyékszékhez, és önkéntelenül is szellentett egyet, mielőtt a vödörbe ürített. Vajon mi történhetett valójában, gondolta kíváncsian. Mije fáj Kiku-szannak és miért? Lehet, hogy a daimjó tényleg a fogaival esett neki? Különös, nagyon különös! 
Kilépett a bódéból, megrázta magát, hogy be ne szennyezze az ágyékkötőjét, és gondolataiba merülve elindult a tér felé. Hű, de szeretnék eltölteni Kiku-szannal egy éjszakát! Ki ne szeretne? Vajon mennyit fizetett Omi-szan a mama-szannak... amit végül is nekünk kell majd megfizetnünk? Két kokut? Állítólag a mama-szán a szokásos ár tízszeresét kérte és kapta, öt kokut kapna éjszakánként? Kiku-szan megéri, az biztos. A pletyka szerint tizennyolc éves korára olyan tapasztalt, mint a nála kétszerte idősebbek. Állítólag úgy el tudja nyújtani, hogy... Iiii, micsoda élvezet lehet! 
Szórakozottan visszarakta nemi szervét az ágyékkötőbe, s amint leért a térre, elindult a kitaposott ösvényen a temetkezőhely felé. 
A máglya elő volt készítve. Az öt falusiból álló küldöttség is ott lézengett. 
Ez volt a legjobb része a falunak, a tengeri szellő itt volt a leghűvösebb nyáron s a kilátás a legszebb. A közelben állt a falu sintó szentélye, egy kis emelvény fölé húzott zsúptető a kami, vagyis a szellem számára, amely ott lakott, ha éppen kedve tartotta. A görcsös tiszafa, amely jóval a falu születése előtt nőtt ki a földből, nekifeszült a szélnek. 
Később Omi is felballagott az ösvényen. Zukimoto és négy őr kísérte. Félreállt, és meghajolt a máglya s a lepellel fedett, szinte szétmállott hulla előtt. A többiek vele együtt meghajoltak, így tisztelegtek a barbárnak, aki meghalt, hogy bajtársai életben maradhassanak. 
Omi intett, és Zukimoto előrelépett, hogy meggyújtsa a tüzet. Ő maga kérte ezt a kegyet, és Omi megadta neki. Még egyszer, utoljára meghajolt. Amikor a tűz már lobogott, elmentek. 

Blackthorne belemártotta a poharat a hordó üledékébe, gondosan félig töltötte, és odaadta Sonknak. Sonk lassan akarta kortyolni, hogy tovább tartson, de nem sikerült. Remegő kézzel felhajtotta az állott folyadékot, és sajnálkozva visszabotorkált a falhoz, átlépve azokon, akik feküdtek. A padlat most már merő iszap volt, a bűzt és a legyeket alig lehetett elviselni. Kevéske napfény szivárgott át a csapóajtó lécei közt. 
Vincken volt a sor, megkapta a poharat, és csak bámulta. A hordó mellett ült, nem messze Spillbergentől. – Köszönöm – motyogta lélektelenül. 
– Siess már! – szólt rá Jan Roper, akinek az arcán elgennyedt a vágás. Ő volt az utolsó a sorban, és kiszáradt torka rettenetesen gyötörte. – Siess már, Vinck, a Krisztus szerelmére! 
– Bocsáss meg. Tessék, itt van. – Vinck motyogva feléje nyújtotta saját vizét. Észre se vette az arcán mászkáló legyeket. 
– Idd ki, te ostoba! Estig nem kapsz többet. Idd már ki! – Jan Roper visszalökte poharat tartó kezét, és Vinck fel se nézve kiitta, majd visszasüppedt tompa kábulatába. 
Jan Roper átvette Blackthorne-tól a vizét. Behunyt szemmel imát mormolt. Azok között volt, akik most álltak. Remegett a lába. A vízből alig két kortyra futotta. 
Miután mindenki megkapta az adagját, Blackthorne is felhajtotta a magáét. Szája és nyelve kiszáradt, égett. Izzadság, mocsok és legyek borították. Mellkasa és háta tele volt horzsolással. 
Figyelte a szamurájt, akit lennhagytak a veremben. Sonk és Croocq között támaszkodott a falnak, igyekezve minél kisebb helyet elfoglalni, és már órák óta meg se moccant. Kifejezéstelen tekintettel bámult a semmibe, az ágyékkötőn kívül más nem volt rajta, testét zúzódások lepték, nyakán vastag daganat. 
Amikor Blackthorne magához tért, koromsötét volt. Az üvöltések betöltötték a vermet, azt hitte hát, hogy meghalt, és a pokol mélységes fenekén senyved. Érezte, hogy a sár magába szívja, elmerült a nyirkos, undorító latyakban, felordított, kapálózott, nem kapott levegőt. Mintha egy örökkévalóság telt volna el, mire szavakat hallott: – Semmi baj, navigátor, nem haltál meg, térj magadhoz. Ébredj már fel, az isten szerelmére, nem a pokolban vagy, bár nem lehet valami nagy a különbség. Jóságos Krisztusom, könyörülj rajtunk! 
Amikor magához tért, elmesélték neki, mi történt Pieterzoonnal, és hogy több hordó vizet öntöttek rájuk. 
„Istenem, szabadíts ki innen!” – nyöszörögte valaki. 
„Mit művelnek szegény Pieterzoonnal? Mit művelnek vele? Istenem, segíts! Megőrülök ettől az ordítozástól!” 
„Szerelmetes Jézusom, haljon már meg az a szerencsétlen! Add, hogy mielőbb meghaljon!” 
„Úristen, szűnjön már meg ez az üvöltözés! Szűnjön már meg!”
A verem és Pieterzoon jaj veszékelése mindnyájukat próbára tette, mindnyájukat arra kényszerítette, hogy magába nézzen. És egyikük sem örült annak, amit a lelkében látott.
A sötétségtől csak még szörnyűbb az egész, gondolta Blackthorne. 
Az éjszakának alig akart vége szakadni a veremben. Szürkületre elhaltak az üvöltések. A beszivárgó hajnalfényben észrevették az elfelejtett szamurájt. 
„Mit csináljunk vele?” – kérdezte van Nekk. 
„Nem tudom. Éppúgy kétségbe van esve, mint mi” – felelte dobogó szívvel Blackthorne. 
„Nem ajánlom neki, hogy okoskodni próbáljon, az úristenit!” 
„Jézusom, szabadíts ki innen... – sikoltozta Croocq. – Segítség.”
Van Nekk, aki a legközelebb volt hozzá, megrázta és elcsitította. „Semmi baj, kölyök. Isten kezében vagyunk. Vigyázni fog ránk.” 
„Nézzétek meg a karomat” – nyöszörögte Maetsukker. A seb elgennyesedett. 
Blackthorne imbolyogva talpra állt. 
„Ha nem jutunk ki innen, egy-két nap, és beleőrülünk” – mondta, csak úgy maga elé. 
„Víz is alig van már” – jegyezte meg van Nekk. 
„Be fogjuk osztani. Egy keveset iszunk most... és délben. Ha szerencsénk van, háromszorra jut még. Az isten verje meg ezeket a legyeket!” 
Megkereste hát a poharat, kimérte mindnyájuk adagját, és most a sajátját szopogatta, hogy minél tovább tartson. 
– Mi legyen vele... ezzel a japánival? – kérdezte Spillbergen. A flottaparancsnok jobb állapotban volt, mint a többiek, mert sárral tömte be a fülét az ordítások elől, s mivel a hordó mellett ült, titokban meg-megvámolta az éjjel. – Mit csináljunk vele? 
– Adjunk neki egy kis vizet – javasolta van Nekk. 
– Még mit nem! – kiáltotta Sonk. – Én azt mondom, ne adjunk. Szavazásra bocsátották a kérdést, és úgy döntöttek, hogy nem kap vizet. 
– Nem értek egyet – jelentette ki Blackthorne. 
– Te semmilyen döntésünkkel nem értesz egyet – vágott vissza Jan Roper. – Ellenség ez. Pogány ördög, azonkívül majdnem megölt téged. 
– Te is majdnem megöltél. Legalább egy tucatszor. Ha Santa Magdellánál nem mond csütörtököt a muskétád, szétlőtted volna a fejemet. 
– Nem rád céloztam, hanem azokra az átkozott pápistákra. 
– Fegyvertelen papok voltak. 
– Nem rád céloztam. 
– Hajszál híján egy tucatszor megöltél az istenverte haragoddal, az istenverte bigottságoddal és az istenverte ostobaságoddal. 
– Az istenkáromlás halálos bűn. Ha hiába veszed Isten nevét, bűnt követsz el. Az Ő kezében vagyunk, nem a tiédben. Nem vagy te király, és nem vagyunk a hajón. Nem vagy a mi őr... 
– Akkor is azt teszitek, amit mondok! 
Jan Roper körülnézett, de hiába keresett támogatást. 
– Tégy, amit akarsz. 
– Azt is teszem. 
A szamuráj ugyanolyan szomjas volt, mint ők, de csak a fejét rázta a felkínált vízre. Blackthorne habozott, majd a szája elé tartotta a poharat, de a szamuráj félreütötte, és ráordított. Blackthorne felkészült a támadásra, de nem került rá sor. A férfi visszazökkent a mozdulatlanságba, és tovább meredt a semmibe. 
– Eszelős. Ezek mind eszelősök – mondta Spillbergen. 
– Legalább több víz jut nekünk – mondta Jan Roper. – Menjen a pokolba, oda való. 
– Mi a neved? Név? Hogy hívnak? – kérdezte Blackthorne, de a szamuráj ügyet se vetett rá. 
Békén hagyták, de úgy néztek rá, mint a skorpióra. Ő nem nézett vissza rájuk. Blackthorne érezte, hogy döntésre készül, de hogy miben akar dönteni, arról fogalma sem volt. 
Mire gondolhat, töprengett. Miért utasította vissza a vizet? Miért hagyták idelenn? Omi elfeledkezett volna róla? Nem valószínű. Ez volt a terv? Aligha. Fel tudnánk használni a kijutásban? Aligha. Mi történhetett szegény Pieterzoonnal? 
A nap melegénél megújult a legyek rohama. 
Úristen, bárcsak lefekhetnék... bárcsak belefekhetnék abba a fürdőbe... most nem kellene cipelniük. Eddig fogalmam se volt róla, milyen fontos a fürdés. Az a vak vénember meg az acélujjai! De jólesne! 
Micsoda veszteségek! Az összes hajónk, az összes emberünk, az összes erőfeszítésünk, és mind hiába. Teljes kudarc. No, azért nem egészen. Néhányan még életben vagyunk. 
– Navigátor! – rázta meg van Nekk. – Elaludtál. Már több mint egy perce hajlong előtted. – A szamurájra mutatott, aki földig hajtott fejjel térdelt előtte. 
Blackthorne kidörgölte szeméből az ólmos fáradtságot. Erőt vett magán, és ő is meghajolt. 
– Hai?- kérdezte kurtán, mert eszébe jutott, hogy japáni nyelven ez jelenti az „igen”-t. 
A szamuráj felvette széttépett kimonója övét, körültekerte a nyakán, egyik végét Blackthorne, a másikat Sonk kezébe nyomta, meghajtotta a fejét, és intett, hogy húzzák meg. 
– Attól fél, hogy megfojtjuk – mondta Sonk. 
– Úristen, szerintem éppen ezt akarja! – Blackthorne elengedte az övet, és megrázta a fejét. – Kindzsiru – mondta, és arra gondolt, milyen hasznos szó is ez. Mert hogyan adja tudtára az ember olyan valakinek, aki nem beszéli a nyelvét, hogy erkölcskódexe tiltja a gyilkosságot, a fegyvertelen ember megölését, hogy ő nem hóhér, s az öngyilkosság különben is halálos bűn? 
A szamuráj újra meghajolt, nyilvánvaló volt, hogy könyörög, de Blackthorne csak a fejét rázta. 
– Kindzsiru. – A férfi vadul körülnézett. Hirtelen talpra ugrott, és nyakig dugta fejét az ürülékes vödörbe. Jan Roper és Sonk azonnal kirántotta. A szamuráj fuldoklott és rángatózott. 
– Eresszétek el – parancsolta Blackthorne. Engedelmeskedtek. Rámutatott a vödörre. – Ha ezt akarod, szamuráj, rajta! 
A férfi öklendezett, de azért megértette. Ránézett az undorító vödörre, és tudta, hogy nem lenne ereje benne tartani a fejét. Nyomorultan visszaoldalgott a helyére. 
– Úristen – motyogta valaki. 
Blackthorne félig merítette a poharat, csikorgó ízületekkel felállt, odament a japánhoz, és felkínálta neki a vizet. A japán elnézett a pohár mellett. 
– Kíváncsi vagyok, meddig bírja – mondta Blackthorne. 
– A végtelenségig – felelte Jan Roper. – Állatok ezek, nem emberek. 
– Az isten szerelmére, meddig tartanak még itt bennünket? – jajdult fel Ginsel. 
– Ameddig akarnak. 
– Meg kell tennünk mindent, amit parancsolnak – mondta van Nekk. – Engedelmeskednünk kell, ha ki akarunk jutni ebből a pokolból. Nem így van, navigátor? 
– De igen. – Ellenőrizte a nap árnyékát. – Dél van, váltunk. 
Spillbergen, Maetsukker és Sonk siránkozni kezdett, de Blackthorne talpra parancsolta őket, és amikor mindenki elhelyezkedett, boldogan lefeküdt maga is. A sár undorító volt, a legyek lenn még jobban nyüzsögtek, mégis szülte kéjes érzés fogta el, hogy egész testében kinyújtózhatott. 
Mit műveltek Pieterzoonnal? – töprengett magában, miközben elöntötte a kimerültség. Úristen, add, hogy kijussunk innen! Rettenetesen félek. 
Léptek hallatszottak odafenn. Kinyílt a csapóajtó. A pap állt előtte, két oldalán szamurájokkal. 
– Navigátor. Fel kell jönnöd. De egyedül – mondta. 

Hatodik fejezet

A veremben minden tekintet Blackthorne-ra meredt. 
– Mit akarnak tőlem? 
– Nem tudom – felelte komoran Sebastio atya. – De azonnal fel kell jönnöd. 
Blackthorne tudta, hogy nincs más választása, mégsem mozdult az oltalmat nyújtó fal mellől, próbálta összeszedni az erejét. 
– Mi történt Pieterzoonnal? 
A pap megmondta. Blackthorne lefordította a választ azoknak, akik nem tudtak portugálul. 
– Uram, könyörülj rajta – rebegte van Nekk a kétségbeesett csöndben. – Szegény nyomorult. Szegény nyomorult. 
– Sajnálom. Nem tehettem semmit – mondta végtelen szomorúsággal hangjában a pap. – Nem hiszem, hogy megismert, hogy bárkit megismert volna, amikor beleeresztették a vízbe. Elborult az elméje. Feloldoztam, és imádkoztam érte. Talán Isten az Ő végtelen könyörületességében... in nomine Patris et Filii et Spiritus Sancti. Amen. –  Keresztet vetett a veremre. – Kérlek benneteket, hagyjátok el az eretnekséget, és térjetek meg az Úr kebelére. Navigátor, fel kell jönnöd. 
– Ne hagyj itt minket, navigátor, az isten szerelmére! – kiáltotta Croocq. 
Vinck odabotorkált a létrához, és mászni kezdett. 
– Engem vigyenek... ne a navigátort. Engem, ne őt. Mondd meg nekik... – Tehetetlenül állt, mindkét lábával a létrán. Egy hosszú lándzsa hegye meredt a szívének. Megpróbálta elkapni a nyelét, de a szamuráj résen volt, s ha Vinck nem ugrik idejében vissza, felnyársalta volna. 
A szamuráj Blackthorne-ra mutatott, és parancsolólag intett. Blackthorne nem mozdult. Egy másik szamuráj hosszú, szakállas horoggal nyúlt le a pincébe, azzal akarta kirángatni. 
Senki sem sietett Blackthorne segítségére, kivéve a veremben rekedt szamurájt. Villámgyors mozdulattal elkapta a horgot, és éles hangon mondott valamit a fenn állónak, aki erre elbizonytalanodott; azután Blackthorne-hoz fordult, és neki is mondott valamit. 
– Mit mond? 
– Egy japán szólás – felelte a pap. – „Az embernek az a sorsa, ami, és az élet különben is illúzió.” 
Blackthorne biccentett a szamurájnak, odament a létrához, és felmászott. Fenn az éles napfényben pislognia kellett, térde nem tudta megtartani, és leroskadt a homokos földre. 
Omi az egyik oldalon állt, a pap és Mura pedig a négy szamuráj mellett. Néhány falusi távolabbról figyelte, majd elfordultak. 
Senki sem segített neki. 
Istenem, adj erőt, fohászkodott magában Blackthorne. Fel kell állnom, úgy kell tennem, mintha erős lennék. Ezek csak azt tisztelik. Ha erős az ember. És nem mutat félelmet. Segíts, kérlek. 
Összeszorította a fogát, megtámaszkodott, és imbolyogva talpra állt. – Mi a nyavalyát akarsz tőlem, te ragyás nyomorék? – mordult rá Omira, majd a paphoz fordult. – Mondd meg ennek a vakarcsnak, hogy én a saját hazámban daimjó vagyok. Miféle bánásmód ez? Mondd meg neki, hogy köztünk nincs semmi vitás kérdés. Mondd meg neki, hogy eresszen el bennünket, különben megbánja. Mondd meg neki, hogy én daimjó vagyok, az ördög vinné el. Sir William of Micklehavennek leszek az örököse, és remélem, hogy fel is fordult már. Mondd meg neki! 
Rettenetes éjszakája volt Sebastio atyának, de virrasztás közben érezte Isten jelenlétét, és olyan lelki nyugalom árasztotta el, mint még soha. Már tudta, hogy Isten eszköze lesz ő a pogányok ellen, ezért egyaránt védve van a pogányokkal és a kalóz ravaszságával szemben. Érezte, hogy az elmúlt éjszaka az előkészület éjszakája volt, s hogy az élete válaszúthoz érkezett. 
– Mondd meg neki! 
– A kalóz azt mondja, ő nagy úr a saját országában – fordította japánra. Megvárta Omi válaszát. – Omi-szan azt feleli, az sem érdekli, ha király vagy odahaza. Itt Jabu úr rendelkezik fölötted... és minden társad fölött. 
– Mondd meg neki, hogy le van szarva. 
– Nem ajánlom, hogy sértegesd. 
Omi újra beszélni kezdett. 
– Omi-szan azt mondja, fürdőt kapsz, ételt és italt. Ha jól viselkedsz, nem küld vissza a verembe. 
– És az embereim? 
A pap megkérdezte Omit. 
– Ők lenn maradnak.
– Akkor menjen a pokolba. – Blackthorne visszaindult a létra felé. Két szamuráj eléje állt, és hiába kapálózott, könnyűszerrel lefogták. 
Omi mondott valamit a papnak, majd az embereinek. Azok eleresztették Blackthorne-t, aki majdnem elesett. 
– Omi-szan azt mondja, ha nem viselkedsz rendesen, felhozatja még egy emberedet. Tűzifa és víz van elég. 
Ha most megjuhászodom, gondolta Blackthorne, rájönnek, hogy mivel lehet engedelmességre bírni, és örökre a hatalmukban leszek. Egye meg a fene, amúgy is a hatalmukban vagyok, és végül úgyis azt csinálnak velem, amit akarnak. Jól mondta van Nekk. Meg kell tennem, akármit parancsolnak. 
– Mit kell csinálnom? Mit ért azon, hogy viselkedjem rendesen? 
– Omi-szan azt mondja: azt, hogy engedelmeskedj. Hogy azt tedd, amit parancsol. Akár trágyát egyél, ha úgy akarja. 
– Mondd meg neki, hogy menjen a pokolba. Mondd meg neki, hogy hugyozok rá is meg az országára is. A daimjójára nemkülönben. 
– Azt ajánlom, enge... 
– Fordítsd le pontosan, az ördög vigyen el! 
– Nem bánom... én figyelmeztettelek, navigátor. 
Omi figyelmesen hallgatta a papot. Bütykei elfehéredtek a kard markolatán. Emberei zavartan csoszogtak, szemük szinte átdöfte Blackthorne-t. 
Omi halkan parancsot adott. 
Két szamuráj azonnal lemászott a verembe, és felhozták Croocqot, a hajósinast. Odavonszolták az üsthöz és összekötözték. A többiek fát és vizet hoztak. Beleeresztették a halálra rémült gyereket a teli üstbe, és tüzet gyújtottak alatta. 
Blackthorne nézte Croocq hangtalanul mozgó száját és a szemében tomboló kétségbeesést. Ezek a rohadtak semmire se becsülik az életet, gondolta. Az isten verje meg őket. Ezek elevenen megfőzik Croocqot! 
Füst kígyózott fel a homokpartról. A halászcsónakok körül sirályok rikoltoztak. Egy darab fa kiesett a tűzből, de az egyik szamuráj ügyesen visszarúgta. 
– Mondd meg neki, hogy hagyják abba – fordult Blackthorne a paphoz. – Kérd meg, hogy hagyassa abba. 
– Omi-szan azt kérdi, hajlandó vagy-e rendesen viselkedni. 
– Igen. 
– Azt kérdi, engedelmeskedsz-e minden parancsnak. 
– Ha tudok, engedelmeskedem. 
Omi újra megszólalt. Sebastio atya kérdezett tőle valamit, és Omi bólintott. 
– Azt akarja, hogy egyenesen neki válaszolj. Az „igen” japánul hai. Azt kérdi, engedelmeskesz-e minden parancsnak. 
– Ha tudok, hai. 
A tűz fölött melegedni kezdett a víz, és a gyerek szívszaggatóan nyöszörgött. A lángok meg-megnyalták az üst oldalát. Még több fát dobáltak közéjük. 
– Omi-szan azt mondja, feküdj le. De tüstént. 
Blackthorne engedelmeskedett. 
– Omi-szan azt mondja, ő személyesen nem sértett meg téged, és neked sem volt okod megsértem őt. Mivel barbár vagy, és még nem tudsz viselkedni, nem ölet meg. De jó modorra fog tanítani. Megértetted? 
– Meg. 
– Azt akarja, hogy egyenesen neki válaszolj. 
A gyerek iszonyú hangon felüvöltött, jajgatott egy darabig és elájult. Az egyik szamuráj kihúzta a fejét a vízből. 
Blackthorne felnézett Omira. Ne feledd, figyelmeztette magát, hogy a fiú és összes embered élete a te kezedben van. Igen, felelte gonoszabbik énje, de hol a biztosíték, hogy szavának áll ez a nyomorult? 
– Megértetted? 
– Hai. 
Látta, hogy Omi felemeli kimonója alját, és előveszi a péniszét. Arra számított, hogy az arcába fog hugyozni. De Omi a hátát hugyozta le. Istenemre, fogadta meg magában Blackthorne, ezt a napot nem felejtem el. Ezért még megfizetsz. 
– Omi-szan azt mondja, modortalanság arról beszélni, hogy bárkit lehugyozol. Az pedig nemcsak modortalanság, de ostobaság is, ha mindeközben fegyvertelen vagy. Végül modortalanság és még sokkal nagyobb ostobaság, ha mindeközben fegyvertelen és kiszolgáltatott vagy, s a barátaid és rokonaid még nem pusztultak el előtted. 
Blackthorne nem szólt semmit. Tekintetét nem vette le Omiról. 
– Vakarimaszu ka?- kérdezte Omi. 
– Azt kérdi, érted-e. 
– Hai. 
– Okiro. 
– Azt mondja, állj fel. 
Blackthorne felállt, fejében kalapált a fájdalom. A szeme még mindig Omin volt, és Omi mereven bámult vissza rá. 
– Murával mégy, és teljesíted minden parancsát. 
Blackthorne nem felelt. 
– Vakarimaszu ka? – förmedt rá Omi. 
– Hai. –  Blackthorne a közte és Omi között lévő távolságot próbálta felbecsülni. Már ujjai közt érezte a szamuráj arcát és nyakát, s csak azon imádkozott, hogy legalább a szemét ki tudja tépni, mielőtt lerángatják róla. – A fiúval mi lesz? – kérdezte. 
A pap akadozva lefordította a kérdést. 
Omi az üstre pillantott. A víz legfeljebb langyos lehetett. A gyerek elájult, de egyelőre nem esett baja. 
– Vegyétek ki – rendelkezett. – Hívjatok orvost, ha szükség van rá. 
Emberei engedelmeskedtek. Nézte, amint Blackthorne odamegy a fiúhoz, és meghallgatja a szívét. Intett a papnak. 
– Mondd meg a vezérnek, hogy mára a fiúnak sem kell visszamennie a verembe. Ha a vezér és a fiú rendesen viselkedik, holnap esetleg még egy ember feljöhet. Azután még egy. Talán. Vagy nem is egy. Talán. Attól függ minden, hogyan viselkednek a fent levők. De – nézett Blackthorne-ra – minden szabály vagy parancs megszegéséért téged teszlek felelőssé. Megértetted? 
A pap lefordította szavait, a barbár „igent” mondott, és Omi látta, hogy a vérszomjas düh lassan kiveszik a szeméből. A gyűlölet azonban ott maradt. Milyen ostoba, gondolta Omi, milyen naiv, hogy így kimutatja az érzéseit. Vajon mit csinált volna, ha tovább játszom vele – ha úgy teszek, mintha vissza akarnám vonni ígéretemet, vagy mintha nem is ígértem volna semmit? 
– Te pap, mi is a neve? Lassabban mondd! 
A pap többször elismételte a nevet, de Omi így sem értette. 
– Te ki tudod mondani? – kérdezte egyik emberét. 
– Nem, Omi-szan. 
– Pap, mondd meg neki, hogy mától Andzsin, vagyis kalauz, navigátor a neve. Ha majd kiérdemli, Andzsin-szannak fogjuk hívni. Magyarázd meg neki, hogy a mi nyelvünkben nincsenek olyan hangok, amelyekkel ki tudnánk ejteni a nevét. – Szárazon hozzátette: – Add értésére, hogy nem akarjuk megsérteni ezzel. Egyelőre viszontlátásra, Andzsin. 
Mindnyájan meghajoltak előtte. Omi udvariasan viszonozta a meghajlást, majd odébbállt. Messzebb a tértől, ahol már senki se láthatta, szélesen elmosolyodott. Milyen gyorsan sikerült megszelídítenie a barbárok vezérét! Milyen hamar rájött, hogyan lehet uralkodni fölötte és a többi fölött! 
Micsoda rendkívüli emberek ezek a barbárok, gondolta. Minél előbb megtanulja az Andzsin a nyelvünket, annál jobb. Akkor majd megtudjuk, hogyan lehet egyszer s mindenkorra letörni a keresztény barbárokat! 

– Miért nem az arcába hugyoztál? – kérdezte Jabu. 
– Először oda akartam, uram. De a barbár még nincs megszelídítve, ezért nagyon veszélyes. Ha egyenesen az arcába hugyozok, az... nálunk legalábbis a legnagyobb sértés, ha megérintjük valakinek az arcát, ne? Ezen úgy gondoltam, azzal úgy megsérteném, hogy minden önuralmát elvesztené, így hát a hátára hugyoztam... azt hiszem, egyelőre ez is elegendő. 
Háza verandáján üldögéltek, selyempárnákon. Omi anyja csá-teát szolgált fel nekik, olyan szertartásosan, ahogy csak tudta, márpedig fiatalkorában alaposan kitanították rá. Meghajolt Jabu előtt, és átnyújtott neki egy csészével. Jabu szintén meghajolt, és udvariasan Ominak nyújtotta, aki természetesen még mélyebb meghajlás kíséretében visszautasította; Jabu ekkor végre elfogadta, és élvezettel kortyolgatni kezdte. 
– Nagyon meg vagyok veled elégedve, Omi-szan – mondta. – Okosan gondolkodsz, ezt az egész ügyet pedig kiválóan tervezted el és hajtottad végre. 
– Túlságosan jó vagy hozzám, uram. Erőfeszítéseim ügyetlenek, nagyon ügyetlenek. 
– Honnan tudsz ennyi mindent a barbárok esze járásáról? 
– Tizennégy éves koromban egy évig egy Dzsiro nevű szerzetes tanított. Valaha keresztény pap volt vagy legalábbis segédpap, de szerencsére idejében rájött balgaságára. Mondott nekem valamit, amit sohasem felejtek el. Azt mondta, a keresztény vallás sebezhető, mert legfőbb istene, Jézus azt tanította, hogy az emberek „szeressék” egymást. A becsületről, a kötelességről nem szól a tanítása, csak a szeretetről. És arról, hogy az élet szent... „Ne ölj!” Ilyen ostobaságokat tanított. Ezek az új barbárok szintén kereszténynek vallják magukat, ámbár ez a pap ezt tagadja. Gondolom, más szektához tartoznak, innét az ellenségeskedés. A mi buddhista szektáink is gyűlölik egymást. Szóval feltételeztem, hogy ha „szeretik egymást” ezek a keresztények, akkor talán kordába foghatjuk a vezérüket azzal, ha kioltjuk vagy úgy teszünk, mintha ki akarnánk oltani egyik emberének életét. 
Omi érezte, hogy a beszélgetés veszélyes fordulatot vett a kínzás, a méltatlan halál miatt. Anyja ki nem mondott figyelmeztetése elért hozzá a levegőben. 
– Parancsolsz még egy kis teát, Jabu-szama? – kérdezte az anyja. 
– Köszönöm – mondta Jabu. – Igazán nagyon finom. 
– Köszönöm, uram. De Omi-szan, egyszer s mindenkorra be van-e törve a barbár? – kérdezte másra terelve a szót. – Talán tájékoztatnod kellene urunkat, hogy végleges vagy ideiglenes-e a behódolása. 
Omi habozott. 
– Ideiglenes. Az a véleményem, hogy minél előbb meg kellene tanulnia a nyelvünket. Ez igen fontos lenne számodra, uram. Egyet-kettőt még biztosan el kell pusztítanod közülük, hogy a többin uralkodhass, de addigra viselkedni is megtanulnak. Ha pedig tolmács nélkül tudsz beszélni vele, Jabu-szama, akkor felhasználhatod a tudását. Ha igaz, amit a pap mondott – hogy tízezer rín át vezette a hajót –, akkor nem lehet nagyon ostoba. 
– De te se vagy ostoba. – Jabu felnevetett, – Rád bízom ezeket az állatokat. Omi-szan, az emberidomár! 
Omi vele nevetett. 
– Igyekezni fogok, uram. 
– Birtokod eztán ötszáz koku helyett háromezret jövedelmezzen. Húsz rí távolságban te légy itt az úr. – A rí nagyjából egy mérföldnek felelt meg. – Jóindulatom további jeléül küldök neked Jedóból két lovat, húsz selyemkimonót, egy páncélt, két kardot, és annyi fegyvert, amennyivel száz szamurájt föl lehet szerelni. A száz szamurájt verbuváld össze, és ha kitör a háború, azonnal csatlakozol a kíséretemhez mint hatamoto. 
Jabu nagylelkű hangulatban volt: a hatamoto a daimjó különleges előjogokat élvező hűbérese, aki bármikor felkeresheti urát, és jelenlétében is viselheti a kardokat. Meg volt elégedve Omival, pihentnek érezte magát, szinte újjászületett. Pompásan aludt. Amikor felébredt, egyedül volt a szobában, de így is akarta, hiszen nem kérte meg sem a fiút, sem a lányt, hogy maradjanak. Ivott egy kis teát, evett egy kevés rizspépet. Azután megfürdött, és Szuvo megmasszírozta. 
Csodálatos élmény volt, gondolta. Sosem éreztem magam ilyen közel a természethez, a fákhoz, a hegyekhez és a földhöz, az élet végtelen szomorúságához és mulandóságához. A halálordítások tökéletes harmóniát teremtettek. 
– Omi-szan, van nekem egy kövem misimai kertemben. Szeretném, ha azt is elfogadnád ennek az eseménynek, ennek a csodálatos éjszakának és szerencsénknek az emlékére. Elküldöm a többi holmival együtt. Az a szikladarab Kjúsúról származik. A Várakozás Kövének neveztem el, mivel éppen a taikó támadási parancsára vártunk, amikor találtam. Legalább tizenöt esztendeje ennek. Én is ott voltam a seregében, amely szétzúzta a lázadókat, és leigázta a szigetet. 
– Nem érdemlem meg ezt a nagy kitüntetést. 
– Tedd a kertedbe, és adj neki nevet. Hívd például a Barbár Béke Kövének, hogy emlékeztessen erre az éjszakára és arra, hogy milyen sokáig kellett várnia a barbárnak végső békére és megnyugvásra. 
– Ha megengeded, inkább a Boldogság Kövének nevezném, hogy kitüntető nagylelkűségedre emlékeztessen engem és utódaimat. 
– Nem... nevezd egyszerűen a Várakozó Barbárnak. Igen, ez jó lesz. Ez még jobban összekapcsol bennünket... őt és engem. Ő is várt, én is vártam. Én élek, ő meghalt. – Jabu tűnődve nézte a kertet. – A Várakozó Barbár. Remek. A kő egyik felén furcsa foltok vannak, amelyek könnyekre emlékeztetnek, és kék meg vörös erek, amelyek a testre... és mulandóságára! – Jabu felsóhajtott: ki akarta élvezni a melankóliát. – Jól teszi az ember, ha követ telepít a kertjébe, és nevet ad neki. Milyen lassan halt meg a barbár, ne? Talán japánként születik újjá, hogy kárpótlást kapjon szenvedéseiért. Hát nem lenne csodálatos? Akkor az utódai egy nap megpillanthatnák a kövét, és elégedettek lehetnének. 
Omi hálás köszönetet mondott, és kijelentette, hogy nem érdemel ekkora jutalmat. Jabu azonban tudta, hogy megérdemli. Többet is adhatott volna, de eszébe jutott a régi bölcsesség: a hűbérbirtokot növelni mindig lehet, de a csökkentése ellenségeskedést, sőt árulást válthat ki. 
– Oku-szan – fordult az asszonyhoz az udvarias „tiszteletre méltó anya” megszólítással –, fivéremnek már rég beszélnie kellett volna legkisebb fia kiváló tulajdonságairól. Akkor Omi-szan már jóval rangosabb helyet foglalna el. Fivérem túlságosan szerény, egy kicsit gondatlan is. 
– Férjem csak a te érdekeiddel törődik, uram, másra nem is gondol – válaszolta ijedten az öregasszony. – Örülök, hogy fiamnak alkalma volt szolgálatot tenni, és hogy meg vagy vele elégedve. Fiam csupán a kötelességét teljesítette, ne? Mindannyiunknak kötelességünk – Mizuno-szannak is –, hogy szolgáljunk téged. 
Lovak kaptattak fel az ösvényen. Igurasi, Jabu főembere átcsörtetett a kerten. – Mindennel elkészültünk, uram. Ha mielőbb vissza akarsz jutni Jedóba, ideje indulnunk. 
– Jól van. Omi-szan, te és embereid a konvojjal tartotok, és segítetek Igurasi-szannak, hogy minden biztonságban megérkezzék a várba. – Jabu látta, hogy Omi arcán árnyék szalad át. – Mi az? 
– A barbárok jutottak eszembe. 
– Hagyj mellettük néhány őrt. A szállítmányhoz képest jelentéktelenek. Tégy velük, amit akarsz – kergesd vissza őket a verembe, ha úgy tetszik. Ha valami hasznos tudnivalót szedsz ki belőlük, üzenj. 
– Igen, uram. Itt hagyok tíz szamurájt, és Murának pontos utasításokat adok. Öt-hat nap alatt nem érheti baj őket. A hajóval mi legyen? 
– Vigyázz rá. Természetesen te felelsz érte. Zukimoto megbízólevelet küldött egy nagaszaki kereskedőnek, hogy adja el a portugáloknak. Ha megveszik, érte jöhetnek. 
Omi habozott. 
– Talán inkább meg kellene tartanod, uram, és megparancsolnod a barbároknak, hogy képezzék ki néhány emberünket a kezelésére. 
– Minek nekem egy barbár hajó? – nevetett gúnyosan Jabu. – Mocskos kereskedőt akarsz faragni belőlem? 
– Természetesen nem, uram – sietett a válasszal Omi. – Csak arra gondoltam, Zukimoto hasznát vehetné egy ilyen járműnek. 
– Mihez kezdjek egy kereskedőhajóval? 
– A pap szerint ez hadihajó, uram. Láttam, hogy fél tőle. Ha kitör a háború, egy hadihajó... 
– A háborút a szárazföldön fogjuk megvívni. A tenger a kereskedőknek való, a mocskos uzsorásoknak, kalózoknak és halászoknak. – Jabu felállt, lement a lépcsőn, és elindult a kertkapu felé, ahol egy szamuráj várta a lovával. Hirtelen megtorpant, és meredten bámult a tengerre. A lába megroggyant. 
Omi követte pillantását. 
Hajó bukkant elő a földnyelv mögül. Jókora, sokevezős gálya volt, egyike a part menti vizeket járó leggyorsabb japán hajóknak, amelyek sem a szélre, sem a dagályra nincsenek ráutalva. Árbocán Toranaga lobogója lengett. 

Hetedik fejezet

Toda Hiromacu, Szagami és Kozuke tartományok ura, Toranaga legkedvesebb hadvezére és tanácsadója, seregének főparancsnoka egyedül szállt ki a hajóból. Japán létére magas volt, kicsi híján hat láb, fizikuma akár a bikáé, meg sem látszott rajta, hogy hatvanhét éves. Katonai kimonója barna selyemből készült, és semmi más nem díszítette, csak öt kis Toranaga-címer: három összehajtó bambuszhajtás. Csiszolt mellvértet és acél karvédőket viselt. Csak a rövid kard volt az övében, a hosszút kezében tartotta, készen rá, hogy bármikor kirántsa és öljön vele hűbérura védelmében. Ez volt a szokása tizenöt éves kora óta. 
Senki, még a taikó sem tudta megváltoztatni. 
Egy évvel ezelőtt, amikor a taikó meghalt, Hiromacu Toranaga hűbérese lett. Toranaga neki ajándékozta Szagamit és Kozukét, nyolc tartományából kettőt, velük évi ötszázezer koku jövedelmet, és nem is próbálta megváltoztatni őt. Hiromacu kiválóan értett az öleshez. 
A tengerpart tele volt térdeplő, lehajtott fejű falusiakkal – férfiakkal, asszonyokkal, gyerekekkel – a szamurájok szabályos sorokban álltak előttük, élükön Jabuval és parancsnokaival. 
Jabu tudta, hogy ha vénasszony volna, most jajgatva verné a mellét, és minden szál haját kitépné. Ez az egész nem lehet véletlen. Az, hogy a nagy hírű Toda Hiromacu éppen ma jött ide, azt jelenti, hogy őt, Jabut elárulták – vagy Jedóban valaki a háza népéből, vagy itt, Andzsiróban, akár Omi, Omi egyik embere vagy valamelyik falusi. Engedetlenségen kapták. Valamelyik ellensége kihasználta, hogy feltámadt az érdeklődése a hajó iránt. 
Letérdelt és meghajolt, szamurájai követték példáját, és Jabu elátkozta a hajót és mindenkit, aki rajta érkezett. 
– Á, Jabu-szama – hallotta Hiromacu hangját, és látta, hogy az öreg letérdel a jó előre kikészített gyékényre, és viszonozza a meghajlást. De ez a meghajlás egy árnyalattal kevésbé volt mély, és Hiromacu nem várta meg, míg ő újra meghajol, úgyhogy Jabu tudta: veszélyben van. Látta, hogy a hadvezér hátraül a sarkára. Háta mögött Vasökölnek hívták. A Toranaga-lobogót csak Toranaga és három tanácsadója tűzhette ki. Miért küldött ilyen fontos embert pusztán avégett, hogy rajtakapjon: nem vagyok Jedóban? 
– Kitüntetsz, hogy meglátogatod egyik szerény falvamat, Hiromacu-szama – mondta Jabu. 
– Uram küldött. – Hiromacu híres volt barátságtalanságáról. Se ravaszság, se színészi képesség nem szorult belé, de hűsége mindent ellensúlyozott. 
– Kitüntetésnek veszem, és boldog vagyok – felelte Jabu. – E miatt a barbár hajó miatt siettem ide Jedóból. 
– Toranaga úr felszólított minden szövetséges daimjót, hogy Jedóban várakozzék, amíg ő vissza nem tér Oszakából. 
– Hogy van urunk? Remélem, nincs semmi baja. 
– Minél előbb visszatér biztonságos jedói várkastélyába, annál jobb. Minél előbb rátörünk Isidóra, utat vágunk seregünkkel az oszakai várhoz és leromboljuk, annál jobb. – Az öregember arca elvörösödött ura miatti aggodalmában; nem tetszett neki, hogy nem lehet ott mellette. A taikó bevehetetlenre építtette az oszakai várat. Ez volt a legnagyobb várkastély az egész birodalomban, egymással összeköttetésben levő öreg tornyokkal, várárkokkal, kisebb erődökkel, tornyokkal, hidakkal. Nyolcvanezer katona fért el a falai közt. A falakon kívül, a hatalmas városban pedig más, hasonlóképpen fegyelmezett és jól felfegyverzett seregek gyülekeztek. Jaemonnak, az örökösnek fanatikus hívei. – Tucatszor is megmondtam neki, hogy őrült, ha Isido kezére adja magát! Eszelős! 
– Toranaga úrnak el kellett mennie, ne? Nem volt más választása. – A taikó úgy rendelkezett, hogy a Jaemon nevében uralkodó Régenstanácsnak évente legalább kétszer össze kell ülnie Oszaka várában, és mindegyik régens legföljebb ötszáz embert vihet be magával a falak közé. A többi daimjót hasonlóképpen kötelezte, hogy évente kétszer tegyék tiszteletüket családjukkal együtt az Örökös előtt. Az év egy részében, minden év egy részében tehát védtelenek voltak és kiszolgáltatottak. – A gyűlést elrendelték, ne? Ha nem megy el, az pártütést jelent, ne? 
– Pártütést? Ugyan ki ellen? – Hiromacu még jobban kivörösödött. – Isido el akarja szigetelni urunkat. Ha Isido a markomban lenne, ahogy most urunk van az ő markában, én egy pillanatig se haboznék. Rég lecsaptam volna a fejét, és várhatná, míg újraszületik. – A hadvezér dühödten csavargatta a bal markában tartott ütött-kopott kardhüvelyt. Bütykös, megkérgesedett jobbját készenlétben tartotta az ölében. Szemügyre vette az Erasmus-t. –  Hol vannak az ágyúk? 
– A biztonság kedvéért kihozattam őket a partra. Toranaga-szama megint egyezséget köt Isidóval? 
– Amikor elhagytam Oszakát, még minden csendes volt. A Tanács három nappal későbbre tervezte az ülést. 
– Sor kerül az összecsapásra? 
– Én azt szeretném. De urunk? Ha egyezséget akar, hát egyezséget köt. – Hiromacu tekintete visszafordult Jabura. – Minden szövetséges daimjónak megparancsolta, hogy Jedóban várakozzék rá. Míg vissza nem tér. Ez itt nem Jedo. 
– Nem. Úgy éreztem, a hajó fontos ügyünk számára, és megéri, hogy személyesen járjak utána. 
– Nem volt rá szükség, Jabu-szan. Nincs benned elég bizalom. Semmi se történhet urunk tudta nélkül. Ő maga küldött volna valakit. Most történetesen engem küldött. Mióta vagy itt? 
– Egy napja és egy éjszakája. 
– Tehát két napja indultál el Jedóból? 
– Igen. 
– Gyorsan ideértél. Gratulálok. 
Jabu, hogy időt nyerjen, mesélni kezdett az erőltetett menetről. De az esze fontosabb dolgokon járt. Ki lehet a kém? Hogyan értesülhetett Toranaga a hajóról vele egyidőben? Ki árulta be Toranagának, hogy ő elhagyta Jedót? Mit csináljon most, hogyan viselkedjék Hiromacuval? 
Hiromacu végighallgatta, majd ellentmondást nem tűrően kijelentette: 
– Toranaga úr elkobozza a hajót és egész rakományát. 
Döbbent csend telepedett a partra. Izuban, Jabu birtokán Toranagának nincs joga rendelkezni, sem Hiromacunak parancsokat osztogatni. Jabu ujjai megfeszültek kardja markolatán. 
Hiromacu gyakorlott türelemmel várt. Pontosan úgy tett, ahogy Toranaga parancsolta. Történjék, aminek történnie kell. Ölni vagy megöletni. 
Jabu tudta, hogy most már neki is határoznia kell. Nincs többé helye a halogatásnak. Ha nem akarja átengedni a hajót, akkor meg kell ölnie Vasököl Hiromacut, mert Vasököl Hiromacu a hajó nélkül nem fog távozni. A kikötőben horgonyzó gályán kétszáz kiváló szamurájból álló elit osztag tartózkodik. Nekik is meg kellene halniuk. Könnyűszerrel kicsalogathatná őket a partra, s alig néhány órán belül iderendelhetné annyi katonáját, amennyivel legyűrheti őket, hiszen ő mestere a rajtaütésnek, a lesvetésnek. Csakhogy akkor Toranaga kényszerítve erezné magát, hogy sereget küldjön Izu ellen. Elnyelne, ha Isido nem sietne segítségemre. És miért segítene nekem Isido, amikor legnagyobb ellenségem, aki Izura pályázik, Isido rokona, Ikava Dzsikkju? Ha megölöm Hiromacut, kitör a háború, mert Toranagát arra kötelezné a becsület, hogy meginduljon ellenem, de akkor Isidónak is meg kellene indulnia, és Izu lenne az első csatatér. 
No és az ágyúim? A gyönyörű ágyúim és a gyönyörű tervem? Örökre elszalasztom a lehetőséget, ha most átadom őket Toranagának. 
Keze a Muramasza-kardot markolta, érezte, ahogy a vér feltódul a karjába, elöntötte a vak gyilkolásvágy. Arról már rég letett, hogy a muskétákat eltitkolja. Ha a hajó érkezéséről tudnak, akkor nyilván azt is tudják, mi a rakománya. De hogyan vette ilyen gyorsan hírét Toranaga? Postagalamb útján! Ez az egyetlen lehetséges válasz. Jedóból vagy innen? Kinek vannak itt postagalambjai? Nekem miért nincs ilyen hírszolgálatom? Zukimoto hibája... gondolnia kellett volna rá, ne? 
Határozz. Háború vagy béke? 
Jabu a Buddha, az összes kami, az összes már kitalált és eztán kitalálandó isten nevében elátkozta azt az embert vagy embereket, akik elárulták, elátkozta szüleiket és utódaikat tízezer nemzedékre. És behódolt. 
– Toranaga úr nem kobozhatja el a hajót, mert máris az övé. Az ajándéklevelet rég lediktáltam. Nem így van, Zukimoto? 
– De igen, uram. 
– Persze, ha Toranaga úr elkobzottnak akarja tekinteni, óhaja parancs. De én ajándéknak szántam. – Jabu örömmel hallotta, hogy a hangja szilárd és közömbös. – Örülni fog a zsákmánynak. 
– Uram nevében köszönöm. – Hiromacu újra megcsodálta Toranaga éleslátását. Toranaga megjósolta, hogy ez fog történni, hogy nem kerül sor harcra. „Nem hiszem – felelte akkor Hiromacu. – Nincs az a daimjó, aki eltűrné jogainak ilyen megcsorbítását. Jabu nem fogja eltűrni. Én se tűrném. Még tőled se, uram.” 
„De te engedelmeskedtél volna parancsomnak, és a hajóról is értesítettél volna. Jabut manipulálnunk kell, ne? Szükségem van az erőszakosságára és ravaszságára... arra, hogy lekösse Ikava Dzsikkjut.” 
Most, itt, a parton, a kellemes napfényben Hiromacu udvariasan meghajolt, miközben mélységesen megvetette magát kétszínűségéért. 
– Toranaga urat boldoggá fogja tenni nagylelkűséged. 
Jabu éberen figyelte. 
– Nem portugál a hajó. 
– Igen. Mi is így hallottuk. 
– Kalózhajó ráadásul. – Látta, hogy a hadvezér szeme összeszűkül. 
– He? 
Miközben elismételte, amit a pap mondott, Jabu így okoskodott magában: ha ez neked újdonság, mint ahogy nekem is az volt, akkor Toranaga ugyanabból a forrásból értesült, mint én, ne? De ha azt is tudod, mi volt a hajón, akkor a kém Omi, vagy valamelyik szamurája, vagy egy falusi. 
– Rengeteg ruhaféle van rajta. Meg kincsek. Meg muskéták, lőpor és golyók. 
Hiromacu habozott. 
– A ruha kínai selyem? – kérdezte végül. 
– Nem, Hiromacu-szan – felelte Jabu, a „szán" formulát használva. Elvégre mint daimjók egyenrangúak. Most, hogy nagylelkűen „ajándékba” adta a hajót, úgy érezte, nyugodtan használhatja a kevésbé tiszteletteljes megszólítást is. Élvezettel látta, hogy az öregember figyelmét nem kerülte el a váltás. Én Izu daimjója vagyok, a napra, a holdra és a csillagokra! 
– Igen szokatlan anyag, vastag és nehéz, számunkra használhatatlan – mondta. – Amit érdemes volt megmenteni, azt kihordattam a partra. 
– Rendben. Kérlek, rakasd át mind az én hajómra. 
– Micsoda? – Jabunak megremegett a gyomra. 
– Mindent. És azonnal. 
– Most? 
– Igen. Nagyon sajnálom, de természetesen meg fogod érteni, hogy minél előbb vissza akarok térni Oszakába. 
– Igen, de... jut hely az egésznek? 
– Az ágyúkat rakasd vissza a barbár hajóra, azután pecsételd le. Három nap múlva hajók érkeznek, és Jedóba vontatják. Ami a muskétákat, a lőport és a golyókat illeti, lesz elég... – Hiromacu hirtelen elhallgatott, mert rájött, hogy majdnem beleesett az előkészített csapdába. 
„Éppen csak az ötszáz muskétának, a lőpornak és a húszezer ezüstdublonnak jut hely a gálya fedélzetén – mondta neki Toranaga. – Az ágyúkat hagyd a hajón és a ruhaneműt is. Hagyd, hogy Jabu beszéljen, aztán adj parancsokat, ne engedj neki időt a gondolkodásra. De ne légy vele türelmetlen. Rá is szükségem van, meg az ágyúkra és a hajóra is. Légy résen, mert meg akarja majd tudni, ismerjük-e a hajó rakományát. Nem szabad nyomára jutnia kémünknek.” 
Hiromacu magában elátkozta ügyetlenségét. 
– Ami a szükséges rakteret illeti, arról felvilágosíthatnál. És miből is áll a rakomány? Hány muskétából, hány golyóból és így tovább. Az az arany vagy ezüst rudakban vagy érmékben van? 
– Zukimoto! 
– Igen, Jabu-szama. 
– Hozd ide a rakománylistát. – Veled majd később számolok, gondolta Jabu. Zukimoto elsietett. 
– Fáradt lehetsz, Hiromacu-szan. Parancsolsz egy kis csát? Lakhelyedet, persze lehetőségünkhöz képest, előkészítettük. A fürdő egyszerűen gyalázatos, de azért talán felfrissít. 
– Köszönöm. Nagyon kedves vagy. Egy kis csá és a fürdő jólesne. Később. Először mondd el, mi történt, amióta a hajó megérkezett. 
Jabu elsorolta a tényeket, de a kurtizánt és a fiút nem tartotta fontosnak megemlíteni. Jabu parancsára Omi is beszámolt, de a Jabuval folytatott beszélgetésüket kihagyta. Azután Mura adta elő a maga történetét, de az Andzsin erekcióját nem szőtte bele, mert, noha érdekesnek találta, attól félt, megsértené vele Hiromacut, akitől, korát tekintve, bizonyára ritkán telik ilyen teljesítmény. 
Hiromacu a füstöt nézte, amely még mindig kígyózott a halotti máglyából. 
– Hány kalóz maradt életben? 
– Tíz, uram, beleértve a vezérüket – felelte Omi. 
– Hol van most a vezérük? 
– Mura házában. 
– Mit csinált? Mit csinált legelőször, miután felhoztátok a veremből? 
– Egyenesen a fürdőházba ment, uram – felelte gyorsan Mura. – Azóta úgy alszik, mint akit agyonvertek, uram. 
–	Ezúttal nem kellett odacipelnetek?
–	Nem, uram. 
– Úgy látszik, gyorsan tanul. – Hiromacu ismét Omira nézett. – Gondolod, hogy meg lehet tanítani őket viselkedni? 
– Nem vagyok biztos benne, Hiromacu-szama. 
– Te le tudnád törölni a hátadról egyszer s mindenkorra ellenséged húgyát? 
– Nem, uram. 
– Hát én se. Furák ezek a barbárok. Ki felügyel a rakodásra? 
– Unokaöcsém, Omi-szan. 
– Remek. Omi-szan, sötétedés előtt indulni akarok. Kapitányom majd segít, hogy mielőbb elkészüljetek. Háromrúdnyi időt adok. – A japán időegység a rúd volt, ami azt jelentette, hogy ennyi idő megközelítőleg egy óra – alatt ég el egy tömjénrúd. 
– Igen, uram. 
– Mi lenne, ha velem jönnél Oszakába, Jabu-szan? – kérdezte Hiromacu, mint akinek most jutott eszébe a gondolat. – Toranaga úr örülne, ha a te kezedből vehetné át ezt a rengeteg holmit. Hely van bőven a gályán. – Amikor Jabu tiltakozni kezdett, hagyta, hadd beszéljen, ahogy Toranaga parancsolta, azután, ahogy Toranaga parancsolta, közbevágott: – Ragaszkodom hozzá. Toranaga úr nevében ragaszkodom hozzá, hogy elkísérj. Nagylelkűséged jutalmat érdemel. 
Vajon a fejem és birtokom elvesztése lesz a jutalom? – gondolta keserűen Jabu. Tudta, hogy nem tehet mást, hálásan el kell fogadnia a meghívást. 
– Köszönöm. Kitüntetésnek veszem. 
– Remek. No hát akkor, ez el van intézve – jelentette ki látható megkönnyebbüléssel Hiromacu. – Most jöhet a csa. És a fürdő. 
Jabu előzékenyen felvezette Omi házához. Az öreg harcost megmosták, lesikálták, azután sokáig hevert hálásan a gőzölgő forróságban. Később Szuvo kezétől újjászületett. Evett egy kis rizst, egy kis nyers halat, egy kis salátát. Szép porceláncsészéből ivott egy kevés teát. Utána rövid, álomtalan alvás következett. 

Háromrúdnyi idő elteltével félrehúzták a sodzsit. Testőrének esze ágában sem volt hívatlanul belépni a szobába. Hiromacu tüstént felébredt, kardját félig máris kirántotta hüvelyéből. 
– Jabu-szama kinn várakozik, uram. Azt mondja, mindent beraktak. 
– Kitűnő. 
Hiromacu kiment a verandára, és belevizelt a vödörbe. 
– Szorgalmasak az embereid, Jabu-szan. 
– A tieid segítettek nekik, Hiromacu-szan. Ők még szorgalmasabbak. 
Azok bizony, mert annak kell lenniük, a napra mondom, gondolta Hiromacu. 
– De jól esik hugyozni egyet, ha tele a hólyag. Főleg, ha erő van a sugár mögött, ne? – mondta jókedvűen. – Megfiatalodik tőle az ember. Az én koromban már szükség van erre. – Miközben kényelmesen elrendezte ágyékkötőjét, várta, hogy Jabu valami udvarias megjegyzést tegyen, ám Jabu nem szólt semmit. Hiromacu dühbe jött, de fékezte indulatát. – Hozasd a kalózok vezérét a hajómra. 
– Micsoda? 
– Nagylelkűen uramnak ajándékoztad a hajót és a rakományt. A legénység is a rakományhoz tartozik. Oszakába viszem a kalózvezért. Toranaga úr látni kívánja. A többivel természetesen azt csinálsz, amit akarsz. De kérlek, add tudtára embereidnek, hogy távolléted alatt úgy vigyázzanak a barbárokra, mint uram tulajdonára. Mind a kilenc épségben és egészségben találtassék, amikor majd magához rendeli őket. 

Jabu lesietett a mólóhoz, mert tudta, hogy ott találja Omit. 
Amikor az imént magára hagyta Hiromacut a fürdőházban, felment arra az ösvényre, amely a temetkezőhely mellett tekergett. Kurtán meghajolt a máglya előtt, folytatta útját, és a teraszos búzaföldeket és gyümölcsösöket megkerülve egy kis fennsíkra ért, amely jóval a falu fölé magasodott. Rendben tartott kis kamiszentély őrizte ezt a szép helyet. Egy ősöreg fa megfelelő árnyékkal és nyugalommal szolgált. Azért ment fel oda, hogy elfojtsa dühét és gondolkodjék. A hajót, Omit és embereit gondosan elkerülte, mert tudta, hogy különben megparancsolná nekik: kövessenek el szeppukut, ami nagy pazarlás volna, a falu lakosságát pedig lemészárolja, ami viszont ostobaság volna – a paraszt fogja ki a halat, termeszti a rizst, ő teszi gazdaggá a szamurájt. 
Miközben ott ült dühöngve és próbálta megélesíteni elméjét, a nap lehajolt és elkergette a tengeri ködöt. Nyugaton a távoli hegyeket borító felhők egy pillanatra szétváltak, és látni engedték az égre törő, hófedte csúcsokat. A látványtól megenyhülve elengedte magát, gondolkodni és tervezgetni kezdett. 
Megparancsolom kémeimnek, hogy kutassák föl a kémet, gondolta. Hiromacu szavaiból nem derült ki, hogy az árulás innen vagy Jedóból eredt-e. Oszakában nagy hatalmú barátaim vannak, köztük Isido úr. Egyikük talán kifüstölhetné azt a gazembert. De a feleségemnek azonnal üzennem kell, hátha a környezetében van a besúgó. No és Omi? Bízzam rá, hogy derítsen fényt az itteni árulóra? Lehet, hogy ő maga az? Nem valószínű, de nem is elképzelhetetlen. Majdnem biztos, hogy Jedóból indult ki az árulás. Hogy is állunk az időpontokkal? Ha Toranaga Oszakában azonnal megkapta volna a hírt, amint a hajó megérkezett, akkor Hiromacu ért volna ide elsőnek. Vannak informátoraim Jedóban. Bizonyítsák hát be, hogy megérik a pénzüket. 
No és a barbárok? Már csak ők maradtak nekem az egész hajóból. Mire használhatnám őket? Várjunk csak, erre mintha Omi megadta volna a választ. Tenger- és hajóismeretüket vethetném alkuba Toranagánál, cserébe a muskétákért. Ne? 
Másik lehetőség: teljes mértékben behódolni Toranagának. Ismertetni vele a tervet. Megkérni, hadd irányítsam a muskétásezredet – az ő nagyobb dicsőségére. De a hűbéres nem várhat urától jutalmat vagy akár csak elismerést szolgálataiért: szolgálni kötelesség, a kötelesség egyenlő a szamurájjal, a szamuráj egyenlő a halhatatlansággal. Igen, ez az út, az igazi út, gondolta Jabu. De lehetek-e én a hűbérese? Vagy akár Isidóé? 
Nem, ez elképzelhetetlen. Szövetségese igen, de hűbérese soha. 
Pompás. A barbárokkal még sokra megyek. Ominak ismét igaza volt. 
Megnyugodott, s amikor egy hírnök meghozta az üzenetet, hogy a hajót berakodták, lement Hiromacuhoz, és ekkor megtudta, hogy már a barbárok fölött sem rendelkezik. 
Forrt a dühtől, mire a mólóhoz ért. 
– Omi-szan! 
– Igen, Jabu-szama! 
– Hozd ide a barbárok vezérét. Magammal viszem Oszakába. Ami a többit illeti, gondod legyen rá, hogy jóltartsák őket, míg távol vagyok. Egészségesnek és jó modorúnak akarom látni őket, amikor visszatérek. Használd a vermet, ha szükség lesz rá. 
Amióta a gálya megérkezett, Omi egyre idegesebb lett. Aggódott Jabu biztonságáért. 
– Hadd menjek veled, uram. Talán hasznodra lehetek. 
– Nem, most azt parancsolom, hogy vigyázz a barbárokra. 
– Kérlek. Talán egy töredékét visszafizethetném jóságodnak. 
– Nincs rá szükség – mondta Jabu önkéntelenül is ellágyulva. Eszébe jutott, hogy háromezer kokura emelte Omi jövedelmét, és a birtokát is megnövelte az ezüst és a puskák miatt. Amiknek most bottal ütheti a nyomát. De a fiatalember szemében őszinte aggodalmat látott, és ez melegséggel töltötte el. Ilyen hűbéresekkel birodalmat szerzek magamnak, gondolta bizakodón. Omi fogja vezetni az egyik egységet, ha majd a puskáimat visszakapom. – Amikor kitör a háború... fontos feladatot fogok rád bízni, Omi-szan. Most pedig eredj és hozd ide a barbárt. 
Omi magával vitt négy őrt. És Murát, hogy tolmácsoljon. 

Blackthorne-t felverték álmából. Egy percbe is beletelt, mire kitisztult a feje. Amikor a köd felszállt a szeméről, látta, hogy Omi bámul le rá. 
Az egyik szamuráj lerántotta róla a takarót, a másik felrázta, a harmadik és a negyedik gonosz külsejű, vékony, hegyes bambuszbotot tartott a kezében. Muránál kötél volt. 
Mura letérdelt és meghajolt. – Konnicsi va. Jó napot. 
– Konnicsi va. –  Blackthorne feltérdelt, s noha meztelen volt, ugyanolyan udvariasan meghajolt. 
Udvariasság, semmi más, gondolta. Ez a szokásuk, azért hajlonganak, mert így kívánja a jó modor, tehát nem szégyen nekem sem. A meztelenségre nem adnak, ez is szokásuk, úgyhogy ezt se kell szégyellnem. 
– Andzsin? Öltöz, kérem – mondta Mura. 
Andzsin? Ó, már emlékszem. A pap azt mondta, nem tudják kiejteni a nevemet, ezért az Andzsin nevet adják, ami azt jelenti, hogy „navigátor”, és nem szabad sértésnek vennem. Ha majd kiérdemlem, Andzsin-szannak – Navigátor úrnak – fognak hívni. 
Ne nézz Omira, figyelmeztette magát. Még ne. Ne gondolj a térre, Omira, Pieterzoonra és Croocqra. Csak nyugodtan, lassan. Szokd meg. Hiszen megfogadtad Isten előtt: csak nyugodtan, lassan. Úgyis enyém a bosszú, és én megfizetek, istenemre, meg! 
Blackthorne látta, hogy ruháit újra kimosták, és magában áldotta jótevőjét. Úgy hányta le őket magáról a fürdőben, mintha pestisesek lennének. Háromszor sikáltatta le a hátát a legdurvább szivaccsal és habkővel. De a húgy égető nyomát még mindig érezte. 
Levette szemét Muráról, és Omira nézett. Torz örömet lelt abban, hogy ellensége él, és itt van a közelében. 
Úgy hajolt meg, ahogy az egyenrangúaktól látta, és nem egyenesedett ki. – Konnicsi va, Omi-szan – mondta. Elvégre nem szégyen beszélni a nyelvüket, vagy jó napot kívánni és elsőnek hajolni meg, ahogy illik. 
Omi is meghajolt. 
Blackthorne észrevette, hogy nem egészen olyan mélyen, mint ő, de egyelőre ezzel is beérte. 
– Konnicsi va, Andzsin – mondta Omi. A hangja udvarias volt, de nem eléggé. 
– Andzsin-szan! – Blackthorne egyenesen a szemébe nézett. Akaratuk egymásnak feszült, és Omi megérezte, hogy kihívást kapott. Tud-e viselkedni vagy sem? 
– Konnicsi va, Andzsin-szan – mondta végül halvány mosollyal. 
Blackthorne sietve felöltözött. 
Bő nadrágot, gatyapőcöt, harisnyát, inget és kabátot vett, hosszú haját ügyes varkocsba kötötték, szakállát a borbélytól kölcsönzött ollóval megkurtították. 
– Hai, Omi-szan? – kérdezte Blackthorne, amikor elkészült. Sokkal jobban érezte magát, de azért résen volt, szerette volna, ha több szót tud. 
– Kezet, kérem – mondta Mura. 
– Azt már nem – felelte Blackthorne Omi felé fordulva, és meg rázta a fejét. – Erre semmi szükség – folytatta angolul –, egyáltalán semmi. Szavamat adtam. – Szelíd és józan hangot ütött meg, majd, Omit utánozva, érdesen hozzátette: – Vakarimaszu ka, Omi-szan? Érted? 
Omi nevetett, és azt mondta: – Hai, Andzsin-szan. Vakarimaszu. –  Hátat fordított, és elindult. 
Mura és a többiek döbbenten néztek utána. Blackthorne követte Omit ki a napra. A csizmáját is megtisztították. Mielőtt felhúzhatta volna, ott termett „Onna”, letérdelt eléje, és segített neki. 
– Köszönöm, Haku-szan – mondta, mert eszébe jutott az igazi neve. Vajon hogy mondják azt, hogy „köszönöm”? 
Kiballagott a kapun Omi mögött. 
Elkaplak még, te nyomo... Várjunk csak? Hiszen megfogadtál valamit. És mi értelme gyalázni, akár magadban is? Ő nem gyalázott téged. A gyalázkodás a gyengéknek és az ostobáknak való. Nem? Csak nyugodtan, lassan. Elég legyen annyi, hogy elkapod még. Te is tudod, ő is tudja, hogy ez a szándékod. Tudja ő, attól ne félj. 
A négy szamuráj kétoldalt fogta közre Blackthorne-t, amint lefelé haladtak a dombról, Mura diszkréten tíz lépéssel mögötte, Omi előtte. 
Megint a föld alá dugnak? – tűnődött. Miért akartak megkötözni? Nem ezt mondta tegnap Omi – Úristen, csak tegnap lett volna? –: „Ha jól viselkedsz, nem kell visszamenned a verembe. Ha jól viselkedsz, holnap egy másik is feljöhet. Talán. És még több is, talán.” Nem ezt mondta? Vajon jól viselkedtem-e? Mi lehet Croocqkal? Amikor visszavitték abba a házba, ahol először laktak, még életben volt. 
Blackthorne ma sokkal jobban érezte magát. A fürdő, az alvás és a friss étel kezdte rendbe hozni. Tudta, ha vigyáz magára, eleget pihen, alszik és eszik, egy hónap múlva végigszalad egy mérföldet, végigúszik egy mérföldet, el tud kormányozni egy hadihajót, akár a világot is körbejárja vele. 
Erre még ne gondolj! Gyújtsd az erőt, mindennap gyújtsd az erőt. De hát egy hónappal csak számolhatok, vagy nem? 
Az út a dombról le és át a falun kimerítette. Gyengébb vagy, mint hitted... Nem, erősebb vagy, mint hitted, utasította rendre magát. 
Az Erasmus árbocai tünedeztek föl a cseréptetők felett, és Blackthorne-nak gyorsabban kezdett verni a szíve. Az utca a domb vonalát követve elhajlott, leszaladt a térre és véget ért. Elfüggönyzött hordszék állt a napon. A kurta ágyékkötős négy hordár mellette guggolt, és a fogát piszkálta. Amint Omit megpillantották, felpattantak, és buzgón hajlongani kezdtek. 
Omi éppen csak biccentett nekik, miközben elhaladt mellettük, de abban a pillanatban egy lány lépett ki a kapun, és Omi megtorpant. 
Blackthorne elhűlve megállt. 
Fiatal szolgáló szaladt ki a kapun, és zöld napernyőt tartott a lány fölé. Omi meghajolt, a lány is meghajolt, s azzal jókedvűen beszélgetni kezdtek. Omiból eltűnt minden gőg és nyerseség. 
A lány őszibarackszínű kimonót, széles, aranysárga övet és aranyszíjas sarut viselt. Blackthorne észrevette, hogy ránéz. Nyilván őróla beszélgetnek Omival. Nem tudta, hogyan reagáljon, ezért csak várt türelmesen, gyönyörködött a lányban, tisztaságában, látványának melegségében. Vajon a szeretője vagy a felesége Ominak? Hús-vér nő vagy csupán káprázat? 
Omi kérdezett tőle valamit, a lány felelt rá, és megrezegtette legyezőjét, amelyen táncba fogtak a nap sugarai. A nevetése, akár a legszebb muzsika. Omi rámosolygott a lányra, aztán sarkon fordult, visszavedlett szamurájjá, és továbbmasírozott. 
Blackthorne követte. A lány ránézett, miközben elhaladt mellette, ezért így szólt: – Konnicsi va. 
– Konnicsi va, Andzsin-szan – felelte a lány meleg hangon. Gyönyörű termete alig volt öt láb. Amint meghajolt, a szél szétlebbentette felső kimonóját, és kivillant a bíborpiros alsó kimonó szegélye. Blackthorne maga se tudta, miért, de kimondhatatlanul erotikusnak találta a látványt. 
A lány illata még akkor is körülötte lengett, amikor befordult a sarkon. Megpillantotta a csapóajtót és az Erasmus-t. És a gályát. Azonnal elfeledkezett a lányról. 
Miért üresek az ágyúrések? Hová lettek az ágyúink? Mi az ördögöt keres itt ez a rabszolgahajó? Mi történt a veremben? 
Lassan a testtel. Egyszerre csak egyet. 
Az Erasmus letört előárbocának csak a csonkja meredezett. Nem számít, gondolta, így is ki tudjuk vinni a tengerre. Felhúzzuk a horgonyt, az éjszakai légmozgás és az apály csendben kisodor bennünket, s holnap már azt a kis szigetet is magunk mögött hagyhatjuk. Fél nap, amíg felállítjuk a pótárbocot, felhúzzuk az összes vitorlát, aztán irány a nyílt tenger. Felállítjuk, felhúzzuk? De ki? Egyedül nem tudod megcsinálni. 
Honnan jött ez a rabszolgahajó? Mit keres itt? 
Szamuráj- és matrózcsoportokat látott a parton. A hatvanevezős gálya jó karban volt, az evezők indulásra készenlétben, és Blackthorne önkéntelenül is megborzongott. Két éve látott utoljára gályát, az Aranypart közelében. Kifelé tartott öt hajójával, s a kincsekkel megrakott portugál kereskedőgályát üldözte, amely széllel szemben menekült előre. Az Erasmus nem bírta utolérni. 
Blackthorne jól ismerte az észak-afrikai partot. Tíz esztendeje volt navigátor és hajóskapitány a Londoni Berberia Részvénytársaságnál, amely kalmárhadihajókat szerelt föl, hogy a spanyol tengeri blokádot áttörve árut cseréljenek a berber államokkal. Vezetett hajót Nyugat- és Észak-Afrikába, délre egészen Lagosig, észak és kelet felé a spanyol hajóktól nyüzsgő, megbízhatatlan Gibraltári-szoroson keresztül, egészen Saleraóig, a Nápolyi Királyságig. A Földközi-tenger sok veszélyt rejtett az angol és holland hajók számára. A spanyol és portugál ellenségen kívül állandóan hitetlen törökökbe botlott az ember, akik rabszolgákat szállító gályákkal és hadihajókkal járták a vizeket. 
Bőséges haszonra tett szert ezeken az utakon, és megvásárolhatta a maga kalmárhajóját, egy százötven tonnás brigget. Nemsokára azonban elsüllyesztették alóla, és mindenét elvesztette. A semmiből előtermő török gálya szél alatt kapta őket Szardínia közelében. Kegyetlen harc után az ellenséges hajó napnyugtakor belerohant a tatjukba, és a törökök villámgyorsan átmásztak a fedélzetre. Sohasem fogja elfelejteni iszonyú ordítozásukat – Allaaaaah! Allaaaaah! –, amint karddal és muskétával nekik estek. Összeszedte embereit, és az első rohamot visszaverték, de másodjára lerohanták őket, és ő kénytelen volt felrobbantani a lőszertárat. A hajója pillanatokon belül lángokban állt, és Blackthorne úgy döntött, inkább meghal, mint hogy gályarab legyen. 
A robbanás kitépte a hajó fenekét, de megrongálta az ellenség gályáját is. A zűrzavarban sikerült kiúsznia a mentőcsónakhoz, és négy matrózával együtt elmenekült. Azokat, akik nem tudtak úszni, ott kellett hagynia, hiába könyörögtek Isten nevében segítségért. Isten aznap elfordította tőlük arcát, ott vesztek a vízben, vagy gályapadra kerültek. Blackthorne-ra és a másik négyre azonban Isten továbbra is rámosolygott, mert sikerült elérniük a szardíniái Cagliarit, s onnan, fillér nélkül ugyan, de hazajutottak. 
Mindez nyolc évvel ezelőtt történt. Akkor tört ki Londonban újra a pestis. Az éhezők, a munkanélküliek lázadoztak. Öccse az egész családjával együtt elpusztult. Az ő elsőszülöttjét is elvitte a kór. A tél azonban elűzte a pestist, Blackthorne új hajót kapott, és tengerre szállt, hogy ismét szerencsét próbáljon. Előbb a Londoni Berberia Részvénytársaság szolgálatában, utána spanyolokra vadászva a Nyugat-Indiák vidékén. Egy kicsit megszedte magát, és elszegődött a hollandus Kees Veermanhoz, aki immár másodszor próbálkozott a legendás Északkeleti átjáró felfedezésével, amely állítólag Kathájra és az ázsiai Fűszer-szigetekre nyílik, méghozzá valahol a Jeges tengeren, északra a cári Oroszországtól. Két esztendeig keresték, Kees Veerman és a legénység nyolcvan százaléka odaveszett a kietlen jég birodalmában, és Blackthorne üggyel-bajjal ugyan, de hazavezette a megmaradtakat. Aztán három éve felkeresték az újonnan alakult Holland Kelet-Indiai Társaság képviselői, és felkérték, hogy vezesse át első expedíciójukat az Újvilágba. Nagy titokban a fülébe súgták, hogy hatalmas áron szert tettek egy titkos portugál útinaplóra, amely feltárja a Magellán-szoros rejtelmeit, és szeretnének megbizonyosodni a valódisága felől. Persze jobban örültek volna, ha holland navigátort alkalmazhatnak, de a Trinity House-ban képzett angoloknak nem volt párja, és különben is: ő, Blackthorne volt a legjobb protestáns navigátor, ráadásul holland anyától született, és tökéletesen beszélt hollandul. Blackthorne boldogan belement a szokásos alkuba – az egész haszon tizenöt százaléka illeti meg –, és Isten előtt megesküdött, hogy csakis a Társaság érdekeit fogja szolgálni, elvezeti és haza is hozza a flottát. 
Istenemre, hazaviszem az Erasmus-t, gondolta most Blackthorne. Méghozzá annyi emberrel, amennyit Isten jónak lát életben hagyni. 
Átvágtak a téren, és Blackthorne a rabszolgahajóról a csapóajtót őrző három szamurájra fordította tekintetét. Tálkákból ettek fapálcikákkal. Blackthorne többször tanúja volt már, milyen ügyesen kezelik ezeket a pálcikákat, de ő nem tudott bánni velük. 
– Omi-szan! – Jelekkel értésére adta a szamurájnak, hogy szeretne odamenni a veremhez, és lekiáltani néhány szót a társainak. De Omi megrázta a fejét, mondott valamit, amit nem értett, és folytatta útját, el az üst mellett, le a mólóhoz. Blackthorne engedelmesen követte. Csak türelem, mondta magában. 
A mólóhoz érve Omi megfordult, és rákiáltott a csapóajtót őrző szamurájokra. Blackthorne látta, hogy felemelik az ajtót, és lepillantanak. Egyikük intett a parasztoknak, akik létrát hoztak, és levittek egy friss vízzel teli hordót, az üreset és az ürülékkel telit pedig felhozták. 
No lám! Ha türelmes vagy és elfogadod a játékszabályaikat, segíthetsz bajtársaidon, gondolta elégedetten Blackthorne. 
Szamurájcsapatok gyülekeztek a gálya közelében. Egy magas öregember elkülönülve álldogált. Abból, hogy Jabu szemmel látható tisztelettel viseltetett iránta s hogy a többiek készségesen ugrottak minden szavára, Blackthorne rájött, hogy igen fontos személyiség lehet. Talán a királyuk? 
Omi alázatosan letérdelt. Az öregember félig meghajolt és ráemelte tekintetét. 
Blackthorne amilyen kecsesen csak tudott, szintén letérdelt, tenyerét a móló homokjára tette, és ugyanolyan mélyen meghajolt, mint Omi. 
– Konnicsi va, szama – mondta udvariasan. Látta, hogy az öregember újra meghajtja magát. Jabu, az öregember és Omi beszélni kezdtek. Jabu parancsot adott Murának. Mura a gályára mutatott. – Andzsin-szan. Oda. 
– Miért? 
– Megy! Azonnal! Megy! 
Blackthorne-t pánik fogta el. 
– Miért? 
– Iszogi! –  parancsolt rá Omi, a gálya felé mutatva. 
– Dehogy megyek, eszem ágában... 
Omi parancsot vakkantott, mire négy szamuráj nekiesett Blackthorne-nak és lefogta. Mura elővette a kötelet, és kezdte hátrakötni a kezét. 
– Nyomorultak! – ordította Blackthorne. – Nem megyek föl arra az istenverte rabszolgahajóra! 
– Madonna! Nem hagyjátok békén! Hé, ti húgyivó majmok, hagyjátok békén azt a kurafit! Kindzsiru, ne? Ő a navigátor? Az Andzsin, ka? 
Blackthorne nem akart hinni a fülének. A portugál kiabálás a gálya felöl jött. Aztán látta, hogy egy ember elindul lefelé a hajópallón. Termetre és korra akárcsak ő, de haja és szeme fekete, ruhája rongyos matrózöltözék, oldalán kosaras markolatú, hosszú kard, övében pisztolyok. Gyémánttal kirakott kereszt lógott a nyakában. Kalapját félrecsapva, vidáman vigyorogva közeledett. 
– Te vagy a navigátor? A holland hajó navigátora? 
– Igen – hallotta Blackthome a saját hangját. 
– Remek. Pompás. Én meg Vasco Rodrigues vagyok, ennek a gályának a navigátora! – Odafordult az öreghez, és japán-portugál keveréknyelven beszélt hozzá, hol Majom-szamának, hol Toka-szamának szólította. Két ízben a pisztolyát is előkapta, és hevesen Blackthorne-ra bökött vele, majd visszadugta az övébe. Japán beszédét a legordenárébb portugál szitkokkal fűszerezte, amelyeket csak tengerjárók ismertek. 
Hiromacu parancsot adott, és a szamurájok eleresztették Blackthorne-t, Mura pedig levette róla a kötelet. 
– Na hála istennek. Ide süss, navigátor, ez az ember itt amolyan királyféle. Megmondtam neki, hogy én felelek érted, és ha kell, habozás nélkül szétlövöm a fejed! – Rodrigues meghajolt Hiromacu előtt, és rávigyorgott Blackthorne-ra. – Hajolj meg te is a Kurafi-szama felé! 
Blackthorne kábán meghajolt. 
– A japánok is megirigyelhetnének, olyan prímán csinálod – mondta röhögve Rodrigues. – Tényleg te vagy a navigátor? 
– Én hát. 
– Melyik szélességen fekszik a Gyík? 
– Északi szélesség negyvenkilenc fok ötvenhat perc... és jó, ha ügyel az ember a dél-délnyugati zátonyokra. 
– Te vagy a navigátor, az hétszentség! – rázta meg melegen a kezét Rodrigues. – Gyere föl a gályára. Van étel, bor, grog, pálinka! Minden navigátor testvér, a föld sója, igazam van? 
– Aha – motyogta elgyengülve Blackthorne. 
– Amikor meghallottam, hogy egy navigátort viszünk magunkkal, na, gondoltam, ez pompás. Évek óta nem beszélgettem igazi navigátorral. Gyere már. Hogy sikerült elosonnotok Malacca mellett? Hogy tudtad kicselezni őrjáratainkat az Indiai-óceánon? Kinek a naplóját loptad el? 
– Hová visztek? 
– Ószakába. Maga Főhóhér Őurasága óhajt látni. 
Blackthorne-t újra elfogta a pánik. 
– Ki? 
– Toranaga! A Nyolc Tartomány ura, akárhol is vannak! Japán fő-fő daimjója. A daimjók olyanok, mint a király vagy a földesúr, csak még olyanabbak. Csupa despota. 
– Mit akar tőlem? 
– Fogalmam sincs, mindenesetre csakis ezért jöttünk, és én mondom, testvér, ha Toranaga látni óhajt, hát látni is fog. Állítólag egymillió ilyen ferde szemű fanatikus lesi a parancsait, és boldogan kitörli a seggét is, ha úgy kívánja. „Toranaga azt akarja, hogy hozd ide azt a navigátort, Vasco – mondta a tolmácsa. – Hozd ide a navigátort és a rakományt is. Vidd magaddal az öreg Toda Hiromacut, hogy megvizsgálhassa a hajót, és..." Az ám, navigátor, úgy hallom, mindeneteket elkobozták, a hajót is meg az egész rakományt! 
– Elkobozták? 
– De lehet, hogy csak pletyka. Ezek a japánok néha egyik kezükkel elkoboznak, a másikkal meg visszaadják – vagy úgy tesznek, mintha el se kobozták volna. A fene se ismeri ki magát a ragyás majmain. 
Blackthorne érezte, hogy a japánok hideg szeme szinte átjárja, és igyekezett titkolni félelmét. Rodrigues követte a pillantását. – Igen, kezdenek idegeskedni. Gyere, menjünk föl. Lesz időnk beszélgetni később is. – Sarkon fordult, de Blackthorne megállította. 
– Mi lesz a barátaimmal, a legénységgel? 
– He? 
Blackthorne röviden ecsetelte a verembeli állapotokat. Rodrigues tört japán nyelven kérdőre vonta Omit. – Azt mondja, nem esik bajuk. Nézd, úgyse tehetünk semmit. Várd ki a végét... ezekkel a japánokkal sose tudni, hányadán áll az ember. Hat arcuk és három szívük van. – Úgy hajolt meg Hiromacu felé, akár egy európai udvaronc. – Mi így csináljuk Japánban. Mintha csak annak a kurafi II. Fülöpnek az udvarában lennénk, ássák meg minél hamarabb a sírját a rohadt spanyoljának! – Felvezette Blackthorne-t a fedélzetre. Blackthorne döbbenten konstatálta, hogy sehol egy lánc, sehol egy rabszolga. 
– Mi bajod? Talán beteg vagy? – kérdezte Rodrigues. 
– Nem. Azt hittem, ez rabszolgahajó. 
– Japánban nincsenek rabszolgák. Még a bányákban se. Sült bolondok, de hát mit csináljunk? Ilyen sült bolondokat életemben nem láttam, pedig háromszor bejártam a világot. Itt a szamurájok eveznek. Katonák, ennek a vén trottyosnak a testőrei... de rabszolgát evezni, katonát harcolni jobban még nem láttam! – Rodrigues nevetett. – Úgy nekifekszenek, hogy na, én meg hajtom őket, hogy lássam, belegebednek-e. Egy frászt! Negyven óra alatt értünk ide Ószakából... az több mint háromszáz tengeri mérföld! Na, gyere, menjünk le. Mindjárt felszedjük a horgonyt. Biztos, hogy jól vagy? 
– Igen. Igen, azt hiszem. – Blackthorne a tőlük száz yardra horgonyzó Erasmus-t nézte. – Navigátor, nem mehetnék át valahogy rá? Nincs semmi ruhám, amint megérkeztünk, azonnal lepecsételték, és azóta vissza se eresztettek rá. Nem mehetnék át? 
Rodrigues szemügyre vette a hajót. 
– Mikor vesztettétek el az orrfát? 
– Közvetlenül mielőtt partot értünk. 
– Van tartalékotok? 
– Van. 
– Honnan indultatok? 
– Rotterdamból. 
– Ott építették? 
– Ott. 
– Jártam arra. A homokpadok szörnyűek, de a kikötő első osztályú. Szép vonala van a hajótoknak. Új fajta – eddig még nem láttam ilyet. Madonna, jó gyors lehet! De nem könnyű kezelni. – Rodrigues ránézett. – Hamar össze tudnád szedni a motyódat? – Megfordította a fél órát mérő homokórát, amely az egyórással együtt a tájolóházra volt erősítve. 
– Igen. – Blackthorne igyekezett titkolni reménykedését. 
– De van egy feltételem, navigátor. Fegyvert nem hozol magaddal, a kabátujjban sem. Add navigátori becsületszavadat. Kezességet vállaltam érted ezek előtt a majmok előtt. 
– Szavamat adom. 
– Hiába vagy navigátor, szétlövöm a fejedet, ha valami trükkel próbálkozol. Vagy a torkodat metszem el. Ha egyáltalán beleegyezem, hogy átmenj. 
– Navigátori becsületszavamat adom, a fene egye meg! És dögöljön meg minden spanyol rohadék! 
Rodrigues rávigyorgott, és hátba vágta. – A végén még megkedvellek, Ingeles. 
– Honnan tudod, hogy angol vagyok? – kérdezte Blackthorne. Tudta, hogy hibátlanul beszél portugálul, és eddig semmivel sem utalt arra, hogy nem holland. 
– Látnok vagyok, mint minden navigátor – válaszolta nevetve Rodrigues. 
– Beszéltél a pappal? Sebastio atya mondta meg? 
– Nem beszélek én a papokkal, ha tehetem. Hetente egyszer is több az elégnél. – Rodrigues ügyesen beleköpött a lefolyóba, és előrement az orrba. – Hé, Toka-szama! Ikimasó ka? 
– Ikimasó, Rodrigu-szan. Ima! 
– Ha ima, hát ima. –  Rodrigues gondterhelten Blackthorne-ra nézett. – Az ima azt jelenti, hogy azonnal. Azonnal indulnunk kell, Ingeles. 
A homokból már egy kis halom gyűlt az üveg aljába. 
– Megkérdeznéd tőle? Megkérdeznéd, hogy fölmehetek-e a hajómra? 
– Kérdezi a hóhér, Ingeles. 
Blackthorne hirtelen nagyon üresnek érezte magát. És nagyon öregnek. Nézte, amint Rodrigues odamegy a tatfedélzet korlátjához, és átordít egy büszke tartású kis matróznak, aki az orremelvényen állt. – Hé, kapitány-szan! Ikimasó! Kergesd föl a szamurájokat, ima! Ima, vakarimaszu ka? 
– Hai, Andzsin-szan. 
Rodrigues hatszor félreverte a hajóharangot, és a kapitány-szan parancsokat osztogatott a gályán levő és a parton álldogáló matrózoknak és szamurájoknak. Matrózok siettek föl a hajó gyomrából, hogy nekikészülődjenek az indulásnak, Rodrigues pedig némán megmarkolta Blackthorne karját, és a parttól távolabbi jobb oldali korláthoz lökte. 
– Van lenn egy csónak, Ingeles. Ne kapkodj, ne nézz körül, ne figyelj senkire, csak rám. De ha azt mondom, hogy gyere vissza, akkor igen gyorsan gyere! 
Blackthorne átballagott a fedélzeten, és elindult a lejárón a kis japán csónak felé. Dühös hangokat hallott a háta mögött, és megborzongott, mert a hajón rengeteg volt a szamuráj, némelyik íjjal, némelyik muskétával felfegyverkezve. 
– Ne törődj vele, kapitány-szan, én felelek érte. Én, Rodriguszan, icsi-ban Andzsin-szan, a nemjóját! Vakarimaszu ka? – Blackthorne efféle mondattöredékeket vett ki az általános hangzavarból, amely azonban egyre ingerültebb lett. 
Már majdnem leért a csónakhoz, és látta, hogy nincsenek evezővillái. Én nem tudok úgy evezni, ahogy ezek, gondolta kétségbeesetten. Úszáshoz meg túl messze van. Vagy mégse? 
Habozva méregette a távolságot. Ereje teljében meg se kottyant volna neki. De most? 
Lábak dobogtak mögötte a lejárón, és minden önuralmára szüksége volt, hogy hátra ne perdüljön. 
– Ülj a farába – hallotta Rodrigues hangját. – Siess! 
Engedelmeskedett, Rodrigues pedig ügyesen leugrott, megragadta az evezőket, és állva nekik feszült. 
Egy szamuráj állt a lejáró tetején, szemlátomást értetlenül, mellette két másik, kezükben íjjal. A kapitány szamuráj rájuk förmedt, bizonyára vissza akarta parancsolni őket. 
Amikor néhány yardra már eltávolodtak a gályától, Rodrigues megfordult. – Csak oda megyünk! – kiáltotta fel a kapitánynak, az Erasmus-ra mutatva. – Addig hívd fel a szamurájokat! – Határozottan hátat fordított a hajójának, és tovább evezett – vagyis japán módra tolta az evezőket, a csónak derekában állva. – Szólj, ha nyílvesszőt tesznek a húrra, Ingeles! Figyeld őket. Mit csinálnak most? 
– A kapitány igen dühös. Remélem, nem kerülsz bajba. 
– Ha az apállyal nem hajózunk ki, a vén Toka mérges lesz, az egyszer biztos. Mit csinálnak azok az íjászok? 
– Semmit, őt hallgatják. Bizonytalannak látszik. Nem. Az egyik most húz elő egy nyílvesszőt. 
Rodrigues megálláshoz készülődött. – Madonna, ezek még véletlenül se szoktak hibázni! Rátette már a húrra? 
– Igen... de várj csak! A kapitány... valaki odamegy a kapitányhoz, valami matróz. Mintha kérdezne valamit a hajóval kapcsolatban. A kapitány minket néz. Mond valamit az íjásznak. Elteszi a nyílvesszőt. Az a matróz a fedélzetre mutogat. 
Rodrigues lopva hátranézett és megkönnyebbült. – Az első tiszt. Félórába is beletelik, míg sorba állítja az evezősöket. 
Blackthorne hallgatott, a távolság egyre nőtt. – A kapitány megint minket néz. Semmi baj. Elment. De az egyik szamuráj továbbra is figyel. 
– Hadd figyeljen. – Rodrigues megnyugodott, de nem nézett hátra, evezett tovább. – Nem szeretek hátat fordítani a szamurájoknak, ha fegyver van a kezükben. Nem mintha láttam volna bármikor is fegyvertelenül őket. Ronda férgek! 
– Miért? 
– Imádnak ölni, Ingeles! Szokásuk, hogy még éjjel is maguk mellett tartják a kardot. Remek egy ország ez, de a szamurájok veszélyesek, akár a csörgőkígyó, és még annál is aljasabbak. 
– Miért? 
– Nem tudom, Ingeles, de azok – felelte Rodrigues, aki szemmel láthatóan örült, hogy fajtájabelivel beszélgethet. – Persze, minden japán más, mint mi – például a fájdalomra vagy a hidegre se úgy reagálnak, ahogy mi –, de a szamurájok a legrosszabbak. Semmitől se félnek, legkevésbé a haláltól. Hogy miért? Isten tudja, de így van. Ha a parancsnokuk azt mondja: „öljetek”, akkor ölnek, ha azt: „haljatok meg”, akkor a kardjukba dőlnek, vagy fölmetszik a hasukat. Olyan könnyedén ölnek és halnak meg, ahogy mi hugyozunk. És az asszonyaik is szamurájok, Ingeles. Gyilkolnak, hogy megvédjék urukat, mert itt így hívják a férjet, és megölik magukat, ha rájuk parancsolnak, ők a torkukat metszik el. Itt egy szamuráj bármikor megparancsolhatja a feleségének, hogy kövessen el öngyilkosságot, mert így írja elő a törvény. Persze, a nők egészen mások is tudnak lenni, Ingeles, olyat te még nem láttál, de a férfiak... A szamurájok olyanok, akár a hüllők, és úgy is kell bánni velük, mint a mérges kígyókkal, vagyis nagy ívben ki kell őket kerülni. Most már rendben vagy? 
– Igen, köszönöm. Egy kicsit még gyenge vagyok, de különben semmi baj. 
– Milyen volt az utatok? 
– Nehéz. Ezek a... szamurájok... hogyan lesz valakiből szamuráj? Egyszerűen csak beszerzi a két kardot, és varkocsba fonja a haját? 
– Szamurájnak születni kell. Persze többféle van, a daimjótól kezdve, aki a legnagyobb kakas a szemétdombon, egészen a legjelentéktelenebbig, akit mi, mondjuk, lándzsásnak neveznénk. Öröklik a rangot, akárcsak nálunk, Európában. Azelőtt Japánban is úgy volt, ahogy nálunk, mint hallom: a parasztból katona lehetett, a katonából paraszt, a lovagok, nemesek és királyok pedig örökölték a címet. Volt parasztkatona, aki a legmagasabb rangig is eljutott. Például a taikó. 
– Az meg ki? 
– A nagy zsarnok, egész Japán ura, minden idők legnagyobb gyilkosa... egyszer majd mesélek róla. Egy esztendeje halt meg. Azóta nyilván a pokol tüzében ég. – Rodrigues kiköpött. – De mostanában szamurájnak már születni kell. A rangot csak örökölni lehet. Madonna, fogalmad sincs, Ingeles, hogy odavannak ezek a származásért, a rangért, a családért. Láttad, hogy hajlong Omi annak az ördögi Jabunak, és hogy meghunyászkodnak mindketten a vén Toka-szama előtt. A szamurája „szolgálni" jelentésűjapán szóból származik. A fölöttük állónak hódolnak és hajlonganak, de mindnyájan szamurájok, és ugyanazok a kiváltságok illetik meg őket. Mi történik a hajón? 
– A kapitány egy másik szamurájnak magyaráz, és ránk mutogat. Mi olyan különleges a szamurájokban? 
– Ők uralkodnak mindenki fölött, és minden az övék. Megvan a saját becsületkódexük és szabályzatuk. És milyen gőgösek, Madonna! A legalacsonyabb rangú szamuráj is megölhet mindenkit, aki nem szamuráj, férfit, nőt, gyereket, akár van oka rá, akár nincs. Sokszor egyszerűen csak azért ölnek, hogy kipróbálják annak a rohadt kardjuknak az élét, márpedig nekik van a legjobb kardjuk a világon. A damaszkuszi acélt is lepipálja! Mit csinál az a kurafi? 
– Figyel bennünket, de az íját már a hátára vetette. – Blackthorne megborzongott. – Jobban gyűlölöm ezeket a gazembereket, mint a spanyolokat. 
Rodrigues elnevette magát. 
– Ha kíváncsi vagy az igazságra, bennem is megfagy a húgy, ha rájuk gondolok. De ha az ember meg akar gazdagodni, muszáj együttműködni velük, mert minden az övék. Biztos, hogy jól vagy? 
– Igen, köszönöm. Mit mondtál? Minden az övék? 
– Minden. Az egész ország kasztokra van osztva, akárcsak India. A csúcson a szamurájok állnak, utánuk következnek a parasztok.Rodrigues megint kiköpött. – Földet csak a parasztok birtokolhatnak, érted? De a termést, azt a szamurájok birtokolják. Az övék a rizs, az egyetlen valamirevaló gabona, és egy részét, úgymond, viszszaadják a parasztnak. Fegyvert csak a szamuráj viselhet. Szamurájt csak szamuráj támadhat meg, különben azonnali halál a büntetés. Ha egy paraszt látja, amint egy másik paraszt szamurájra támad, és nem jelenti, halál a büntetése neki is, a feleségének is és minden gyereküknek. Az egész családot kivégzik, ha egyik tagja elmulasztja a kötelességét. A Sátán ivadékai ezek a szamurájok, a Madonnára mondom! Nemegyszer láttam, amint apró gyerekeket vágtak darabokra! – Rodrigues krákogott és kiköpött. – De azért, ha ismeri az ember a dörgést, földi paradicsom ez az ország. – Viszszanézett a gályára, és elvigyorodott. – Na, Ingeles, kedvedre van-e a csónakázás? 
Blackthorne fölnevetett. Egyszeriben megfiatalodott, és élvezte a hullámok ringatását, a sós tenger szagát, a sirályok rikoltozását, a szabadságot. – Már azt hittem, nem segítesz hozzá, hogy feljussak az Erasmus-ra!
– Ez a ti bajotok, angolok. Türelmetlenek vagytok. Itt az ember nem kér semmit... ebben minden japán egyforma. Ha kérnek tőlük valamit, elbizonytalanodnak, és a feljebbvalóktól várnak eligazítást. Itt cselekedni kell. Persze... – nevetése végigszállt a hullámok felett – megesik, hogy rosszul számít az emberfia. Akkor megölik. 
– Jól evezel. Éppen azon törtem a fejem, hogy hogyan használjam az evezőket, amikor utánam jöttél. 
– Csak nem hitted, hogy egyedül elengedlek? Mi a neved? 
– Blackthorne. John Blackthorne. 
– Jártál már északon, Ingeles? A messzi északon? 
– Szolgáltam Kees Veerman alatt a Der Liflé-n. Nyolc éve ennek. Az Északkeleti átjárót kerestük. Miért? 
– Mesélhetnél róla egyszer. Gondolod, hogy valaha is megtalálják? Az északi utat Ázsiába, akár kelet, akár nyugat felé? 
– Igen. Ti és a spanyolok lezárjátok a déli útvonalakat, így hát muszáj megtalálnunk. Meg is fogjuk. Vagy mi, vagy a hollandok. Miért? 
– És vezettél hajót Berberia felé is, mi? 
– Igen. Miért? 
– Ismered Tripolist? 
– A legtöbb navigátor megfordult ott. Miért? 
– Mintha már láttalak volna valahol. Igen, Tripolisban történt, azt hiszem. Megmutattak nekem. Ő az a híres angol navigátor, mondták. Aki Kees Veermannal, a holland felfedezővel megjárta a Jeges-tengert, és aki egyszer kapitány volt Drake alatt. Az armada ellen harcoltál, ugye? Hány éves voltál akkor? 
– Huszonnégy. Mit csináltál Tripolisban? 
– Egy angol kalózhajót navigáltam. Az én hajómat elkapta az a kalóz a Nyugat-Indiákon. Morrow-nak hívták, Henry Morrow-nak. A vízvonalig leégette a hajómat, miután kirabolta. Aztán felajánlotta, hogy legyek a navigátora, mert a sajátja nem ér semmit. Tudod, hogy van az ilyesmi. Hispaniolától – mert éppen ott vettünk fel vizet, amikor rajtunk ütött – dél felé akart hajózni a szárazföld mentén, aztán vissza az Atlanti-óceánon, hogy a Kanári-szigetek környékén elkaphassa a spanyolok évi aranyszállító hajóját, aztán át a Gibraltári-szoroson Tripolisba, hogy más zsákmányt is szerezzünk, s végül föl északra, Angliába. Fölajánlotta az ilyenkor szokásos dolgokat: szabadon ereszti a bajtársaimat, élelmet és csónakokat ad nekik, ha elszegődöm hozzá. Mondtam, miért ne? Föltéve, hogy portugál hajót nem támadunk meg, hogy Lisszabon közelében partra teszel, és nem lopod el a naplóimat. Alkudoztunk persze, tudod, hogy van az ilyesmi. Aztán megesküdtem a Madonnára, mindketten megesküdtünk a keresztre, és el volt intézve a dolog. Kellemes utunk volt, jó néhány hízott spanyol gálya került elénk. Lisszabonnál megkért, hogy maradjak, ismertette Bess királynő szokásos üzenetét, miszerint fejedelmi fizetést biztosít minden portugál navigátornak, aki a szolgálatába áll és átadja tudományát a Trinity House tanulóinak, valamint ötezer aranyat ad a Magellánszorost vagy a Jóreménység fokát leíró útinaplókért. – Szélesen elmosolyodott: fogai erősek voltak és fehérek, fekete bajusza és szakálla gondosan nyírott. – Nem rendelkeztem ilyen naplókkal. Legalábbis ezt mondtam. Morrow a szavának állt, mint minden becsületes kalóz. Partra tett a naplóimmal együtt – természetesen előzőleg lemásoltatta őket, noha ő maga se írni, se olvasni nem tudott –, s még a zsákmányból is kiadta a részem. Hajóztál vele valaha, Ingeles? 
– Nem. A királynő néhány esztendeje lovaggá ütötte. Az ő hajóin sose szolgáltam, örülök, hogy tisztességesen bánt veled. 
Közeledtek az Erasmus felé. Szamurájok bámultak le rájuk értetlenül. 
– Akkor navigátorkodtam másodszor eretnekeknek. Első alkalommal nem volt ilyen szerencsém. 
– Nocsak. 
Rodrigues bevonta az evezőket, s a csónak kecsesen odasiklott a hajó oldalához. 
– Menj fel, de a beszédet hagyd rám. 
Blackthorne mászni kezdett fölfelé, miközben a másik navigátor kikötötte a csónakot. Rodrigues ért elsőnek a fedélzetre. Úgy hajolt meg, akár egy udvaronc. – Konnicsi va, ahány zöldségfaló szama csak van! 
Négy szamuráj tartózkodott a fedélzeten. Blackthorne egyikükben felismerte a csapóajtó őrét. Elképedten hajoltak meg a portugál felé. Blackthorne utánozta, de közben nevetségesnek érezte magát, és jobb szeretett volna japán módra meghajolni. 
Rodrigues egyenesen a lejáró felé indult. A pecsétek a helyükön voltak. Az egyik szamuráj eléje állt. 
– Kindzsiru, gomen naszai. Tilos, nagyon sajnálom. 
– Kindzsiru, mi? – vetette oda közönyösen a portugál. – Én Rodrigu-szan vagyok, a Toda Hiromacu-szama andzsinja. Ez a pecsét itt – mondta a rejtélyes feliratú vörös pecsétre bökve –, Toda Hiromacu-szama, ka? 
– Íe – felelte fejét rázva a szamuráj. – Kaszigi Jabu-szama! 
– ÍE? – visszhangozta Rodrigues. – Kaszigi Jabu-szama? Én Toda Hiromacu-szama embere vagyok, aki nagyobb király a te kurafidnál, Toka-szama meg Toranaga-szama embere, aki a legnagyobb kurafi-szama az egész világon! Ne? – letépte az ajtóról a pecsétet, és a pisztolyához kapott. A kardok azonban félig már kinn voltak a hüvelyből. Halkan odaszólt Blackíhorne-nak: – Készülj fel, hogy elhagyjuk a hajót –, majd ráförmedt a szamurájokra: – Toranaga-szama! – Baljával a gályán lengedező lobogóra mutatott. – Vakarimaszu ka? 
A szamurájok elbizonytalanodtak, de kezüket továbbra is a kardmarkolaton tartották. Blackthorne készen állt, hogy a tengerbe vesse magát. 
– Toranaga-szama! – Rodrigues talpával teljes erőből belerúgott az ajtóba, a zár elpattant, és az ajtó ki vágódott. – VAKARIMASZUKA? 
– Vakarimaszu, Andzsin-szan. – A szamurájok sietve visszalökték kardjukat, meghajoltak, újra meghajoltak, mire Rodrigues azt mondta: – Na, így már sokkal jobb – és elindult lefelé. 
– Úristen, Rodrigues – mondta Blackthorne, amikor leértek az alsó fedélzetre. – Te folyton ezt csinálod, és mégis megúszod? 
– Igen ritkán csinálom – felelte homlokát törölgetve Rodrigues –, és rendszerint már az elején megbánom. 
Blackthorne nekidőlt a válaszfalnak. – Úgy érzem magam, mint akit hasba rúgtak. 
– Ez az egyetlen út. Úgy kell tenned, mintha te volnál a király. A szamurájokban még így se lehet biztos az ember. Olyan veszélyesek, akár egy ideges pap, akinek égő gyertya van a seggébe dugva, és egy fél hordó puskapor fölött ücsörög. 
– Mit mondtál nekik? 
– Toda Hiromacu Toranaga főtanácsadója. Nagyobb daimjó ennél a helybelinél. Ezért adták be a derekukat. 
– Kiféle ez a Toranaga? 
– Hosszú mese ez, Ingeles. – Rodrigues leült a lépcsőre, lehúzta a csizmáját, és a bokáját dörzsölgette. – Majdnem a lábam törtem a tetves ajtód miatt. 
– Nem volt zárva. Nyugodtan kinyithattad volna. 
– Tudom. De az nem lett volna ilyen hatásos. A Szent Szűzre mondom, sokat kell még tanulnod. 
– Tanítanál? 
Rodrigues felhúzta a csizmáját. – Az attól függ. 
– Mitől? 
– Majd meglátjuk, nem igaz? Eddig én beszéltem, és ez így is van rendjén – jobb helyzetben vagyok, mint te. De nemsokára rád kerül a sor. Melyik a kabinod? 
Blackthorne tűnődve nézett rá. Az alsó fedélzeten sajátságos, fanyar hajóbűz terjengett. – Köszönöm, hogy felsegítettél a hajómra. 
Hátraindult. Az ajtaja nem volt zárva. A kabint kifosztották, minden mozdíthatót elvittek. Se könyv, se ruha, se szerszám, se lúdtoll. A ládáját is felnyitották. Az is üres volt. 
Dühtől fehéren sietett be a nagykabinba. Még a titkos rekeszeket is megtalálták és kirabolták. 
– Mindent elvittek. A tetves, nyomorult rohadékok! 
– Mit vártál? 
– Nem tudom. Azt hittem... a pecsétek... – Átment a páncélterembe. Üres volt. Akárcsak a fegyverterem. A rakodótérben csupán a gyapjúvégeket tartalmazó bálák maradtak. – Az isten verjen meg minden japánit! – Visszament a kabinjába, és lecsapta a láda fedelét. 
– Hol vannak? – kérdezte Rodrigues. 
– Mik? 
– Az útinaplóid? Hol vannak az útinaplóid? 
Blackthorne szúrósan rápillantott. 
– Nincs az a navigátor, akit a ruhája izgatna. A naplókért jöttél. Vagy nem? 
– De igen. 
– Miért vagy meglepve, Ingeles? Mit gondolsz, miért jöttem veled? Hogy segítsek visszaszerezni a rongyaidat? Ezek is épp elég szakadtak, újakra lesz szükséged. Kaphatsz tőlem, amennyit csak akarsz. De hol vannak a naplóid? 
– Eltűntek. A ládámban tartottam őket. 
– Nem akarom ellopni őket, Ingeles. Csak elolvasnám. És lemásolnám, ha szükséges. Úgy vigyáznék rájuk, mintha az enyémek volnának. – Megkeményedett a hangja. – Vedd elő őket, Ingeles. Kevés az időnk. 
– Eltűntek. A ládámban voltak. 
– Idegen kikötőbe érkezve ott hagytad volna őket? Elfeledkeztél volna a legfőbb navigátorszabályról? Arról, hogy gondosan el kell rejteni a naplókat, és csak a hamisítványokat szabad elöl hagyni? Siess már! 
– Ellopták! 
– Nem hiszek neked. Ámbár elismerem, jól eldugtad őket. Két óra hosszat kutattam utánuk, eredménytelenül. 
– Micsoda!? 
– Miért vagy így meglepve, Ingeles? Persze hogy a naplóid miatt jöttem ide Oszakából! 
– Szóval te már voltál a hajómon? 
– Madonna! – kiáltott fel türelmetlenül Rodrigues. – Persze hogy voltam. Két-három órája, Hiromacuval együtt, aki körül szeretett volna nézni. Feltörte a pecséteket, de úgy látszik, amikor távoztunk, ez a helyi daimjó újra lepecsételt mindent. Siess már, az isten szerelmére! A homok mindjárt lepereg! 
– Ellopták őket! – Blackthorne elmesélte, hogyan érkeztek meg, s hogyan tért magához a parton. Dühöngve rúgott bele a ládájába. – Ellopták őket! Az összes térképemet! Az összes naplómat! Egyik-másikról őrzök másolatot Angliában, de arról, amit a mostani úton írtam és a... – Elharapta a szavát. 
– És a... portugálról? Ugyan, Ingeles, tudom, hogy csak portugál lehetett, semmi más. 
– Igen, portugál. Az is eltűnt. – Szedd össze magad, gondolta. Ha eltűntek, hát eltűntek. Kinél vannak? A japánoknál? Vagy átadták őket a papnak? A naplók és a térképek nélkül sosem találsz haza... Ez nem igaz. Ügyességgel és végtelen szerencsével hazatalálsz... Haza a fenét! A világ másik végén vagy, ellenséges földön, ellenség kezén, és nincs se térképed, se naplód. Úristen, adj erőt! 
Rodrigues mereven figyelte, végül így szólt: – Sajnállak, Ingeles. Tudom, mit érzel... egyszer velem is megtörtént ugyanez. Az a tolvaj angol volt, hogy rohadjon a pokol fenekén a hajójával együtt. Gyere, menjünk vissza a gályára. 

Omi és a többiek a mólón állva nézték, amint a gálya a földnyelvet megkerülve eltűnik szem elől. Nyugatra a karmazsinvörös égen már rajzolódtak az éjszaka csíkjai. Keleten az éjszaka egybemosta az eget és a tengert, s eltüntette a horizontot. 
– Mura, meddig tart, míg az összes ágyút visszahordjátok a hajóra? 
– Ha egész éjjel dolgozunk, holnap délre elkészülünk vele, Omi-szan. Ha hajnalban kezdjük, akkor is végzünk jóval napszállta előtt. Biztonságosabb lenne nappal csinálni. 
– Éjjel csináljátok. A papot hozasd tüstént a veremhez. 
Omi Igurasira, Jabu főemberére pillantott, aki még mindig a földnyelvet bámulta feszült arccal, s üres szemgödre fölött sötéten homálylott a sebhely. – Maradj nálunk, ha akarsz, Igurasi-szan. Házam szerény, de találunk neked kényelmes helyet. 
– Köszönöm – felelte az idősebbik férfi, Omi felé fordulva –, de urunk meghagyta, hogy azonnal térjek vissza Jedóba, tehát azonnal indulok. – Arca aggodalmat tükrözött. – Bárcsak ott lehetnék azon a gályán. 
– Igen. 
– Nagyon nehéz elviselni, hogy Jabu-szama csupán két emberével szállt föl. Nagyon nehéz. 
– Igen. 
Igurasi kimutatott az Erasmus-ra. –  Ördögi hajó! Ennyi kincs, és most semmi! 
– Hogyhogy semmi? Toranaga úr örülni fog Jabu úr ajándékának, nem gondolod? 
– Az a pénzsóvár birtokrabló úgy el van telve saját fontosságával, hogy észre se fogja venni, mennyi ezüstöt lopott urunktól! Hová tetted az eszedet? 
– Feltételezem, hogy csupán urunk biztonsága miatti aggódásod sarkallt ilyen megjegyzésre. 
– Igazad van, Omi-szan. Nem akartalak megsérteni. Nagyon okosan viselkedtél, és segítségére voltál urunknak. Talán még Toranagával kapcsolatban is igazad van. 
Magában azonban arra gondolt: élvezd újmódi gazdagságodat, te szegény bolond. Jobban ismerem urunkat, mint te, és tudom, hogy megnövelt birtokodban nem lesz sok örömöd. Megtetézett jövedelmed méltó jutalom lett volna a hajóért, a kincsért és a fegyverekért. Mindez azonban elveszett. Sőt, hála neked, urunk most veszélyben forog. Te üzentél érte, te mondtad, hogy nézze meg előbb a barbárokat, te hoztad kísértésbe. Már tegnap el kellett volna mennünk. Akkor urunk biztonságban lenne, akárcsak a kincsek és a fegyverek. Áruló vagy talán? A magad érdekét nézed, vagy ostoba apádét, esetleg valamelyik ellenségünkét? Toranagáét? Nem számít. Hidd el nekem, Omi, te ostoba kis senki, családod már nem sokáig él ezen a földön. Megmondanám nyíltan is, de akkor meg kellene hogy öljelek, és ezzel eljátszanám uram bizalmát. Az időt csak ő szabhatja meg. 
– Köszönet a vendégszeretetedért, Omi-szan – mondta fennhangon. – Remélem, hamarosan találkozunk, de most indulnom kell. 
– Megtennél valamit, ha megkérlek? Átadnád üdvözletemet apámnak? Igazán hálás lennék. 
– Boldogan. Kiváló ember az apád. Még nem is gratuláltam új birtokrészedhez. 
– Igazán kedves vagy. 
– Még egyszer köszönet, Omi-szan. 
Igurasi barátságosan intett, és emberei élén kilovagolt a faluból. 
Omi a veremhez ment. A pap már ott volt. Omi látta, hogy dühös, és remélte, hogy tiszteletlenül fog viselkedni, mert akkor megkorbácsoltathatja. 
– Te pap, mondd meg a barbároknak, hogy egyenként feljöhetnek. Mondd meg nekik, Jabu úr engedélyezte, hogy ismét a férfiak világában éljenek. – Szándékosan egyszerű nyelvet használt, hogy a pap megértse. – De ha csak egy kicsit is megszegik a szabályokat, ketten visszakerülnek a verembe. Tisztességesen kell viselkedniük, és minden parancsnak engedelmeskedniük kell. Világos? 
– Igen. 
A férfiak egyenként feljöttek. Látni való volt, hogy félnek. Néhányukat támogatni kellett. Az egyiknek fájdalmai lehettek, s ha valaki hozzáért a karjához, felüvöltött. 
– Kilencen vannak. 
– Az egyik meghalt. A teteme lenn hever a gödörben – felelte a pap. 
Omi gondolkodott. – Mura, égessétek el a hullát, és a hamvait őrizd meg a másik barbáréval együtt. A többit szállásold be abba a házba, ahol az elején laktak. Adj nekik bőven zöldséget és halat, árpalét és gyümölcsöt. Mossátok meg őket. Bűzlenek. Pap, mondd megnekik, ha tisztelettudóan viselkednek, továbbra is kapnak ennivalót. 
Omi figyelte őket. Látta, hogy hálásan reagálnak a szavakra, és arra gondolt: milyen ostobák! Két napra fosztottam meg őket mindentől, most egy töredéket visszakapnak, és máris úgy viselkednek, akár az alázatos koldusok! – Mura, hajoljanak meg rendesen, aztán vidd el őket! 
A paphoz fordult. – És te? 
– Elmegyek. Haza. Elmegyek Andzsiróból. 
– Menj és ne is gyere vissza, de a többi pap se. Ha legközelebb meglátlak a birtokomon, lehet, hogy arra gondolok: keresztény parasztjaim és csatlósaim árulást terveznek. – Klasszikus fenyegetés és eljárás volt ez, így tartották kordában a keresztényellenes szamurájok az idegen hit terjesztőit. A külországi papokat védte ugyan a törvény, de a japán megtérteket nem. 
– Keresztények jó japánok. Mindig. Jó szolgák. Nem gondolnak rosszat. Soha. 
– Örömmel hallom. Ne feledd, hogy birtokom húsz ríre terjed minden irányban. Megértetted? 
– Megértettem. Pontosan megértettem. 
Omi nézte, amint a pap mereven meghajol – mert a tisztességtudó viselkedés a barbár papokra nézve is kötelező volt – és elmegy. 
– Omi-szan? – szólalt meg egy fiatal és jóképű szamuráj. 
– Igen? 
– Kérlek, bocsáss meg, tudom, hogy nem felejtetted el, de Maszidzsiro-szan még mindig lenn van a veremben. 
Omi odalépett a csapóajtóhoz és lenézett. A veremben a szamuráj azonnal térdre vetette magát, és tiszteletteljesen meghajolt. 
Megöregedett ez alatt a két nap alatt. Omi mérlegelte eddigi szolgálatait és esetleges további értékét. Majd kihúzta az ifjú szamuráj övéből a rövid kardot, és lehajította neki. 
Maszidzsiro hitetlenkedve nézte a tőrt a létra tövében. Könnyek csordultak végig az arcán. – Nem érdemlem meg ezt a kitüntetést, Omi-szan – mondta nyomorultan. 
– De igen. 
– Köszönöm. 
– Kérhetném, hogy itt, a tengerparton követhessen el szeppukut? – szólalt meg ismét az ifjú szamuráj. 
– A veremben vallott kudarcot. A veremben marad. Parancsold meg a parasztoknak, hogy temessék be. Tüntessék el nyomtalanul. A barbárok bemocskolták. 

Kiku nevetve rázta a fejét. – Nem, nem, Omi-szan, nagyon sajnálom, de nem kérek több szakét, különben lehull a hajam, lehullok én is, és mi lenne akkor? 
– Lehullanék melléd, és párnáznánk egyet, és önmagunkból kilépve átjutnánk a nirvánába – felelte jókedvűen Omi, aki már szédült az italtól. 
– Ó, de én hortyognék is, és egy csúnya, rendetlen, hortyogó lányban nincs sok öröm és köszönet. Nincs bizony. Nagyon sajnálom, Omi-szama, a Nagy Új Birtok ura, de te ennél sokkal jobbat érdemelsz! 
Újra teletöltötte meleg borral a gyűszűnyi porceláncsészét, bal kezének mutató- és hüvelykujja közé vette, jobb kezének mutatóujjával alul megtámasztotta, és így nyújtotta át Ominak. 
– Tessék, amiért olyan csodálatos vagy. 
Omi átvette és belekóstolt, élvezte meleg, érett ízét. – Úgy örülök, hogy még egy napig maradásra tudtalak bírni. Nagyon szép vagy, Kiku-szan. 
– Te vagy szép, és enyém az öröm. 
Kiku szeme csillogott a gyertya fényében, amely a cédrusgerendáról lógott a papírból és bambuszból készített virág alakú lámpásban. A tér mellett álló teaház legszebb lakosztályában voltak. Kiku áthajolt, hogy felszolgáljon még egy kis rizst a lakkozott asztalkára tett egyszerű fatálból, de Omi a fejét rázta. 
– Nem, nem, köszönöm. 
– Többet kellene ennie egy ilyen erős férfinak. 
– Köszönöm, de jóllaktam. 
Ő nem kínálta meg Kikut rizzsel, mert a lány a maga salátájához, az édes ecetben áztatott uborkaszeletekhez és a művészien faragott kis retekdarabokhoz is alig nyúlt. Az asztalon halomban állt a ragacsos rizsgolyókra rakott halhús, a saláta, a pikáns szója- és gyömbérszószban tálalt friss zöldség, és volt még leves – és természetesen rizs. 
Kiku finoman összeütötte tenyerét, mire szolgálója elhúzta a sodzsit. 
– Igen, úrnőm? 
– Szuiszen, vidd ki ezeket, és hozz még szakét és egy kanna friss csat. A szaké melegebb legyen, mint az előző. Siess, te haszontalan jószág! – Igyekezett minél nyűgösebbre fogni a hangját. 
Szuiszen tizennégy éves, bájos, igyekvő teremtés volt. Már két esztendeje tanulta Kiku mellett a kurtizánmesterséget, és Kiku felelt a képzéséért. 
Kiku levette szemét a hófehér rizsről, amit nagyon szeretett volna megenni, és kiverte fejéből az éhség gondolatát. Ettél, mielőtt megérkeztél, és nemsokára megint enni fogsz, emlékeztette magát. De akkor is, olyan kevés volt! „A hölgyek kevéssel is beérik, a hölgyeknek nagyon kicsi az étvágyuk – jutottak eszébe tanítója szavai. A vendégek csak egyenek-igyanak. Minél többet, annál jobb. A hölgyek nem esznek és nem isznak, különösen nem a vendég jelenlétében. Hogyan társaloghatnának, táncolhatnának, hogyan játszhatnának a szamiszenen, ha közben a szájukat tömnék? Utána majd ehetsz, addig légy türelmes. Előbb a vendéget kell szórakoztatnod." 
Miközben kritikus szemmel figyelte Szuiszent, történeteket mesélt Ominak, hogy megnevettesse és elfeledtesse vele a külvilágot. 
A kislány letérdelt Omi mellé, és ahogy tanították, tetszetős alakzatba rendezte a lakkozott tálcán a különféle tálkákat és evőpálcikákat. Utána felemelte az üres szakés korsót, úgy tett, mintha öntene belőle, hogy lássa, valóban üres-e – megrázogatni nagyon rossz modorra vallott volna –, felállt a tálcával, nesztelenül odavitte a sodzsiajtóhoz, letérdelt, letette a tálcát, elhúzta a sodzsit, felállt, kilépett, ismét letérdelt, kiemelte a tálcát, ugyanolyan nesztelenül ismét letette, és behúzta az ajtót. 
– Igazán kerítenem kell egy új szolgálólányt – mondta elégedetten Kiku. Ez a szín illik hozzá, gondolta. Hozatnom kell még ilyen selymet Jedóból. Kár, hogy annyira drága. Nem baj, abból, amit Gjoko-szan a tegnapi és a mai éjszakáért kap, bőven futja akár húsz kimonóra is a kicsi Szuiszennek. Igazán bájos gyermek, és olyan kecses. – Akkora zajt csap... visszhangzik tőle az egész szoba. Kérlek, bocsáss meg. 
– Észre se vettem. Csak téged látlak – mondta Omi, és kiitta a szakéját. 
Kiku megrezegtette legyezőjét, és mosolya beragyogta az arcát. Olyan jó vagy, Omi-szan. Úgy meg tudod nyugtatni az embert. 
Szuiszen hamar behozta a szakét. És a csat. Úrnője töltött a borból, és átnyújtotta Ominak. A kislány csendesen, ügyelve, hogy senkit se zavarjon meg, teletöltötte a csészéket. Nem öntött mellé egy cseppet sem, és mivel úgy érezte, a csészékbe kerülő folyadék épp a megfelelő, finom hangot adja, elégedetten felsóhajtott magában, visszaült a sarkára és várt. 
Kiku épp egy szórakoztató történetet mesélt, amelyet a barátnőjétől hallott Misimában, és Omi nevetett. Kiku eközben hosszú körmeivel felbontott egy narancsot, de úgy, mintha virág volna: a narancsgerezdek a szirmok, a héjívek a levelek. Két tenyerén átnyújtotta Ominak, mintha csak mindennapos eset volna, hogy egy hölgy így kínálja gyümölccsel a vendégét. 
– Parancsolsz egy narancsot, Omi-szan? 
Ominak már a nyelve hegyén volt: „Nem tehetek tönkre ilyen szépséget." De meggondolta magát – ez semmitmondó frázis lenne. A lány művészi ügyessége elkápráztatta. Hogyan dicsérhetném méltó módon – őt és névtelen tanítóját? Hogyan fizethetném vissza azt a boldogságot, amelyben részesített, míg ujjait figyeltem, amelyek ilyen értékes és mégis tünékeny szépséget teremtettek? 
Egy pillanatig még nézegette a kezében tartott virágot, majd egymástól egyenlő távolságra ügyesen eltávolított belőle négy gerezdet, és élvezettel megette. Most új virág lett a virágból. Kiemelt még négy gerezdet, és újabb virágalakzatot hozott létre. Azután kivett még egyet, egy másikat elmozdított, s így a megmaradt három gerezdből még egy újabb virág állt össze. 
Végül kivett kettőt, s az utolsót visszahelyezte narancshéj bölcsőjébe, hátával lefelé, a közepére – félhold a nap közepén. 
Lassan megevett egy gerezdet, és a másikat tenyere közepére téve átnyújtotta Kikunak. – Kérlek, fogadd el, mert ez az utolsó előtti. Ez az én ajándékom. 
Szuiszen visszafojtotta lélegzetét. Mi lesz az utolsóval? 
Kiku átvette és megette a narancsgerezdet. Sohasem evett finomabbat. 
– Ez pedig, az utolsó – mondta Omi, komoly arccal jobb tenyere közepére helyezve az egész virágot –, ez az én ajándékom az isteneknek, akárkik is ők, akárhol is vannak. Soha nem eszem többé narancsot, hacsak nem a te kezedből. 
– Jaj, ez túlságosan sok, Omi-szama! – kiáltott fel Kiku. – Feloldozlak fogadalmad alól. A kami sugallta, amely minden szakés korsóban benne lakik! 
– Nem fogadom el a feloldozást. 
Mindketten nagyon boldogok voltak. 
– Szuiszen – mondta nemsokára Kiku –, hagyj most magunkra. És kecsesen csináld, gyermek, könyörgök! 
– Igen, úrnőm. 
A kislány átment a másik szobába, ellenőrizte, hogy a futonok rendben vannak-e, a szerelmi eszközök és örömgyöngyök ott lesznek-e kéznél s a virágkompozíció megfelel-e a kívánalmaknak. Egy észrevehetetlen ráncot kisimított a takarón, majd elégedetten leült, sóhajtott, megkönnyebbülten legyezte arcát lila legyezőjével, és csendesen várt. 
A szomszéd szobában, a teaház legszebb szobájában, amelynek külön kertje is volt, Kiku felvette a hosszú nyakú szamiszen-t. Háromhúrú, gitárhoz hasonló zeneszerszám ez, és Kiku első pengetései máris betöltötték a szobát. Azután énekelni kezdett. Előbb lágyan, majd felszárnyalt a hangja, megint ellágyult, szinte sóhajtott, és édesen, édesen dalolt a szerelemről, a viszonzatlan érzelmekről, a boldogságról és a bánatról. 
– Úrnőm? 
A suttogás a legéberebb alvót sem zavarta volna fel, de Szuiszen tudta, hogy úrnője sosem alszik a Felhők és az Eső után, akármilyen erős is volt az. Jobb szeretett félébren, békésen pihenni. 
– Igen, Szui-csan? – suttogta ugyanolyan halkan Kiku, a csan formulát használva, mintha csak kedvenc gyerekét szólítaná. 
– Megérkezett Omi-szan felesége. A gyaloghintóját most viszik föl a házba. 
Kiku Omira nézett. A nyaka kényelmesen pihent a párnázott favánkoson, karját összefonta a mellén. Teste erős volt, bőre feszes, aranybarna és makulátlan. Gyengéden megsimogatta, éppen csak annyira, hogy az érintés behatoljon álmába, de fel ne ébressze. Kibújt a takaró alól, és magára öltötte kimonóját. 
Alig néhány percre volt szüksége, hogy felújítsa arcán a festéket, miközben Szuiszen megfésülte, megkefélte és újra megkötötte haját a simoda stílusban. Úrnő és szolgáló csendben kiment a verandára, majd a kerten át ki a térre. A csónakok akár megannyi szentjánosbogárjártak ide-oda a hajó és a móló között, ahol még hét ágyú várt berakásra. Messze volt még a hajnal. 
A két nő végigsuhant egy szűk utcácskán a házbokrok között, és elindult felfelé az ösvényen. 
Izzadt, kimerült hordárok szuszogtak a gyaloghintó körül, Omi dombtetőn álló háza előtt. Kiku nem kopogott be a kertkapun. A házban gyertyák égtek, szolgák loholtak föl-alá. Intett Szuiszennek, aki felment a verandára, és megkocogtatta a bejárati ajtót. Szolgáló nyitotta ki, bólintott és visszament. Amikor újra megjelent, intett Kikunak, és mélyen meghajolt, amint a kurtizán ellibbent mellette. Egy másik szolgálólány előresietett, és elhúzta a legjobb szoba sodzsiját. 
Omi anyjának ágyát szemmel láthatóan nem használták az éjjel. Az öregasszony a virágot tartalmazó kis alkóv közelében ült merev testtartásban. Egy kis sodzsiablak nyitva volt a kertre. Midori, Omi felesége vele szemben térdelt. 
Kiku letérdelt. Csak a múlt éjszaka történt volna, hogy itt jártam és halálra rémisztettek az ordítások? Meghajolt, először az öregaszszony, majd Omi felesége felé, és megérezte a köztük vibráló feszültséget. Vajon miért ellenségeskedik egymással minden meny és anyós? Hiszen idővel a menyből is anyós válik. Miért szidja akkor az ő menyét, miért keseríti meg az életét? Hát nem tanulnak soha semmiből? 
– Bocsánat, hogy megzavarlak, úrnő-szan. 
– Szívesen látunk, Kiku-szan – felelte az öregasszony. – Remélem, nincs semmi baj. 
– Ó, semmi, csak nem tudtam, szeretnéd-e, ha felébreszteném a fiadat – felelte Kiku, aki tisztában volt a válasszal. – Gondoltam, legjobb, ha megkérdem, amint te, Midori-szan – folytatta, és mosolyogva meghajolt Midori felé, akit nagyon kedvelt –, hazaérsz. 
– Igazán kedves tőled, Kiku-szan – mondta az öregasszony. – Hagyd csak, hadd aludjon. 
– Értem. Kérlek, bocsáss meg, hogy zavarlak, de gondoltam, jobb, ha megkérdem. Remélem, nem fárasztóit ki túlságosan az út, Midori-szan. 
– Igazán sajnálom, de rettenetes volt – válaszolta Midori. – örülök, hogy hazajöhettem, mert gyűlöltem a távollétet. Jól van a férjem? 
– Igen, jól. Sokat nevetett az este, és úgy láttam, jól érzi magát. Mértékkel evett és ivott, s most mélyen alszik. 
– Az úrnő-szan éppen azokról a rettenetes dolgokról mesélt, amelyek távollétem alatt történtek és... 
– Nem kellett volna elmenned. Szükség volt rád itt – vágott a szavába epésen az öregasszony. – Vagy talán nem is. Talán vissza se kellett volna jönnöd. Rossz kamit hoztál a házunkba az ágyneműddel. 
– Sose tennék ilyet, úrnő-szan – felelte türelmesen Midori. – Kérlek, hidd el, hogy inkább meghalnék, mintsem beszennyezzem a nevedet. Kérlek, bocsáss meg távollétemért és hibáimért. Nagyon sajnálom. 
– Amióta az az ördöghajó idejött, másban se volt részünk, csak bajban. Ez pedig rossz kami műve. Nagyon rosszé. És te hol voltál, amikor szükség lett volna rád? Misimában pletykálkodtál, ettél-ittál. 
– Meghalt az apám, úrnő-szan. Egy nappal azelőtt, hogy megérkeztem. 
– Szóval még annyi udvariasság vagy előrelátás sincs benned, hogy apád halálos ágyánál jelen legyél. Minél előbb hagyod el örökre a házunkat, annál jobb. Csat akarok. Vendégünk jött, és még annyi fáradságot sem veszel, hogy frissítőt hozass! 
– Azonnal megparancsoltam, amint... 
– De nem érkezett meg azonnal! 
Nyílt a sodzsi, s egy ideges szolgáló teát és édes süteményt hozott be. Midori előbb az öregasszonyt szolgálta ki, aki gorombán leteremtette a szolgálólányt, majd fogatlan szájával csócsálni kezdte a süteményt, és hangosan hörpölte a teát. – Bocsáss meg a szolgálónak, Kiku-szan – mondta. – A csa ízetlen. Ízetlen! És éget. De mi mást várhatna az ember ebben a házban? 
– Tessék, kérlek, fogadd el az enyémet. 
Midori gyengéden ráfújt a teára, hogy lehűtse. 
A vénasszony mogorván elvette. 
– Csak azt tudnám, miért nem lehet mindjárt elsőre jól csinálni!
Komor hallgatásba burkolózott. 
– Mi a véleményed erről az egészről? – kérdezte Midori Kikutól. – A hajóról, Jabu-szamáról és Toda Hiromacu-szamáról? 
– Fogalmam sincs. Ami a barbárokat illeti, ki tudja? Mindenesetre rendkívüli társaság. És Vasököl, a nagy daimjó? Furcsa, hogy majdnem egyszerre érkezett Jabu úrral, ne? És most, kérlek, bocsáss meg... ne, köszönöm, kitalálok magam is. 
– Nem, nem, Kiku-szan, erről hallani sem akarok. 
– Látod, Midori-szan? – mordult fel az öregasszony. – Vendégünk nem érzi jól magát, és a csa borzalmas. 
– Ó, nekem megfelelt a csa, igazán, úrnő-szan. Kérlek, bocsáss meg, fáradt vagyok egy kicsit. Talán megengeded, hogy holnap, mielőtt elmegyek, még meglátogassalak. Veled mindig öröm társalogni. 
Az öregasszonynak tetszett a hízelgés. Kiku követte Midorit a verandára, majd ki a kertbe. 
– Olyan kedves vagy, Kiku-szan – mondta Midori, karon fogva Kikut, és elgyönyörködött szépségében. – Nagyon kedves volt tőled, köszönöm. 
Kiku visszapillantott a ház felé és megborzongott. – Mindig ilyen? 
– Ma udvarias volt. Ha Omit és a fiamat nem nézném, esküszöm, hogy elmennék, leborotválnám a hajam, és apácának állnék. De Omi és a fiam mindenért kárpótol. Köszönettel tartozom az összes kaminak. Szerencsére az úrnő-szan jobb szeret Jedóban élni, és hosszú időre nem hagyja el szívesen. – Szomorúan elmosolyodott. – Az ember kényszeríti magát, hogy oda se figyeljen, tudod, hogy van az ilyesmi. – Felsóhajtott. Gyönyörű volt a hold fényében. – De ezek érdektelen dolgok. Meséld el, mi történt, amíg távol voltam. 
Kiku éppen ezért jött hozzájuk olyan sietve, hiszen azt pontosan tudta, hogy sem az anya, sem a feleség nem akarja Omi álmát megzavarni. Eljött, hogy mindenről beszámoljon a bájos Midorinak, hogy az a tudás birtokában vigyázhasson Kaszigi Omira, úgy, ahogy ő szeretne vigyázni rá. Mindent elmondott, amit tudott, kivéve, hogy mi esett meg köztük és Jabu között. Továbbadta a pletykákat is, amiket a többi lány hallott vagy talált ki. Elmondott mindent, amit Omitol hallott – a férfi reményeiről, félelmeiről, terveiről –, mindent elmondott, kivéve, ami ma éjjel történt köztük a szobában. Tudta, hogy a feleség szemében nem fontos az ilyesmi. 
– Félek, Kiku-szan, féltem a férjemet. 
– A tanácsai bölcsek voltak, úrnőm. Véleményem szerint mindent jól csinált. Jabu úr nem adja könnyen a jutalmat, márpedig háromezer koku nem kevés. 
– De a hajó és az a rengeteg pénz most már Toranaga úré. 
– Igen, de az, hogy Jabu-szama „ajándékba" adta, zseniális ötlet volt. Omi-szantól származott, és már egyedül ezzel meghálálta a jutalmat, ne? Omi-szan a legmegbízhatóbb hűbéresei egyike, ezt neki is el kell ismernie. 
Kiku elferdítette kissé az igazságot, mert jól tudta, hogy Omi és egész háza népe nagy veszélyben forog. De úgyis az fog történni, aminek történnie kell, ne? Akkor pedig miért ne nyugtassa meg ezt a kedves asszonyt? 
– Igen, szerintem is – felelte Midori. Bárcsak így lenne, fohászkodott magában. Bárcsak így lenne. Megölelte a lányt, és a szeme megtelt könnyel. – Köszönöm. Te olyan jó vagy, Kiku-szan, olyan jó. – Tizenhét éves volt. 

Nyolcadik fejezet

– Mi a véleményed, Ingeles? 
– Vihar lesz. 
– Mikor? 
– Még napnyugta előtt. 
Dél felé járt az idő. A gálya tatfedélzetén álltak. Szürke felhők borították az eget. Második napja voltak tengeren. 
– Ha a tiéd volna a hajó, mit csinálnál? 
– Milyen messze vagyunk az úticéltól? 
– Napnyugta után érkeznénk. 
– Milyen messze van a legközelebbi partszakasz? 
– Négy vagy öt órára, Ingeles. De ha most meghúzzuk magunkat, fél napot veszítünk, és ezt nem tehetem. Mit csinálnál a helyemben? 
Blackthorne elgondolkodott. Az első éjjel dél felé röpült velük a gálya az Izu-félsziget keleti partja mentén – segítette a középső árbocra szerelt nagy vitorla. A legdélibb földnyelvet, az Ito-fokot elérve Rodrigues nyugat-délnyugatnak vette az irányt, s a partközei biztonságát odahagyva nekivágott a nyílt tengernek, a kétszáz mérföldre levő Sintó-fok felé. 
– Rendes körülmények között ezek a gályák nem merészkednek messze a parttól – mondta Rodrigues –, de partközeiben manőverezni túl sok időt venne igénybe, időnk pedig nincs. Toranaga megkért, hogy vigyem el az öreg Tokát Andzsiróba és hozzam vissza. Méghozzá gyorsan. Jutalmat kapok, ha sietek. Ilyen rövid útra megfelelnének a saját révkalauzaik is, de azoknak a szerencsétlen nyomorultaknak megzavarná a fejét egy ilyen fontos daimjó jelenléte, főleg, ha partot se láthatnak közben. Nem óceánjárók ezek a japánok, az egyszer biztos. Nagy kalózok, harcosok, parti tengerészek, de a mélytől kétségbeesnek. Az öreg taikó törvényt is hozott róla, hogy a néhány japán óceánjárón mindig portugál legyen a navigátor. Még ma is ez a törvény. 
– Vajon miért tette? 
Rodrigues vállat vont. – Talán valaki tanácsolta neki. 
– Ki? 
– Az a portugál útinapló, amit elloptak. Ingeles. Kié volt? 
– Nem tudom. Név, aláírás nem volt rajta. 
– Hol szerezted? 
– A Holland Kelet-indiai Társaság igazgatójától kaptam. 
– Hát az hol szerezte? 
Blackthorne vállat vont. 
Rodrigues nevetésében kevés volt a jókedv. – Úgyse bíztam benne, hogy megmondod... de akárki lopta és adta is el, remélem, örökké a pokol fenekén fog égni! 
– Ennek a Toranagának a zsoldjában állsz, Rodrigues? 
– Nem. Éppen látogatóban voltunk Ószakában, a vezérkapitányom meg én. Szívességet teszek Toranagának, ennyi az egész. A vezérkapitányom fölajánlott. Az én hajóm a... – Rodrigues elharapta a szavát. – Folyton elfelejtem, hogy ellenség vagy, Ingeles. 
– Portugália és Anglia évszázadokon keresztül szövetségesek voltak. 
– De most nem azok. Menj le pihenni, Ingeles. Fáradt vagy, meg én is fáradt vagyok, és a fáradt emberek hibákat követnek el. Gyere föl, ha kipihented magadat. 
Blackthorne tehát lement a navigátor kabinjába, és leheveredett a priccsre. Rodrigues útinaplója az asztalon feküdt, amely oda volt erősítve a válaszfalhoz, akárcsak a navigátor széke a fedélzethez. A napló kopott bőrbe volt kötve. Blackthorne nem nyitotta ki. 
„Miért hagyod elöl?” – kérdezte már előbb. 
„Ha nem hagynám, fölkutatnád. De így nem fogsz hozzányúlni... rá se nézel. Navigátor vagy, nem pókhasú kurvapecér kereskedő vagy katona.”
„El fogom olvasni. Te is ezt tennéd a helyemben.”
„Ha nem ajánlják föl, akkor nem, Ingeles. Egyetlen navigátor se tenne ilyet. Még én se!”
Blackthorne nézte egy darabig a könyvet, aztán behunyta a szemét. Mélyen aludt az egész hátralevő nap és egész éjjel. Pirkadat előtt ébredt, mint mindig. Időbe telt, amíg hozzászoktatta magát a gálya furcsa mozgásához és a dob ütemes hangjához, amely biztosította, hogy az evezők egyszerre mozogjanak. Kényelmesen hevert hanyatt a sötétben, karja a feje alatt, a saját hajójára gondolt, és kiverte fejéből az aggályokat, hogy mi történik, ha Ószakába érnek. Csak nyugodtan, lassan. Gondolj inkább Felicityre, Tudorra és az otthonra. Nem, talán mégse. Gondolj arra, hogy ha minden portugál olyan, mint Rodrigues, akkor az esélyeid egyáltalán nem roszszak. Csak hazajutsz valahogy. A navigátorok nem ellenségei egy másnak, a többit meg egye meg a fene! Persze ez sem egészen igaz. Te angol vagy, tehát gyűlölt eretnek és Antikrisztus. Ez a világ a katolikusoké. Illetve csak volt. Mi és a hollandok szétzúzzuk őket! 
Micsoda ostobaság ez az egész! Katolikus, protestáns, kálvinista, lutheránus. Te magad is majdnem katolikusnak születtél! Véletlen, hogy az apád Hollandiába vetődött, feleségül vett egy Anneke van Droste nevű leányt, majd, életében először, annak is tanúja lehetett, hogyan működik a spanyol inkvizíció. Örülök, hogy felnyílt a szeme, gondolta Blackthorne. 
Felment a fedélzetre. Rodrigues karikás szemmel ült a székében, két japán matróz a kormánynál állt. 
– Felváltsalak? 
– Hogy érzed magad, Ingeles? 
– Kipihentnek. Felváltsalak? – Blackthorne látta, hogy Rodrigues végigméri. – Ha a szélirány megváltozik, vagy bármi történik, felkeltlek. 
– Köszönöm, Ingeles. Igen, alszom egy keveset. Tartsd az irányt. Amikor fordulnunk kell, négy fokkal fordulj nyugatnak, a következő fordulónál pedig hattal. A kormányosnak meg kell mutatnod az új irányt az iránytűn. Vakarimaszu ka? 
– Hai! –  nevetett Blackthorne. – Négy pont nyugatra, igenis. Menj csak le, navigátor, a priccsed nagyon kényelmes. 
De Vasco Rodrigues nem ment le. Összehúzta magán a tengerészköpönyeget, és elvackolódott a székében. Pontosan egy óra múlva fölébredt egy pillanatra, anélkül hogy megmoccant volna, ellenőrizte az útirányt, és azonnal elaludt újra. Egyszer, amikor a szél meglódult, felriadt, de látva, hogy semmi baj, ismét álomba merült. 
Délelőtt Hiromacu és Jabu feljött a fedélzetre. Blackthorne látta, hogy parancsnokolása meglepi őket, s az is, hogy Rodrigues nyugodtan alszik. Nem szólították meg, csak egymás közt beszélgettek, majd hamarosan vissza is mentek a helyükre. 
Déltájban Rodrigues felállt, északkeletre nézett, beleszagolt a szélbe, és minden érzékével koncentrált. A két férfi szótlanul vizsgálta a tengert, az eget és a gyülekező felhőket. 
– Mit csinálnál, Ingeles, ha a tied volna a hajó? – tette fel újra a kérdést Rodrigues. 
– Befutnék a part mellé, méghozzá minél előbb. Ez a járgány nem bír el sok vizet, márpedig úgy tőlünk négyórányira vihar tombol. 
– Nem lehet tai-fun –  motyogta Rodrigues. 
– Mi? 
– Tai-fun. Óriás szél... a legborzasztóbb vihar, amit valaha láttam. De ez még nem a tai-fun évszaka. 
– Mikor van az? 
– Érd be annyival, hogy nem most, ellenség – nevetett Rodrigues. – De a helyzet így is elég pocsék, úgyhogy megfogadom a nyavalyás tanácsodat. Irány észak-északnyugat! 
Blackthorne megmutatta az új irányt, a kormányos pedig ügyesen arra fordította a gályát. Rodrigues a korláthoz lépett, és odakiáltott a kapitánynak: 
– Iszogi! Kapitány-szan. Vakarimaszu ka? 
– Iszogi, hai! 
– Az meg mi? Sietni? 
Rodrigues szeme vidáman megcsillant. 
– Nem árt, ha tud japánul az ember, mi? Úgy van, Ingeles, azt jelenti. Errefelé elég, ha tíz szót tud az ember, máris az ujja köré csavarhatja őket. Már persze ha a megfelelő tíz szót tudja, és ezek a kutyafülűek jókedvükben vannak. Lemegyek és összeütök valami harapnivalót. 
– Főzni is tudsz? 
– Japánban a civilizált emberfiának tudnia kell, különben éhen hal. Ezek nyers halat meg cukros-ecetes nyers zöldséget esznek, semmi mást. Persze, ha ismered a dörgést, úgy élhetsz itt, akár a hal a vízben. 
Rodrigues lement, elreteszelte a kabinajtaját, és gondosan megvizsgálta ládáján a zárat. A hajszál, amit észrevétlenül áthúzott rajta, még mindig ott volt, akárcsak az, amelyet a napló fedelére helyezett. 
Az ember nem lehet elég óvatos, gondolta. Nem kell ennek az angolnak megtudnia, hogy a Nao del Trato, vagyis a Macauból érkező idei Fekete Hajó navigátora vagy. Akkor azt is el kellene neki magyaráznod, hogy a Nao del Trato egy monstrum, a világ legnagyobb és leggazdagabb hajója, több mint ezerhatszáz tonnás. Még a végén kísértésbe esnél, és eldicsekednél a rakományával, a Macauval folytatott kereskedelemmel és mindenféle más dologgal, amik pedig nagyon titkosak. Különben is háborúban állunk, mi és az angolok meg a hollandok. 
Kinyitotta ládáját, hogy naplójában utánanézzen a legközelebbi kikötőhelynek, és pillantása ráesett arra a lepecsételt csomagra, amelyet Sebastio atya adott át neki, mielőtt elhagyták Andzsirót. 
Vajon az angol naplói lehetnek benne? 
Nagyon szerette volna feltörni a jezsuita pecséteket, hogy megnézze. Blackthorne csak annyit árult el, hogy a holland hajóraj a Magellán-szoroson átjött, semmi mást. Az Ingeles sokat kérdez, de keveset beszél. Ravasz, okos és veszélyes ember. 
A naplói vannak a csomagban, vagy nem? S ha igen, mit érnek vele a jezsuita atyák? 
Megborzongott, amint a jezsuitákra, ferencesekre, dominikánusokra s az inkvizíció más papjaira és szerzeteseire gondolt. Vannak jó papok és rossz papok, a legtöbb rossz, de mégiscsak papok. Ha az egyház papjai nem lennének, hogy közbenjárjanak értünk, elveszett bárányok volnánk ebben a pokoli világban. Madonna, oltalmazz meg a gonosztól és a rossz papoktól! 
Rodrigues épp a kabinjában volt Blackthorne-nal az andzsirói kikötőben, amikor egyszer csak kopogás nélkül belépett Sebastio atya. Eszegettek-iszogattak éppen, az étel maradéka fatálakban ott állt az asztalon. 
„Te egy tálból eszel egy eretnekkel? – kérdezte a pap. – Veszélyes dolog ez, fiam. Az eretnekek ragályt terjesztenek. Elárulta-e neked, hogy kalóz?” 
„Mint kereszténynek lovagiasan kell viselkednem az ellenséggel, atyám. Amikor a kezükre kerültem, ők is tisztességesen bántak velem. Csak viszonzom a kedvességüket.” Letérdelt, és megcsókolta a pap keresztjét, majd felállt, borral kínálta és megkérdezte: „Miben lehetek a segítségedre?”
„Vigyél el Ószakába.”
„Azonnal megkérdem.”
Kiment, megkérdezte a kapitányt, s a kérelem lassan elvándorolt Toda Hiromacuig, aki azt felelte, hogy mivel Toranaga nem adott parancsot egy idegen pap Andzsiróból való elszállítására, végtelenül sajnálja, de nem szállíthat el egy idegen papot Andzsiróból. 
Sebastio atya négyszemközt óhajtott beszélni vele, mire ő felküldte az angolt a fedélzetre, s akkor, a kabin magányában a pap elővette a lepecsételt csomagot. 
„Kérlek, add ezt át a vizitátor atyának.”
„Nem tudom, őeminenciája Ószakában lesz-e még, mire odaérek.” Rodriguesnek egyáltalán nem tetszett, hogy jezsuita titkok szállítójává akarják előléptetni. „Azonkívül lehet, hogy azonnal vissza kell mennem Nagaszakiba. Nincs kizárva, hogy a vezérkapitány erre utasít.”
„Akkor Alvito atyának add át, de csak a saját kezébe.”
„Rendben van.”
„Mikor gyóntál utoljára, fiam?”
„Vasárnap, atyám.”
„Akarod, hogy meggyóntassalak?”
„Igen, köszönöm.”
Megörült a lehetőségnek, mert az ember sose mehet biztosra, ha a tengertől függ az élete, s a gyónás után sokkal jobban érezte magát. 
Rodrigues most nagy nehezen legyőzte a kísértést, és visszatette a csomagot a ládába. Miért éppen Alvito atyának? Martin Alvito atya volt a legfőbb kereskedelmi üzletkötő, azelőtt hosszú évekig a taikó személyi tolmácsa, s így közeli kapcsolatban állt a legtöbb befolyásos daimjóval. Folyton úton volt Nagaszaki és Ószaka között, s az európaiak közül egyedül neki volt szabad bejárása a taikóhoz. Nagyon okos ember, tökéletesen beszél japánul, többet tud róluk és az életmódjukról, mint Ázsiában bárki. Most ő a legbefolyásosabb közvetítő a portugálok és a Régenstanács, különösen Isido és Toranaga között. 
Hogy hova be nem juttatják az embereiket ezek a jezsuiták, gondolta tisztelettel Rodrigues. Ha nincs a Jézus-társaság, mindnyájunkat elönt az eretnekség áradata, Portugália és Spanyolország protestánssá vedlik, és akkor jaj a halhatatlan lelkűnknek, Madonna! 
– Miért gondolsz folyton a papokra? – kérdezte magától fennhangon Rodrigues. – Tudod, hogy csak ideges leszel tőlük! 
Igen, de akkor is. Miért éppen Alvito atyának? Ha a csomag valóban a naplókat tartalmazza, vajon kinek szánják: valamelyik keresztény daimjónak, Isidónak, Toranagának, vagy csupán őeminenciájának, a vizitátor atyának? Vagy netán a vezérkapitányomnak? Vagy elküldik Rómába, esetleg a spanyoloknak? Miért éppen Alvito atyának? Azt is mondhatta volna Sebastio atya, hogy adjam át akármelyik jezsuitának. 
És miért kell Toranagának az Ingeles? 
A lelkem mélyén tudom, hogy meg kellene ölnöm Blackthorne-t. Ellenség, eretnek. De nemcsak az. Érzésem szerint az Ingeles mindannyiunkra veszélyt hoz még. Miért gondolom ezt? Navigátor méghozzá tehetséges. Erős. Okos. Derék ember. Aggodalomra tehát semmi ok. Akkor miért félek mégis? Gonosz volna? Nagyon megkedveltem, de az az érzésem, minél előbb meg kellene ölnöm. Nem haragból, csupán hogy megvédjem az érdekeinket. Miért? 
Félek tőle. 
Mit csináljak? Bízzam Istenre? Vihar közeleg, méghozzá nagy vihar. 
– A fene az ostoba fejemet! Miért nem tudom eldönteni, mit tegyek? 

A vihar még napnyugta előtt, kinn a tengeren kapta el őket. A part tíz mérföldre volt. Az öböl, amely felé siklottak, biztonságosnak látszott, nem voltak előtte se homokpadok, se zátonyok, de tíz mérföld akkor is tíz mérföld, a hullámok pedig gyorsan emelkedtek, hajtotta őket az eső áztatta szél. 
A vihar északkeletről, jobb felől támadt, de a lökések hol keletről, hol északról érkeztek, kiszámíthatatlanul. Északnyugatnak tartottak, tehát a gálya oldalával fordult a szélnek, és csúnyán hánykolódott, hol hullámvölgybe csúszott, hol taréjra szaladt. Sekély építményű volt, gyorsaságra és nyugodt vizekre szánták, s noha az evezősök nagyon fegyelmezetten viselkedtek, mégis alig tudták lapátjukat rendesen bemeríteni. 
– Be kell vonatni az evezőket, és siklani szélirányba! – kiáltotta Blackthorne. 
– Talán. Most még nem. Félted az irhádat, Ingeles? 
– Nem féltem, de szeretném, ha rajtam maradna. 
Mindketten tudták, ha szél ellen fordulnak, vihar iránt semmit sem haladnak, s az ár és a szél kihajtja őket a tengerre. Ha szélirányba fordulnak, az ár és a szél akkor is eltávolítja őket az öböltől, de még sebesebben. Tőlük délre pedig: a végtelen óceán. 
Biztosítókötelekkel erősítették magukat a tájolóházhoz, és most örültek is ennek, mert a fedélzet csúnyán billegett. Belekapaszkodtak a gálya oldalába. 
A víz egyelőre még nem csapott át felettük. A rakomány súlyos volt, a gálya mélyebbre merült, mint szerették volna. Rodrigues megtette a megfelelő előkészületeket. A rakományt lekötöztette, az embereket figyelmeztette. Hiromacu és Jabu azt mondta, lenn maradnak, de később feljönnek. Rodrigues megvonta a vállát, és közölte, hogy az veszélyes lesz. Biztosra vette, hogy fel se fogják. 
– Mit akarnak csinálni? – kérdezte Blackthorne. 
– Ki tudja, Ingeles? De nem fognak reszketni félelmükben, az egyszer biztos. 
A főfedélzeten keményen dolgoztak az evezősök. Rendszerint ketten kezeltek egy-egy lapátot, de Rodrigues most hármat állított mindhez. Férfiak vártak az alsó fedélzeten, hogy felváltsák őket, ha szükséges. Elöl a tapasztalt dobmester lassan, a hullámok ütemére verte a dobot. A gálya még mindig haladt, de egyre veszélyesebben dőlt meg, s egyre nehezebben billent vissza. Aztán a hullámok összevissza csapkodtak, és a dobmester nem tudta tovább tartani az ütemet. 
– Vigyázat elöl! – kiáltotta Blackthorne és Rodrigues csaknem egyszerre. A gálya vadul nekilódult, és a húsz evező a levegőt szelte a víz helyett. Lecsapott rájuk az első parti hullám, és a bal oldali korlát víz alá merült. 
– Menj előre – parancsolta Rodrigues. – Mindkét oldalon vonják be az evezők felét. Madonna! Siess, siess! 
Blackthorne tudta, hogy biztosítókötél nélkül könnyen lesodorhatja a vihar, de azt is tudta, hogy az evezőket be kell vonni, különben elvesztek. 
Leoldotta a biztosítókötelet, végigment a billegő, csúszós fedélzeten, és leindult a főfedélzetre. A gálya hirtelen oldalra billent, és Blackthorne leszánkázott a lépcsőn, az evezősök közé, akik szintén levették magukról a biztosítókötelet, hogy rendet teremtsenek az evezőik közt. Az oldalpalánk víz alá került, egy ember belesodródott a tengerbe. Blackthorne érezte, hogy ő is csúszik kifelé. Keze elkapta a palánkot, izmai megrándultak, aztán másik kezével is elérte a korlátot, és fuldokolva visszahúzódzkodott. Lábával megkereste a fedélzetet, megrázta magát, köszönetet mondott Istennek, és arra gondolt: ez volt a hetedik életem. Alban Caradoctól hallotta, hogy a jó navigátor olyan, mint a macska, de neki tíz életének kell lennie, míg a macskának csak kilenc van. 
Egy ember hevert a lába előtt. Felrántotta, és visszasegítette a helyére, mielőtt a tenger magának követelhette volna. Hátranézett a tatfedélzetre, és magában elátkozta Rodriguest, amiért hagyta, hogy kicsússzon a kezéből a kormány. Rodrigues integetett és mutogatott, kiáltott is valamit, de a szél elnyomta a hangját. Blackthorne látta, hogy megváltozott a gálya iránya. Most széllel szemben álltak, és tudta, hogy Rodrigues szándékosan lódította neki a hajót. Okos, gondolta, így jut időnk összeszedni magunkat, de azért figyelmeztethetett volna a gazember. Nem szívesen pocsékolom az életeimet. 
Visszaintett, és nekilátott, hogy átrendezze az evezősöket. Most már csak a két legelső evező mozgott, hogy széllel szemben tartsa a gályát. Blackthorne hadonászva és ordítozva nagy nehezen elérte, hogy az evezőket bevonják, a működőknél megduplázta az embereket, majd hátrament. Az evezősök, noha rosszul voltak és émelyegtek, egykedvűen várták a következő parancsot. 
Az öböl most már közelebb volt, de még mindig mintha ezer mérföld választotta volna el tőle a gályát. Északkeletre sötét volt az ég. Eső verte őket, a széllökések megerősödtek. Ha az Erasmus-on lett volna, Blackthorne nem aggódik. Az ő hajóját rossz időre építették és szerelték föl. Ezt a gályát azonban nem. 
– Mi a véleményed, Ingeles? 
– Úgyis azt teszed, amit akarsz – igyekezett túlkiabálni a szelet Blackthorne. – De sok vizet nem bír el, az biztos, úgy elsüllyed, akár a kő. És ha legközelebb előremegyek, leszel szíves szólni, hogy szélnek akarod fordítani. A legjobb az lesz, ha még akkor szél ellen fordítod, amikor rajtam van a biztosítókötél. 
– Isten keze volt a dologban, Ingeles. Egy hullám épp akkor csapta farba. 
– Majdnem lesodródtam. 
– Láttam. 
Blackthorne felmérte a haladási szöget. – Ebben az irányban sosem érjük el az öblöt. Elhajt bennünket a földnyelv mellett. 
– Egyelőre maradok széllel szemben. Aztán, ha eljön az ideje, nekiszaladunk a partnak. Tudsz úszni? 
– Tudok. 
– Remek. Én nem. Veszélyes dolog az. Jobb gyorsan fulladni meg, mint lassan. – Rodrigues önkéntelenül megrázkódott. – Drága Madonna, ments meg a tenger sírjától! Ennek a vemhes hasú, undorító gályának kikötőbe kell jutnia ma éjszakára. Muszáj. Az orrom azt súgja, ha megfordulunk, elsüllyedünk. Túlságosan súlyos a rakományunk. 
– Dobasd a tengerbe. 
– Toka király nem engedné. A rakománnyal együtt kell megérkeznie vagy sehogy. 
– Kérd az engedélyét. 
– Süket vagy? Mondom, hogy nem egyezne bele! 
Rodrigues odament a kormányosokhoz, és még egyszer a szájuk ba rágta, hogy mindenáron szél ellen tartsanak. 
– Figyeld őket, Ingeles! Tiéd a kormány. 
Levette a biztosítókötelét, és szilárd léptekkel lement a lépcsőn. Az evezősök feszülten nézték, amint elhalad közöttük. Az orremelvényre érve jelekkel és szavakkal elmagyarázta a kapitány-szannak, hogy mi a terve. Hiromacu és Jabu is megjelent a fedélzeten. A kapitány-szan előadta nekik a tervet. Mindketten sápadtak voltak, de nyugodtak, és nem okádott egyik sem. Kinéztek az esőfüggönyön keresztül a part felé, vállat vontak, és visszamentek. 
Blackthorne is a balra levő öblöt figyelte. Tudta, hogy a tervük veszélyes. Meg fogják várni, amíg elhaladnak az öböl közelebbi karja előtt, akkor kilendülnek szélvonalból, újra északnyugatnak fordulnak, és eveznek. A vitorlák ott már nem segítenek. Csak az erejükre hagyatkozhatnak. Az öböl déli felét sziklafogak és zátonyok szegélyezik. Ha rosszul időzítenek, és nekifutnak, hajótörést szenvednek. 
– Ingeles, gyere előre! 
Előrement. 
– Mit szólnál a vitorlához? 
– Nem. Az csak rontana a helyzetünkön. 
– Akkor maradj itt. Ha a dobmester kiesik a ritmusból, vagy lesodródik, vedd át a helyét. Rendben? 
– Sosem irányítottam gályát... és evezősöket se. De megpróbálhatom. 
Rodrigues a part felé nézett. A földnyelv hol eltűnt, hol megint felbukkant az esőfüggöny mögött. Nemsokára tényleg neki kell szaladniuk. A tenger egyre emelkedett, és a hullámok taréján már megjelent a fehér tajték. A két földnyelv közti vesszőfutás kemény próbának ígérkezett. Rodrigues kiköpött és döntött. 
– Menj hátra, Ingeles. Tiéd a kormány. Figyelj engem. Ez a jel azt fogja jelenteni, hogy élesen balra, ez azt, hogy élesen jobbra, ez meg azt, hogy előre. 
– Rendben. 
– A Szent Szűzre fogadod, hogy kivárod a parancsaimat és teljesíted is őket? 
– Enyém a kormány vagy nem az enyém? 
Rodrigues tudta, hogy csapdába esett. 
– Bíznom kell benned, Ingeles, pedig nem szívesen teszem. Menj hátra. – Látta, hogy Blackthorne olvas a tekintetéből és elindul. Hirtelen utánakiáltott: – Hé, te gőgös kalóz! Isten segítsen! 
Blackthorne hálásan visszafordult. – Téged is, spanyol! 
– A spanyolok dögöljenek meg! Éljen Portugália! 
– Előre! 

Végül elérték az öblöt, de Rodrigues nélkül. Elszakadt a biztosítókötele, és lesodródott, bele a tengerbe. 
A hajó már majdnem biztonságban volt, amikor északról óriási hullám támadt, s noha már addig is elég sok víz csapott be rájuk és a japán kapitányt is elvesztették, most úgyszólván elöntötte őket a tenger, és a gálya visszafelé száguldott, egyenesen neki a sziklás partnak. 
Blackthorne látta, amint Rodrigues lesodródik, és fuldokolva kapálózik a háborgó tengerben. A vihar és az ár túlságosan is lehajtotta őket az öböl déli partjához, s már majdnem a sziklákon voltak. Mindenki tudta, hogy a hajó elveszett. 
Amint Rodrigues elbukdácsolt mellette, Blackthorne utánahajított egy fa mentőövet. A portugál feléje kapott, de a tenger odébb dobta. Egy evező belecsapott az oldalába, Rodrigues megragadta. Verte őket az eső, Blackthorne utoljára még egy kart látott Rodriguesből meg a törött evezőt. Elöl a habok a töredezett partot nyaldosták. Belevethette volna magát a vízbe, talán eléri és megmentheti Rodriguest, talán jutott volna rá idő, de őt mindenek fölött a hajóhoz fűzte a kötelesség, a hajó pedig veszélyben volt. 
Hátat fordított Rodriguesnek. 
A hullám elvitt magával néhány evezőst, mások siettek a helyükre. A tisztek egyike bátran ledobta biztosítókötelét, felugrott az orremelvényre, bekötötte magát, és verni kezdte a dobot. Az előkiáltó is rákezdett, s az evezősök megpróbáltak rendet teremteni a káoszban. 
– Iszogiii! –  kiáltotta Blackthorne. Maga is nekifeküdt a kormányrúdnak, hogy segítsen szél ellen fordítani a hajó orrát, majd a korláthoz sietett, és azon verte az ütemet. – Egy-kettő, egy-kettő – ordította, hogy lelket öntsön az evezősökbe. – Rajta, az anyátok keservit, húzzátok!!! 
A gálya már a sziklákon volt, legalábbis sziklákat látott jobbra, balra és a farnál is. Az evezők belemerültek a vízbe, meglódultak, de a hajó nem jutott előbbre, a szél és az ár diadalmaskodni látszott, nyomta visszafelé. 
– Rajta, az anyátok keservit, húzzátok! – üvöltötte újra, és a tenyerével verte az ütemet. 
Az evezősök erőt merítettek a látványából. 
Először csak nekifeszültek a tengernek, azután kezdték legyűrni. 
A hajó eltávolodott a szikláktól. Blackthorne tartotta az irányt a szél felőli partnak. Hamarosan nyugodtabb vizeken jártak. A szél már a fejük felett fújt. A vihar kinn dühöngött tovább, a nyílt tengeren. 
– Kivetni a jobb oldali horgonyt! 
Nem értették a szavát, de minden matróz tudta, mi a teendő. Rohantak teljesíteni a parancsot. A horgony csobbanva belemerült a vízbe. Blackthorne elengedte a kormányt, hogy próbára tegye a tengerfenék szilárdságát. A tiszt és az evezősök megértették a szándékát. 
– Kivetni a bal oldali horgonyt! 
Amikor a hajó végre teljes biztonságban volt, hátranézett. 
A fenyegető partvonalat alig lehetett látni az esőben. Felmérte a tengert, mérlegre vetette a lehetőségeket. 
A portugál útinaplója odalenn van, gondolta kimerülten. El tudom vezetni a hajót Ószakába. Andzsiróba is vissza tudom vinni, ha muszáj. De jól tettem-e, hogy nem engedelmeskedtem neki? Nem arról van szó, hogy nem engedelmeskedtem. A tatfedélzeten voltam. Egyedül. 
„Fordulj délnek! – üvöltötte Rodrigues, amikor a szél és az ár veszélyesen közel sodorta őket a sziklákhoz. – Fordulj délnek, és állj szélirányba!”
„Nem! – kiáltotta ő, mert tisztában volt vele, hogy az öböl az egyetlen esélyük, a nyílt tengeren elsüllyednének. – Még sikerülhet!”
„Mindnyájunkat elveszejtesz, az isten verjen meg!”
De nem veszejtettem el senkit, gondolta most Blackthorne. Rodrigues, te is tudtad és én is tudtam, hogy nekem kell döntenem – ha egyáltalán jut idő a döntésre. Igazam volt. A hajó biztonságban van. Semmi más nem fontos. 
Intett a tisztnek, aki lesietett az orremelvényről. A két kormányos összerogyott, karjuk és lábuk majdhogynem kiszakadt. Az evezősök maguktehetetlenül dőltek lapátjuk fölé. A többiek szédelegve vánszorogtak elő alulról, hogy segítsenek. Hiromacu és Jabu, akiket szintén feltámogattak, igencsak meg voltak rázva, de a fedélzeten már mind a két daimjó úgy állt, akár a cövek. 
– Hai, Andzsin-szan? – kérdezte a tiszt. Középkorú férfi volt, erős, fehér fogakkal és széles, viharvert arccal. Arca egyik felén nyers seb éktelenkedett; a tenger nekicsapta a hajópalánknak. 
– Remekül csináltad – mondta Blackthorne, ügyet sem vetve rá, hogy nem értik a szavát. Tudta, hogy a hangszíne és a mosolya félreérthetetlen. – Remekül. Mostantól te vagy a kapitány-szan. Vakarimaszu? Te! Kapitány-szan! 
A férfi tátott szájjal bámulta, majd meghajolt, hogy megdöbbenését és örömét leplezze. – Vakarimaszu, Andzsin-szan. Hai. Arigató gozaimasita. 
– Figyelj rám, kapitány-szan – mondta Blackthorne. – Adass az embereknek ételt és italt. Meleg ételt. Éjszakára itt maradunk. – Gesztikulálva végül is megértette magát. 
Az új kapitány tüstént sarkon fordult, és határozott hangon parancsokat osztogatott. A matrózok ugrottak a szavára. Az új kapitány büszkén hátranézett a tatfedélzetre. Bárcsak beszélném a te barbár nyelvedet, gondolta boldogan. Akkor köszönetet mondhatnék, Andzsin-szan, amiért megmentetted a hajót és vele együtt Hiromacu úr életét. Varázserőd mibelénk is új erőt öntött. A varázserőd nélkül elsüllyedtünk volna. Lehet, hogy kalóz vagy, de nagy tengerész, és amíg te irányítod a hajót, az életem árán is engedelmeskedni fogok neked. Nem érdemlem meg, hogy kapitány legyek, de igyekszem megszolgálni bizalmadat. – Mi a következő parancsod? 
Blackthorne lenézett a vízre, de a tengerfenék homályos volt. Felbecsülte a helyzetet, arra a következtetésre jutott, hogy a horgonyok nem csúsztak ki, a tenger biztonságos, és így szólt: 
– Eresszétek le a csónakot, és keress egy jó evezőst! 
Megint csak jelbeszéddel tudta megértetni magát. 
Azonnal teljesítették a parancsát. 
Blackthorne a mellvédhez lépett és indult volna lefelé, amikor egy durva hang megállította. Hátranézett. Hiromacu állt ott, mellette Jabu. 
Az öregember nyakát és vállát zúzódások borították, de a nagy kardot még mindig a kezében tartotta. Jabunak vérzett az orra, az arca össze volt horzsolva, kimonója is csupa vér. Mind a ketten higgadtak voltak, és szemlátomást ügyet se vetettek sebeikre és a hideg szélre. 
Blackthorae udvariasan meghajolt. 
– Hai, Toda-szama? 
Az öregember éles szavak kíséretében a csónakra mutatott fegyverével, és megrázta a fejét. 
– Rodrigu-szan ott! – Blackthorne a déli part felé bökött. – Megyek, megnézem! 
-Íe! 
Hiromacu újra megrázta a fejét, és hosszú beszédbe fogott, aminek nyilvánvalóan az volt a lényege, hogy a dolog veszélyes, ezért nem engedélyezi. 
– Ennek a kurva hajónak én vagyok az andzsin-szanja, és ha partra akarok szállni, akkor partra is szállok. Tudom, hogy ekkora csónak nem boldogul a nyílt vízen. Hai! De én ott szállók partra – azon a ponton. Látod azt a helyet, Toda Hiromacu-szama? Annál a kis sziklánál. És abba az irányba kerülöm körbe a földnyelvet. Akar a fene meghalni, szökni meg hová szöknék? Meg szeretném keresni Rodrigu-szan holttestét. – Egyik lábát átvetette a palánkon. A hüvelyben levő kard megmoccant. Blackthorne mozdulatlanná merevedett, de a tekintete nem rezdült, arckifejezése határozott volt. 
Hiromacu kutyaszorítóba került. Megértette, hogy a kalóz vissza akarja szerezni Rodrigu-szan holttestét, de azt is tudta, hogy még szárazon is veszélyes arra az út, márpedig Toranaga úr megparancsolta, hogy vigye el hozzá a barbárt, a barbárt tehát el kell vinnie. Csakhogy a barbár nyilvánvalóan indulni készült. 
Elnézte a vihar alatt: szálfaegyenesen állt a dülöngélő fedélzeten, akár valami gonosz tengeri kami, rettenthetetlenül, mert elemében volt, szinte része volt a viharnak. Akkor ő, Hiromacu arra gondolt: jobb ezt a barbárt meg a hozzá hasonlókat a szárazföldön tartani, ahol elbánhatunk velük. A tengeren mi vagyunk az ő hatalmukban. 
Látta, hogy a kalóz türelmetlen. Micsoda modortalan emberek vagytok, gondolta. De még így is köszönettel tartozom neked. Mindenkitől azt hallom, egyedül te hoztad révbe a hajót, mert Rodrigu andzsin elvesztette a fejét, és mindenáron el akart távolodni a parttól, te azonban tartottad az irányt. Igen. Ha kisiklunk a nyílt tengerre, biztosan elsüllyedünk, s akkor kudarcot vallottam volna uram előtt. Ó, Buddha, óvj meg az ilyesmitől mindenkor! 
Sajgott minden ízülete, aranyere ismét begyulladt. Kimerítette az igyekezet, hogy rendíthetetlenségből példát mutasson embereinek, Jabunak, a legénységnek, még ennek a barbárnak is. Fáradt vagyok, Buddha, nagyon fáradt. Bárcsak fürdőbe heveredhetnék, hogy megáztassam magam s egy napra véget vessek a fájdalmaknak. Csak egy napra! De félre ezekkel a vénasszonyi gondolatokkal! Majdnem hatvan éve tűröd a fájdalmakat. Mert mi is a fájdalom egy férfinak? Kitüntetés! A fájdalom leplezése a férfiasság mértéke. Mondj köszönetet Buddhának, hogy még mindig élsz, szolgálhatod uradat, holott százszor meghalhattál volna már! Köszönöm, Buddha. De a tengert gyűlölöm. És a hideget is. Akárcsak a fájdalmat. 
– Ne mozdulj, Andzsin-szan – intett kardhüvelyével, és magában mulatott a férfi szemében felcsapó jegeskék lángokon. A tiszthez fordult. – Hol vagyunk? Kinek a birtoka ez? 
– Nem tudom, nagyuram. Azt hiszem, Isze tartománynál járunk. Partra küldhetnénk valakit, hogy érdeklődje meg a legközelebbi faluban. 
– El tudod vezetni a hajót Ószakába? 
– Csak ha partközelben maradunk, nagyuram, és nagyon lassan, nagyon óvatosan haladunk. Nem ismerem a tengernek ezt a részét, nem szavatolhatom a biztonságodat. Nincs hozzá elegendő tudásom, és másnak se a hajón. Kivéve ezt a navigátort. Ha nekem kellene irányítanom, inkább azt ajánlanám, menjünk szárazföldön. Lovakat vagy gyaloghintókat könnyen szerezhetnénk. 
Hiromacu ingerülten rázta meg a fejét. A szárazföldi út szóba sem jöhet. Túlságosan sokáig tartana – a környék hegyes, járható út alig akad –, azonkívül számos olyan vidéken kellene áthaladniuk, amelyeken az ellenség, Isido szövetségesei az urak. Ehhez a veszélyhez járulnának még a szorosokban és átkelőknél nyüzsgő rablóbandák. Vagyis minden emberét magával kellene vinnie. A banditákon persze át tudnák vágni magukat, de Isido és szövetségesei, ha úgy hozná kedvük, feltartóztathatnák őket. Márpedig ő azt a parancsot kapta, hogy gyorsan és épségben szállítsa el a rakományt, a barbárt és Jabut. 
– Ha partközelben maradunk, hány napba telne? 
– Nem tudom, nagyuram. Négy vagy öt napba, talán többe is. Nemigen bíznék magamban... bocsánatodért esdeklem, de nem vagyok én kapitány. 
Vagyis, gondolta Hiromacu, biztosítanom kell ennek a barbárnak a jóindulatát. Ahhoz, hogy a partraszállását megakadályozzam, gúzsba kellene köttetnem. De hajlana-e akkor a további együttműködésre? 
– Meddig kell itt maradnunk? 
– A navigátor szerint holnap reggelig. 
– Akkorra elvonul a vihar? 
– Valószínű, nagyuram, ámbár ezt sosem lehet tudni. 
Hiromacu tűnődve fürkészte a sziklás partot, majd a navigátort. 
– Tehetnék egy javaslatot, Hiromacu-szan? – szólalt meg Jabu. 
– Persze, persze, rajta – felelte idegesen az öregember. 
– Mivel úgy látszik, szükségünk lesz a navigátor együttműködésére, hogy elvezessen minket Ószakába, az lenne a legjobb, ha kieresztenénk a partra, természetesen néhány ember kíséretében, hogy megvédjék és még az éjszaka beállta előtt visszahozzák. Ami pedig a szárazföldi utat illeti, egyetértek: túlságosan veszélyes lenne számodra – sosem bocsátanám meg magamnak, ha bármi történne veled. Amint a vihar elvonul, itt a hajón biztonságban leszel, és sokkal gyorsabban érsz Ószakába, ne? Holnap estére bizonyosan. 
Hiromacu kelletlenül bólintott. – Rendben van. – Odaintett egy szamurájt. – Takatasi-szan! Magadhoz veszel hat embert, és elkíséritek a navigátort. Ha megtaláljátok, hozzátok vissza a portugál holttestét. De ha ennek a barbárnak csak egy haja szála meggörbül, mindnyájan szeppukut fogtok elkövetni. 
– Igenis, uram. 
– Azonkívül küldj két embert a legközelebbi faluba, hogy tudakolják meg, hol vagyunk, kinek a birtokán. 
– Igenis, uram. 
– Engedelmeddel, Hiromacu-szan, magam vezetem partra a csapatot – mondta Jabu. – Ha a kalóz nélkül érkeznénk Ószakába, szégyenemben amúgy is meg kellene ölnöm magam. Kérlek, tisztelj meg azzal, hogy rám bízod parancsod végrehajtását. 
Hiromacu biccentett. Meglepte, hogy Jabu ilyen veszélyeknek akarja kitenni magát. Lement a fedélzetről. 
Amikor Blackthorne felfogta, hogy Jabu vele együtt partra száll, valósággal megmámorosodott. Nem felejtettem el Pieterzoont, se a legénységemet meg a vermet – se a fájdalomordításokat, se Omit, se semmit. Várj csak, te rohadék! 

Kilencedik fejezet

Hamar kiértek a partra. Blackthorne akart az élre állni, de Jabu megelőzte, és olyan iramot diktált, hogy alig bírt lépést tartani vele. A másik hat szamuráj éberen figyelte minden mozdulatát. Hová futhatnék, ti gyöngeelméjűek, gondolta, félreértve szándékukat, miközben tekintete önkéntelenül is feltérképezte az öblöt, sziklapadok, rejtett zátonyok után kutatva, felmérve helyzetüket, s későbbi megfontolás céljából mindezt elraktározva agyában. 
Előbb kavicsos partszakaszon haladtak, majd a tengertől simára koptatott köveken felmásztak egy ösvényre, amely megkerülte a szirtet, s nyaktörő pontokban bővelkedve vezetett a déli földnyelv felé. Az eső elállt, de a szélvihar nem. Minél közelebb jutottak a védtelen földnyelvhez, az alanti sziklákat csapkodó víz taréja annál magasabbra szökött a levegőbe. Észre se vették, máris bőrig áztak. 
Blackthorne vacogott, de Jabu és a többiek, akik könnyű kimonójukat épp csak hogy betűrték övükbe, ügyet sem vetettek a nedvességre és a hidegre. Úgy van, ahogy Rodrigues mondta, gondolta megújuló félelemmel. A japánok szervezete egész más lehet, mint a miénk. Nem érzik a hideget, az éhséget, a megpróbáltatásokat, a sebeket, legalábbis nem úgy, mint mi. Inkább az állatokra hasonlítanak, az idegeik tompák a mieinkhez képest. 
Fölöttük a szirt kétszáz láb magasan nyúlt a levegőbe. A part ötvenlábnyira alattuk. Körös-körül mindenütt hegyek, sehol egy ház, egy kunyhó. Ez persze nem volt meglepő, hiszen művelhető föld sem akadt az öböl környékén, a kavicsos part darabos szikláknak adott helyet, azok meg gránithegyekbe olvadtak, néhány fával a felső lankákon. 
Az ösvény lejtett, majd újra emelkedett a szirt aljában, nagyon bizonytalan járás esett törmelékes felszínén. Blackthorne a szélnek feszülve baktatott, és maga előtt látta Jabu erős, izmos lábát. Csússz meg, te kurvapecér, gondolta. Csússz meg, és zúzd össze magad odalenn a sziklákon. Vajon ordítanál-e fájdalmadban? Mitől ordítanál te egyáltalán? 
Elfordította tekintetét Jaburól, és újra a partot vizslatta. Mennyi hasadék, vágat és vízmosás! A rohamokban érkező szél kiverte szeméből a könnyet. A tenger előrezúdult és vissza, örvénylett, csapkodott. Tudta, hogy aligha lelik meg Rodriguest, a rengeteg barlangot és rejteket mindet nem kutathatják át. De ki kellett jönnie a partra, hogy legalább megpróbálja. Ennyivel tartozik Rodriguesnek. Minden navigátor szárazföldi halálért és szárazföldön való temetésért imádkozik, jobbára hiába. Túlságosan sok felpüffedt, félig megzabált, rákoktól kikezdett hullát látnak életük során. 
Megkerülték a földnyelvet, és megkönnyebbülten torpantak meg a szélárnyékban. Semmi értelme továbbmenni. Ha a hullát nem lelik szélfelől, akkor eltűnt valami üregben, elmerült vagy máris kisodródott a nyílt tengerre. Fél mérföldre apró halászfalu kapaszkodott a tajtékos-fehér parton. Jabu intett két szamurájnak, akik tüstént meghajoltak és elügettek. Jabu utoljára körülnézett, letörölte arcáról a vizet, Blackthorne-ra pislantott és mutatta, hogy visszafordulhatnak. Blackthorne bólintott, és újra nekivágtak, Jabu ment elöl, a szamurájok pedig továbbra is éberen figyelték őt; milyen ostobák vagytok, gondolta ismét Blackthorne. 
Félúton visszafelé megpillantották Rodriguest. 
Két nagy szikladarab közti résben hevert, a megtörő hullámok nem értek el hozzá, de tajtékkal azért beverték. Egyik karja előrenyúlt, másik keze még mindig a törött evezőt markolta, amelyet meg-megemelintett a víz. Ez a kis mocorgás akadt Blackthorne szemébe, miközben Jabu nyomában a szélnek feszülve lépkedett. 
Csak a szirt falán lehetett lemászni hozzá. Itt nem volt mélyebb ötven-hatvan lábnál, de a függélyes fal szinte semmi kapaszkodót nem kínált. 
A dagály pedig épp beállóban, gondolta Blackthorne. Ki fogja mosni a tengerre megint. Úristen, de ronda egy hely. Most mi legyen? 
Közelebb lépett a szirtperemhez, mire Jabu tüstént eléje plántálta magát, a szamurájok pedig körülfogták. 
– Csak jobban szemügyre akarom venni, a Krisztusát! – förmedt rájuk. – Eszem ágában sincs megszökni. Hová futnék? 
Hátrált egy kicsit és lepillantott. Követték a tekintetét, majd fecsegni kezdtek egymás közt. 
Nincs rá semmi esély, gondolta. Túl veszélyes. Hajnalban kötelekkel visszajövünk. Ha még itt lesz, eltemetem a parton. Kelletlenül elfordult, a perem egy része leomlott a lába alatt, és Blackthorne csúszni kezdett lefelé. Jabu és a többiek abban a pillanatban megragadták és visszarántották, s ő végre felfogta, hogy csak a biztonságáért aggódnak. Csupán az életemre vigyáznak! 
Miért óvnak ennyire? A miatt a Tora... minek is hívják? Toranaga? Őmiatta? Nyilván, de részben bizonyára azért is, mert rajtam kívül nincs, aki elvezesse a hajót. Szóval ezért eresztettek partra, ezért jártak kedvemben? Így kell lennie. Ilyenformán hatalmam van a hajó, a vén daimjó meg e fölött a disznó fölött. Hogyan használhatnám ki? 
Megnyugodva köszönetet mondott, és újra lenézett. – Fel kell hoznunk, Jabu-szan! Hai! És ennek csak egy módja van. Le kell mászni a szirt falán. Én majd felhozom, én, az Andzsin-szan! – Előreindult, mintha le akarna mászni, azok újra visszafogták, mire ő színlelt idegességgel így szólt: – Fel kell hoznunk Rodrigu-szant! Nincs sok időnk. Nézzétek! Már sötétedik. 
– Íe, Andzsin-szan! – mondta Jabu. 
Blackthorne Jabu fölé tornyosult. – Ha engem nem eresztel, Jabu-szan, küldd valamelyik emberedet. Vagy menj le magad. Te magad! 
Csapkodott, süvített körülöttük a szél a szirtfalon. Látta, hogy Jabu lenéz, mérlegeli a távolságot, az egyre halványuló fényt, és már tudta, hogy sikerült csapdába ejtenie. Csapdában vagy, te rohadék, önnön hiúságod ejtett csapdába! Ha nekivágsz, bajod fog esni. De ne halj meg azonnal, nagyon kérlek, csak a lábadat törd miszlikbe. Azután fulladj meg. 
Az egyik szamuráj máris mászni kezdett lefelé, de Jabu visszaparancsolta. 
– Menj vissza a hajóra. Hozz kötelet, siess! – A férfi elrohant. 
Jabu lerúgta bőrsaruját. Övéből kihúzta a kardokat s óvatosan a földre téve betakargatta őket. – Őrizzétek őket és a barbárt! Ha bármelyiknek baja esik, a saját kardotokra ültetlek benneteket! 
– Kérlek, hadd menjek én, Jabu-szama! – könyörgött Takatasi. – Ha megsérülsz vagy meghalsz, én... 
– Azt hiszed, te véghez tudod vinni, amit én nem? 
– Dehogy, nagyuram, dehogy. 
– Akkor jó. 
– Kérlek, várd meg legalább, míg meghozzák a kötelet. Sosem bocsátom meg magamnak, ha bajod esik. – Takatasi köpcös volt és sűrű szakállú. 
Miért is nem várom meg a kötelet, gondolta Jabu. Úgy volna helyes, igen. De nem volna okos. Felnézett a barbárra és bólintott. 
Tudta, hogy kihívást kapott. Számított is rá. Sőt, reménykedett benne. Ezért vállaltam ezt a küldetést, Andzsin-szan, gondolta, csöndesen mulatva magában. Te tényleg nem vagy valami okos, Ominak igaza volt. 
Jabu ledobta átázott kimonóját, ágyékkötőben a szirt pereméhez lépett, és kitapogatta pamut tabi-ja –  zoknicipője – talpával a szilárdságát. Ezt jobb lesz a lábamon hagynom, gondolta, miközben akaratereje és teste, amelyek eggyéforrtak az életen át tartó és minden szamuráj számára kötelező képzés során, úrrá lett a beléje maró hidegen. A tabival könnyebben tapadhatsz a sziklafalhoz – egy darabig legalábbis. Minden erődre és ügyességedre szükség lesz, hogy élve juss le. Megéri? 
A vihar és az öböl menedékébe való manőverezés alatt felment a fedélzetre, s Blackthorne tudtán kívül odaállt az evezőkhöz. Boldogan feszítette meg erejét a többiekkel együtt, mert gyűlölte az alattuk örvénylő miazmát, s undorodott a saját émelygésétől. Jobb a szabad levegőn meghalni, gondolta, mint megfulladni odalenn. 
Az evezőt tolva a dermesztő hidegben, figyelte a két navigátort. Világosan látta, hogy kinn a tengeren a hajó és rajta mindenki ennek a két férfinak a hatalmában van. A navigátorok elemükben voltak, éppoly hanyagul lovagolták meg a dülöngélő fedélzetet, mint ő a vágtató paripát. Japánok közt nem akadt párjuk a hajón. Sem ügyességben, sem bátorságban, sem tudásban. És lassan fenséges ötlet született meg az agyában: modern barbár hajók, szamuráj legénységgel, szamuráj navigátorral, szamuráj kapitánnyal, szamuráj katonákkal. Az ő szamurájaival. 
Kezdetnek elég lenne három barbár hajó, ennyivel uralhatnám a Jedo és Ószaka közti tengeri utat. Izuban lenne a bázisom, és kedvem szerint állíthatnám meg vagy engedélyezhetném a tengeri kereskedelmet. Majdnem az egész rizs- és selyemszállítást. Akkor én lennék a közvetítő Toranaga és Isido között. Én állnék közöttük. 
Soha még daimjó nem uralta a tengereket. 
Egyetlen daimjónak sincsenek hajói és navigátorai. 
Csak nekem. 
Nekem van... volt hajóm... most visszaszerezhetem... ha okosan látok hozzá. Van navigátorom, tehát navigátorképzőm is, ha sikerül elvennem Toranagától. Ha sikerül a hatalmamba kerítenem. 
Amint saját jószántából a vazallusom lesz, ki fogja képezni az embereimet. És segít hajókat építem. 
De hogyan tegyem vazallusommá? A verem nem törte meg. 
Szigeteld el, tartsd távol mindenkitől – nem ezt mondta Omi? Ilyenformán jó modorra lehetne szoktatni, és japánul is megtanulhatna. Igen. Omi nagyon okos. Talán túlságosan is... de Omin majd később gondolkodom. Most a navigátorra kell koncentrálnom. Hogyan hajtson uralma alá az ember egy barbárt – egy keresztény hulladékzabálót? 
Hogy is mondta Omi? Ezek sokra tartják az életet. Főistenük, Jézus Krisztus arra tanítja őket, hogy szeressék egymást, és becsüljék meg az életet. Visszaadhatnám neki az életét? Meg kellene mentenem az életét, igen, az jó volna. De hogyan törjem meg? 
Jabut úgy elfogta az izgalom, hogy alig észlelte a hajó és a tenger mozgását. Hullám zúdult át rajtuk. Látta, hogy elborítja a navigátort. Az az ember azonban egyáltalán nem félt. Jabu elképedt. Valaki, aki, meg akarván menteni egy jelentéktelen alárendeltje életét, jámboran tűrte, hogy ellensége lehugyozza a hátát, miképp rendelkezhet annyi erővel, hogy el tudja feledni ezt az óriási megaláztatást, kiálljon a tatfedélzetre, és párbajra hívja az összes tengeristeneket – csak hogy megmentse egyugyanazon ellenségei életét? Aztán, amikor a nagy hullám lesodorta a portugált s a hajó már-már zátonyra futott, az Andzsin-szan képébe nevetett a halálnak, s erőt öntött őbeléjük is, hogy eltávolíthassák a hajót a sziklák közeléből. 
Sose fogom megérteni őket, gondolta. 
Most, a meredély szélén, Jabu még egyszer visszanézett. Ó, Andzsin-szan, tudom, mire gondolsz, azt hiszed, hogy a halálba megyek, hogy csapdába ejtettél. Tudom, hogy te magad nem mernél lemászni oda. Figyeltelek. Én azonban hegyek közt nőttem fel, és mi, japánok, büszkeségből is, élvezetből is sziklamászókká válunk. Most tehát én vetem kockára magam az én terepemen. Próbát teszek, s ha meghalok, annak sincs jelentősége. De ha sikerrel járok, mint férfi be fogod látni, hogy jobb vagyok nálad, méghozzá a te fogalmaid szerint. És adósom is leszel, ha felhozom a holttestet. 
A vazallusom leszel, Andzsin-szan! 
Egy majom ügyességével mászott le a szirtfalon. Félúton megcsúszott. Bal kezével elkapott egy kiálló csücsköt, ez megakasztotta zuhantában. Ott lógott élet és halál közt. Érezte, hogy fogása gyengül a sziklarögön, ujjait belevájta, lábát valami résbe nyomta. Amint a balja lecsúszott a rögről, lábujjai a hasadékba feszültek s megtartották, maga pedig kétségbeesetten ölelte volna a falat, hozzásimult, egyensúlyát azonban még mindig nem nyerte vissza. Aztán a lába is kicsúszott a résből. Sikerült ugyan két kézzel elkapnia egy másik kitüremkedést, vagy tíz lábbal lejjebb, egy pillanatig ott lógott, de a rög lemállott a súlya alatt, és Jabu lezuhant az immár húszlábnyi mélybe. 
Nem vesztette el lélekjelenlétét, talpára esett, akár a macska, majd a vállán át bucskázott tovább a lejtős sziklaágyon s összegömbölyödve, lihegve állapodott meg. Összevagdosott karjait feje köré kulcsolva várta a nyomában meginduló kőgörgeteget, de szerencséjére erre nem került sor. Megrázta a fejét és talpra állt. Egyik bokája kibicsaklott. Fájdalom hasított a lábszárába s föl a gyomrába, kiverte a verejték. Körmei, lábujjai véreztek, de ezzel számolt is. 
Nem érzel fájdalmat. Nem fogsz fájdalmat mutatni. Egyenesedj ki. A barbár figyel. 
Sugárban szökkenő permet zuhogott rá, s a hideg enyhítette a fájdalmat. Óvatosan átmászott a moszat lepte sziklaköveken, átkapaszkodott a hasadékokon, és odaért a hullához. 
Döbbenten ébredt rá, hogy a portugál még él. Ellenőrizte, nem téved-e, majd töprengeni kezdett. Élve vagy halva kell nekem ez az ember? Melyik lenne a jobb? 
Rák araszolt ki egy kő alól, és belecsobbant a tengerbe. Hullámok lódultak neki. A sós víz belemart sebeibe. Hogyan lenne a jobb, élve vagy halva? 
Vigyázva talpra állt és fölkiáltott: – Takatasi-szan! A navigátor még él! Menj vissza a hajóra, hozz hordagyat és orvost, ha van egyáltalán! 
Takatasi hangját meghordozta a szél, alig ért el hozzá: – Igenis, uram. – Futtában szólt oda embereinek: – Ügyeljetek a barbárra, nehogy baja essék! 
Jabu a horgonyán szelíden ringatózó gálya felé tekintett. A másik szamuráj, akit kötélért szalajtott, már a csónakoknál járt. Látta, hogy beleugrik az egyikbe s azt azonmód kilökik a vízre. Elmosolyodott és visszanézett a szirt tetejére. Blackthorne a meredély szélén állva izgatottan kiabált valamit. 
Vajon mit akar? A tenger felé mutogatott, de Jabu nem értette, miért. A tenger vadul hánykódott, de hát ezt tette elejétől fogva. 
Végül lemondott arról, hogy kihüvelyezze a navigátor izgatottságának értelmét, és Rodriguesre összpontosította figyelmét. Nagy nehezen felvonszolta a kövekre, ki a hullámverés hatósugarából. 
A portugál lélegzése ki-kihagyott, de a szíve erős volt. Egész testét zúzódások borították. Bal bokáján kiütközött a törött csont egy darabja. Jobb válla mintha kiugrott volna. Jabu megvizsgálta, nem szivárog-e vér valamelyik testnyílásából, de ilyesmit nem tapasztalt. Ha belül nem sérült meg, akkor valószínűleg életben marad, gondolta. 
A daimjó maga is számtalanszor megsebesült már, számtalan haldoklót és sebesültet látott életében, szert tett hát bizonyos diagnosztizáló képességre. Ha melegen tartjuk, szakét és erős főzeteket adunk neki, forró vízben megfürdetjük, életben marad. Lehet, hogy járni nem fog többé, de megél. Igen. Azt akarom, hogy megéljen. Nem baj, hogy nem tud majd járni. Talán még jobb ís lesz úgy. Szert teszek egy pótnavigátorra – mert ez az ember nekem fogja köszönni az életét. Ha a kalóz nem hajlana az együttműködésre, talán felhasználhatom ezt itt. Az is lehet, hogy színleg érdemes volna megkeresztelkednem. Vajon ezzel magamhoz édesgethetném mindkettőt? 
Mit tenne a helyemben Omi? 
Omi... Omi nagyon okos. Igen. Talán túlságosan is az? Túlságosan sok mindent vesz észre, és túlságosan gyorsan. Ha ennyire előre látja a dolgokat, az sem kerülhette el a figyelmét, hogy halálom után apja lenne a klán vezére – fiam túlságosan tapasztalatlan még, hogy magára hagyatva felülkerekedjék –, apja után pedig ő maga, Omi. Ne? 
Mit csináljak Omival? 
Adjam neki a barbárnak? Játékszer gyanánt? 
Nem rossz ötlet. 
Föntről izgatott kiabálást hallott. Most ébredt rá, mit mutogat a barbár. A dagály! Ijesztő gyorsasággal közeledett a dagály. Már a szikláját nyaldosta. Feljebb kapaszkodott, s a bokájába belehasított a fájdalom. A part felé való menekülés minden egyéb útját lezárta a tenger. A szirt falán a dagályszint embermagasságnál följebb hagyott örök jelet. 
Kinézett a csónakra. Már a hajó közelében járt. Takatasi lélekszakadva még mindig a parton nyargalt. A kötél nem fog idejében megérkezni, gondolta. 
Tekintete szorgosan fürkészte a környéket. A szirt falán nem tud felmászni. Menedéket nyújtó szikla nincs a közelben. Se barlang. Kijjebb a tengeren merednek ki nyurga sziklatömbök, de azokhoz sem juthat el. Nem tud úszni, és nincs, amit tutajként használhatna. 
Emberei figyelték odafentről. A barbár a tengeri sziklák felé mutogatott, és úszómozdulatokat tett, de Jabu megrázta a fejét. Újra, gondosan körülnézett. Semmi. 
Nincs menekülés, gondolta. Nincs más hátra, mint a halál. Készülj föl. 
Karma, motyogta magában, elfordult a többiektől, kényelmesen elhelyezkedett, és élvezte a ráköszöntő végtelen világosságot. A végső nap, a végső tenger, a végső fény, a végső öröm, mindenből a végső. Milyen gyönyörű is a tenger, az ég, a só, a hideg. Elméjét az utolsó versen köszörülte máris, amit szokás szerint meg kell most fogalmaznia. Szerencsésnek tartotta magát. Van ideje, hogy tisztán átgondolhassa. 
– Figyelj már rám, te kurvapecér! – üvöltötte Blackthorne. – Keress egy párkányt! Valahol lennie kell egy párkánynak a szirtfalon! 
A szamurájok elébe álltak, és úgy néztek rá, mint az elmeháborodottra. Számukra magától értetődött, hogy nem lévén menekülés, Jabu az édes halálra készül, ahogy hasonló esetben maguk is tennék. Zokon vették ordítozását, mert tudták, hogy Jabu is zokon venné. 
– Nézzetek már le valahányan! Kell lennie egy párkánynak, hátha találtok! 
Az egyik szamuráj odalépett a peremhez, lepislogott, vállat vont, mondott valamit a többieknek, mire azok is vállukat vonogatták. Ahányszor csak Blackthorne a meredély széléhez indult, hogy Jabu számára menekülési lehetőséget keressen, útjába álltak. Könnyedén letaszíthatta volna valamelyiket a biztos halálba, és csábította is a gondolat, de megértette a szamurájokat és problémájukat. Találj valami utat a menekülésre ennek a nyomorultnak. Meg kell mentened, hogy megmentsd Rodriguest. 
– Hé, te szerencsétlen, szaros valagú, húgyos japáni csatornatöltelék! Hé, Kaszigi Jabu! Inadba szállt a bátorság, mi? Ne add föl! Csak a gyávák adják föl a harcot. Férfi vagy, vagy gyámoltalan birka? – Jabu azonban ügyet sem vetett rá. Éppolyan rendíthetetlen maradt, mint a szikla, amin ült. 
Blackthorne felkapott egy követ és feléje hajította. Ártalmatlanul hullott alá a vízbe, de a szamurájok felhördültek. Tudta, hogy bármelyik pillanatban nekieshetnek és megkötözhetik. Egy fenét! Hisz épp ez a baj, hogy nincs kötél... 
Kötél! Kötelet kell keríteni! 
Pillantása Jabu kimonójára esett. Csíkokra tépte és kipróbálta a szakítószilárdságukat. A selyem igen erősnek bizonyult. – Rajta! – parancsolt rá a szamurájokra és lekapta az ingét. – Kötelet csinálunk. Hai? 
Felfogták. Sietve megoldották övüket, levetették kimonójukat, és utánozták Blackthorne-t. A navigátor kezdte összecsomózni a végeket, az öveket is. 
Míg befejezték a munkát, Blackthorne hasra feküdt, és óvatosan odaaraszolt a peremhez, két szamuráj tartotta a bokájánál fogva. Nem volt ugyan szüksége a segítségükre, de hagyta, nehogy felizgassa őket. 
Amennyire csak merte, kinyújtotta a nyakát és fürkészni kezdett, akar a tatfedélzeten. Egyik égtájat a másik után mérte fel. Szeme befogta az egész látóteret, de leginkább a peremére koncentrált. 
Végigpásztázott mindent. Semmit se talált. 
Még egyszer. 
Semmi. 
Újra. 
Mi az ott? A dagályjel fölött? Hasadék? Vagy csak árnyék? 
Blackthorne változtatott a helyzetén, s közben tisztában volt vele, hogy a tenger már csaknem elborította a sziklát, amelyen Jabu ült, s jóformán a többit is, amik közte és a szirt talapzata között voltak. Most már jobban ki tudta venni. Lemutatott. 
– Ott! Mi az ott? 
Az egyik szamuráj négykézlábra állt, tekintetével követte Blackthorne kinyújtott karját, de semmit sem látott. 
– Ott, ott! Egy párkány, nem? 
Kezeivel párkányt formált, két ujjal embert állított rá, egy másik ujjával hosszúkás batyut az ember vállára, hogy illusztrálja: egy ember áll a párkányon – azon a párkányon –, a vállán meg egy másik hever. 
– Gyorsan! Iszogi! Értessétek meg vele – Kaszigi Jabu-szama! Vakarimaszu ka? 
A szamuráj felpattant, pergő nyelvvel mondott valamit a többieknek, mire azok is lenéztek. Most már mindnyájan észrevették a párkányt. Kiabálni kezdtek. Jabu azonban nem mozdult. Mintha kővé vált volna. Blackthorne velük együtt ordibált, de hiába. 
Az egyik szamuráj mondott valamit a többinek, mire azok bólintottak és meghajoltak. A szamuráj is meghajolt. Majd fülrepesztő üvöltéssel – Banszaiii! –  levetette magát a szirtfokról. Azonmód szörnyethalt. Jabu felocsúdott, megperdült és talpra vergődött. 
A többi szamuráj kiabálva mutogatott, Blackthorne azonban nem hallott és nem látott semmit, csak meredt az összezúzott holttestre odalent, amelyet máris hátára kapott a tenger. Miféle emberek ezek? – gondolta tehetetlenül. A bátorság megnyilvánulása volt ez, vagy a színtiszta őrületé? Ez az ember szántszándékkal öngyilkosságot követett el, hátha sikerül felhívnia egy másik figyelmét, aki már minden reményről letett. Ennek az égvilágon semmi értelme! Érthetetlen. Felfoghatatlan. 
Látta, hogy Jabu tántorogva talpra áll. Arra számított, hogy észvesztve menekül a biztonságot nyújtó párkány felé, sorsára hagyva Rodriguest. Én legalábbis ezt tenném. Vagy ki tudja? Jabu csúszvamászva vonszolta maga után az eszméletlen férfit a hullámok sekélyében a szirt alja felé. Meglelte a párkányt. Alig volt lábnyi széles. Erőlködve feltolta rá Rodriguest, aki egy ízben majdnem kisiklott a kezei közül, majd ő maga is felkapaszkodott. 
A kötél húsz lábbal rövidebbnek bizonyult a kelleténél. A szamurájok kapkodva lehányták ágyékkötőjüket is. Most már, ha lábujjhegyre állt, Jabu épp hogy elérhette a végét. 
Kiabálva buzdították és vártak. 
A benne tomboló gyűlölet ellenére Blackthorne önkéntelenül is csodálta Jabu bátorságát. A hullámok vagy fél tucatszor kis híján elborították. Rodriguest két ízben lesodorták, de Jabu mindannyiszor visszahúzta, és kitartotta a fejét a háborgó víztömeg fölé, még akkor is, amikor ő, Blackthorne már rég feladta volna a küzdelmet. Honnét meríted ezt a kifogyhatatlan bátorságot, Jabu? Ördögök szültek talán? Mindannyiotokat? 
Már a lemászáshoz óriási merészségre volt szükség. Blackthorne eleinte úgy képzelte, Jabu csupán a hőst akarja megjátszani. De hamarosan ráébredt, hogy a japán minden ügyességét harcba veti a szirt ellen, s már-már úgy tűnt, győzni fog. Aztán egy cirkuszi akrobata magabiztosságával fékezte le a zuhanását. S a végén méltósággal adta meg magát sorsának. 
Uram Jézus, csodálom ezt a nyomorultat, még ha utálom is. 
Jabu majd egy órán át küzdött a tengerrel és önnön gyengülő testével, azután napszálltára megérkezett Takatasi a kötelekkel. Nyerget hurkoltak hamarjában, és úgy kúsztak le a sziklafalon, hogy olyan mutatványt Blackthorne szárazföldön még sose látott. 
Percek alatt felhozták Rodriguest. Blackthorne sietett volna a segítségére, de egy kurtára nyírt hajú japán már ott térdelt mellette. Látta, hogy a férfi – bizonyára orvos – megvizsgálja a törött lábat. Aztán egy szamuráj satuba fogta Rodrigues vállát, a doktor pedig ránehezedett a lábra s a kiálló csont visszacsusszant a bőr alá. Ujjaival megnyomkodta, helyre tette és sínhez kötözte. Gyógyfüveket tapasztott a csúnya sebre, és közben felhozták Jabut is. 
A daimjó elhessegette a segítő kezeket, visszakergette a doktort Rodrigueshez, leült és némán várt. 
Blackthorne ránézett. Jabu megérezte a tekintetét. A két férfi egymásra meredt. 
– Köszönöm – mondta végül Blackthorne, Rodriguesre mutatva. – Köszönöm, hogy megmentetted az életét. Köszönöm, Jabu-szan. – Tüntetőleg meghajolt. Ennyi kijár a bátorságodért, te büzhödt, fekete szemű kurvapecér. 
Jabu éppoly mereven viszonozta a meghajlást. De belül, a lelke mélyén mosolygott. 

MÁSODIK KÖNYV

Tizedik fejezet

Az út az öböltől Ószakáig eseménytelen volt. Rodrigues titkos naplója részletesnek és igen pontosnak bizonyult. A portugál már az első éjjel visszanyerte eszméletét. Először azt hitte, meghalt, de a fájdalom hamar ráébresztette a valóságra. 
– Visszaillesztették és sínbe tették a csontot – mondta Blackthorne. – A válladra hevedert raktak, mert kifordult. Eret vágni azonban nem voltak hajlandók, hiába sürgettem őket. 
– Azt majd megcsinálják Ószakában a jezsuiták. – Rodrigues elkínzott tekintete az övébe mélyedt. – Hogy kerülök én ide, Ingeles? Csak arra emlékszem, hogy lesodor a hullám. 
Blackthorne elmondta. 
– Szóval az életemmel tartozom neked. Az isten verjen meg! 
– A tatfedélzetről látni lehetett, hogy elérjük az öblöt. Elölről, ahol te voltál, a látószöged néhány fokot eltért. A hullám pedig – a szokásos balszerencse. 
– Nem ez bosszant engem, Ingeles. Te voltál a tatban, tiéd volt a kormány. Ezt mindketten tudtuk. Nem, azért átkozlak, mert adósod lettem egy élettel... Madonna, a lábam! – A fájdalomtól könnyek szöktek a szemébe, ezért Blackthorne belediktált egy kupa grogot, és egész éjjel mellette maradt, miközben a vihar lassan elcsitult. A japán doktor többször is megjelent, forró gyógyfőzettel itatta meg a beteget, forró törülközőket terített a homlokára, és kinyitotta a kabinablakokat. Amint távozott, Blackthorne mindahányszor becsukta őket, hiszen tudni való, hogy a betegség a levegővel terjed, minél zártabb tehát a helyiség, annál egészségesebb, különösen ha olyan rossz állapotban van az ember, mint Rodrigues. 
Végül a doktor ordítozni kezdett vele, és szamuráj őrt állított a nyitott ablakokhoz. 
Hajnalban Blackthorne felment a fedélzetre. Hiromacu és Jabu már ott volt. A navigátor úgy hajolt meg feléjük, akár egy udvaronc. – Konnicsi va. Ószaka? 
Azok is meghajoltak. – Ószaka. Hai, Andzsin-szan – felelte Hiromacu. 
– Hai! Iszogi, Hiromacu-szama. Kapitány-szan! Horgonyt felvonni! 
– Hai, Andzsin-szan! 
Blackthorne önkéntelenül is rámosolygott Jabura. Jabu visszamosolygott, s miközben odébb bicegett, azt gondolta magában: ez aztán férfi a talpán, még ha maga az ördög is és gyilkos ráadásul. Miért, te magad is gyilkos vagy, nem? No persze – de az nem ugyanaz. 
Blackthorne könnyedén elvezette a hajót Ószakába. A másnapba és a rákövetkező éjszakába telt, s hajnalban már Ószaka előtt jártak. Japán révkalauz szállt fel, hogy helyére irányítsa a gályát, Blackthorne pedig, akinek válláról levették a felelősséget, boldogan lement a kabinba, hogy aludjék egyet. 
Később a kapitány felrázta, meghajolt és mutogatva értésére adta, hogy készüljön, mert Hiromacuval kell mennie, amint a kikötőbe beállnak. 
– Vakarimaszu ka, Andzsin-szan? 
-Hai. 
A tengerész távozott. Blackthorne megropogtatta sajgó hátát, és észrevette, hogy Rodrigues figyeli. 
– Hogy érzed magad? 
– Remekül, Ingeles. Ha nem tekintem, hogy a lábam tüzel, a fejem majd széthasad, hugyoznom kell és a nyelvemre mintha egy hordó disznószart pakoltak volna. 
Blackthorne odaadta neki az éjjeliedényt, aztán kiöntötte a kabinablakon. A kupát újra megtöltötte groggal. 
– Pocsék egy ápolónővér lenne belőled, Ingeles. Az a fekete lelked, az lehet az oka. – Rodrigues nevetett, és jó volt újra hallani a nevetését. Szeme az asztalon nyitva heverő titkos naplójára tévedt, majd továbbvándorolt a matrózládájához. Fel volt csapva a teteje. 
– Odaadtam a kulcsomat? 
– Nem. Átkutattalak. Szükségem volt a valódi naplóra. Megmondtam, amikor az első éjjel felébredtél. 
– Semmi baj. Nem emlékszem ugyan, de igazad van. Ide süss, Ingeles, kérdezd bármelyik jezsuitát Ószakában, és megmutatja, hol a házam. Látogass meg... ha akarod, még a naplómat is lemásolhatod. 
– Köszönöm. Már lemásoltam. Legalábbis amennyi az időmből tellett, a többit pedig alaposan áttanulmányoztam. 
– A jó édesanyádat! – mondta Rodrigues spanyolul. 
– A tiédet! 
Rodrigues újra portugálra fordította a szót. – Ha spanyolul beszélek, mindig okádnom kell, ámbár szentségeim más nyelven feleannyira se lehet. A ládámban találsz egy csomagocskát. Add ide, légy szíves. 
– Azt, amelyiken jezsuita pecsét van? 
– Igen. 
Odavitte. Rodrigues szemügyre vette, megfogdosta a feltöretlen pecsétet, aztán meggondolta magát, a csomagot a durva pokrócra tette, amely alatt feküdt, és újra hátradőlt. 
– Haj, haj, Ingeles, de furcsa is az élet. 
– Miért? 
– Ha megélek, ezt Isten kegyelméből egy eretneknek meg egy japáninak köszönhetem. Küldd le azt a moslékzabálót, hogy hálát rebegjekneki, jó? 
– Most mindjárt? 
– Ne, később. 
– Rendben. 
– Ez a ti flottátok, amely állításod szerint Manilát ostromolja, amelyről az atyának hencegtél... mi az igazság benne, Ingeles? 
– Hadiflottánk tönkrezúzza ázsiai birodalmatokat, ezt még nem tudtad? 
– Van egyáltalán flottátok? 
– Persze hogy van. 
– Hány hajóból állt? 
– Ötből. A többi hátramaradt, egyheti időre innen. Én előreszaladtam, hogy kikémleljem Japánt, aztán elkapott a vihar. 
– Megint hazudsz, Ingeles. De egye fene – én is hazudtam eleget, ha fogságba estem. Nincs nektek se több hajótok, se flottátok. 
– Majd meglátod. 
– Meg is. – Rodrigues meghúzta a grogos kupát. 
Blackthorne nyújtózkodva odament az ablakhoz, mert véget akart vetni ennek a beszélgetésnek, és kinézett a partra meg a városra. – Azt hittem, London a legnagyobb város a földtekén, de Ószakához képest csak egy kis falu. 
– Több tucat ilyen városuk van – mondta Rodrigues, aki szintén szívesen abbahagyta volna már ezt a macska-egér játékot, látva, hogy az angolból nem húz ki semmit, legalábbis spanyolcsizma nélkül. De a legnagyobb Mijako vagy Kjóto, ahogy néha hívják; az állítólag kétszer akkora, mint Ószaka. Utána Jedo következik, Toranaga székhelye. Sose jártam még ott, se egyetlen pap vagy más portugál – Toranaga zárva tartja a központját, valóságos tiltott város az. Persze – folytatta szemét behunyva, s arca megfeszült fájdalmában –, ebben nemigen különbözik a birodalom többi részétől. Hivatalosan egész Japán tiltott terület a számunkra, kivéve Nagaszaki és Hiradó kikötőket. Papjaink, igen helyesen, fütyülnek erre a rendeletre, és oda mennek, ahová nekik tetszik. De mi, tengerészek és kalmárok, ezt nem tehetjük, hacsak nincs különleges engedélyünk a régensektől vagy valamelyik nagy hatalmú daimjótól, például Toranagától. Nagaszakin és Hiradón kívül bármelyik daimjó elkobozhatja a hajóinkat – mint ahogy Toranaga is elkobozta a tiédet. Így szól a törvényük. 
– Nem akarsz pihenni? 
– Nem, Ingeles. Inkább beszélek, mert közben elfeledkezem a fájdalmakról. Madonna, a fejem! Nem bírok világosan gondolkodni. Beszélgess velem, míg partra nem kell menned. Aztán látogass meg – sok mindent szeretnék még kérdezni tőled. Adj grogot. Köszönöm, köszönöm, Ingeles. 
– Miért tilos járnotok-kelnetek az országban? 
– Hogy? Ó, értem, hogy itt Japánban. A taikó... vele kezdődött a baj. Amikor 1542-ben először léptünk itt partra, hogy istenes munkánkba belefogjunk, és elhozzuk nekik a civilizációt, akkor még szabadon mozoghattunk, a papjaink is, de aztán a taikó magához ragadta a főhatalmat, és akkor jöttek ezek a tiltó rendeletek. Sokak szerint... odébb tennéd a lábam? és vedd le róla a takarót, mert úgy ég, hogy mindjárt meggyullad... ez az... Madonna, óvatosan, te... köszönöm, Ingeles. Hol tartottam? Igen... sokak szerint a taikó maga volt a testet öltött ördög. Tíz évvel ezelőtt törvényt hozott a papok és mindazok ellen, akik az igét hirdették. Száműzött mindenkit, kivéve a kalmárokat, úgy bizony, tíz vagy talán tizenkét esztendeje. Ez még az én időm előtt volt... jómagam hét éve járkálok erre. Az atyák szerint a pogány papok – azok a buddhisták – ösztökölték, azok a bűzhödt bálványimádók, azok a pogányok, a szent életű atyák ellen fordították a taikót, hazugságokkal tömték tele a fülét, amikor pedig már majdnem sikerült megtéríteni. Bizony, a Nagy Hóhér kicsi híja, hogy üdvözült. De elpuskázta a lehetőséget. Igen. Egyszóval elrendelte, hogy minden papunknak távoznia kell Japánból... Mondtam már, hogy ennek tíz-egynéhány esztendeje? 
Blackthorne bólintott, hagyta, hadd csapongjon a portugál lázas elméje, mert szeretett volna minél többet megtudni. 
– A taikó az összes papot betereltette Nagaszakiba, és írásos paranccsal Macauba akarta szállíttatni őket, mondván, az életükkel fizetnek, ha visszatérnek. Aztán se szó, se beszéd, elfeledkezett az egészről, és békén hagyta őket. Megmondtam, hogy összevissza emberek ezek a japánok, nem? Hamarosan minden úgy volt megint, mint régen, csak most a legtöbb atya Kjúsún maradt, ahol szívesebben látták őket. Mondtam már, hogy Japán három nagy szigetből áll? Kjúsú, Honsú, Sikoku, ez a nevük. Meg több ezer kicsiből. Messze fönn északon van egy másik is – sokak szerint az már maga a kontinens –, úgy hívják, hogy Hokkaido, de ott csak szőrös vademberek élnek. 
Összevissza egy ország ez, Ingeles. Szóval Alvito atya mesélte, hogy minden maradt a régiben. A taikó megint barátságosan viselkedett, ámbár megkeresztelkedni nem volt hajlandó. Alig záratott be templomot, és csak két vagy három keresztény daimjót száműzött, azokat is azért, hogy a birtokukra rátegye a kezét, és a kitiltási törvényről egészen megfeledkezett. Aztán, három évvel ezelőtt, megint megbolondult, és Nagaszakiban keresztre feszíttetett huszonhat atyát. Minden ok nélkül. Közveszélyes őrült volt, én mondom, Ingeles. A huszonhat atya meggyilkolása után megint csak nem tett semmit. Aztán nemsokára meghalt. Isten keze volt a dologban, Ingeles. Isten átka szállt rá és ivadékára, én mondom neked. 
– Sok embert megtérítettetek errefelé? 
De Rodrigues mintha nem is hallotta volna, elveszett félig öntudatlan elméjének fantáziái közt. – Állatok ezek a japániak. Beszéltem már Alvito atyáról? Ő a tolmács... Cukku-szan, úgy hívják, vagyis Tolmács úrnak. Ő volt a taikó tolmácsa, most meg a Régenstanács hivatalos tolmácsa, jobban ért japánul, mint a legtöbb japán, és többet tud róluk, mint bárki a föld kerekén. Ő mesélte, hogy van egy ötven láb magas domb Mijakóban... ez a főváros, tudod, Ingeles. A taikó orrát-fülét lecsapatta minden koreainak, aki a háborúban elesett, és dombot emeltetett belőlük... Korea a szárazföld része, Kjúsútól nyugatra, így történt, bizony! A Szent Szűzre mondom, nem hordott még ilyen gyilkost a hátán a föld... és a többi se jobb nála. – Rodrigues lehunyta a szemét, homloka tüzelt. 
– Sok embert megtérítettek? – kérdezte óvatosan újra Blackthorne, mert mindenképpen meg kellett tudnia, hány ellenséggel számoljon. 
Megdöbbenésére Rodrigues így válaszolt: – Százezreket, és a számuk évről évre nő. A taikó halála óta gyorsabban, mint valaha, s akik eddig is titkos keresztények voltak, most nyíltan járnak templomba. Kjúsú nagy része már katolikus. A legtöbb kjúsúi daimjó is áttért. Nagaszaki teljes egészében katolikus város, a jezsuiták tartják kezükben, ők irányítják az egész kereskedelmét. És Japán teljes külső kereskedelme Nagaszakin keresztül bonyolódik. Van katedrálisunk, egy tucat templomunk, szerte Kjúsún még többtucatnyi, de itt, a főszigeten, Honsún egyelőre kevés... – Újra szavát vette a fájdalom, de aztán folytatta: – Egyedül Kjúsún három-négymillió ember él, és hamarosan mind katolikus lesz. A többi sziget összlakossága húszon-valahány millióra tehető, és nemsokára... 
– Hiszen az lehetetlen! – kiáltott föl Blackthorne, de mindjárt átkozta is magát, hogy az információáradatot megakasztotta. 
– Miért hazudnék? Tíz esztendővel ezelőtt népszámlálást tartottak. Alvito atya szerint a taikó rendelte el, ő is ott volt, ő csak tudja. Miért hazudna?- Rodrigues szeme lázban égett, a szavak megállíthatatlanul dőltek belőle. – Ez több, mint Portugália, Spanyolország, Franciaország, a spanyol Németalföld és Anglia összlakossága. Az egész Szent Római Birodalmat hozzá kéne csapni, hogy ennyit kitegyen. 
Uram Jézus, gondolta Blackthorne, egész Angliának nincs több, mint hárommillió lakosa, és akkor Walest is beleszámoltam. 
Ha ilyen rengetegen vannak ezek a japánok, mihez kezdhetünk velük? Ha tényleg húszmilliónyian vannak, az azt jelenti, hogy könnyedén kiállíthatnak egy akkora sereget, mint a mi egész lakosságunk. És ha olyan könyörtelenek és harciasak mind, mint akiket láttam – és miért ne lennének? –, Krisztus sebeire, akkor legyőzhétetlenek! S ha részben máris katolikusok és a jezsuiták szép számban képviseltetik magukat itt, akkor a tömegük csak gyarapodni fog, márpedig nincs rosszabb az átkeresztelkedett fanatikusnál. Mi esélyünk lesz akkor nekünk meg a hollandusoknak Ázsiában? 
– Semmi. 
– És ha azt hiszed, hogy ez sok – folytatta Rodrigues –, várd ki, amíg Kínába érsz. Sárga emberek lakják, hajuk, szemük fekete. Hajaj, Ingeles, én mondom, sokat kell még neked tanulnod. Múlt évben Kantonban jártam, a selyemvásáron. Kanton fallal körülvett város Dél-Kínában a Gyöngy-folyó partján, északra Miurunk városától, Macautól. Egymillió kutyaevő pogány lakik csak azokon a falakon belül. Kínának több a lakosa, mint az egész világnak együttvéve. Ehhezmit szólsz? – Fájdalomhullám szaladt végig Rodrigues testén, ép kezét a gyomrára szorította. – Nem szivárgott belőlem vér valahol? 
– Nem. Alaposan megvizsgáltalak. Csak a lábad és a vállad sérült meg. Nincs belső sérülésed, Rodrigues... legalábbis azt hiszem. 
– Mennyire pocsék a lábam állapota? 
– A tenger kimosta és megtisztította. Tiszta törés volt, és pillanatnyilag a bőr is tiszta rajta. 
– Öntöttél rá pálinkát és meggyújtottad? 
– Nem. Nem hagyták... elkergettek. De a doktor érti a dolgát, úgy nézem. Feljönnek a tieid a hajóra? 
– Igen. Amint beállunk a kikötőbe. Gondolom. 
– Akkor jó. Hol is hagytad abba? Kínánál és Kantonnál? 
– Máris túl sokat beszéltem. Lesz még erre idő. 
Blackthorne a portugál sértetlen kezét figyelte, amint a lepecsételt csomagocskán babrál, és újra eltöprengett, mit jelenthet ez az egész. 
– A lábad rendbe fog jönni. Egy hét alatt. 
– Remélem, Ingeles. 
– Elrohadni biztosan nem fog – nem szivárog belőle genny –, gondolkodni pedig világosan tudsz, úgyhogy az agyadnak kutya baja. Rendbe fogsz jönni, Rodrigues. 
– Akkor is az életemmel tartozom neked – mondta megborzongva a portugál. – Miközben fuldokoltam, másra se bírtam gondolni, csak a rákokra. Amint átfurakodnak a szemgolyómon. És a beleimben kurkásznak. Harmadízben sodort le vihar a hajóról, és mondhatom, Ingeles, egyre pocsékabb érzés. 
– Én négyszer süllyedtem el tengeren. Háromszor a spanyoloknak köszönhettem. 
Nyílt a kabinajtó, a kapitány meghajolt, és intett Blackthorne-nak, hogy menjen föl. 
– Hai! –  Blackthorne felállt. – Nem tartozol nekem semmivel, Rodrigues – mondta halkan. – Te is segítségemre siettél, amikor szükséget szenvedtem. Köszönet érte. Nem tartozunk egymásnak. 
– Meglehet, de hadd adjak még egy-két jó tanácsot, Ingeles: sose feledd, hogy minden japánnak hat arca van és három szíve. Van is erről egy mondásuk: az ember hamis szívét a száján hordja, hogy az egész világ lássa, a másodikat a keblében, ezt barátai és családtagjai előtt tárja fel, az igazi, a titkos szíve, amit magán kívül senki sem ismer, az csak az Isten tudja, hol rejtőzik. Megbízhatatlan, hitszegő, bűnös banda ez. 
– Miért kíván látni Toranaga? 
– Nem tudom. A Szent Szűzre mondom, nem tudom. Látogass majd meg, ha lehet. 
– Meg foglak látogatni. Sok szerencsét, spanyol. 
– Dögölj meg. De azért Isten óvjon. 
Blackthorne rámosolygott, felment a fedélzetre, és döbbenten meredt az előtte feltáruló hatalmas városra, Ószakára, a hangyabolyokként nyüzsgő embertömegekre s a várost uraló roppant várkastélyra. Az óriási vár közepéből fenségesen meredt az égnek a hét vagy nyolc emelet magas öregtorony, ívelt szélű teteje volt minden szintjének, arányló cserepekkel fedve, a falakat pedig kékre festették. 
Ott lesz Toranaga, gondolta, és jeges szigonyként hasított a gyomrába a félelem. 
Zárt gyaloghintón egy nagy házhoz vitték. Megfürdették, megetették, természetesen az elkerülhetetlen hallevessel, nyers és főtt hallal, ecetes zöldséggel, forró gyógyfőzettel. Kása helyett itt egy tálka rizst kapott. Egyszer már látott rizst Nápolyban. Fehér volt és laktató, de ízetlen. A gyomra húst, frissen sült, ropogós kenyeret, vajat, marhahúst, pástétomot, sült csirkét, sört, tojást kívánt volna leginkább. 
Másnap érte jött egy szolgáló. A Rodriguestől kapott ruhadarabokat kimosták. A nő figyelte öltözködés közben, és segített felvennie az új tabit, a zoknicipőt. Odakinn egy új pár saru várta. A csizmáját nem lelte sehol. A lány megrázta a fejét, a bőrsarura mutatott, majd a várakozó gyaloghintóra, amelyet szamurájok sorfala vett körül. Vezérük intett, hogy szálljon be, de gyorsan. 
Nagy iramban indultak útnak, a függönyöket szorosan összehúzták. Nagyon-nagyon sokára állt meg a hintó. 
– Azért sem fogsz félni – mondta fennhangon, amint kiszállt. 
A várkastély gigantikus kőkapuja előtt állt. Harminc láb magas falba volt vágva, amelyet oromzatok, bástyák, külső védművek egészítettek ki. Az óriási, vasveretű ajtó nyitva volt, a kovácsolt vas hullórostély felhúzva. Azon túl húsz lépés széles, kétszáz lépés hosszú fahíd egy vizesárkon, a végében jókora felvonóhíd, aztán újabb kapu a második, szintén masszív falban. 
Szamurájok százai nyüzsögtek mindenfelé. Komor szürke uniformist viseltek: övvel összefogott kimonót, rajta öt kis kör alakú címerféle, egy-egy a karokon, egy-egy a mellen kétoldalt, egy a hátuk közepén. A címerek kékek voltak s valami virágot vagy virágokat ábrázoltak. 
– Andzsin-szan! 
Hiromacu nyitott gyaloghintóban ült, amelyet négy libériás lakáj tartott. Kimonója egyszerű barna, öve fekete, akárcsak az őt körülvevő ötven szamurájé. Ők is öt címerrel büszkélkedtek, csakhogy bíborvörössel, mint amilyet a gálya árbocán lengetett a szél: Toranaga címerével. A szamurájok hosszú, fénylő lándzsákat szorongattak, hegyüknél apró zászlócskával. 
Blackthorne önkéntelenül is meghajolt, lenyűgözte Hiromacu fenséges tartása és környezete. Az öregember szertartásosan viszonozta a meghajlást – hosszú kardja most az ölében hevert –, és intett, hogy kövesse. 
A kapu mögül előlépett egy tiszt. Nagy körülményesen végigböngészte Hiromacu passzusát, többször meghajolt, Blackthorne-ra sandított, aztán máris a hídon jártak, mögéjük pedig besorolt a Szürkék egy különítménye. 
A vizesárok felszíne ötvenlábnyira alattuk csillogott, mindkét felől vagy háromszáz lépés hosszan tartott, majd északnak kanyarodott a falakat követve, és Blackthorne arra gondolt: Úristen, ezt a várat se szeretném ostrom alá venni. A védők nyugodtan hagyhatnák elhullani a külső fal őrségét, aztán felégetnék a hidat, és azzal kész. A külső fal legalább egy négyzetmérföldet fog közre, és húsz vagy harminc láb vastag – akárcsak a belső. És roppant kőkockákból emelték. Tízszer tíz láb valahány! Tökéletesen sarkosra vágva és habarcs nélkül egymásra rakva. Ötven tonnát nyomhat mindegyik! Mikor tudnánk mi ilyesmit csinálni? Ostromágyúk? A külső falakat megrongálhatnák, de a védők ágyúi legalább annyi kárt tehetnének bennük. Felvontatni is nehéz lenne ide őket, magasabb pont pedig, ahonnét gyújtóbombákat lehetne a várba lőni, nem kínálkozik. Ha a külső falat elfoglalja az ellenség, a belső oromzatról a védők tovább ágyúzhatnának. S ha idáig elvontatnák is az ostromágyúkat, a következő falat hiába lőnék, kárt nem tehetnének benne. Esetleg megrongálnák a belső kaput. Na és? Hogyan kelnének át a vizesárkon? A szokásos módszerekhez túlságosan széles. Ez a vár bevehetetlen – ha van elég katonája. Hány katonájuk lehet? Hány városlakó lelhetne itt menedékre? 
A londoni Tower ehhez képest disznóól. A Hampton Court-i palota az egyik sarkában elférne! 
A következő kapunál újra megvizsgálták a passzust, az út balra kanyarodott, kiszélesedett, megerődített, könnyűszerrel védhető, kisebb és nagyobb falak közé zárt házak szegélyezték, azután lépcsők és szűkebb utak labirintusává ágazott szét. Újabb kapu következett, újabb vizsgálat, újabb hullórostély, még egy roppant vizesárok, kanyarok, fordulók, míg végül Blackthorne, aki igen jó megfigyelő volt, agya rendes körülmények között rengeteg részletet fogadott be és raktározott el, teljesen elvesztette a fonalat ebben a körültekintően megtervezett útvesztőben. És mindeközben számtalan Szürke nézett le rájuk mereven a rézsűkről, mellvédekről, oromzatokról, sáncokról és bástyákról. De lent is járkáltak, őrt álltak, masíroztak, gyakorlatoztak, lovakat csutakoltak a nyitott istállókban. Fegyverzete, ruhája kitűnő állapotban mindnek. 
Átkozta magát, amiért nem szedett ki több információt Rodriguesből. A taikótól és a megtérítettek számától eltekintve Rodriques olyan szűkszavú volt, mint... mint te, természetesen, amikor ügyesen kerülgetted a válaszadást. 
Koncentrálj. Keresd a különlegességeket. Miben egyedülálló ez a vár? Hát abban, hogy a legnagyobb. Nem, van itt még valami. De micsoda? 
Ellenségei a Szürkék a Barnáknak? Lehetetlen eldönteni, olyan komorak mindahányan. 
Blackthorne éberen figyelte őket, és a részletekre összpontosított. Balra gondosan ápolt, sokszínű kertet látott apró hidakkal és egy patakocskával. A falak itt már összébb szorultak, az utak elkeskenyedtek. Közeledtek az öregtoronyhoz. Városlakókat sehol sem látott, csak szolgák százait... Nincsenek ágyúk! Ezaz, hát ez volt olyan furcsa! 
Nem láttál egy árva ágyút az egész úton. 
Uramisten, szóval nincs ágyújuk – tehát ostromágyúik sincsenek! 
Ha neked volnának modern fegyvereid, a védőknek pedig nem, szét tudnád lőni a falakat, a kapukat, be tudnál hajítani gyújtóbombákat a várba, el tudnád foglalni? 
Az első árkon nem jutnál át. 
Ostromágyúkkal megnehezíthetnéd a védők dolgát, de a végtelenségig kitarthatnának – ha az őrség eléggé elszánt, ha elég nagy a létszáma, elegendő élelem, víz és muníció áll rendelkezésére. 
Hogyan lehetne átkelni az árkokon? Csónakban? Ostromtornyos tutajokon? 
Lázasan tervezgette a különféle lehetőségeket, amikor a gyaloghintó megtorpant. Hiromacu kiszállt. Szűk zsákutcába jutottak. Óriási, vasalt gerendakapu nyílott a húsz láb magas falban, amely beleolvadt a fölébe tornyosuló önálló kísérőd külső védművébe, de az öregtoronytól még mindig messze voltak, innét alig is lehetett látni. A többi átjáróval ellentétben ezt a kaput Barnák vigyázták, a várkastélyon belül Blackthorne most látta őket először. Nagy örömmel és lelkesedéssel fogadták Hiromacut. 
A Szürkék sarkon fordultak és visszaindultak. Blackthorne megfigyelte, milyen gyűlölködő pillantásokkal méregetik őket a Barnák. 
Tehát ellenségek! 
A kapu kitárult, és Blackthorne követte az öregembert. Egyedül lépkedtek immár. A szamurájok kívül maradtak. 
A belső udvart és azon túl a kertet újabb Barnák őrizték. Átvágtak a kerten és beléptek az erődbe. Hiromacu lerúgta saruját, és Blackthorne is így cselekedett. 
Benn a folyosót vastag tatamik fedték, ugyanazok a tiszta, kellemesen puha gyékények, amelyekkel a legszegényebbeken kívül minden ház padlózatát beborítják. Blackthorne már ezelőtt megfigyelte, hogy minden tatami ugyanakkora, körülbelül hatszor három láb. Sőt, jutott eszébe, sose láttam megnyirbált, méretre átszabott gyékényt! És szabálytalan alakú szobát se! Mind négyzet alakú vagy legalábbis négyszögletes. Hát persze! Ez pedig azt jelenti, hogy minden házat – vagy legalábbis szobát úgy kell megépíteni, hogy bizonyos számú tatami pontosan elférjen benne! Szóval minden szabványos! Elképesztő. 
Könnyen védhető csigalépcsőkön, újabb folyosókon, újabb lépcsőkön jártak. Mindenütt őrök szép számmal, és mindenütt Barnák. Az ablakréseken beszökő napsugarak bonyolult mintákat vetettek. Kinézve látta, hogy magasan a három külső körfal fölé kerültek. A város és a kikötő apró rajzolatnak tűnt odalenn. 
A folyosó élesen elfordult s ötven lépés után véget ért. 
Blackthorne-nak elszorult a torka. Nyugalom, mondta magában, már eldöntötted, mit fogsz tenni. Már elkötelezted magad. 
Zárt alakzatban álló szamurájok őrizték az utolsó ajtót, élükön egy fiatal tiszttel jobb kezük a kardmarkolaton, baljuk a hüvelyen, mozdulatlanul, készenlétben várták a feléjük közeledő két embert. 
Hiromacut megnyugtatta éberségük. Személyesen válogatta ki ezt az őrséget. Gyűlölte a várat, és megint eszébe jutott, micsoda veszélyeknek tette ki magát Toranaga azzal, hogy eljött ide, ellensége fészkébe. Tegnap, amint partra szállt, azonnal iderohant, hogy meghozza a híreket és megtudja, nem történt-e valami jóvátehetetlen a távollétében. Szerencsére mindent rendben talált, ámbár a kémek arról suttogtak, hogy északon és keleten veszélyesen nagy erőket von össze az ellenség, s hogy két fő szövetségesük, Onosi és Kijama régens, a két leghatalmasabb keresztény daimjó át fog állni Isido oldalára. Ezért még tegnap tüstént lecserélte az őrséget, új jelszót adott ki, és könyörögve kérte Toranagát: hagyja itt ezt a helyet. De hiába. 
A tiszttől tíz lépésre megállt. 

Tizenegyedik fejezet

Vad természetű, veszélyes, tizenhét éves suhanc volt Josi Naga, az őrség tisztje. – Jó reggelt, nagyuram, örvendünk visszatérésednek. 
– Köszönöm. Toranaga úr vár. 
– Igenis. – Ha nem várják, Nagának akkor is át kellett volna eresztenie Hiromacut. Toda Hiromacu azon három ember egyike volt, akiket előzetes megbeszélés nélkül, éjjel-nappal bármikor fogadott Toranaga. 
– Kutassátok át a barbárt – rendelkezett Naga. Toranaga ötödik fia volt valamelyik ágyasától, és rajongva szerette apját. 
Blackthorne, amint rájött, mit akarnak, engedelmesen tűrte. A két szamuráj szakértőnek bizonyult. Semmi sem kerülte volna el a figyelmüket. 
Naga intett embereinek. Félreálltak, és a fiatal tiszt maga nyitotta ki a vastag ajtót. 
Hiromacu belépett a hatalmas fogadóterembe. A küszöbnél letérdelt, mindkét kardját a padlóra tette maga elé, tenyerét melléjük a padlóra, és mélyen lehajtott fejjel várt ebben a megalázkodó pozitúrában. 
Az éber szemű Naga jelzett Blackthorne-nak, hogy kövesse a példát. 
Blackthorne belépett. A szoba negyvenszer negyven lépés volt, tíz magas, a legjobb minőségű, makulátlan, négyujjnyi vastag tatamikkal borítva. A túlssó falban két ajtó. Az emelvényhez közel, egy falifülkében kis agyagváza, benne egyetlen virágzó cseresznyeág, színe és illata betöltötte az egész termet. 
Mindkét ajtónál őrök álltak. Tíz lépésre az emelvénytől, körben húsz szamuráj ült keresztbe vetett lábbal, kifelé fordulva. 
Toranaga egyetlen párnán ült az emelvényen. Egy csuklyával lefedett fejű sólyom törött szárny tollat javítgatta olyan gonddal, akár egy elefántcsont-faragó. 
Sem ő, sem senki más a szobában ügyet sem vetett Hiromacura vagy Blackthorne-ra, aki megállt az öregember mellett. Hiromacuval ellentétben ő úgy hajolt meg, ahogyan Rodrigues tanította, azután mélyet lélegezve, keresztbe vetett lábbal letelepedett és Toranagára függesztette tekintetét. 
Minden szempár Blackthorne-ra meredt. 
Naga az ajtóban megragadta kardja markolatát. Hiromacu keze már rég a sajátja felé kapott, noha a fejét még mindig nem emelte föl. 
Blackthorne meztelennek érezte magát, de most már, megtéve a kezdő lépést, csupán várakozhatott. A japániakkal szemben úgy viselkedj, mintha király volnál, mondta Rodrigues, s noha ez aligha volt királyhoz illő viselkedés, egyelőre be kellett érnie ennyivel. 
Toranaga lassan felnézett. 
Verejtékcsöpp ütközött ki Blackthorne halántékán, mert mindaz, amit Rodriguestől a szamurájokról hallott, szinte testet ölteni látszott ebben az emberben. Érezte, hogy a csöpp végiggördül az arcán, le az állához. Rezzenéstelen kék szemét azonban erőnek erejével a nagyúrra szegezte, arca mozdulatlan maradt. 
Toranaga tekintete sem rezdült. 
Blackthorne szinte fizikailag érzékelte, amint a férfiból áradó roppant erő elborítja. Kényszerítette magát, hogy lassan hatig számoljon, azután kissé újra meghajtotta a fejét, s higgadtan, halványan elmosolyodott. 
Toranaga egykedvű arccal nézte egy darabig, majd visszatért dolgához. A teremben vibráló feszültség elült. 
A vándorsólyom gyönyörű példány volt. Kezelője, egy hajlott, vén szamuráj Toranaga előtt térdelt, s úgy tartotta, mintha kristályüvegből volna. Toranaga lemetszette a törött tollrészt, egy kis bambusztűt enyvbe mártott, beleillesztette a tollszárba, majd a levágott részt végtelen gonddal ráhúzta a másik végére. Addig igazgatta őket, míg a két rész tökéletesen egy síkba nem került, akkor az egészet átkötötte selyemfonállal. A sólyom lábán megcsendültek a miniatűr csengettyűk, és a nagyúr szelíden addig simogatta, míg a madár meg nem nyugodott. 
Josi Toranaga, a Kvantó – Nyolc Tartomány – ura, a Josi klán feje, a Keleti Hadak főparancsnoka, a Régenstanács elnöke köpcös, pocakos, nagy orrú férfi volt. Szemöldöke vastag és fekete, bajuszaszakálla ritkás, ősz foltokkal pettyezett. A szeme uralta egész arcát. Ötvennyolc esztendős volt, korához képest erős. Kimonója egyszerű barna egyenruha, pamutövvel. De két kardjának nem akadt párja a világon. 
– Na látod, szépségem – mondta egy szerelmes gyengédségével. – Most újra tökéletes vagy. – Megsimogatta egy tollal a solymász kesztyűs keze fején ülő madarat. A sólyom megborzongott, és elégedetten tollászkodni kezdett. – Egy hét és újra röptetjük. 
A vén szamuráj meghajolt és távozott. 
Toranaga az ajtó mellett levő két emberre emelte tekintetét. 
– Isten hozott, Vasököl, örülök, hogy látlak – mondta. – Szóval ez az a te híres barbárod? 
– Igen, uram. – Hiromacu közelebb ment, de a kardokat a szokásnak megfelelően az ajtónál hagyta volna. Toranaga azonban ragaszkodott hozzá, hogy felvegye őket. 
– Kényelmetlenül érezném magam, ha nincsenek a kezedben. 
Hiromacu köszönetet mondott, de így is öt lépésre ült le urától. A szokás előírta, hogy fegyveres ember ennél közelebb Toranagához nem tartózkodhat. Az őrök gyűrűjében Uszagit, kedvenc unokájának férjét pillantotta meg, és biccentett feléje. Az ifjú, átérezve a megtiszteltetést, hogy észrevették, mélyen meghajolt. Lehet, hogy szabályszerűen adoptálnom kéne, gondolta boldogan Hiromacu, mert örömmel töltötte el a szívét, hogy kedvenc unokája és annak derék férje tavaly megajándékozta első dédunokájával. 
– Hogy van a hátad? – érdeklődött aggodon Toranaga. 
– Rendben, köszönöm kérdésedet, nagyuram. De a leginkább annak örülök, hogy megint szárazföldet érzek a lábam alatt. 
– Hallom, új játékszert találtál itt, akivel ellustálkodhatod az időt. 
Az öregember harsogva felnevetett. – Lustálkodni, nagyuram? Életemben nem volt még ilyen merev a tagom. 
Toranaga együtt nevetett vele. – Akkor meg kell jutalmaznunk a leányzót. Egészséged fontos nekem. Megengeded, hogy köszönetem jeléül küldjék a számára valamit? 
– Igazán kegyes vagy, Toranaga-szama. – Hiromacu elkomolyodott. – Mindannyiunkat azzal jutalmaznál inkább, hogy itt hagyod ezt a viperafészket, visszamegy jedói váradba, ahol elegendő csatlós állhat védelmedre. Itt úgyszólván meztelenek vagyunk. Isido bármelyik pillanatban... 
– Megteszem. Amint a Régenstanács ülése véget ér. – Toranaga megfordult és intett a sovány arcú portugálnak, aki mindeddig türelmesen az árnyékában üldögélt. – Tolmácsolnál nekem, barátom? 
– Készséggel, nagyuram. – A tonzúrás pap előrelépett, japán módi szerint kecsesen letérdelt az emelvény közelében – teste éppolyan sovány volt, mint az arca, szeme fekete és fényes, viselkedése tiszteletteljes, de kiegyensúlyozott. Tabit és bő kimonót viselt, ami szinte természetesnek hatott rajta, övén olvasó és faragott aranykereszt lógott. Egyenrangúként üdvözölte Hiromacut, majd jóindulatúan Blackthorne-ra nézett. 
– Martin Alvito vagyok, a Jézus-társaság tagja, főnavigátor. Toranaga úr megkért, hogy tolmácsoljak. 
– Először mondd meg neki, hogy mi ellenségek vagyunk és... 
– Mindent a maga idejében – szúrta közbe simán Alvito atya. – Beszélhetünk portugálul, spanyolul és persze latinul is... amelyiket parancsolod. 
Blackthorne eddig nem látta a papot, mert eltakarta az emelvény és a szamurájok sorfala. De számított rá, mert Rodrigues figyelmeztette, és máris undorodott a látványtól: a jezsuiták könnyed eleganciájától, az erőtől, a természetes hatalomtól, ami áradt belőlük. Sokkal öregebbnek gondolta volna azok után, ahogy Rodrigues emlegette, s amilyen befolyással rendelkezik. Most kiderült, hogy nagyjából egykorúak, a pap talán néhány évvel idősebb. 
– Portugálul beszéljünk – felelte komoran, remélve, hogy ezzel némi előnyre tesz szert. – Portugál vagy, ugye? 
– Ebben a szerencsében részesültem. 
– Fiatalabb vagy, mint vártam. 
– Senhor Rodrigues igen kedves. Hízelgő képet festhetett rólam. Téged azonban tökéletesen írt le. Beleértve a merészségedet is. 
Megfordult, folyékonyán és derűsen beszélni kezdett Toranagához, s ezzel még jobban megzavarta Blackthorne-t. Az egész teremben csupán Hiromacu figyelt és fülelt odaadóan. A többiek mozdulatlanul, megkövültén meredtek a semmibe. 
– Akkor kezdhetjük, főnavigátor. Félbeszakítás nélkül végig kell hallgatnod mindent, amit Toranaga úr mond – fordította ismét portugálra a szót Alvito atya. – Azután válaszolsz. Mostantól szinte azonnal fordítok mindent, amit mondasz, tehát jól fontold meg, mit ejtesz ki a szádon. 
– Mi értelme? Úgysem bízom benned! 
Alvito atya tüstént tolmácsolni kezdte, és Toranaga arca elsötétült. 
Vigyázat, gondolta Blackthorne, úgy játszik veled, mint macska az egérrel. Három aranyba lefogadom egy fületlen gomb ellenében, hogy azt csinál veled, amit akar. Ügyelned kell, hogy a megfelelő benyomást tedd Toranagára, akár pontosan fordít ez a portugál akár nem. Lehet, hogy ez lesz itt az egyetlen lehetőséged. 
– Bízhatsz bennem, tehetségem szerint mindent úgy fordítok majd le, ahogy mondod. – A pap hangja szelíd volt, de végtelenül nyugodt és magabiztos. – Ez itt Toranaga úr udvara. Én vagyok a hivatalos tolmácsa mind a Régenstanácsnak, mind pedig Toranaga és Isido generális uraknak. Toranaga úr hosszú esztendők óta kitüntet bizalmával. Ajánlom, hogy igazat szólj, mert biztosíthatlak róla, ő igen fürge eszü ember. Arra is szeretném felhívni a figyelmedet, hogy én nem vagyok Sebastio atya, aki egy kissé talán túlságosan is vakbuzgó, sajnos, japánul sem beszél éppen hibátlanul és, megint csak sajnos, elegendő tapasztalata sincs itt Japánban. Váratlan megjelenésedre elveszítette az Úr kegyelméből ráruházott türelmet, és sajnálatos módon újfent megrohanták a múlt keserves emlékei... tudniillik szüleit és összes testvérét a legborzalmasabb körülmények között lemészárolták Németalföldön a ti... az orániai herceg katonái. Kérlek ezért, légy elnéző és irgalmas iránta. – Derűsen elmosolyodott. – Az „ellenség” szó japánul annyit tesz. teki. Használd, ha akarod. Ha kimondod, és rám mutatsz, Toranaga meg fogja érteni. És én valóban az ellenséged vagyok, John Blackthorae főnavigátor. Ehhez kétség nem fér. De nem leszek a gyilkosod. Ezt a munkát el fogod végezni te magad. 
Blackthorne látta, hogy elmagyarázza Toranagának, miről esett szó, többször hallotta a tekit is, és eltöprengett rajta, valóban „ellenség”-et jelent-e. Persze hogy azt, gondolta aztán. Ez az ember egyáltalán nem olyan, mint az a másik. 
– Kérlek, feledkezz meg egy pillanatra arról, hogy létezem – mondta Alvito atya. – Én most csupán eszköz vagyok ahhoz, hogy Toranaga úr megértse válaszaidat, s te megértsd az ő kérdéseit. – Alvito atya kényelmesen elhelyezkedett, Toranaga felé fordult és udvariasan meghajolt. 
Toranaga pattogva beszélni kezdett. A pap, az első pár szó elhangzása után folyamatosan fordított, ijesztő hajlékonysággal helyezkedve bele a nyelv ritmusába. 
– Miért vagy ellensége Cukku-szannak, barátomnak és tolmácsomnak, aki senkinek sem ellensége? – Alvito atya magyarázatként hozzáfűzte: – Cukku-szan a becenevem, mert a japánok az igazit nem tudják kiejteni. Nincs „l” hang a nyelvükben. A Cukku szójáték a cujaku –  tolmácsolni – szóval. Kérlek, válaszolj a kérdésre. 
– Azért vagyunk ellenségek, mert országaink háborúban állnak. 
– Ó! És melyik a te országod? 
– Anglia. 
– Hol van ez az Anglia? 
– Szigetország ezer mérföldre északra Portugáliától. Portugália pedig egy európai félsziget része. 
– Mióta háborúskodtok Portugáliával? 
– Amióta csak Portugália hűbéres állama lett Spanyolországnak. Ez 1580-ban történt, húsz esztendővel ezelőtt. Spanyolország bekebelezte Portugáliát. Tulajdonképpen mi Spanyolországgal állunk háborúságban. Immár majdnem harminc esztendeje. 
Blackthorne észrevette, hogy Toranaga meglepetten pillant Alvito atyára, aki azonban derűsen a semmibe meredt. 
– Azt állítod, hogy Portugália Spanyolország része? 
– Igen, Toranaga úr. A hűbérese. Spanyolország meghódította Portugáliát, s most egy országot alkotnak ugyanazzal a királlyal. A portugálok a világ legtöbb részén csak kiszolgálói a spanyoloknak, és vezetőiket megvetéssel kezeli a spanyol birodalom. 
Hosszú csend. Majd Toranaga mondott valamit a jezsuitának, aki elmosolyodott, és hosszan válaszolt. 
– Mit mondott? – csattant fel Blackthorne. 
Alvito atya nem felelt neki, hanem tüstént lefordította a kérdést Toranagának. 
Toranaga adta meg a választ, érdes, kegyetlen hangon. – Amit én mondok, ahhoz semmi közöd. Ha majd a tudtodra kívánok adni valamit, szólok. 
– Bocsánatot kérek, nagyuram, nem akartam udvariatlankodni. Ha megengeded, elmondanám, hogy békében járunk... 
– Nem engedem meg. Egyelőre tartsd a szád, s csak akkor szólj, ha választ kérek valamire! Megértetted? 
– Igen. 
Első számú hiba, gondolta. Vigyázat. Több hibát nem követhetsz el. 
– Miért háborúztok Spanyolországgal? És Portugáliával? 
– Részben azért, mert a spanyolok meg akarják hódítani az egész világot, mi, angolok és németalföldi szövetségeseink pedig nem vagyunk hajlandók behódolni. Részben pedig vallásunk különbözősége miatt. 
– Ó! Szóval vallásháború? Mi a te vallásod? 
– Keresztény vagyok. A mi egyházunk... 
– A portugálok és a spanyolok is keresztények! Mégis azt mondod, különböző a vallásotok. Mi a te vallásod? 
– Keresztény vagyok. Nehéz ezt egyszerűen és gyorsan elmagyarázni, uram. Ellenségeink hite... 
– Semmi ok a sietségre, navigátor, de annál több a pontosságra. Én ráérek. Nagyon türelmes ember vagyok. Te művelt vagy – láthatólag nem paraszt –, olyan egyszerűen vagy olyan bonyolultan adhatod elő mondanivalódat, ahogy csak akarod. Egy a lényeg: világosan beszélj. Ha eltérsz a tárgytól, majd visszaterellek. Hol tartottál? 
– Keresztény vallású vagyok. A kereszténységnek két fő ága van, a protestáns és a katolikus. A legtöbb angol protestáns. 
– Ugyanazt az Istent, Szüzet és Gyermeket imádjátok? 
– Nem, uram. Legalábbis nem úgy, ahogy a katolikusok. – Mit akar ez tudni? – tűnődött Blackthorne. Ő is katolikus netán? Azt mondjam, amit hallani akar, vagy azt, amit gondolok? Ellensége talán a keresztényeknek? De hisz „barátom”-nak nevezte a jezsuitát, nem? Katolikusszimpatizáns ez a Toranaga, lehet, hogy át akar térni a katolikus hitre? 
– Hiszed, hogy Jézus az Isten? 
– Hiszek Istenben – felelte óvatosan Blackthorne. 
– Ne köntörfalazz! Hiszel Jézus Isten voltában? Igen vagy nem? 
Blackthorne tudta, hogy a legtöbb katolikus bíróság már rég elítélte volna eretnekségért. Sőt, a legtöbb protestáns bíróság is. A habozás egy efféle kérdés megválaszolása előtt egyenlő a kétely beismerésével. A kétely pedig maga az eretnekség. – Istennel kapcsolatos kérdésre az ember nem felelhet egyszerű igennel vagy nemmel. Az igennek is, a nemnek is vannak árnyalatai. Semmi biztosat nem tudhatunk Istenről, amíg meg nem halunk. Igen, hiszek Jézus Isten voltában, de bizonyos nem lehetek benne, csak ha meghalok. 
– Miért törted össze a pap keresztjét, amikor megérkeztél Japánba? 
Blackthorne erre a kérdésre nem számított. Mindent tud Toranaga, ami partraszállásunk óta történt? – Én... én csak ki akartam mutatni Jabu daimjónak, hogy az a jezsuita, Sebastio atya... ő volt ott az egyedüli tolmács... hogy ő az ellenségem, s hogy nem szabad megbízni benne, legalábbis szerintem. Mivel korántsem biztos, hogy mindent pontosan fordít le, mint most Alvito atya. Például a szemünkbe vágta, hogy kalózok vagyunk. Márpedig mi nem vagyunk kalózok, békében járunk. 
– Á, igen! A kalózkérdés. Erre mindjárt visszatérünk. Tehát azt mondod, mindkét szektátok keresztény s hogy mindkettő imádja Jézus Krisztust? Az ő tanításának lényege nem az, hogy „szeresd felebarátodat”? 
– De igen. 
– Akkor hogy lehettek ellenségek? 
– Az ő hitük... az ő kereszténységfelfogásuk a Szentírás hamis értelmezésén alapszik. 
– No végre, csak kilyukadunk valahol. Tehát azért álltok háborúságban, mert különböző nézetet vallotok arról, hogy mi Isten és mi nem? 
– Igen. 
– Ostoba ok ez a háborúra. 
– Egyetértek – felelte Blackthorne. A papra nézett. – Teljes szívemből egyetértek. 
– Hány hajót számlál a flottátok? 
– Ötöt. 
– Te voltál a főnavigátor? 
– Igen. 
– A többi hajó most hol van? 
– Kinn a tengeren – felelte óvatosan Blackthorne, folytatva a hazugságot, mert feltételezte, hogy Alvito bizonyos kérdéseket a szájába rágott Toranagának. – A vihar szétszórt és elszakított bennünket egymástól. Hogy pontosan hol, azt nem tudom, uram. 
– Hajóitok angolok voltak? 
– Nem, uram. Hollandok. Németalföldiek. 
– Miért angol férfi vezetett egy németalföldi flottát? 
– Nem szokatlan az ilyesmi, uram. Szövetségesek vagyunk... néha spanyol hajóknak vagy flottáknak is portugál a navigátora. Úgy tudom, a ti óceánjáró hajóitok egy részét is portugál navigátorok irányítják. 
– Holland navigátorok nincsenek? 
– De vannak, uram, méghozzá szép számmal. Csakhogy ilyen hosszú útra az angolok tapasztaltabbak. 
– Miért választottak éppen téged? 
– Talán mert anyám holland volt, mert folyékonyán beszélem a nyelvüket és tapasztalt vagyok. Örültem a lehetőségnek. 
– Miért? 
– Ez volt az első alkalmam, hogy ezekre a vizekre kihajózzam. Angol hajó idáig sosem merészkedett. Megadatott az esély, hogy körülhajózzam a földet. 
– De végül is a vallásod miatt csatlakoztál a flottához, navigátor, és azért, hogy háborúba szállj ellenségeiddel, Spanyolországgal és Portugáliával? 
– Én elsősorban és legfőképpen navigátor vagyok, uram. Se angol, se holland nem járt még ezeken a tengereken. Elsősorban kereskedelmi flotta vagyunk, ámbár írott tűzparancsot is kaptunk, ha az Újvilágban ellenséggel találkoznánk. Japánba azonban kereskedni jöttünk. 
– Mi az az írott tűzparancs? 
– Törvényes engedély az uralkodótól – vagy a kormánytól –, hogy az ellenséggel harcba szálljunk. 
– Értem. És ellenségeitek pillanatnyilag itt vannak. Harcba akartok szállni velük? 
– Nem tudtuk, mire számítsunk errefelé, uram. Ide csupán kereskedni jöttünk. A te országod szinte teljesen ismeretlen... jószerint legendák ködébe vész előttünk. A portugálok és spanyolok igen szófukarok ezzel a világrésszel kapcsolatban. 
– A kérdésre felelj: ellenségeid itt vannak. Harcolni akarsz ellenük? 
– Ha megtámadnak, harcolok. Igen. 
Toranaga ingerülten fészkelődön. – Hogy hazádban és a tengeren mit csináltok, az a ti dolgotok. De itt mindenkire ugyanaz a törvény vonatkozik, s az idegenek csupán engedélyünkkel tartózkodnak Japánban. Bármilyen nyilvános rendbontás vagy összetűzés halálbüntetéssel jár. Törvényünk egyértelmű és megkerülhetetlen. Világos? 
– Igen, uram. De mi békében járunk. Kereskedni jöttünk. Beszélhetnénk most már a kereskedelemről? Szárazdokkba kell vontatni a hajómat, hogy kijavíttassuk... meg tudunk fizetni mindenért. Azután... 
– Itt én szabom meg, hogy miről beszéljünk. Egyelőre a kérdéseimre figyelj. Tehát nyereségvágyból csatlakoztál a kereskedelmi flottához, és nem kötelességtudatból vagy hüségérzetből? Pénzért szegődtél el? 
– Igen. Nálunk ez a szokás, uram. Megfizetnek bennünket és részesedünk a zsák... a haszonból és a lefoglalt ellenséges javakból. 
– Egyszóval zsoldos vagy? 
– Bérbevettek, hogy vezessem el a flottát mint főnavigátor. Igen. – Blackthorne érezte a Toranagából áradó ellenségességet, de érteni nem értette. Mit mondtam rosszul? Miért jövendölte ez a pap, hogy magam fogom a halálomat okozni? 
– Nálunk ez a szokás, Toranaga-szama – ismételte meg. 
Toranaga most Hiromacuval váltott szót. s láthatólag egyetértettek valamiben. Blackthorne undort vélt leolvasni az arcukról. Miért? Bizonyára a „zsoldos” szóval van bajuk, gondolta. De hát miért? Mindenkit meg kell fizetni, vagy nem? Különben miből élne az ember? Még ha földbirtokot örököl, akkor is... 
– Azt mondtad, békés kereskedelmi céllal jöttetek ide – folytatta Toranaga. – De akkor minek az a sok ágyú, lőpor, muskéta és golyó? 
– Spanyol és portugál ellenségeink igen erősek és hatalmasak, uram. Meg kell védenünk magunkat és... 
– Tehát a fegyverzetetek csupán védekezésre jó? 
– Nem. Támadásra is használjuk. És nagy mennyiségben gyártunk fegyvereket kereskedelmi célra is, méghozzá a legjobb minőségűt a világon. Eladhatunk neked fegyvereket vagy bármi mást, amit a hajónkon hoztunk. 
– Mi a kalóz? 
– Törvényenkívüli. Olyan valaki, aki gyilkol, erőszakoskodik és személyes hasznára fosztogat. 
– Nem ugyanezt teszi a zsoldos is? Nem ugyanezt teszed te magad? Nem kalóz vagy, kalózok vezére? 
– Nem. Az igazság az, hogy hajóim írott parancsot kaptak Hollandia törvényes uraitól, amelynek értelmében kiterjeszthetjük a háborút az összes olyan tengerekre és helyekre, ahol eddig ellenségeink diadalmaskodtak. Azonkívül felvevőpiacot kell találnunk az áruink számára. A spanyolok és többnyire a portugálok szemében is kalózok vagyunk, igen, azonkívül eretnekek, de ismétlem, ez hazugság. 
Alvito atya befejezte a fordítást, és halkan, de szilárd hangon tovább magyarázott Toranagának. 
Bárcsak én is tudnék ilyen folyékonyán beszélni, az isten verje meg, dühöngött magában Blackthorne. Toranaga Hiromacura nézett, s az öregember kérdéseket tett fel Alvito atyának, aki hosszasan válaszolt rájuk. Ezután Toranaga visszafordult Blackthorne-hoz, és a hangja még szigorúbb lett. 
– Cukku-szan azt mondja, ez a „Hollandföld”, ez a Németalföld hűbérese volt a spanyol királynak egészen néhány évvel ezelőttig. Igaz ez? 
– Igaz. 
– Tehát Németalföld – a ti szövetségesetek – fellázadt törvényes királya ellen? 
– Fellázadtak a spanyolok ellen, igen. De... 
– Fellázadtak. Igen vagy nem? 
– Igen. De vannak enyhítő körülmények. Komoly enyhi... 
– Nincs „enyhítő körülmény”, amikor valaki fellázad törvényes ura ellen. 
– Kivéve, ha győz. 
Toranaga mereven nézte Blackthorne-t. Azután harsogva felnevetett. Nevetés közben mondott valamit Hiromacunak, aki bólintott. 
– Úgy van, te kiejthetetlen nevű külföldi, úgy van. Megfogalmaztad az egyetlen lehetséges enyhítő körülményt. – Utoljára kuncogott még egyet, majd oly hirtelen tűnt el hangjából a derű, ahogy kezdődött. – És győzni fogtok? 
– Hai. 
Toranaga ismét mondott valamit, de a pap nem fordította azonnal. Különös mosoly ült ki a szájára, szemét Blackthorne-ra függesztette. Majd felsóhajtott. – Biztos vagy benne? 
– Ezt ő kérdi vagy te? 
– Toranaga úr kérdi. 
– Igen. Mondd meg neki, hogy biztos vagyok benne. Megmagyarázhatnám, hogy miért? 
Alvito atya jóval hosszabban beszélt Toranagához, mint amennyi időt ez az egyszerű kérdés igényelt volna. Tényleg olyan higgadt vagy, amilyennek látszol? – töprengett Blackthorne. Mi a kulcsa a titkodnak? Hogyan tudnálak tönkretenni? 
Toranaga mondott valamit, és legyezőt húzott elő a ruhaujjából. 
Alvito atya most dermesztően barátságtalanul, gunyorosan fordított. – Igen, navigátor, megmagyarázhatod nekem, miért hiszed, hogy megnyeritek ezt a háborút. 
Blackthorne igyekezett megőrizni nyugalmát és magabiztosságát; érezte, hogy a pap még mindig úr fölötte. – Jelenleg mi parancsolunk az európai tengereken... legalábbis a legtöbbjén – igazította ki magát. Ne túlozz. Az igazat mondd. Egy kicsit megcsavarinthatod, nyilván a jezsuita is ezt teszi, de az igazat mondd. – Mi, angolok, szétvertünk két hatalmas spanyol-portugál armadát, vagyis megszálló hajóhadat, és nem valószínű, hogy még egyet föl tudnának szerelni. A mi kis szigetünk valóságos erőd, teljes biztonságban van. Haditengerészetünk úr a vizeken. Hajóink gyorsabbak, modernebbek és jobban fel vannak fegyverezve. A spanyoloknak több mint ötvenesztendei rémuralom, inkvizíció és vérontás után sem sikerült legyűrni a hollandusokat. Szövetségeseink erősek, semmitől sem kell tartaniuk – és lassan kivéreztetik a spanyol birodalmat. Győzni fogunk, mert miénk az összes tenger és mert a spanyol király hiú önteltségében nem hajlandó egy idegen népnek szabadságot adni. 
– Tiétek az összes tenger? A mi tengereink is? Amik a mi partjainkat mossák? 
– Nem, természetesen nem, Toranaga-szama. Bocsánatot kérek, ha arcátlannak hangzott, amit mondtam. Természetesen az európai tengerekre gondoltam, ámbár... 
– Akkor jó. Örülök, hogy ezt tisztáztuk. De folytasd csak. Ámbár? 
– Ámbár hamarosan minden tengerről ki fogjuk söpörni ellenségeinket – jelentette ki Blackthorne. 
– „Ellenségeinket”, mondod. Lehet, hogy mi is ellenségeitek vagyunk? A mi hajóinkat is megpróbáljátok elsüllyesztem, a mi partjainkat is ki akarjátok fosztani? 
– Nem tudom elképzelni, hogy mi ellenségekké válnánk. 
– Én nagyon is könnyen el tudom képzelni. Mi történne akkor? 
– Ha megtámadnád hazámat, szembeszállnék veled és megpróbálnálak megverni – felelte Blackthorne. 
– És ha uralkodód megparancsolja, hogy itt támadj meg bennünket? 
– Megpróbálnám jobb belátásra bírni. És királynőnk hallgatna a szavamra, ő... 
– Királynő uralkodik felettetek, nem király? 
– Igen, uram. Királynőnk bölcs. Nem adna... képtelen volna ilyen oktalan parancsot kiadni. 
– És ha mégis? 
– Akkor Istennek ajánlanám lelkemet, mert minden bizonnyal meghalnék, így vagy úgy. 
– Meg. Az biztos. És nemcsak te, hanem minden katonátok. – Toranaga elhallgatott, majd hozzáfűzte: – Mennyi időbe telt, hogy ideérjetek? 
– Majdnem két esztendőbe. Egész pontosan egy esztendőbe, tizenegy hónapba és két napba. Az tengeri úton hozzávetőleg négyezer league, vagyis ennyiszer három mérföld. 
Alvito atya lefordította, majd kurta magyarázatot adott. Toranaga és Hiromacu kérdéseket tett föl neki, a pap bólintott és válaszolt. Toranaga elgondolkodva legyezte magát. 
– Behelyettesítettem az időt és a távolságot az ő mértékegységeikre, Blackthorne főnavigátor – mondta udvariasan a jezsuita. 
– Köszönöm. 
Ismét Toranaga szólalt meg. – Hogyan jutottál ide? Milyen útvonalon? 
– A Magellán-szoroson keresztül. Ha a térképeim és naplóim megvolnának, megmutathatnám, de ellopták... elvitték őket a hajómról az írott parancsokkal és egyéb papirosokkal együtt. Ha esetleg... 
Elharapta a szavát, mert Toranaga kurtán odavetett valamit Hiromacunak, aki értetlen arcot vágott. 
– Azt állítod, hogy minden iratodat elvitték... ellopták? 
– Igen. 
– Ez rettenetes, ha igaz. Mi itt Nipponban – Japánban – megvetjük és halállal büntetjük a tolvajlást. Azonnal utánanézetek ennek a dolognak. Hihetetlen, hogy japán ember ilyesmire vetemedjék, ámbár aljas banditák és kalózok nálunk is akadnak. 
– Talán csak elkeverték őket – mondta Blackthorne. – Vagy biztonság okából elrejtették. De azok az iratok értékesek, Toranaga úr. A térképeim nélkül olyan lennék, mint vak ember a labirintusban. Óhajtod, hogy részletezzem útvonalunkat? 
– Igen, de majd később. Előbb azt mondd meg, miért jöttetek el ilyen messzire. 
– Azért, hogy békés kereskedelmet folytassunk – ismételte Blackthorne, megfékezve türelmetlenségét. – Hogy kereskedjünk és hazatérjünk. Hogy gazdagabbá tegyünk titeket is, magunkat is. Hogy... 
– Minket is, magatokat is? Melyik a fontosabb? 
– Természetesen mindkét félnek nyernie kell az üzleten, és igazságos kereskedelmet kell folytatni. Mi hosszú távú üzleti kapcsolatokat szeretnénk kiépíteni; jobb feltételeket ajánlunk, mint a portugálok meg a spanyolok, és jobb árukat is. A mi kalmáraink... 
Elhallgatott, mert odakint éles hangok csattantak fel. Hiromacu és az őrök fele tüstént az ajtónál termett, másik fele szorosabb gyűrűt vont az emelvény köré. A belső ajtókat őrző szamurájok is készenlétbe álltak. 
Toranaga nem mozdult. Mondott valamit Alvito atyának. 
– Gyere idébb, Blackthorne kapitány, gyere el az ajtótól – szólt rá gondosan leplezett feszültséggel a hangjában a jezsuita. – Ha félted az életed, ne tégy hirtelen mozdulatot és ne is mondj semmit. – A pap lassan a bal oldali belső ajtóhoz ment, és a közelében telepedett le. 
Blackthorne ügyetlenül meghajolt Toranaga felé, aki rá sem nézett, majd a paphoz óvakodott. Tudta, hogy a kihallgatás az ő szempontjából egyelőre teljes kudarccal járt. – Mi folyik itt? – suttogta, miközben leült. 
A közelben álló őrök fenyegetően megmoccantak, s a pap gyorsan mondott nekik valamit, hogy megnyugtassa őket. – Ha még egyszer megszólalsz, búcsút vehetsz az életedtől – mondta Blackthorne-nak, s közben arra gondolt: minél előbb, annál jobb. Kiszámított lassúsággal kendőt húzott elő a ruhaujjából és megtörölgette izzadt kezét. Minden jellemszilárdságára és képzettségére szüksége volt, hogy megőrizze egykedvű higgadtságát ennek az eretneknek a kihallgatása közben, ami még szörnyűbbnek bizonyult, mint ahogy a vizitátor atya megjósolta. 
„Neked is jelen kell lenned?” – kérdezte a vizitátor atya tegnap este. 
„Toranaga külön megkért rá.” 
„Szerintem nagyon veszélyes ez rád és mindnyájunkra nézve. Talán betegnek kellene tettetned magad. Ha ugyanis ott leszel, le kell fordítanod, amit a kalóz mond – márpedig Sebastio atya leveléből az derül ki, hogy ez az ember maga az ördög, olyan ravasz, akár egy zsidó.”
„Eminenciád engedelmével, jobb, ha jelen leszek, így legalább közömbösíthetem Blackthorne tekervényesebb hazugságait.”
„Miért jött egyáltalán ide? Most, amikor minden olyan kitűnően alakul megint? Tényleg lehetnek más hajóik is a Csendes-óceánon? Elképzelhető volna, hogy flottát indítottak Spanyol Manila ellen? Nem mintha érdekelne annak az átkozott városnak és az egész Fülöp-szigeteki spanyol gyarmatnak a sorsa, de hogy ellenséges flotta jelenjék meg a Csendes-óceánon! Ez borzalmas következményekkel járhat ránk nézve Ázsiában. Ha sikerül Toranaga vagy Isido vagy bármelyik befolyásos daimjó bizalmába férkőznie... nos, ez roppant kellemetlen lenne számunkra.”
„Blackthorne jelenléte tény. Szerencsére olyan helyzetben vagyunk, hogy elbánhatunk vele.” 
„Isten a tanúm, már-már azt hiszem, hogy a spanyolok – vagy talán még inkább tévelygő lakájaik, a ferencesek és a Benedekrendiek – küldték ide rosszindulatukban, hogy a lábunk alatt legyen.”
„Ez sincs kizárva, eminenciás uram. Azok a szerzetek semmitől sem riadnak vissza, hogy tönkretegyenek bennünket. Merő féltékenységből, mivel mi sikert értünk el ott, ahol ők kudarcot vallottak. Az Úr azonban jobb belátásra fogja bírni őket! Véleményem szerint ez az angol lehetetlenné teszi magát, mielőtt még árthatna nekünk. A titkos naplói egyértelműen bizonyítják, hogy micsoda. Kalóz, kalózok vezére!”
„Olvasd fel őket Toranagának, Martin. Azokat a részeket, ahol a védtelen települések kifosztását írja le Afrikától Chiléig, a zsákmány- és halottlistákat.” 
„Azt hiszem, várnunk kell ezzel, eminenciás uram. A titkos naplókat bármikor beterjeszthetjük bizonyítékként. Hátha nélkülük is tönkreteszi magát.”
Alvito atya most újra megtörölgette a kezét. Magán érezte Blackthorne tekintetét. Isten legyen neked irgalmas, gondolta. Amit ma Toranagának mondtál, az után egy lyukas garast nem adnék az életedért, és persze a lelked üdvösségéért sem. Keresztre feszítenek a titkos naplók nélkül is. Küldjük talán vissza Sebastio atyához, hogy visszaadhassa őket Murának? Mit csinálna Toranaga, ha ezek az iratok sosem kerülnének elő? Nem, ez túlságosan veszélyes lehetne Mura számára. 
Félrecsúszott a bejárati ajtó. 
– Isido úr óhajt látni, nagyuram – jelentette Naga. – Itt... itt áll a folyosón és látni kíván. Azonnal, azt mondja. 
– Mindenki térjen vissza a helyére – szólt rá Toranaga az embereire. Tüstént engedelmeskedtek. De az összes szamuráj az ajtó felé fordulva ült le, élükön Hiromacuval, s kardjukat meglazították a hüvelyben. – Naga-szan, mondd meg Isido úrnak, hogy mindig szívesen látom. Kérd meg, hogy kerüljön beljebb. 
Magas férfi lépett a szobába. Tíz szürke ruhás szamuráj követte, de intésére keresztbe vetett lábbal leültek az ajtónál. 
Toranaga precíz ünnepélyességgel meghajolt, s a férfi ugyanilyen szertartásosan viszonozta az üdvözlést. 
Alvito atya áldotta a szerencséjét, hogy jelen lehet. A két rivális vezér közti elkerülhetetlen összecsapás nemsokára az egész birodalom s benne az anyaszentegyház jövőjét is meghatározza, ezért mérhetetlenül fontos minden kis információtöredék, ami segítségére lehet a jezsuitáknak, hogy eldöntsék, melyik oldalra álljanak. Isido Zen-buddhista és megátalkodottan keresztényellenes, Toranaga is Zen-buddhista, de ő nyíltan szimpatizál a keresztényekkel. Ennek ellenére a legtöbb keresztény daimjó Isidót támogatja, mert – jogosan, vélte Alvito atya – félnek Toranaga felülkerekedésétől. A keresztény daimjóknak az a véleménye, ha Toranaga megszünteti Isido befolyását a Régenstanácsban, minden hatalmat magának fog kisajátítani. Ha pedig hatalomra jut, valószínűleg felújítja a taikó kiutasítási rendeletét, és eltapossa az egy igaz hitet. Ha azonban Toranaga elbukik, a taikó gyenge utódja örökli a hatalmat, s az anyaszentegyház kedvező sorsa biztosítva lesz. 
De a keresztény daimjók szövetsége éppúgy nem bizonyult szilárdnak, mint a többié, s a két rivális vezér közti hatalmi egyensúly folyton változott, senki sem tudhatta biztosan, mikor melyik az erősebb. Még ő, Alvito atya, a legjobban tájékozott európai sem tudta volna megjósolni, melyik oldalra állnak a végső összecsapásban a keresztény daimjók s melyiké lesz a végső diadal. 
Látta, hogy Toranaga úr lemegy az emelvényről emberei védőgyűrűjében. 
– Üdvözöllek, Isido úr. Kérlek, ülj oda. – Az emelvény egyetlen párnájára mutatott. – Szeretném, ha kényelemben ereznéd magad. 
– Köszönöm, de inkább nem, Toranaga úr. 
Isido Kazunari sovány volt, barna képű és igen kemény külsejű – egy évvel számlált kevesebbet Toranagánál. Ószaka várkastélyában és körülötte nyolcezer szamuráj leste parancsait, mert ő volt a helyőrség parancsnoka – s így az Örökös testőrparancsnoka is –, azonkívül a Nyugati Hadak főparancsnoka, Korea meghódítója, a Régenstanács tagja s az elhunyt taikó összes hadainak főszemlésze, ami törvény szerint a birodalom összes daimjóinak összes hadait jelentette. 
– Nem, köszönöm – ismételte meg. – Zavarna, ha én kényelmesen ülnék, te pedig nem. Egy nap majd elfoglalom a párnádat, de ma nem. 
Haragos morgás futott át a Barnákon e burkolt fenyegetés hallatára, Toranaga azonban nyájasan válaszolt: – A legjobbkor jöttél. Épp most fejeztem be ennek a barbárnak a kihallgatását. Cukku-szan, kérlek, mondd meg neki, hogy álljon fel. 
A pap engedelmeskedett. Érezte, mint árad feléje Isidóból a rosszindulat. Isido nemcsak a keresztények ellensége volt, de gyűlölt mindent, ami európai, s teljes mértékben le akarta zárni előttük a birodalom határait. 
Isido undorodva mérte végig Blackthorne-t. – Hallottam, hogy ronda, de nem is képzeltem, mennyire. A híresztelések szerint kalóz. Valóban az? 
– Hogy kételkedhetsz ebben? Azonkívül megrögzött hazudozó. 
– Akkor, mielőtt megfeszítitek, kérlek, bocsásd vagy fél napig rendelkezésemre. Az Örökös bizonyára szívesen látná előbb úgy, hogy a feje rajta van a nyakán. – Isido durván fölnevetett. – Vagy talán meg kellene tanítani táncolni, mint a medvéket, és körbehordani a birodalomban, nyakán egy táblával: „íme, a Keleti Bohóc.” 
Noha Blackthorne furcsamód valóban a keleti tengerekről érkezett – ellentétben a mindig dél felől jövő portugálokkal, akiket ezért is neveztek el Déli Barbároknak –, Isido egyértelműen arra célzott, hogy a keleti tartományokat birtokló Toranaga az igazi bohóc. 
Toranaga úgy mosolyodott el, mint aki nem érti a kettős tréfát. – Humorod kifogyhatatlan, Isido úr – mondta. – De igazad van. A barbárt mielőbb ki kell végezni. Bőbeszédű, arcátlan, nagyszájú, s habár valóban különlegesség a maga nemében, meglehetősen értéktelen, azonkívül modora sincs. Naga-szan, vitesd el néhány emberrel, és zárjátok a közönséges bűnözők közé. Cukku-szan, mondd meg neki, hogy kövesse őket. 
– Főnavigátor, kövesd ezeket az embereket. 
– Hová visznek? 
Alvito atya habozott. Örült, hogy ő győzött, de ellenfele bátor volt, s maradt még némi remény, hogy a halhatatlan lelkét megmentse. – Fogságba. 
– Mennyi időre? 
– Nem tudom, fiam. Amíg Toranaga úr nem határoz felőled. 

Tizenkettedik fejezet

Toranaga a távozó barbárt figyelve kiverte fejéből e számos meglepetéssel szolgáló kihallgatást, hogy az Isido személyében jelentkező problémára összpontosíthasson. 
Úgy döntött, nem bocsátja el a papot, mert ezzel csak még jobban feldühítené Isidót, noha a pap további jelenléte veszélyes lehet. Minél kevesebbet tudnak ezek az idegenek, annál jobb. Minél kevesebbet tud bárki is, annál jobb, gondolta. Érdekemben vagy ellenem fogja Cukku-szan befolyásolni a keresztény daimjókat? Egészen a mai napig megbíztam benne. De voltak mozzanatok a barbár kihallgatásában, amiket még mindig nem értek. 
Isido tüntetően nem udvariaskodott tovább, hanem a lényegre tért. – Ismét meg kell kérdeznem, mi a válaszod a Régenstanácsnak? 
– Én pedig megismétlem: mint a Régenstanács elnöke úgy vélem, semmiféle válaszra nincs szükség. Kötöttem néhány jelentéktelen családi kapcsolatot. Mire kellene válaszolnom? 
– Fiadat, Naga-szant eljegyezted Maszamune úr lányával. Egyik leányunokádat hozzáadtad Zataki úr fiához és örököséhez. – Egy másik leányunokádat Kijama úr fiához. Mindeme házasságokat főurakkal vagy rokonukkal kötötted, tehát nem jelentéktelenek és teljességgel ellentmondanak urunk rendelkezésének. 
– Néhai urunk, a taikó egy éve halott. Sajnos. Igen. Gyászolom sógorom halálát, szeretném, ha még mindig élne s irányítaná a birodalom sorsát. – Majd, mintegy megforgatva a kést egy régi sebben, hozzátette: – Ha sógorom élne, kétségkívül hozzájárulna ezekhez a kapcsolatokhoz. Rendelete csak az olyan házasságokat tiltja, amelyek az ő házának uralmát veszélyeztetik. Én nem veszélyeztetem az ő házát, sem unokaöcsémet, Jaemont, az örököst. Én beérem azzal, hogy ura vagyok a kvantói tartományoknak. Nem áhítozom újabb területekre. Békében élek szomszédaimmal, és azt szeretném, ha az ő békéje továbbra is fennmaradna. Buddha urunkra mondom, nem én leszek az, aki a békét megszegi. 
Hatszáz éven át polgárháborúk dúlták az országot. Harmincöt esztendeje egy Goroda nevű jelentéktelen daimjó, nagyrészt Toranaga segítségével, elfoglalta Kjótót. A rákövetkező két évtizedben ez a harcos csodával határos módon fél Japánt meghódoltatta, valóságos hegyet hordatott össze koponyákból és diktátornak nevezte ki magát – annyi hatalma még nem volt, hogy a sógun címet kérvényezhesse a császártól, noha a Fudzsimotók egyik oldalágáról származott. Azután, ennek tizenhat éve, Gorodát orvul meggyilkolta egyik tábornoka, s a hatalom legfőbb hűbéresére és legzseniálisabb hadvezérére, a parasztszármazású Nakamurára szállt. 
Nakamura tábornok Toranaga, Isido és mások segítségével kurta négy esztendő alatt kiirtotta Goroda minden sarját, és leigázta egész Japánt – először fordult elő a történelemben, hogy az egész birodalmat egyetlen ember tartsa a markában. Diadalmasan vonult be Kjótóba, hogy földig hajoljon Go-Nidzso, a Menny Fia előtt. Mivel azonban paraszt volt, be kellett érnie a kisebb kvampaku – főtanácsadó – címmel, amit később fiára ruházott, s helyébe felvette a taikó méltóságát. Mindazáltal az összes daimjó meghajolt előtte, még Toranaga is. Hihetetlen módon tizenkét esztendőn át folyamatos béke uralkodott az országban. Azután, múlt évben, a taikó meghalt. 
– Buddha urunkra mondom – ismételte Toranaga –, nem én leszek az, aki a békét megszegi. 
– De háborúzni azért akarsz, ne? 
– Bölcs ember felkészül a pártütésre. Minden tartományban akadnak gonosz lelkűek. Még a legelőkelőbbek között is. Mindketten tudjuk, hogy a pártütésnek, az árulásnak nincs határa az emberi szívben. – Toranaga kihúzta magát. – A taikó az egységet hagyta örökül, s most mégis széthúzás van a te Nyugatod és az én Keletem közt. Megosztott a Régenstanács is. A daimjók pártokba tömörülnek. A Tanács egy féregrágta falun se tudna uralkodni, nemhogy az országon. Mielőbb eléri a taikó fia a nagykorúságot, annál jobb. Minél előbb új kvampakura lesz szükségünk. 
– Vagy netán sógunra? – kérdezte kajánul Isido. 
– Kvampaku, sógun, taikó, mindegy, a hatalom ugyanaz – felelte Toranaga. – Mit ér maga a cím? A hatalom a fontos, semmi más. Gorodából nem lehetett sógun. Nakamura is beérte a kvampakuval és később a taikóval. Uralkodott, és ez a lényeg. Mit számít, hogy a sógorom valaha paraszt volt? Mit számít, hogy az én családom ősi? Mit számít, hogy te alacsony sorból származol? Mégis tábornok vagy, hűbérúr, sőt, a Régenstanács tagja. 
Nagyon is sokat számít, gondolta Isido. Te tudod a legjobban. Én is tudom. Minden daimjó tudja. A taikó is tudta. – Jaemon hétesztendős. Még hét év, és ő a kvampaku. Addig pedig... 
– Nyolc, Isido tábornok, így szól a törvényünk. Unokaöcsém tizenöt éves korában válik felnőtté, akkor örökölhet. Addig mi öten, régensek uralkodunk a nevében. Ez néhai urunk akarata. 
– Igen. De azt is elrendelte, hogy a régensek ne szedjenek túszokat egymás ellen. Ocsiba úrnő, az Örökös anyja jelenleg túsz jedói váradban, hogy garantálja itteni biztonságodat, és ez ellentétes a taikó akaratával. A többi régenssel együtt te is ünnepélyes esküt tettél, hogy betartod vele kötött szerződésünket. Önnön véreddel írtad alá a dokumentumot. 
Toranaga ingerülten felsóhajtott. – Ocsiba úrnő egyetlen, várandós nővérét látogatta meg Jedóban. Nővére a fiam és örökösöm felesége. Fiam helye Jedóban van, amíg én itt tartózkodom. Mi sem természetesebb, mint hogy egy jó nővér ilyen alkalommal meglátogassa a nővérét. Illő tisztelettel bánunk vele. Lehet, hogy megszületik az első fiúunokám, ne? 
– Az Örökös anyja a legfontosabb hölgy a birodalomban. Nem helyes, hogy... – Isido azt akarta mondani: „ellenségei keze közé”, de meggondolta magát – ...egy különös városba került ilyen hirtelen. – Szünetet tartott, majd kurtán leszögezte: – A Tanács szeretné, ha még ma elrendelnéd hazaszállítását. 
Toranaga kikerülte a csapdát. – Ismétlem, Ocsiba úrnő nem a túszom, ezért nem is adhatok neki parancsokat. 
– Akkor hadd fogalmazzak másképpen. A Tanács azt óhajtja, hogy tüstént jelenjék meg Ószakában. 
– Ki óhajtja ezt? 
– Én. Szugijama úr. Onosi és Kijama urak. Továbbá elhatároztuk, hogy mindaddig itt várunk Ószakában, míg vissza nem jön. Íme, az aláírások. 
Toranaga dühöngött. Mindeddig sikerült úgy manipulálnia a Régenstanácsot, hogy a szavazatok kettő a háromhoz arányban megoszoljanak. Négy-egyre sohasem győzött Isido ellen, de Isido sem őellene. A négy-egy arány elszigeteltséget, katasztrófát jelent. Miért lett hűtlen hozzá Onosi? És Kijama? Ezek ketten esküdt ellenségei egymásnak, még azelőttről, hogy felvették a keresztséget. Mivel zsarolja őket Isido? 
Isido tudta, hogy összezúzta ellenségét. De hátra volt még egy lépés, amivel győzelmét teljessé teheti. Ismertette a tervet, amelyben Onosival egyeztek meg. – Mi, régensek úgy döntöttünk, hogy egyszer s mindenkorra el kell bánni azokkal, akik bitorolni akarják uram hatalmát és meg akarják ölni az Örököst. Az árulókat elítéljük. Mint közönséges bűnözőket hordjuk végig az utcán minden leszármazottjukkal együtt, és mint közönséges bűnözőket végezzük ki minden leszármazottjukkal együtt. Legyenek Fudzsimotók, Takasimák, közrendűek vagy előkelők – nem számít. Még az se, ha netán Minovarák! 
A Toranaga-szamurájok dühödten felszisszentek, mert a féluralkodói családokat szinte szentségkáromlás volt ilyenformán emlegetni – aztán Uszagi, a fiatal szamuráj, Hiromacu unokájának férje elvörösödve talpra ugrott. Hosszúkardját kirántva Isido felé vetette magát, a csupasz penge kétkezes ütésre emelkedett. 
Isido felkészült a halálos csapásra, nem is próbálta védeni magát. Ez volt a terve, ebben reménykedett, s emberei már korábban megkapták az utasítást, hogy ne csináljanak semmit, amíg ő meg nem hal. Ha őt, Isidót, itt most levágja egy Toranaga-szamuráj, az egész ószakai helyőrség teljes joggal esik neki Toranagának és miszlikbe aprítja, tekintet nélkül a túszra. Toranaga fiai bosszúból természetesen megölik Ocsiba úrnőt, mire az életben maradó régensek összefogva megindulnak a Josi klán ellen, és az írmagját is kiirtják. Csakis ilyen módon lehet biztosítani az örökös utódlását, s ezzel ő, Isido teljesíti a taikó iránti kötelességét. 
De a penge nem sújtott le. Uszagi az utolsó pillanatban eszére tért, s remegve visszalökte hüvelyébe a kardot. 
– Bocsáss meg, Toranaga úr – mondta alázatosan letérdelve. – Nem bírtam elviselni a szégyent... hogy... hogy ilyen... megaláztatás érjen téged. Engedélyedet kérem... bocsánatodért esedezem... és engedélyedet kérem, hogy azonnal szeppukut követhessek el, mert ezzel a szégyennel nem élhetek tovább. 
Noha Toranaga egész idő alatt mozdulatlan maradt, el volt készülve rá, hogy felfogja a csapást, mint ahogy tudta, elkészült erre Hiromacu és a többi szamuráj is, Isido tehát valószínűleg csupán megsérült volna. Azt is pontosan tudta, miért beszélt Isido ilyen felháborítóan és sértően. Kamatostul visszafizetek még ezért, Isido, fogadta meg magában. 
A térdelő ifjú felé fordult. – Hogy merészeled feltételezni, hogy bármi, amit Isido úr mond, sértő lehet rám nézve! Isido úr sohasem követne el ekkora udvariatlanságot. Hogy merészelsz belehallgatózni olyan beszélgetésbe, amit nem a te fülednek szántak! Nem, nem engedélyezem, hogy szeppukut kövess el. Az a becsület jutalma, te pedig akkor vesztetted el a becsületedet, amikor az önuralmadat. Még ma keresztre feszíttetlek, mint közönséges bűnözőt. Kardjaidat összetörik, és az eta faluban ássák el. Fiadat is az eta faluban fogják elkaparni. Fejedet nyársra tűzik, hogy mindenki lássa és kinevesse, alája pedig ez lesz írva: „Ez az ember tévedésből született szamurájnak. Neve nincs többé!” 
Uszagi óriási önuralommal erőt vett zihálásán, de az arcáról verejték csöpögött, a szégyen mardosta. Meghajolt Toranaga előtt, s nyugodt külsővel fogadta sorsát. 
Hiromacu előrelépett, és kitépte a két kardot unokája férjének övéből. 
– Toranaga úr – mondta –, ha megengeded, magam ellenőrzöm a parancs végrehajtását. 
Toranaga biccentett. 
Az ifjú utoljára hajolt meg s állt volna fel, de Hiromacu vísszalökte. – Két lábán a szamuráj jár – vetette oda. – És a férfi. Te egyik sem vagy. Négykézláb fogsz a halálba mászni. 
Uszagi némán engedelmeskedett. 
A szobában pedig mindenkinek megmelegedett a szíve az ifjú megújult önfegyelmét és mérhetetlen bátorságát látva. Szamurájként fog újjászületni, gondolták elégedetten. 

Tizenharmadik fejezet

Aznap éjjel Toranaga nem tudott aludni. Ritkán esett ez meg vele, rendszerint a legsúlyosabb problémát is másnapra halaszthatta, s biztos lehetett benne: ha megéri a másnapot, legjobb képességei szerint megfogja oldani. Régen rájött már, hogy a békés alvás a legtöbb rejtélyre választ ad, és ha nem, mit számít? Hiszen az élet csupán harmatcsepp egy harmatcseppben, nem igaz? 
Ma éjjel azonban túlságosan sok zavaró kérdésen kellett töprengenie. 
Mi a teendő Isidóval kapcsolatban? 
Miért állt át Onosi az ellenséghez? 
Hogyan bánjak el a Tanáccsal? 
Megint okvetetlenkedtek a hátam mögött a keresztény papok? 
Honnét várjam a következő orgyilkos merényletet? 
Mit csináljak Jabuval? 
Mihez kezdjek a barbárral? 
Igazat mondott-e? 
Különös, hogy éppen most jött és hogy épp a keleti tengerekről. Intő jel volna ez? A barbár karmája volna, hogy szikraként robbantsa fel ezt az egész lőporos hordót? 
A „karma” szó, amelyet a japán nyelv Indiából vett át, része a buddhista filozófiának; az egyén sorsát jelenti ebben az életben, azt a sorsot, amelyet változhatatlanul megszabtak egy előző életében elkövetett cselekedetei: a jó cselekedetek jobb pozícióhoz segítik a jelenlegi életszférában, a rosszak az ellentétébe. Hasonlóképp a jelenlegi életben elkövetett tettek szabják meg teljes mértékben a következő újjászületést. Az egyén mindaddig újjá- és újjászületik a könnyeknek e világában, míg végtelen sok életidőnyi tűrés, szenvedés és tanulás után tökéletessé nem válik, ekkor eljut a nirvánába, a tökéletes béke honába, és többé nem kell az újjászületést elszenvednie. 
Különös, hogy Buddha vagy valami más isten, vagy épp a karma Jabu birtokára vetette az Andzsin-szant. Különös, hogy épp abban a faluban ért partot, ahová Murát, az izui kémhálózat titkos fejét telepítette oly sok évvel ezelőtt, a taikónak és Jabu ragyaverte apjának orra elé. Különös, hogy Cukku-szan éppen itt volt Ószakában – holott általában Nagaszakiban tartózkodik –, s így tolmácsolni tudott. Különös, hogy a keresztények főpapja is éppen itt van, akárcsak a portugálok vezérkapitánya. Különös, hogy Rodrigues, a navigátor is épp kéznél volt, hogy Hiromacut Andzsiróba vigye, s így sikerüljön még élve elfogni a barbárt és elkobozni a hajóágyúkat. Azután ott van Kaszigi Omi, annak az embernek a fia, aki tálcán nyújtja át nekem Jabu fejét, amint a kisujjamat begörbítem. 
Milyen szép is az élet és milyen szomorú! Milyen tünékeny: se múlt, se jövő, csak a határtalan most. 
Toranaga felsóhajtott. Egy biztos: a barbár soha többé nem távozhat innen. Se élve, se halva. A birodalom része marad most már mindörökre. 
Közeledő léptek alig hallható nesze ütötte meg a fülét. Kardja készenlétben volt. Minden éjjel más szobában hált, más őrség vigyázott rá, s a jelszót is rendszertelenül cserélgette, mert az orgyilkosok mindig lesben álltak. A lépések a sodzsin túl megszűntek. Azután meghallotta Hiromacu hangját és a jelszó első részét: – Ha az igazság már világos, mi haszna a meditációnak? 
– És ha az igazság rejtve? – felelte Toranaga. 
– Akkor már világos – fejezte be helyesen Hiromacu. Az idézetet Szarahától, a régi tantrikus buddhista tanítótól kölcsönözték. 
– Gyere be. 
Toranaga csak akkor eresztette el kardját, amikor látta, hogy valóban a tanácsadója az. – Ülj le. 
– Hallottam, hogy nem alszol. Gondoltam, hátha szükséged van valamire. 
– Nem, köszönöm. – Toranaga észrevette, hogy az öregember szeme körül még mélyebbek lettek a ráncok. – Örülök, hogy itt vagy, öreg barátom – mondta. 
– Biztos, hogy nincs semmi baj? 
– Persze hogy biztos. 
– Akkor magadra hagylak. Bocsáss meg, hogy zavartalak, uram. 
– Nem, nem, kérlek, gyere be. Örülök, hogy itt vagy. Ülj le. 
Az öregember merev háttal leült az ajtó mellé. – Megkettőztem az őrséget. 
– Jó. 
Hiromacu hallgatott egy sort. Ami azt az őrültet illeti, minden a parancsod szerint történt. Minden. 
– Köszönöm. 
– A felesége... amint az ítéletnek hírét vette, unokám engedélyt kért, hogy megölhesse magát, követve férjét és fiát a Nagy Űrbe. Nem adtam engedélyt, megparancsoltam neki, hogy várjon, míg te jóvá nem hagyod. – Hiromacunak a szíve vérzett. Milyen rettenetes az élet! 
– Helyesen cselekedtél. 
– Ünnepélyesen kérlek, engedd meg, hogy véget vessek az életemnek. Az a fiú halálos veszélybe sodort téged, de az egész az én hibám. Fel kellett volna fedeznem benne a jellemgyengeséget. Hibát követtem el. 
– Az engedélyt nem adom meg. 
– Kérlek. Ünnepélyesen kérlek. 
– Nem. Élve van rád szükségem. 
– Engedelmeskedem. De kérlek, fogadd el bocsánatkérésemet. 
– Elfogadom. 
Kis idő múlva Toranaga így szólt: – No és a barbár? 
– Bonyolult ügy, nagyuram. Először: ha nem a barbárt vártad volna ma, akkor hajnalban solymászni indulsz, s Isido nem kever bele ebbe a felháborító találkozásba. Most már nincs más hátra, háborút kell indítanod ellene... ha ugyan élve kijutsz ebből a várból és idejében Jedóba érsz. 
– Másodszor? 
– Másodszor, harmadszor és száznegyvenharmadszor? Te sokkal okosabb vagy nálam, Toranaga úr, de annyit még én is fölfogtam, hogy nem minden igaz abból, amit a Déli Barbárok velünk elhitettek. – Hiromacu örült, hogy beszélgethet. Ez is enyhített a fájdalmán. – De ha két keresztény vallás van, amelyek gyűlölik egymást, ha a portugálok csupán részei egy nagyobb spanyol birodalomnak, és ha ennek az új barbárnak az országa – akárhogy is hívják – hadat visel mindenik ellen és le is győzi őket, és a legnagyobb „ha”: ha igazat mond, s ha a pap pontosan azt fordította, amit mondott... Nos, te bizonyára össze tudod rakni ezt a sok „ha”-t, ki tudod hüvelyezni az értelmét, és fel is tudod használni. Én, sajnos, nem. Én csak azt tudom, amit Andzsiróban láttam meg a hajón. Ennek az Andzsin-szannak igen kemény feje van – a teste talán gyönge, de ezt a hosszú útnak köszönheti –, s a tengeren ő az úr. Semmit sem értek az egészből. Hogyan lehet, hogy egy ilyen férfi szótlanul tűri, ha lehugyozzák a hátát? Miért mentette meg Jabu életét mindazok után, amiket vele tett, meg ellenségének, a portugál Rodrigunak az életét? Úgy zúg a fejem ettől a sok kérdéstől, mintha teleszívtam volna magam szakéval. – Hiromacu elhallgatott. Fáradt volt. – De a véleményem az, hogy szárazföldön kell tartanunk, meg a többit is, ha jönnek még utána, és mielőbb meg kell ölni őket. 
– És mi legyen Jabuval? 
– Parancsold meg neki, hogy még ma éjjel kövessen el szeppukut. 
– Miért? 
– Mert modortalan. Megmondtad előre, mit fog csinálni, amikor megérkezem Andzsiróba. El akarta lopni, ami téged illet. És hazudik is. Ne fogadd holnap, ahogy megbeszéltétek. Ha akarod, tüstént megviszem neki parancsodat. Előbb-utóbb úgyis meg kell ölnöd. Jobb lenne most, hogy hozzáférhető, hogy nincsenek körülötte a csatlósai. Javaslom, ne késlekedj. 
Halkan kopogtak a belső ajtón. – Tora-csan? 
Toranaga elmosolyodott, mint mindig, ha ezt az oly ismerős hangot s ezt a becéző formulát hallotta. – Igen, Kiri-szan? 
– Vettem a bátorságot, uram, hogy csat hozzak neked és vendégednek. Bemenetek? 
– Igen. 
Mindkét férfi viszonozta az asszony meghajlását. Kiri becsukta az ajtót, és a tea kitöltésével kezdett foglalatoskodni. Ezt az ötvenhárom éves, kövér teremtést, Toranaga udvarhölgyeinek fejét Kiricubo-nó-Tosikónak, becenevén Kirinek hívták; ő volt a legidősebb nő Toranaga udvartartásában. Haja szürkült, dereka megvastagodott, de az arcán örökké valami boldog kifejezés ült. – Nem volna szabad ilyen későn ébren lenned, nem bizony, Tora-csan! Mindjárt hajnalodik, s akkor, gondolom, kivágtatsz a dombok közé a sólymaiddal, ne? Alvásra pedig szükség van! 
– Bizony, Kiri-csan! – Toranaga kedveskedve megveregette az asszony hatalmas fenekét. 
– Nagyon kérlek, ne Kiri-csanozz engem! – nevette el magát Kiri. – Öregasszony vagyok, több tiszteletet kívánok. Többi hölgyed okoz nekem elég sok fejfájást úgyis. Kiricubo-nó-Tosiko, ha kérhetném, Josi Toranaga-nó-Csikitada uram! 
– Na tessék. Látod ezt, Hiromacu? Húsz esztendő után is diktálni akar nekem. 
– Bocsánatot kérek, de több mint harminc esztendő után, Tora-szama – javította ki büszkén az asszony. – És akkor is csak annyira lehetett neked diktálni, mint ma! 
Toranaga ifjúkorában maga is túsz volt, méghozzá a zsarnoki Ikava Tadazakinál, Szuruga és Tótómi uránál, a mostani Ikava Dzsikkju apjánál, Jabu ellenségénél. Az a szamuráj, aki Toranaga magaviseletéért felelt, épp akkoriban vette magához második feleségnek Kiricubót, aki akkor tizenhét éves volt. A szamuráj és Kiri tisztességesen bánt Toranagával, bölcs tanácsokkal látták el, azután, amikor Toranaga fellázadt Tadazaki ellen, és csatlakozott Gorodához, követték őt számos más harcossal együtt, s bátran harcoltak az oldalán. Később, a fővárosért vívott küzdelemben Kiri férje elesett. Toranaga megkérte Kirit, legyen az egyik ágyasa, s az asszony boldogan beleegyezett. Akkoriban még nem volt kövér. De már akkor is bölcs volt, már akkor is éltek benne az oltalmazó ösztönök. Kiri tizenkilenc éves volt, Toranaga huszonnégy – és Kiri azóta is a háztartás középpontja. Ravasz és rátermett. Minden zökkenőtől mentesen irányítja ura háza népét. 
Már amennyire egy olyan háznépet lehet, ahol asszonyok is vannak, tette hozzá gondolatban Toranaga. 
– Egyre kövérebb leszel – mondta, noha ezt egyáltalán nem bánta. 
– De Toranaga úr! Toda úr előtt ilyet mondani! Borzasztóan sajnálom, de kénytelen leszek szeppukut elkövetni – vagy legalábbis leborotválni a hajam és kolostorba vonulni! És én még azt hittem, fiatal vagyok és karcsú! – Kitört belőle a nevetés. – Tudom, hogy nagy a fenekem, de mit csináljak? Szeretek enni, és ez Buddha problémája meg a karmámé, ne?- Átnyújtotta nekik a csat. – Tessék. Én már megyek is. Beküldjem Szazuko úrnőt? 
– Ne, mindenre gondoló Kiri-szanom, ne, köszönöm. Beszélgetünk még egy kicsit, aztán alszom inkább. 
– Jó éjszakát, Tora-szama. Édes álmatlanságot. – Meghajolt feléje, majd Hiromacu felé, és eltűnt. Elismerően szürcsölgették a teájukat. 
– Sajnálom, hogy nem született fiunk, nekem meg Kiri-szannak – mondta Toranaga. – Egyszer megfogant, de elvetélt. A nagakudei csata idején volt. 
– Á, akkor. 
– Igen. 
Gorodát, a diktátort nem sokkal azelőtt gyilkolták meg, és Nakamura tábornok – a jövendő taikó – azon volt, hogy minden hatalmat megkaparintson. Toranaga akkor Goroda egyik fiát, a jogos utódot támogatta. Nakamura megütközött vele egy Nagakude nevű kis falunál, de seregét megtépázták és szerteszórták. Vereséget szenvedett. Toranaga ezután ügyesen visszavonult, mert most már egy új hadsereg üldözte, amelyet Nakamura nevében Hiromacu vezetett. Kikerülte a csapdát, s hazamenekült a tartományaiba úgy, hogy serege egészben maradt, új csatára készen. Ötvenezer ember veszett ott Nagakudénál, de ebből igen kevés volt Toranagáé. A jövendő taikó bölcsen abbahagyta a háborút, holott végül biztosan ő győzött volna. A nagakudei csata volt az egyetlen, amelyet a taikó elvesztett, és Toranaga az egyetlen hadvezér, aki megverte. 
– Örülök, hogy akkor nem ütköztünk meg, uram – mondta Hiromacu. 
– Igen. 
– Te győztél volna. 
– Nem. A taikó volt a legnagyobb hadvezér és a legbölcsebb, legokosabb ember a világon. 
Hiromacu elmosolyodott. – Igen. Rajtad kívül. 
– Nem. Tévedsz. Ezért is lettem a hűbérese. 
– Sajnálom, hogy meghalt. 
– Igen. 
– És Goroda... micsoda ember volt az is, ne? Ennyi derék ember, és mind halott. – Hiromacu szórakozottan csavargatta övében a kopott kardhüvelyt. – Meg kell indulnod Isido ellen. Akkor minden daimjó kénytelen lesz egyszer s mindenkorra elkötelezni magát. A háborút előbb vagy utóbb megnyerjük. Szétkergeted a Tanácsot, és te leszel a sógun. 
– Nem vágyom erre a tisztességre – csattant fel Toranaga. – Hányszor mondjam még? 
– Bocsáss meg, uram. Tudom. De úgy érzem, Japánnak ez lenne a legjobb. 
– Ez árulás. 
– Ki ellen, uram? A taikó ellen? Ő halott. A végakarata ellen? Az csak egy darab papír. A gyermek Jaemon ellen? Jaemon egy paraszt fia, egy olyan paraszté, aki zsarnoki módon magához ragadta annak a hadvezérnek a hatalmát és örökségét, akinek az utódait ő maga irtotta ki. Mi Goroda szövetségesei voltunk, utána meg a taikó hűbéresei. Ez igaz. De most már mind a ketten halottak. 
– Akkor is ezt tanácsolnád, ha régens volnál? 
– Nem, de nem vagyok régens, hála Buddhának. Csak a te hűbérésed vagyok. Egy esztendeje, hogy az oldaladra álltam. Méghozzá szabad akaratomból. 
– Miért? – Toranaga még sohasem tette föl ezt a kérdést. 
– Mert férfi vagy a talpadon, mert Minovara vagy és mert bölcsen fogsz cselekedni. Amit Isidónak mondtál, igaz: a japán népen nem uralkodhat holmi bizottság. Nekünk vezetőre van szükségünk. Ki mást választottam volna az öt régens közül? Onosi urat? Bölcs ember és jó hadvezér. De keresztény és nyomorék, a húsa úgy rothad a leprától, hogy ötven lépésre bűzlik. Szugijama urat? Ő a leggazdagabb daimjó az egész országban. Családja éppoly ősi, mint a tiéd, de ugyanakkor gyáva köpönyegforgató, ismerjük ezer esztendeje. Kijama urat? Bölcs, bátor, nagy hadvezér, régi bajtárs. De ő is keresztény, és van nekünk elég istenünk ezen az Istenek Földjén, hogysem elbizakodottságunkban mindössze egyet imádjunk. Isidót? Azóta undorodom attól az álnok, mocskos parasztivadéktól, amióta ismerem, és csakis azért nem öltem meg, mert a taikó tányérnyaló kutyája volt. – Szíjas arca mosolyra húzódott. – Mint látod, Josi Toranaga-nó-Minovara, nem hagytál nekem más választást. 
– És ha a tanácsod ellenére cselekszem? Ha kijátszom a régenseket, akár még Isidót is, és Jaemont ültetem be a hatalomba? 
– Mindenképpen bölcsen fogsz cselekedni, uram. De az összes régens halva szeretne téged látni. Ez az igazság. Azonnali háborút javaslok. Azonnalit. Mielőtt még elszigetelnek. Vagy meggyilkoltatnak. 
Toranaga az ellenségeire gondolt. Sokan vannak és nagy hatalom van a kezükben. 
Három hétbe telne, hogy Jedóba érjen a Tókaidón, a Nagy Tengerparti Úton. Hajóval menni veszélyesebb lenne, talán több időbe is kerülne, kivéve, ha gályára száll, amely szél és ár ellen egyaránt haladhat. 
Toranaga újra átgondolta a tervet, amely mellett már döntött. Nem talált benne hibát. 
– Tegnap titkon hírét vettem, hogy Isido anyja meglátogatja unokáját Nagojában – mondta, és Hiromacu azonnal hegyezni kezdte a fülét. Nagoja, ez az óriási városállam, még nem kötelezte el magát egyik oldalon sem. – Az apát „meghívhatná” a hölgyet, hogy látogasson el a Dzsódzsi-templomba. Megszemlélni a cseresznyevirágokat. 
– Máris – felelte Hiromacu. – Postagalamb útján rendelkezem. 
A Dzsódzsi-templom három dologról volt híres: cseresznyefasoráról, Zen-buddhista szerzetesei harciasságáról s Toranagához való nyílt és feltétlen hűségéről – évekkel ezelőtt ő épittette ugyanis a templomot, s ő pénzelte azóta is a fenntartását. – A virágok ugyan már nem a legfrissebbek, de a hölgy holnap ott lesz. Azt se kétlem, hogy a tiszteletre méltó asszonyság maradni akar majd pár napot. Olyan pihentető arrafelé a levegő. Unokája nyilván elkíséri, ne? 
– Nem... egyedül menjen. Különben még átlátnának az apát „meghívásán”. Azután: küldess rejtjeles üzenetet fiamnak. Szudarának: „Indulok Ószakából, amint a Tanács befejezi ülését – négy nap múlva”. Futárral küldd, és holnap erősítsd meg postagalamb útján. 
Hiromacu szemlátomást elégedetlenkedett. – Felrendelhetek tehát tízezer embert azonnal? Ide Ószakába? 
– Nem. Elég lesz, amennyi itt van. Köszönöm, öreg barátom, és most aludni fogok. 
Hiromacu felállt, megropogtatta a vállát. – Engedélyt adhatok unokámnak, Fudzsikónak, hogy megölje magát? 
– Nem. 
– De Fudzsiko szamuráj, uram, és jól tudod, hogyan éreznek az anyák gyermekeik iránt. Ez volt az elsőszülöttje. 
– Fudzsikónak még sok gyereke lehet. Hány éves? Tizennyolc? Alig tizenkilenc? Keresek majd neki új férjet. 
Hiromacu a fejét rázta. – Nem akar az új férjet. Ismerem jól. A legbelsőbb kívánsága, hogy végezhessen magával. Kérlek. 
– Mondd meg unokádnak, hogy a fölösleges halált nem helyeslem. Nem adok engedélyt. 
Végre Hiromacu meghajolt és távozni készült. 
– Meddig marad meg a barbár abban a börtönben? – kérdezte Toranaga. 
Hiromacu nem fordult vissza. – Attól függ, milyen jó verekedő. 
– Köszönöm. Jó éjt, Hiromacu. – Meggyőződvén róla, hogy most már egyedül van, halkan így szólt: – Kiri-szan? 
A belső ajtó kinyílt, az asszony bejött és letérdelt. 
– Tüstént üzenj Szudarának: „Minden rendben.” Versenygalambokkal küldd. Hármat eressz útnak hajnalban, hármat délben. 
– Igen, uram. – Az asszony távozott. 
Legalább egy keresztüljut, gondolta Toranaga. Négy biztosan áldozatul esik a nyilaknak, kémeknek, héjáknak. De hacsak Isido meg nem fejtette a rejtjelrendszerünket, az üzenet úgysem mond neki semmit. 
Ezt a rejtjelrendszert csupán négyen ismerték: legidősebb fia, Noboru, második fia s egyben utóda, Szudara, Kiri és ő. Az üzenet valójában a következőt jelentette: „Minden egyéb üzenet érvénytelen. Életbe léptetni az ötös tervet.” Az ötös tervben foglalt parancs kimondta, hogy a Josi klán minden vezetőjét legmegbízhatóbb tanácsadóikkal együtt azonnal a fővárosba, Jedóba kell hívni, és háborús mozgósítást kell elrendelni. A háború megindításának rejtjelszavai: „Bíbor Ég.” Ha őt meggyilkolják vagy foglyul ejtik, a Bíbor Ég automatikusan életbe lép és megindul a háború: Szudara minden katonájukkal azonnal fanatikus támadást intéz Kjóto ellen, hogy markába kaparintsa a várost és a bábcsászárt. Ezzel összhangban titkon előre megtervezett felkelések robbannak ki ötven tartományban, amelyeket már rég előkészítettek egy ilyen eshetőségre. Minden célpontot, átjárókat, hidakat, városokat, várakat rég kijelöltek. Volt elég fegyvere és elszánt embere, hogy mindezt megvalósíthassák. 
Jó terv, gondolta Toranaga. Csak éppen kudarcot vall, ha nem én irányítom. Szudara nem tudja keresztülvinni. Nem mintha nem volna elég bátorsága vagy esze, nem mintha áruló volna. Egyszerűen csak nincs még elegendő tudása és tapasztalata, nem tudná maga mellé állítani a még habozó daimjókat. És Ószaka várkastélya meg Jaemon, az örökös sérthetetlenül állnának az útjában, magukba gyűjtve és jelképezve mindazt az ellenségességet és féltékenységet, amit ötvenkét esztendő háborúi során kihívnom sikerült. 
Toranaga háborúi hatéves korában kezdődtek, amikor túszul vitték az ellenség táborába, aztán kiváltották, más ellenségei újra elfogták, megint zálogba adták, s csak tizenkét évesen váltották ki. Tizenkét évesen vezette első őrjáratát, akkor nyerte meg első csatáját. 
Mennyi csata. Egyet sem veszített el. És mennyi ellenség. S most mind összegyűlik. 
Szudara kudarcot fog vallani. Te vagy az egyetlen, aki a Bíbor Éggel győzni tudnál, talán. A taikó képes volna rá, ez nem is kérdés. De legjobb lenne, ha nem kellene elrendelni a Bíbor Eget. 

Tizennegyedik fejezet

Blackthorne számára a hajnal maga volt a pokol. Élethalálharcát vívta egy másik rabbal. Egy csésze híg zabkása volt a tét. Mindkét férfi meztelen volt. Amikor egy rabot belöktek ebbe az óriási, egyszintes fa cellablokkba, a ruháját letépték. Felöltözött ember több helyet foglal el, és fegyvert is rejtegethet a ruhája alatt. 
A homályos, fojtó levegőjű terem ötven lépés hosszú és tíz lépés széles volt, telezsúfolva meztelen, izzadó japánokkal. A fal meg az alacsony mennyezet deszkái és gerendái közt alig szűrődött be valami fény. 
Blackthorne kiegyenesedni sem igen tudott. Bőre felhólyagzott, összevissza karistolódott a férfi törött körmei alatt, s a fa felhorzsolta, amint nekivetette a hátát. Végül teljes erővel belefejelt ellensége arcába, torkon ragadta, és addig verte a fejét a gerendába, míg el nem vesztette eszméletét. Akkor félrelökte, átgázolt az izzadó embertömegen, vissza a sarokban kivívott helyére, és várta a következő támadást. 
Az őrök a hajnal első fényénél kezdték beadogatni a szűk résen a csészényi híg zabkásákat meg a vizet. Azóta nem kapott ennivalót, hogy előző nap alkonyatkor bezárták. A rabok szokatlan nyugalommal sorakoztak fel a reggeliosztáshoz. Fegyelem nélkül semmit sem kaptak volna. Egyszer csak egy orangutánképű, borotválatlan, mocskos, tetves hajú férfi a veséjére vágott, félrelökte, és elvette az adagját. A többiek némán várták a fejleményeket. Blackthorne azonban túl sok matrózverekedésben vett már részt ahhoz, hogy egyetlen aljas ütéssel elintézzék. Tehetetlenséget színlelt, majd vadul belerúgott a férfiba, és kezdetét vette a harc. A sarokban ziháló Blackthorne most elképedve nézte, amint valaki feléje nyújtja az elvesztettnek hitt kását és vizet. Elvette és megköszönte. 
A sarokban volt a legjobb hely. A termet hosszában a földpadlón lefektetett gerenda választotta ketté. Mindkét felén három sor rab ült, kettő egymással szemben, háttal a falnak, illetve a gerendának, a harmadik köztük. A középső sorba kerültek a gyengék és a betegek. Ha a szélső sorokban ülő erősebb férfiak ki akarták nyújtani a lábukat, egyszerűen áttolták a középsőben kucorgókon. 
Blackthorne két püffedt, légyköpte hullát látott az egyik középső sorban, de a körülöttük haldokló gyenge, beteg emberek ügyet se vetettek rájuk. 
Nem látott messzire az egyre jobban felforrósodó helyiségben. A nap szinte meggyújtotta a fát a fejük felett. Küblik voltak ugyan, de az irtózatos, orrfacsaró bűzt mégis alig lehetett elviselni: a betegek többnyire maguk alá rondítottak. 
Az őrök időről időre kinyitották a vasajtót, és elkiáltottak egy-két nevet. A kiszemeltek meghajoltak sorstársaik felé és elmentek, de hamarosan másokat hoztak helyettük, úgyhogy üres hely nem maradt. A rabok a jelek szerint beletörődtek végzetükbe, és amennyire tudtak, igyekeztek békében meglenni közvetlen szomszédaikkal. 
Egy férfi a fal mellett öklendezni kezdett. Azonnal átlökték a középső sorba, ott összeroskadt s fuldoklóit a rajta nyüzsgő láberdő alatt. 
Blackthorne-nak be kellett hunynia a szemét, hogy a rátörő pánikot valahogy legyűrje. Rohadt Toranaga! Csak egyszer kapjalak a kezem közé, hogy belökhesselek ide! 
Rohadt őrök! Tegnap este, amikor ráparancsoltak, hogy vetkőzzék le, elkeseredetten viaskodott velük, holott tudta, hogy vesztett, egyszerűen csak nem volt hajlandó passzívan adni meg magát. Aztán betuszkolták az ajtón. 
Négy ilyen cellablokk volt a város szélén, ezen a magas falakkal körülvett, kikövezett térségen. A falakon kívül kötéllel kerítettek el egy döngölt részt a folyóparton. Öt kereszt volt felállítva rá. Négy meztelen férfi és egy nő lógott rajtuk, s amint a szamurájok arra vezették, Blackthorne látta, hogy a hóhérok hosszú lándzsájukat hol itt, hol ott döfik bele az áldozatok mellkasába, a tömeg éljenzései közepette. Azután az öt halottat levágták, felkötöztek öt másikat, az őt kísérő szamurájok pedig előreléptek, és nevetve felaprították a hullákat hosszú kardjukkal. 
Mocskos, bűzös csatornapatkányok! 
A férfi, akit Blackthorne legyőzött, észrevétlenül magához tért. A középső sorban hevert. Arca egyik felét alvadt vér borította, orra belapult. Mint a villám, vetette magát Blackthorne-ra, rá sehederítve az útjában levőkre. 
Blackthorne az utolsó pillanatban észlelte a mozdulatot, gyorsan kivédte a támadást, és leütötte a férfit, aki összecsuklott. Azok a rabok, akikre ráesett, dühösen összeszidták, aztán az egyik, egy tagbaszakadt, buldogtestű férfi tenyere élével keményen a nyakszirtjére vágott. Száraz reccsenés, a támadó feje lenyaklott. 
A buldogtestű megemelte a félig leborotvált fejet a ritkuló, tetves varkocsnál fogva, majd elengedte. Blackthorne-ra nézett, torokhangon mondott valamit, fogatlan szájával elmosolyodott, és megrántotta a vállát. 
– Köszönöm – mondta Blackthorne levegő után kapkodva, és hálát adott, hogy támadója nem volt járatos a Murától már egy ízben látott fegyvertelen harcmodorban. – Én név Andzsin-szan – mondta magára bökve. – Hát a tiéd? 
– Aa, szo deszu! Andzsin-szan! – A buldogtestü magára bökött, és beszívta a levegőt. – Minikui. 
– Minikui-szan? 
– Hai – felelte a férfi, és csak úgy dőltek belőle a japán szavak. 
Blackthorne fáradtan megvonta a vállát. – Vakarimaszen. Nem értem. 
– Aa, szo deszu! –  A buldogtestű és a körülötte ülők rövid karattyolásba fogtak, majd a férfi vállat vont, Blackthorne is vállat vont, felemelték a halottat és odatették a többi mellé. Visszamentek a sarokba, ahol senki sem merte elfoglalni a helyüket. 
A legtöbb rab aludt vagy legalábbis hánykolódott. 
Blackthorne mocskosnak érezte magát és nyomorultul, mintha a halál settenkedne körülötte. Nyugalom, gondolta, hosszú még az út a halálodig... De ebben a pokoli lyukban nem élek sokáig! Túl sok itt az ember. Úristen, eresszetek ki! Miért úszik körülöttem a cella, és Rodrigues lebeg amott föl a mélyből, szeme helyén tüzes fogókkal? Nem kapok levegőt, nem kapok levegőt! Ki kell innen szabadulnom, kérlek, ne tegyetek több fát a tűzre, hát te, Croocq, hogy kerülsz ide, azt hittem, elengedtek. Azt hittem, ott vagy abban a faluban, de hisz mindnyájan itt vagyunk a faluban, hogy kerülök én ide... milyen hűvös van, és ott az a lány is, az a szép lány, aki a kikötő felé lakik, de miért vonszolják le a tengerpartra ezek a meztelen szamurájok és miért nézi nevetve Omi? Miért vonszolják a homokban, csupa vér a homok, mindenki meztelen, én is, boszorkányok, falusiak, gyerekek, és ott az üst, benne vagyunk az üstben, ne, ne, ne tegyetek rá több fát, megfúlok ebben a nyúlós mocsokban Úristen Úristen Úristen meghalok meghalok meghalok... In nomine Patris et Filii et Spiritus Sancti. Ez az utolsó kenet, katolikus vagy, mindenki katolikus, megégetnek vagy megfúlsz a húgyban, elemészt a tűz a tűz a tűz... 
Felriadt a lidérces álomból, és fülét szinte megrepesztették az utolsó kenet véglegességének békés, földrengető hangjai. Egy pillanatig azt se tudta, alszik-e még vagy ébren van, mert hitetlenkedő fülével újra hallotta a latin nyelvű áldást, hitetlenkedő szemével látta a ráncos vén madárijesztő európait, amint tőle tizenöt lépésnyire lehajol valakihez a középső sorban. A fogatlan vénembernek hosszú, mocskos haja, csomós szakálla volt, töredezett körmei, testét bűzös, áttetszővé kopott csuha rejtette úgy-ahogy. Felemelte keselyűkaromhoz hasonlatos kezét s benne egy fakeresztet. Egy kósza napsugár véletlenül éppen rátűzött. Lezárta a halott szemét, imát motyogott fölötte, és felnézett. Észrevette a rámeredő Blackthorne-t. 
– Jóságos istenem, valóságos vagy? – károgta durva, paraszti spanyol nyelven, és vadul hányta magára a keresztet.
– Igen – felelte spanyolul Blackthorne. – És te ki vagy? 
Az öreg motyogva odabotladozott hozzá. A rabok szó nélkül tűrték, hogy átlépjen rajtuk vagy rájuk lépjen. Vizenyős szemmel bámult le a navigátorra. – Ó, áldott Szűzanya, a señor tényleg valóságos! Ki vagy te? Én... én... Domingo testvér vagyok... Domingo... testvér... Szent... Szent Ferenc rendjéből... – Szavai japán-latinspanyol zagyvalékba fúltak. Feje reszketett, letörölte a folytonosan állára csurgó nyálát. – A señor tényleg valóságos? 
– Igen, az vagyok. – Blackthorne feltápászkodott. 
A pap elmotyogott egy üdvözlégyet, és könnyek folytak végig az arcán. Újra meg újra megcsókolta a keresztet, és le is térdelt volna, ha lett volna hely. A buldogtestű felrázta a szomszédját, mindketten fölguggoltak, s így a pap is letelepedhetett. 
– Áldott legyen Szent Ferenc, imáim meghallgatásra találtak! Azt hittem, azt hittem, megint szellemet látok, uram, kísértetet. Igen, gonosz szellemet. Annyit... annyit láttam már... mióta van itt az úr? A sötétben alig látni, és a szemem is rossz... Mióta? 
– Tegnap óta. És te? 
– Nem tudom, señor. Régóta. Szeptemberben hoztak ide... Miurunk ezerötszázkilencvennyolcadik esztendejében. 
– Most május van. Ezerhatszáz májusa. 
– Ezerhatszáz? 
Fájdalmas kiáltás vonta el a pap figyelmét. Felállt, s mint valami pók mászott tova az emberek közt, egyiket bátorította, másikat megsimogatta, s közben folyékonyán beszélt japánul. A haldoklót nem találva a kiáltás irányába fordult, elmormolta az utolsó szavakat, megáldott mindenkit, és ezt senki se bánta. 
– Gyere velem, fiam. 
A szerzetes továbbsántikált a rabok között a cella leghomályosabb fertálya felé. Blackthorne habozott, nem szívesen hagyta ott a helyét. De aztán felkelt és követte. Tíz lépés után visszanézett. A helye eltűnt, mintha sose lett volna. 
A cella túlsó sarkában, hihetetlen módon, nyitott térséget talált. Legalábbis akkorát, hogy egy kis termetű ember végigheveredhessék rajta. Néhány bögrét, tálkát meg egy avítt szalmamatracot is megpillantott. 
Domingo atya átlépett a rabokon, be a térre, és intett neki. A körben ülő japánok némán figyelték, de áteresztették. 
– Ők az én nyájam, señor. Ők az én fiaim az Úrjézusban. Annyit, de annyit megtérítettem itt... ez például János, az ott Márk és Matuzsálem... – A papból kifogyott a szusz. – Fáradt vagyok... nagyon fáradt... – Szavai elhaltak, elaludt. 
Szürkületkor meghozták a következő ételadagot. Blackthorne tápászkodott volna fel, de az egyik japán intett, hogy maradjon a helyén, és hozott neki egy púpozott tálkával. Egy másik gyengéden felrázta a papot és odanyújtotta az adagját. 
– Íe – mondta az öreg, mosolyogva megrázta a fejét, és visszatolta a tálkát. 
– Íe, Fardda-szama. 
A pap ráhagyta, evett egy keveset, majd felkelt, csikorgó ízületekkel odament a középső sorhoz, és nekiadta valakinek a maradékot. A férfi homlokához emelte a pap kezét, hogy áldja meg. 
– Úgy örülök, hogy magamfajtával találkozom – mondta a pap, visszaülve Blackthorne mellé, széles, sziszegő paraszti tájszólásban. Gyenge mozdulattal a cella másik sarka felé bökött. – Egyik hívem azt mondta ott, hogy a señor az „andzsin” szót használta. A señor navigátor? 
– Igen. 
– Vannak itt mások is a señor legénységéből? 
– Nem, egyedül vagyok. Te miért kerültél ide? 
– Ha a señor egyedül van... Manilából jött a señor? 
– Nem. Én még sosem voltam Ázsiában – mondta vigyázva, hibátlan spanyol kiejtéssel Blackthorne. – Ez az első utam erre... öö... hazulról indultunk. Te hogy kerülsz ide? 
– A jezsuitáknak köszönhetem, fiam. A jezsuitáknak és a piszkos hazugságaiknak. Szóval a señor hazulról indult? Te nem spanyol vagy... de nem is portugál... – A szerzetes gyanakodva pislogott rá, és Blackthorne-t körüllengte bűzös lehelete. – Portugál a hajód? Felelj nekem az Isten színe előtt! 
– Nem, atyám. Nem portugál. Ezt Isten színe előtt kijelenthetem. 
– Ó, Szent Szűzanyám, köszönöm neked! Kérlek, bocsáss meg, señor. Attól féltem... öreg vagyok, ostoba és beteg. Szóval spanyol hajón jöttél, honnan is? Úgy örülök... honnan származik a señor? Spanyol Flandriából? Vagy talán a brandenburgi fejedelemségből? Német birtokaink valamelyik részéből? Ó, micsoda öröm, hogy ismét áldott anyanyelvemen beszélhetek! A señor is hajótörést szenvedett, akárcsak mi? Aztán börtönbe vetették hamis vádakkal azok az ördögi jezsuiták? Verje meg őket az Isten és vezesse rá őket bűnük gyalázatára! – Szeme vadul fénylett. – A señor azt mondta, még sohasem volt Ázsiában? 
– Igen, azt. 
– Hát, ha a señor még sohasem volt Ázsiában, úgy jár itt, mint az erdőbe kitett kisded. Mennyi mindent mesélhetnék! Tudja a señor, hogy a jezsuiták valójában kalmárok, fegyvercsempészek és uzsorások? Hogy ők tartják kézben az egész selyemkereskedelmet, az egész Kínával való kereskedelmet? Hogy az évenkénti Fekete Hajó egymilliót ér aranyban? Hogy őszentségétől, a pápától kicsikarták, hogy kizárólagosan rendelkezhessenek Ázsia fölött... ők és tányérnyaló kutyáik, a portugálok? Hogy minden egyéb rend ki van innét tiltva! Hogy a jezsuiták aranyban üzletelnek, haszonra adnak-vesznek... a saját hasznukra és a pogányok hasznára... Őszentsége, Kelemen pápa meg Fülöp király kifejezett parancsa és ennek az országnak a törvényei dacára? Hogy titkon ágyúkat csempésztek be Japánba az itteni keresztény királyoknak, lázadásra bujtogatva őket? Hogy beleártják magukat a politikába, kerítői a királyoknak, hogy hazudnak, csalnak és hamisan tanúskodnak ellenünk? Hogy házfőnökük titkos üzenetben arra kérte luzoni spanyol alkirályunkat: küldjön konkvisztádorokat, hogy meghódíthassák ezt a földet... igen, spanyol invázióért könyörögtek, hogy elfedjék a portugál hibákat. Minden bajunkat nekik köszönhetjük, señor! A jezsuiták fröcsköltek mérget és terjesztettek hazugságokat Spanyolország és szeretett királyunk, Fülöp ellen! Az ő hazugságaik juttattak ide s okozták huszonhat szent életű atya mártírhalálát! Azt hiszik, mert valaha paraszt voltam, nem értek meg semmit... de írni és olvasni tudok, señor, tudok bizony! Őexcellenciájának, az alkirálynak voltam egyik titkára. Azt hiszik, mi, franciskánusok semmit sem értünk... – Ismét spanyol és latin zagyvalékba fúltak a szavai. 
Blackthorne-nak felfrissült a lelke, a pap újra felkorbácsolta kíváncsiságát. Miféle ágyúk? Miféle arany? Miféle kereskedelem? Mi az a Fekete Hajó? És az az egymillió? Miféle invázió? Miféle keresztény királyok? 
Nem csapod be ezt a szegény ördögöt? – kérdezte magától. Elhitetted vele, hogy barát vagy, nem ellenség. 
Nem hazudtam neki. 
De nem azt sugalltad, hogy a barátja vagy? 
Egyenesen válaszoltam minden kérdésére. 
De önként nem adtál semmi információt? 
Nem. 
Becsületes eljárás ez? 
Ellenséges vizeken az életben maradás első feltétele: önként ne adj semmit. 
A pap egyre zagyvábban hadart. A japánok kényszeredetten mocorogtak. Egyikük felkelt, szelíden megrázta a szerzetest, és mondott neki valamit. Domingo atya lassan magához tért rohamából, szeme kitisztult. Blackthorne-ra nézett, válaszolt a japánnak, és a többieket is megnyugtatta. 
– Sajnálom, señor – lihegte. – Azt... azt hitték... haragszom az úrra. Isten bocsássa meg féktelenségemet! Csak, csak éppen... que va, a jezsuiták pokolbéli ördögök, akárcsak az eretnekek és a pogányok. Sokat mesélhetnék róluk. – Letörölte álláról a lecsurgott nyálat, és igyekezett összeszedni magát. Megnyomkodta a mellét, hogy enyhítsen a szorító fájdalmon. – Mit is mondott a señor? Hajótörést szenvedett? 
– Igen. Partra futottunk. – Blackthorne óvatosan kinyújtotta a lábát. A figyelő és fülelő férfiak helyet csináltak neki. Az egyik felállt, és intett, hogy heveredjék el. – Köszönöm – mondta Blackthorne. – Hogyan mondják azt, hogy „köszönöm”, atyám? 
– Dómo. Néha hozzáteszik, hogy arigató. Az asszonyok itt kötelesek nagy tiszteletet tanúsítani, señor. Ők azt mondják: arigató gozaimasita. 
– Köszönöm, őt hogy hívják? – A férfira mutatott, aki átadta a helyét. 
– Gonzaleznek. 
– De mi a japán neve? 
– Á, igen. Akabo. De az csak annyit jelent, hogy „hordár", señor. Ezeknek nincs nevük. Igazi nevük csak a szamurájoknak van. 
– Micsoda? 
– Családi és személynevük csakis a szamurájoknak van. Ez itt a törvény, señor. A többinek be kell érnie azzal, ami – hordár, halász, szakács, hóhér, paraszt és így tovább. A fiaikat meg a lányaikat csak úgy hívják, hogy Első Leány, Második Leány, Első Fiú és így tovább. Van, akit úgy emlegetnek: „a halász, aki a szilfa mellett lakik” vagy „a félszemű halász”. – A szerzetes vállat vont, és elfojtott egy ásítást. – Az egyszerű japánok nem kapnak nevet. A szajhák úgy hívják magukat, hogy Ponty, Hold, Szirom, Angolna, Csillag. Különös, señor, de itt ez a törvény. Mi keresztény neveket adunk nekik, igazi nevet, amikor megkereszteljük őket s elhozzuk nekik az üdvösséget, Isten igéjét... – Szavai elhalkultak. Elaludt. 
– Dómo, Akabo-szan – mondta Blackthorne a hordárnak. 
A férfi zavartan elmosolyodott, meghajolt és beszívta a levegőt. 
Később a szerzetes felébredt, rövid imát mormolt és vakarózni kezdett. – Csak tegnap, azt mondta a señor? Csak tegnap jött? Mi történt a señorral? 
– Amikor partot értünk, egy jezsuita várt ránk – felelte Blackthorne. – De te, atyám, te azt mondtad, bevádoltak? Mi történt veled és a hajóddal? 
– A hajónkkal? A hajónkról kérdez a señor? Manilából jött a señor, akárcsak mi? Vagy... ó, milyen ostoba vagyok, emlékszem már, hazulról indult, és még sohasem járt Ázsiában. Krisztus szent testére, de jó megint civilizált emberrel beszélgetni, drága anyanyelvemen! Que va, oly rég volt. Fáj a fejem, señor, nagyon fáj. A hajónk? Végre-valahára hazafelé tartottunk. Haza Manilából Acapulcóba, Cortes földjére, Mexikóba, onnan a szárazföldön át Vera Cruzba. Onnan pedig egy másik hajóval át az Atlanti-óceánon és végre, végre haza. Szülőfalum Madrid közelében van, señor, a hegyekben. Úgy hívják, hogy Santa Veronica. Negyven éve vagyok távol, señor. Az Újvilágban, Mexikóban, a Fülöp-szigeteken. Mindig a dicső konkvisztádorokkal, óvja őket a Szent Szűz! Épp Luzonban voltam, amikor levertük a pogány királyt, Lumalont, meghódoltattuk Luzont, és megvittük a Fülöp-szigetekre Isten igéjét. Sok japán hívünk harcolt ott velünk, señor. Micsoda katonák! Ez 1575-ben volt. Az anyaszentegyház biztos alapokon nyugszik ott, fiam, egyetlen mocskos jezsuitát vagy portugált se látni. Aztán csaknem két évet töltöttem itt a japánok között, de vissza kellett mennem Manilába, mert a jezsuiták elárultak bennünket. 
A szerzetes elhallgatott, lehunyta a szemét, elbóbiskolt. Később felébredt, és az öregek szokása szerint folytatta, mintha el sem aludt volna közben. – A San Felipe nevű nagy gályán jöttünk. Fűszert, aranyat, ezüstöt és pénzérméket hoztunk másfél millió ezüstpesó értékben. Egy nagy vihar elkapott bennünket és kivetett Sikoku partjára. Hajónk gerince kettéroppant a homokzátonyon... ez a harmadik napon történt... az arany és a többi rakomány nagy részét akkor már partra tettük. Egyszer csak híre jött, hogy mindent elkoboznak tőlünk, mindent, maga a taikó, merthogy kalózok vagyunk és... 
A cella vasajtaja kivágódott. 
Az őrök neveket olvastak fel egy listáról. Közéjük tartozott a buldogtestű is, akivel Blackthorne összebarátkozott. Kiment, vissza se nézett. A szerzetest körülvevőkből is kiemeltek egyet. Akabót. Akabo letérdelt a pap előtt, aki megáldotta, keresztet vetett rá, és gyorsan feladta neki a halottak szentségét. A férfi megcsókolta a keresztet és kiment. 
Az ajtó újra bezárult. 
– Kivégzik? – kérdezte Blackthorne. 
– Igen, az ő kálváriája ott kezdődik az ajtón kívül. Vedd magadhoz mihamarabb a lelkét, Szűzanyánk, és részesítsd az örök üdvösségben. 
– Mit követett el? 
– Megszegte a törvényt... az ő törvényüket, señor. A japánok egyszerű emberek. És igen szigorúak. Igazából csak egy büntetést ismernek – a halált. Kereszten, megfojtással, lefejezéssel. Gyújtogatásért tűzhalál jár. Alig van más büntetésmódjuk... egyeseket száműznek, egyes nőknek levágják a haját. De – az öregember felsóhajtott – legtöbbször a halálbüntetést alkalmazzák. 
– A bebörtönzésről elfelejtkeztél. 
A szerzetes szórakozottan kapargatta karján a varokat. – Ez nem büntetés, fiam. Az ő szemükben a börtön csupán ideiglenes tartózkodási hely, addig, amíg el nem döntik, mi legyen a bűnössel. Ide csak a bűnösök kerülnek. Egy kis időre. 
– Ostobaság. Hát te? Egy éve, hogy itt vagy. Majdnem kettő. 
– Egy nap majd értem is eljönnek, mint a többiekért. Ez itt csupán pihenőhely a földi pokol és a dicsőséges örök élet között. 
– Nem hiszek neked. 
– Ne félj, fiam. Isten akarata ez. Íme, itt vagyok, hogy meghallgassam a señor gyónását, feloldozzam bűnei alól... a dicsőséges örök élet alig száz lépésre vár az ajtótól. Akarja a señor, hogy most rögtön meggyóntassam? 
– Nem... nem, köszönöm. Most még nem. – Blackthorne a vasajtóra nézett. – Megpróbált már valaki kitömi innen? 
– Miért próbált volna? Itt nincs hová szaladni... nincs hol elbújni. A hatóságok igen szigorúak. Aki szökött bűnözőnek segédkezet nyújt vagy aki bűnt követ el... – Fáradtan az ajtó felé bökött. – Gonzalez... Akabo... aki... aki az imént hagyott itt minket. Ő kagavivő. Elmondta... 
– Mi az, hogy kagavivő? 
– Ó, hát hordár, señor, akik a gyaloghintókat vagy a kisebb, egyszemélyes kagákat, ezeket a függőágyféléket viszik. Elmondta, hogy a társa ellopott az egyik kuncsafttól egy selyemsálat, a szerencsétlen, s mivel ő nem jelentette a lopást, neki is az életébe került. Elhiheti a señor, aki itt szökni próbál vagy akár csak segédkezni a szökésben, tüstént lemondhat az életéről, de nem csupán ő, hanem egész családja is. Igen szigorú nép ez, señor. 
– Szóval mind úgy baktatnak a vesztőhelyre, mint a birkák? 
– Nincs más választásuk. Isten akarata ez. 
Ne gurulj dühbe, ne ess pánikba, figyelmeztette magát Blackthorne. Légy türelmes. Majd kitalálsz valamit. Nem lehet minden igaz, amit a pap mond. Háborodott szegény. Ki nem lenne az, ennyi idő után? 
– Maga a börtön is új dolog itt, señor – mondta a szerzetes. – A taikó vezette be néhány évvel ezelőtt, úgy mondják. Előtte nem voltak börtönök. Ha valakit elkaptak, bevallotta a bűnét, és azonnal kivégezték. 
– És ha nem vallotta be? 
– Mindenki bevallja... minél előbb, annál jobb, señor. Nálunk, odahaza sincs ez másképpen, ha tetten érik az embert. 
A szerzetes megint aludt egy keveset, motyogva és vakarózva álmában. Amikor felébredt, Blackthorne azt mondta: – Kérlek, meséld el, atyám, miképp dughatták azok az átkozott jezsuiták Isten szolgáját ebbe a bűzös lyukba. 
– Nem sok mesélnivaló van róla, és mégis rengeteg. Miután a taikó emberei elvitték aranyunkat és a többi rakományt, vezérkapitányunk fejébe vette, hogy a fővárosba megy panaszra. Semmi okuk nem volt az elkobzásra. Hisz nem a legfelségesebb katolikus király, Spanyolországi Fülöp, a világ legnagyobb és leggazdagabb birodalma urának szolgái voltunk? A leghatalmasabb uralkodóé a világon? Nem voltunk barátai a japánoknak? Nem maga a taikó kérte Spanyol Manilát, hogy közvetlenül kereskedjenek s törjék meg a mocskos portugálok monopóliumát? Tévedés történt, nyilvánvalóan. 
Vezérkapitányunkkal tartottam én is, mivel valamicskét beszéltem japánul – akkor ugyan még nem folyékonyán. Señor, a San Felipe 1597 októberében feneklett meg és vetődött partra. A jezsuitáknak – az egyiket Martin Alvito atyának hívták – volt képük felajánlani, hogy közbenjárnak érdekünkben, ott Kjótóban, a fővárosban. Ezt a szemtelenséget! Ferences házfőnökünk, Braganza testvér a fővárosban tartózkodott mint nagykövet – mint igazi spanyol nagykövet a taikó udvarában! Áldott Braganza testvérünk akkor már öt éve élt ott Kjótóban, señor. A taikó személyesen kérte manilai alkirályunktól, hogy küldjön ferences szerzeteseket és nagykövetet Japánba. Hát így került ide áldott Braganza testvérünk. És mi, señor, mi a San Felipé-n nagyon jól tudtuk, hogy őbenne bízhatunk és nem a jezsuitákban. 
Sok-sok napi várakozás után végre fogadott bennünket a taikó – csúnya kis pöttöm ember volt, señor –, és mi megkértük, adja vissza rakományunkat s adjon egy másik hajót vagy legalábbis az útra egyet Mexikóig, jól megfizetjük, ezt vezérkapitányunk megígérte. A megbeszélés jól sikerült, aztán a taikó elbocsátott bennünket. Kjótói kolostorunkba vonulva vártunk döntésére, s az elkövetkező hónapokban tovább hirdettük az Igét a pogányok között. Mi bizony nyilvánosan miséztünk mindig, nem az éjszakában lopakodtunk tolvajok módjára, mint a jezsuiták. – Domingo atya hangjából csak úgy sütött a megvetés. – Reverendát és karinget öltöttünk, nem álcáztuk magunkat bennszülött papnak, mint ők. A nép közé vittük az Igét, a bénák, betegek és szegények közé, nem mint a jezsuiták, mert azok csak fejedelmekkel közösködnek. Gyülekezeteink váltig szaporodtak. Volt leprakórházunk, saját templomunk, és nyájunk virágzott, señor. Úgy bizony. Számos királyukat is éppen megkereszteltük volna, amikor egy nap elárultak bennünket. 
Januárban bíróság elé citáltak minket, Ferenc-rendieket, és a taikó személyes utasítására törvényszegéssel, békebontással vádoltak s kereszthalálra ítéltek. Negyvenhármán voltunk. Templomainkat szerte az országban lerontották, nyájainkat szétszórták... csak a ferencesekét, señor, nem a jezsuitákét. Csak minket, señor. Hamis vádakkal illettek. A jezsuiták mérget csöpögtettek a taikó fülébe, mondván, hogy konkvisztádorok vagyunk, megszállni jöttünk e partokat, mikor pedig maguk a jezsuiták kérvényezték őexcellenciájától, az alkirálytól, hogy küldjön sereget Manilából. Én magam láttam a levelüket! A házfőnökük írta saját kezűleg. Pokolbéli ördögök ők, akik úgy tesznek, mintha Krisztust és az anyaszentegyházat szolgálnák, holott csakis maguknak szolgálnak. Hatalom után áhítoznak, bármi áron. A szegénység és jámborság álarca mögé bújnak, de királyok módjára költekeznek, vagyont halmoznak. Que va, señor, az igazság az, hogy féltékenyek voltak nyájainkra, templomainkra, igazságunkra és életmódunkra. Hizen daimjója, Dom Francisco – japánul Harima Tadao, de mi Dom Franciscónak kereszteltük – megpróbált közbenjárni értünk. Király ő, señor, mint minden daimjó ebben az országban, és franciskánus is; közbenjárt, de hiába. 
A végén huszonhatunk mártírhalált halt. Hat spanyol, tizenhét japán neofitánk és három másik. Közöttük volt az áldott Braganza is, meg három fiú a neofitákból. Ó, señor, hívők ezrei jelentek meg azon a napon. Ötven-, nem, százezer ember nézte végig áldott mártíromságukat Nagaszakiban, legalábbis így mesélték. Keserves hideg februári nap volt az, és keserves esztendő. Földrengések, tájfunok, áradások, viharok és tűzvészek esztendeje, az Úr keze lesújtott a Nagy Hóhérra, és óriás várkastélyát, Fusimit is összedöntötte, amikor megrázkódott a föld. Rettenetes volt, de csodálatos is, látni Isten ujját, amint kiméri a büntetést a pogányra és a bűnösökre. 
Mártírhalált szenvedtek hát, señor, a hat jó spanyolok. Nyájunkat és templomainkat elpusztították, kórházunkat bezárták. – Az öregember arca halottsápadt volt. – Engem... engem is kijelöltek a mártíromságra, de nem részesülhettem e kegyben. Gyalogmenetben indítottak Kjótóból, és Ószakához érve néhányunkat a misszióba csuktak, a többinek... a többinek lecsapták a fél fülét, s mint közönséges bűnözőket hordozták meg őket az utcán. Aztán áldott testvéreinket megint útnak indították nyugat felé, gyalog. Egy hónapig meneteltek. Áldott útjuk a Nisizaki nevezetű hegynél ért véget. Nagaszaki nagy kikötője felett. Kérve kértem a szamurájt, engedjen velük mennem, de visszaparancsolt ide az ószakai misszióba, señor. Semmi oka nem volt rá. Aztán, hónapok múlva, bezártak ebbe a cellába. Hárman voltunk... úgy emlékszem, hárman, de én voltam az egyetlen spanyol. A többi neofita volt, világi testvér, japánok. Néhány nap múlva az őrök elkiáltották a nevüket. De az enyémet nem. Lehet, hogy Isten akarata, señor, de lehet, hogy a mocskos jezsuiták hagynak életben, hogy tovább gyötörhessenek... ők, akik megfosztottak a mártírium lehetőségétől testvéreim között. Nehéz türelmesnek maradni, señor. Nagyon nehéz... 
Az öreg szerzetes behunyta szemét, imádkozott, és álomba sírta magát. 
Blackthorne azonban nem tudott aludni, hiába szeretett volna, pedig közben leszállt az éjszaka. Teste sajgott a tetűcsípésektől. Feje zúgott a kétségbeeséstől. 
Ijesztő világossággal átlátta, hogy innen valóban nem lehet kitörni. Elöntötte a kétségbeesés árja, úgy érezte, közeleg a halál. Az éjszaka legsötétebb óráján rátört a feneketlen félelem, és életében először feladta a harcot: sírva fakadt. 
– Mi az, fiam? – mormolta a szerzetes. – Mi bánt? 
– Semmi, semmi. – Blackthorne-nak zakatolt a szíve. – Aludj tovább. 
– Nem kell félned. Mindnyájan Isten kezében vagyunk – mondta a szerzetes és újra elaludt. 
A nagy félelem elszállt Blackthorne-ból. A helyébe költöző új félelemmel meg tudott birkózni. Ki fogok innen keveredni, mondta magában, valahogyan ki fogok keveredni. És megpróbálta elhinni saját hazugságát. 
Hajnalban vizet és ennivalót hoztak. Blackthorne erősebbnek érezte magát. Ostobaság így elanyátlanodni. Ostobaság, gyengeség, veszélyes dolog. Ha még egyszer hagyod, megtörsz, eszedet veszted, és belehalsz. Belöknek a harmadik sorba és elpusztulsz. Légy óvatos, türelmes, és védd meg magad. 
– Hogy érzi magát ma a señor? 
– Köszönöm, atyám, jól. És te? 
– Egész jól, köszönöm. 
– Hogyan mondják ezt japánul? 
– Dómo, genki deszu. 
– Dómo, genki deszu. Tegnap a portugál Fekete Hajókról meséltél, atyám. Milyenek azok... láttad már őket? 
– Ó, igen, señor. A világ legnagyobb hajói, csaknem kétezer tonnásak. Kétszáz férfi és fiú teszi a legénységüket, és utasokkal együtt ezer lelket szállíthatnak. Úgy hallom, e karakkok jól repülnek szélirányba, de meglassulnak, ha oldalba kapja őket. 
– Hány ágyút hordoznak? 
– Néha húszat vagy harmincat is, három fedélzeten. 
Domingo atya boldog volt, hogy válaszolhat a kérdésekre, beszélhet, taníthat, Blackthorae pedig boldogan hallgatta és tanult. A szerzetes összefüggéstelen tudáshalmaza roppant széleskörű volt és felbecsülhetetlenül értékes. 
– Nem, señor. A dómo jelenti azt, hogy köszönöm, és a dózo azt, hogy kérem. A víz: mizu. Ne feledd, hogy a japánok nagy súlyt vetnek a jó modorra és az udvariasságra. Egyszer, amikor Nagaszakiban voltam... ó, bárcsak lenne tintám, pennám és papírom! De tudod, mit... ide írom a szavakat a földre, így majd megjegyzed őket... 
– Dómo –  mondta Blackthorne. Megtanult néhány szót, azután megkérdezte: – Mióta vannak itt a portugálok? 
– Ezt a földet 1542-ben fedezték fel, señor, a születésem évében. Három ember, da Mota, Peixoto, a harmadiknak elfelejtettem a nevét. Mindhárman portugálok voltak, kalmárok, a kínai part mentén kereskedtek kínai dzsunkában, de a bázisuk egy sziámi kikötő volt. Járt már a señor Sziámban? 
– Nem. 
– Ó, annyi a látnivaló Ázsiában! Ezt a három férfit elragadta a nagy vihar, a tájfun, és itt értek partot, Kjúsúnál, Tanegasima szigetén. Európai ember akkor tette először a lábát japán földre, és azonnal megindult a kereskedelem. Néhány évvel később ideérkezett a jezsuita rend egyik alapítója, Xavéri Ferenc is. Ez 1549-ben történt... szerencsétlen esztendő a japánokra nézve, señor. Valamelyik testvérünknek kellett volna elsőnek érkeznie, akkor mi örököljük meg e birodalmat, nem a portugálok. Xavéri Ferenc három évvel később Kínában halt meg, egyedül, elhagyatva... Mondtam már a señornak, hogy a kínai császár udvarában, egy Peking nevezetű városban is van már jezsuita?... Ó, Manilát kellene látnia a señornak, a Fülöp-szigeteket! Négy katedrálisunk van ott, csaknem háromezer konkvisztádorunk és hatezer japán katonánk szerte a szigeteken, meg háromszáz testvér... 
Blackthorne agyában csak úgy nyüzsögtek az adatok, a japán szavak és kifejezések. Tovább kérdezősködött a japán életről, a daimjókról és szamurájokról, a kereskedelemről, Nagaszakiról, háborúról, békéről, jezsuitákról, ferencesekről, portugálokról itt Ázsiában, Spanyol Maniláról és legfőképp a Fekete Hajóról, amely évenként érkezik Macauból. Három nap és három éjjel ült Domingo atya mellett, kérdezett, figyelt, tanult, rémálmokból ébredve újabb kérdéseket tett fel, szaporította tudását. 
Aztán, a negyedik napon, elkiáltották a nevét. 
– Andzsin-szan! 

Tizenötödik fejezet

A néma csöndben Blackthorne felemelkedett. 
– Gyónj meg, fiam, gyónj meg gyorsan! 
– Nem... azt hiszem... én... – Blackthorne rájött, hogy eltompult agya angol szavakat adott a szájára, ezért összeharapta a fogát és elindult. A szerzetes, hollandnak vagy németnek vélve a beszédét, feltápászkodott, belekapaszkodott a csuklójába, és sántikálva követte. 
– Gyorsan, señor. Feloldozlak. Gyorsan, a halhatatlan lelked üdvéért. Csak annyit mondj: Isten előtt megvallom minden régi és jelen bűnömet... 
Közeledtek a vasajtó felé, a szerzetes meglepő erővel csüngött Blackthorne-on. 
– Gyónj meg! Gyónj meg! A Szent Szűz vigyázni fog rád! 
Blackthorne kitépte a karját, s rekedten annyit mondott spanyolul: – Isten veled, atyám. 
Az ajtó becsapódott mögötte. 
Hihetetlenül hűvös és kellemes nap köszöntött rá, a felhőket enyhe délkeleti szél hajtotta az égen. 
Mélyeket lélegzett a tiszta, csodálatos levegőből, s a vér újra meglódult ereiben. Friss életöröm szállta meg. 
Az udvaron meztelen rabok ültek, előttük egy hivatalnok, lándzsás börtönörök, eták, és egy csapat szamuráj. A hivatalnok ünnepélyes kimonót viselt, fölötte köpönyeget keményített vállszárnyakkal és kis fekete kalapot. Az első rab előtt állt, felolvasott valamit egy kis tekercsről, s amint végzett, minden rab megindult a maga börtönőrei után a nagy udvarkapu felé. Blackthorne maradt utolsónak. Ágyékkötöt, pamutkimonót, szíjsarut adtak rá. S az ő őrei szamurájok voltak. 
Eldöntötte, hogy a kapun kilépve tüstént futásnak ered, de még oda sem értek, a szamurájok szorosan közrefogták. A kapun kívül nagy tömeg várakozott, tisztán, kiöltözve, bíbor, sárga meg arany napernyők alatt. Egyik rabot máris felkötözték a keresztjére s a keresztet feltámasztották. Minden kereszt mellett két eta állt készenlétben, hosszú lándzsáikon megcsillant a nap. 
Blackthorne meglassította lépteit. A szamurájok még közelebb nyomakodtak, noszogatták. Inkább haljak meg most mindjárt és gyorsan, gondolta elködösülő aggyal, és már kapott is volna a legközelebbi kard után, de ekkor a szamurájok elfordultak a térségtől, s a város meg a várkastély felé vezető utcák irányába indultak. 
Blackthorne lélegzet-visszafojtva várt, biztos akart lenni a dolgában. Átvágtak a tömegen, az emberek hátráltak és meghajoltak előttük, kijutottak egy utcára, és Blackthorne végre fellélegzett. 
Úgy érezte magát, mint aki újjászületett. 
– Hová megyünk? – kérdezte, fütyülve rá, hogy úgysem értik s hogy immár angolul beszél. Megszédült. Lába alig érintette a talajt, a saru szíjai nem horzsolták, a kimonó fura érintése nem is volt kellemetlen. Egész jó érzés, gondolta. Kicsit talán szellős, de ilyen szép napra éppen ez való – tatfedélzeten nem is lehetne okosabb viselet! 
– Az istenit, de jó újra angolul beszélni! – közölte a szamurájokkal. – Jézus Krisztusra mondom, már letettem az életemről! Ez volt a nyolcadik életem, tudjátok-e, cimborák? Már csak egy maradt. Ámbár a navigátornak tíz élete van legalább, ezt szokta volt mondani Alban Caradoc. 
A szamurájokat szemlátomást ingerelte a kivehetetlen karattyolás. 
Szedd össze magad, gondolta. Ne idegesítsd föl őket, elég kapkodósak úgyis. 
Most vette csak észre, hogy az összes szamuráj a Szürkék közül való. Isido emberei. Mert megkérdezte Alvito atyától, hogy hívják Toranaga ellenfelét. Alvito azt mondta, Isidónak. Ez még azelőtt volt, hogy rászólt, álljon fel és kövesse őreit. Vajon minden Szürke Isido embere? És minden Barna Toranagáé? 
– Hová megyünk? Oda? – A város felett terpeszkedő várra mutatott. – Oda, hai? 
– Hai. –  A parancsnok megbiccentette őszülő szakállú ágyúgolyó fejét. 
Mit akar tőlem Isido? 
A parancsnok befordult egy másik utcába, s egyre távolodtak a kikötőtől. Azután megpillantott egy kis portugál brigget, repesett rajta a kék-fehér zászló. Tíz nagyobb ágyú a főfedélzeten, a taton és az orrban meg húszfontosak. Az Erasmus megenné, gondolta. Mi lehet a legénységemmel? Mit csinálnak vajon abban a faluban? Krisztus sebeire, de szeretném látni őket! Pedig hogy örültem, amikor aznap hátat fordíthattam nekik, s visszamentem a saját házamba, ahol Onna – Haku – lakott... hogy is hívják?... igen, Mura-szan házába. És mi lehet azzal a lánnyal, aki bebújt a padlón vetett ágyamba, meg azzal a másikkal, az angyali szépséggel, aki aznap Omi-szannal beszélgetett? Akiről azt álmodtam, hogy mellém került az üstbe. 
Felejtsd el ezeket az ostobaságokat. Csak megrémítenek megint. Keményfejűnek kell lenned, hogy a tengert kibírd, mondogatta Alban Caradoc. Szegény Alban. 
Alban Caradoc mindig olyan óriásnak tetszett, valóságos istennek, aki mindent lát, mindent tud. És mégis rettegve halt meg. Az armada támadásának hetedik napján történt. Blackthorne egy száztonnás, csonkaárbocos, portsmouthi illetőségű ketchet vezényelt, fegyvert, lőport, golyót és élelmet szállított Drake hadigaleonjainak, amelyek Dovernél zaklatták, rohamozták a Dunkirk felé bukdácsoló ellenséges flottát – ott várakoztak ugyanis a spanyol légiók, hogy átszállítsák őket Anglia meghódítására. 
A nagy spanyol flottát szétszórta a vihar, széttépték a hatékonyabb, karcsúbb, könnyebben manőverezhető hadihajók, amelyeket Drake és Howard építtetett. 
Blackthorne épp egy roham kavargásában találta magát, Howard admirális zászlóshajójának, a Renown-nak a közelében, amikor fordult a szél, viharrá dagadt, hányta-vetette a ketchet, s neki el kellett döntenie, szél ellen térüljön-e az orra előtt oldalsortűzre készülő nagy galeon, a Santa Cruz elől, vagy szélirányt fusson, egyedül, át az ellenséges csoportosuláson, mert Howard hajói máris megfordultak s északi irányt vettek. 
„Szél ellen északnak!” – kiáltotta Alban Caradoc. Második volt csupán a rangsorban, Blackthorne volt a vezénylő kapitány, életében először. Alban Caradoc ragaszkodott hozzá, hogy vele tart a csatába, holott semmi joga sem volt a fedélzetre szállni, eltekintve attól, hogy angol volt, s minden angol joggal kapott hajóra a történelem e legsötétebb óráján. 
„Állj!” – süvöltötte Blackthorne, és délnek lökte a kormányt, egyenesen az ellenséges flotta bendője felé lódítva a hajót, mert tudta, hogy másik felé miszlikbe aprítanák az immár föléjük tornyosuló galeon ágyúi. 
Délnek vágtak hát, szél előtt szaladva, át a galeonok közt. A Santa Cruz három fedélzetének sortüze a fejük fölött sepert el, mire Blackthorne két össztüzet zúdított rá, de persze bolhacsípés volt az akkora behemótnak, s aztán már az ellenség kellős közepén hánykódtak. A kétoldalt sikló galeonok nem lőttek a magányos hajóra, nehogy egymást rongálják meg. Már át is jutott köztük, amikor telibe kapta őket a Madre de Dios háromfedélzeti össztüze. Két árbocuk úgy szállt el, akár a nyílvessző, az emberekre rátekeredett a lezuhanó kötélzet. A főfedélzet jobb felének csak a helye tátongott. Halottak, haldoklók mindenütt. 
Alban Caradoc egy széttört ágyútalp mellett hevert. Lábak nélkül igen aprónak tetszett. Blackthorne karjába vette az öreg tengerészt, aki úgy üvöltött, hogy majd kiugrott a szeme. – Krisztusom, nem akarok meghalni, nem akarok meghalni, segítség, segítség, segítség, nagyon fáj, segítsééég! –  Blackthorne tudta, hogy immár egyetlen szolgálatot tehet Alban Caradocnak. Felvett egy kötélfogó vasat és teljes erejéből lesújtott vele. 
Hetek múlva be kellett számolnia Felicitynek arról, hogy az apja meghalt. Csak annyit mondott, hogy Alban Caradoc nem szenvedett sokáig. Nem tette hozzá, hogy olyan vér tapad a kezéhez, amit soha nem mos le semmi... 
Széles, kanyargós utcán jártak vele a szamurájok. Boltok sehol, csak a házak egymás mellett, mindegyik a saját telkén, magas kerítéssel övezve, s a házak, a kerítések, maga az út – minden elképesztően tiszta. 
Blackthorne szemében hihetetlennek tűnt ez a tisztaság, mert Londonban s Anglia meg Európa más városaiban a hulladékot és az éjjeliedény tartaknát kiöntötték az utcára, ahol vagy fölfalták a hulladékevő állatok, vagy addig nőtt kupacokba, míg a járókelők, szekerek, lovak már alig fértek tőlük. A legtöbb város csak ilyenkor látott neki a tisztogatásnak. London utcaseprői a nagy disznócsordák voltak, amelyeket minden éjjel végighajtottak a főbb utcákon. Londont legtöbbnyire a patkányok, kóbor kutyák és macskák falkái meg a tűzvészek tisztogatták. No és a legyek. 
Ószaka azonban egészen más. Hogyan csinálják? – tűnődött Blackthorne. Az úton se gödrök, se lótrágya, se kerékpárok, semmi szemét vagy hulladék. Csak a keményre döngölt, tisztára söpört föld. A házak, a falak fényes, makulátlan fából. És hol vannak a koldusok, a nyomorékok tömegei, amelyek mint a fekély lepnek el minden várost a keresztény világban? Hol az útonállók, a fiatal csibészek serege, akiknek az árnyékban kellene ólálkodni minden utcasarkon? 
Az emberek, akik mellett elmentek, udvariasan meghajoltak, sőt, volt, aki letérdelt. Kagavivők loholtak gyaloghintókat vagy egyszemélyes kagákat cipelve. Szamurájcsoportok – Szürkék, sohasem Barnák – masíroztak peckesen föl-alá. 
Egy boltokkal szegélyezett utcán jártak éppen, amikor kiszaladt alóla a lába. Összeesett, azután nagy nehezen négykézlábra állt. 
A szamurájok fölsegítették, de érezte, hogy elfogyott az ereje, nem tud továbbmenni. 
– Gomen naszai, dózo ga macu. Nagyon sajnálom, kérlek, várjatok – mondta. Begörcsölt lábszárizmait dörzsölgetve magában köszönetet mondott Domingo testvérnek, aki annyi mindenre megtanította.
A szamurájok parancsnoka lenézett rá, és hosszú beszédbe kezdett. 
– Gomen naszai, nihon go ga hanasze-maszen. Nagyon sajnálom, nem beszélek japánul – felelte Blackthorne lassan, de érthetően. – Dózo, ga macu. 
– Aa! Szo deszu, Andzsin-szan! Vakarimaszu– mondta a parancsnok, aki végre megértette. Kurta parancsot adott, mire egyik embere elügetett. Kis idő múlva Blackthorne felállt, és bicegve indult volna tovább, de a parancsnok rászólt – Íe! – , és intett, hogy várjon. 
A szamuráj hamarosan négy félmeztelen kagavivövel tért vissza. A katonák megmutatták Blackthorne-nak, hogyan feküdjék bele a függőágyba, s hogyan tartsa meg magát a középső póznáról lógó szíjat markolva. 
Elindultak. Blackthorne nemsokára visszanyerte erejét, kiszállt a kagából, ámbár tudta, hogy még mindig gyönge. Pihennem kell. Semmi tartalékom nem maradt. Meg kell fürdenem és ennem kell. Igazi ételt. 
Felkaptattak egy széles lépcsőn, amely két utcát kötött össze, s valami új lakónegyedhez értek egy jókora erdő szélén. A magas fák közt ösvények nyíltak. Blackthorne örült, hogy maguk mögött hagyták az utcákat, a gondozott gyep ruganyos volt a lábuk alatt, az ösvény ide-oda tekergett. 
Az erdő mélyén egy kanyar mögül újabb harminc-egynéhány Szürke bukkant elő. Összetalálkozva a két csoport megállt, kapitányaik a szokásos körülményes módon üdvözölték egymást, azután minden szem Blackthorne felé fordult. Kérdésekés feleletek zápora következett, s a másik csapat már indulni készült tovább, amikor parancsnokuk végtelen nyugalommal kivonta kardját és keresztüldöfte a másik kapitányt. Az új csapat abban a pillanatban nekirontott Blackthorne őreinek. A rajtaütés olyan váratlan és jól szervezett volt, hogy a tíz Szürke szinte ugyanabban a másodpercben halt meg. Kardot rántani se maradt idejük. 
A kagavivők rémülten vetették magukat térdre, homlokukat belenyomva a fűbe. Blackthorne mellettük állt. A kapitány, tagbaszakadt, nagy hasú ember, őrszemeket küldött ki az ösvény két végére. A többiek a halottak kardjait szedték össze. Mindez idő alatt ügyet sem vetettek Blackthorne-ra, egészen addig, amíg hátrálni nem kezdett. A kapitány ekkor sziszegve ráförmedt: nyilvánvalóan azt mondta, egy tapodtat se mozduljon. 
Újabb parancs hangzott el, s az új Szürkék levetették egyenkimonójukat. Alattuk mindenféle rongyok, kopott, koszos kimonók tünedeztek föl. Álarcot húztak, amelyek már ott lógtak a nyakukban. Egy ember összegyűjtötte a szürke kimonókat, és eltűnt velük a fák közt. 
Banditák lehetnek, gondolta Blackthorne. Mit akarnak ezek velem? 
A banditák halkan beszélgettek egymás közt, szemmel tartották őt, s közben kardjukat a halott szamurájok ruhájába törölgették. 
– Andzsin-szan? Hai? –  A kapitány szeme az álarc fölött kerek volt, szénfekete és átható. 
– Hai – felelte Blackthorne, és a hátán végigfutott a hideg. 
A férfi a földre mutatott, jelezve, hogy ne mozduljon onnét. – Vakarimaszu ka? 
– Hai. 
Végigmérték. Aztán az egyik kiküldött őrszem – már ez sem szürkében, hanem álarcosán, mint a többiek – vagy száz lépésre előbukkant a bokrok közül, intett, és újra eltűnt. 
A banditák indulásra készen körülvették Blackthorne-t. A kapitány a kagavivőkre nézett, akik úgy remegtek, mint a kutya kegyetlen gazdája előtt, és még mélyebbre fúrták homlokukat a fűbe. 
Aztán a banditák vezére valami parancsot vakkantott. A négy nyomorult hitetlenkedve emelte föl a fejét. Újra elhangzott a parancs, mire a kagavivők alázatosan hajlongva hátrálni kezdtek, majd egy emberként sarkon fordulva belevetették magukat a bozótba. 
A bandita megvetően elmosolyodott s intett Blackthorne-nak, hogy induljon vissza a város felé. 
Tehetetlenül elindult. Nem volt menekülés. 
Már az erdő szélén jártak, amikor egyszerre megtorpantak. Hangokat hallottak szemből, és újabb harminc szamuráj bukkant elő a kanyar mögül. Barnák és Szürkék vegyesen, elöl a Barnák, vezetőjük gyaloghintóban, mögöttük néhány málhásló. Megálltak. A két csapat tüstént felkészült a harcra, s ellenségesen méregették egymást a köztük levő hetvenlépésnyi távolságból. A banditavezér merev mozdulatokkal előrement, mérgesen rákiabált az új szamurájokra, közben Blackthorne-ra mutogatott meg visszafelé, arra, ahol a rajtaütést végrehajtották. Kirántotta kardját, és fenyegetően a magasba emelte, nyilvánvalóan azt követelve, hogy térjenek ki az útjából. 
Embereinek kardja szisszenve röpült ki hüvelyéből. Parancsára egy bandita Blackthorne mögé lépett, s feje fölé emelte a kardját, miközben parancsnoka tovább ordibált az ellenségnek. 
Először semmi sem történt, aztán Blackthorne látta, hogy a gyaloghintó utasa kiszáll s azonnal ráismert. Kaszigi Jabu! Jabu visszaordított valamit a rablóvezérnek, de az csak tovább rázta kardját, követelve, hogy térjenek ki az útjából. Tirádája ellentmondást nem tűrő hirtelenséggel ért véget. Ekkor Jabu kurta parancsot adott, és harsogó csatakiáltással, magasra emelt karddal, kissé bicegve elörerohant, emberei a nyomában, utánuk a Szürkék. 
Blackthorne hasra vetette magát, hogy elkerülje a kardot, amely kettészelhette volna, de a bandita amúgy is későn kapott észbe. A rablóvezér sarkon fordult és berohant az erdőbe, emberei követték. 
A Barnák és a Szürkék már ott is voltak Blackthorne-nál, aki talpra kecmergett. Néhány szamuráj üldözőbe vette a banditákat a bokrok közt, mások továbbszaladtak az ösvényen, a többi pedig terepbiztosítási céllal szétszóródott. Jabu a bozót szélén megállt, parancsokat kiáltott, majd egyre jobban bicegve visszajött. 
– Szo deszu, Andzsin-szan – mondta lihegve. 
– Szo deszu, Kaszigi Jabu-szan – ismételte meg Blackthorne a kifejezést, ami valami olyasmit jelentett, hogy „nahát”, „hm, hm”, „csak nem?” Arra mutatott, amerre a banditák futottak. – Dómo. – Udvariasan meghajolt, mint egyenlő az egyenlő előtt, és gondolatban ismét köszönetet mondott Domingo atyának. – Gomen naszai, nihon go ga hanasze-maszen. 
– Hai –  felelte meglepetten Jabu, és hozzátett valamit, amit Blackthorne nem értett. 
– Cujaku ga imaszu ka? –  kérdezte Blackthorne. – Van tolmácsod? 
– Íe, Andzsin-szan. Gomen naszai. 
Blackthorne máris jobban érezte magát. Mostantól közvetlenül is érintkezhet a japánokkal. A szókincse még gyér, de kezdetnek megteszi. 
Iiií, bárcsak volna tolmácsom, gondolta Jabu. Buddha urunkra! 
De szeretném tudni, mi történt, amikor találkoztál Toranagával, Andzsin-szan, miket kérdezett, s te miket válaszoltál, mit meséltél neki a faluról, az ágyúkról, a rakományról, a hajóról, a gályáról és Rodriguról. Minden szót, ami elhangzott, s hogy hogyan hangzott el, hogy hol voltál eddig s hogy kerülsz ide. Akkor azt is megtudnám, mire gondolt Toranaga, s eltervezhetném, mit mondjak neki ma. Enélkül azonban tehetetlen vagyok. 
Miért fogadott Toranaga téged, amint megérkeztünk, s nem engem? Miért nem kaptam hírt vagy parancsot tőle egészen a mai napig, eltekintve a kötelező udvarias üdvözléstől, az „Örömömre szolgál, hogy hamarosan újra találkozhatunk”-tól? Miért küldetett értem ma? Miért halasztotta el kétszer is a találkozásunkat? Talán azért, amit mondtál neki? Vagy amit Hiromacu mondott? Vagy egyszerűen csak sok a gondja? 
Az biztos, hogy sok a megoldhatatlan problémád, Toranaga. Isido befolyása úgy terjed, akár a tűz. Vajon tudsz már Onosi úr árulásáról? Tudod, hogy Isido felajánlotta nekem Ikava Dzsikkju fejét és tartományát, ha most titokban csatlakozom hozzá? 
Miért éppen ma küldettél értem? Melyik jóindulatú kami hozott éppen erre, hogy megmenthessem az Andzsin-szan életét, s utána dühöngjek, hogy nem faggathatom ki, s így nem találhatom meg a kulcsot a záradhoz? Miért vetetted börtönbe, miért ítélted kivégzésre? Miért hozatta ki Isido? Miért akarták váltságdíjért foglyul ejteni a banditák? Ki fizette volna a váltságot? Miért van még mindig életben az Andzsin-szan? Az a bandita könnyűszerrel kettéhasíthatta volna. 
Jabu felfigyelt a mély barázdákra, amelyek még nem voltak ott Blackthorne arcán, amikor először találkoztak. Kiéhezettnek látszik, gondolta. Mint valami kóbor eb. De még mindig a falka vezére, ne? 
Bizony, navigátor, ezer kőkút adnék most egy megbízható tolmácsért. 
Én leszek az urad. Hajókat építesz nekem, kiképzed embereimet. Valahogy ki kell fognom Toranagán. De ha nem sikerül, az se számít. Majd a következő életemre jobban felkészülök. 
– Jó kutya! – mondta fennhangon Blackthorne-nak, és halványan elmosolyodott. – Erős kéz, néhány csont meg egy korbács – ez kell neked. De most elviszlek Toranaga úrnak – persze miután megfürödtél. Bűzlesz, navigátor úr! 
Blackthorne nem értette, de barátságosságot hallott ki a szavaiból, és látta a mosolyt is Jabu arcán. Visszamosolygott. – Vakarimaszen. Nem értem. 
– Hai, Andzsin-szan. 
A daimjó elfordult és a banditák után nézett. Tölcsért formált a kezéből és elkiáltotta magát. Azonnal visszatért az összes Barna. A Szürkék vezetője az ösvény közepén állt, s ő is visszarendelte embereit. Egyetlen banditát sem találtak. 
Aztán a Szürkék kapitánya Jabuhoz lépett, és vitatkozni, mutogatni kezdtek, egyik a város, másik a vár felé. 
Végül Jabu kardjára tett kézzel véget vetett a huzavonának, és Blackthorne felé fordulva intett, hogy szálljon be a gyaloghintóba. 
– Íe –  mondta a kapitány. 
A két férfi láthatólag összecsapni készült, s a Szürkék és Barnák zavartan mocorogtak. 
– Andzsin-szan deszu sundzsin Toranaga-szama... 
Blackthorne elkapott egy-egy ismerős szót. A vatakusi azt jelenti: én, a htiacsi-val  együtt azonban azt, hogy: mi, a sundzsin azt, hogy: rab, fogoly. Aztán eszébe jutott, mit mondott Rodrigues, megrázta a fejét, és felcsattant. – Sundzsin íe! Vatakusi va Andzsin-szan! 
Mindkét férfi rámeredt. 
Blackthorne törte meg a csendet, tudván, hogy akadozva, helytelenül és gyerekesen fejezi ki magát japánul, de remélte, hogy megértik. – Barát. Nem fogoly. Értsd, kérem. Barát. Nagyon sajnálom, barátnak fürdő kell. Fürdő, ért? Fáradt. Éhes. Fürdő. – A várkastély öregtornyára mutatott. – Oda! Most, kérem. Toranaga úr egy, Isido úr kettő. Most! – Az utolsó dölyfös ima után ügyetlenül bemászott a gyaloghintóba és lefeküdt a párnákra. A lába jócskán kilógott belőle. 
Jabu ekkor elnevette magát, és mindenki vele nevetett. 
– Aa szo, Andzsin-szama! – mondta Jabu, és gunyorosan meghajolt. 
– Íe, Jabu-szama. Andzsin-szan – javította ki elégedetten Blackthorne. Jól van, te rohadék. Most már én is tudok ezt-azt. De nem feledkeztem el rólad, ne félj. Táncolok én még a sírodon. 

Tizenhatodik fejezet

– Talán ki kellett volna kérned a véleményemet, mielőtt kiemelted az én foglyomat az én hatáskörömből, Isido úr – mondta Toranaga. 
– A barbár a közbörtönben volt, a közönséges bűnözők között. Feltételeztem, hogy elvesztetted érdeklődésedet iránta, különben természetesen eszembe se jutott volna, hogy kihozassam onnét. Egyáltalán nem akartam beleavatkozni a magánügyeidbe. 
Isido látszatra nyugodt volt és bűnbánó, de belül fortyogott a dühtől. Tudta, hogy méltatlanul viselkedett és csapdába esett. Természetesen meg kellett volna kérdeznie Toranagát. Az elemi udvariasság ezt diktálta. Mindez persze nem számítana, ha a barbár legalább a hatalmában lenne, az ő szállásán; akkor egyszerűen és higgadtan átadná, amikor csak Toranaga úgy kívánja. De az, hogy tíz emberét tőrbe csalták és szégyenletes módon lemészárolták, s hogy Jabu daimjó és szamurájai a többi emberétől egyszerűen elvették az idegent, teljesen megváltoztatta a helyzetet. „Elvesztette az arcát”, vagyis megszégyenült, holott Toranaga nyilvánosság előtti tönkretételére éppen ezt az eljárást választotta maga is. 
– Ismételten bocsánatodat kérem. 
Toranaga Hiromacura nézett: a bocsánatkérés zene volt füleiknek. Mindketten tudták, milyen megaláztatás ez Isido számára. A nagy fogadóteremben voltak. Közös megegyezéssel a két ellenfél csak öt-öt testőrt tartott benn, a legmegbízhatóbbakat. A többi odakinn várakozott. Akárcsak Jabu. A barbárt éppen fürdették. Remek, gondolta Toranaga, és nagyon elégedett volt magával. Elhatározta, hogy mégsem fogadja ma Jabut, tovább játszik vele, mint macska az egérrel. Utasította Hiromacut, hogy küldje el, majd újra Isidóhoz fordult. – Bocsánatkérésedet természetesen elfogadom. Szerencsére nem történt baj. 
– Akkor elvihetem a barbárt az Örököshöz – amint fogadóképes állapotban lesz? 
– Magam küldöm oda, amint végeztem vele. 
– Megkérdezhetem, mikor kerül sor erre? Az Örökös eredetileg ma reggelre várta. 
– Emiatt nem kell különösebben aggódnunk, neked és nekem, ne? Jaemon csupán hétéves. Egy hétéves gyermek bírhatja türelemmel egy kicsit. Ne? A türelem a fegyelem egyik formája, állandóan gyakorolni kell. Nem? Majd én tisztázom vele ezt a félreértést. Ma délelőtt úgyis úszóleckét adok neki ismét. 
– Ó. 
– Igen. Neked is meg kéne tanulnod úszni, Isido úr. Pompás testgyakorlás, és háború idején jól jöhet. Minden szamurájom tud úszni. Ragaszkodom hozzá, hogy elsajátítsák ezt a művészetet. 
– Az enyémek íjászattal, vívással, lovaglással és célba lövéssel töltik idejüket. 
– Az enyémek emellett még költészettel, szépírással, virágrendezéssel és a csa-no-ju szertartással. A szamuráj legyen járatos a békés művészetekben, hogy erőt gyűjtsön a háborúsakra. 
– Az én embereim többsége már rég elsajátította ezeket a művészeteket – vágta rá Isido, aki tudta, hogy saját írása csapnivaló, a művészetekben való jártassága pedig csekély. – A szamuráj háborúra születik. A háborúhoz pedig értek magam is. Ennyi egyelőre bőven megteszi. Legföljebb még annyit: mindenki engedelmességgel tartozik urunk végakaratának. 
– Jaemon a Ló órájában vesz tőlem úszóleckét. – A japánok a napot és az éjszakát hat egyenlő részre osztották. A nap a Nyúl órájával kezdődött, ez hajnali 5-től 7-ig tartott, azután következett a Sárkányé, 7-től 9-ig. A Kígyó, a Ló, a Kecske, a Majom, a Kakas, a Kutya, a Vadkan, a Patkány és az Ökör órája váltotta egymást sorban, mígnem a Tigris órájával, hajnali 3 és 5 között, véget nem ért a ciklus. – Nem állsz be második tanítványnak? 
– Köszönöm, nem. Túlságosan öreg vagyok már, hogy változtassak a szokásaimon – mondta sután Isido. 
– Hallom, embereid kapitányának megparancsoltad, hogy kövessen el szeppukut. 
– Természetesen. A banditákat el kellett volna kapni. Legalább egyet. Akkor megtalálnánk a többit is. 
– Megdöbbent, hogy ezek a dögevők ilyen közel merészkednek a várhoz. 
– Egyetértek. Talán a barbár le tudná festeni őket. 
– Ugyan mit tud egy barbár? – nevetett Toranaga. – Ezek a banditák róninok voltak, nem? A te embereid között sok a rónin. Náluk kellene kezdeni az érdeklődést, ne? 
– Az érdeklődés máris folyamatban van. Mindenféle irányban. 
Isido nem vette tudomásul a rónin szóban rejlő gúnyt. Ezek a gazdátlan, jóformán számkivetett zsoldos szamurájok tömegével özönlöttek az Örökös zászlaja alá, amikor Isido elterjesztette, hogy az Örökös és anyja nevében elfogadj a hűségüket, bármilyen hihetetlen, de hajlandó megbocsátani múltbeli viselt dolgaikat, s ha eljön az ideje, egy taikó bőkezűségével fogja megjutalmazni őket. Isido tudta, hogy lépése zseniális volt. Óriási képzett szamurájtartalékra tett szert; lojalitásukat szavatolta, hogy a róninok tudták: soha még egy ilyen lehetőséget nem kapnak; azonkívül így táborába gyűlt az öszszes olyan dühös ember, aki Toranaga vagy szövetségesei hódításainak köszönhette róninná válását. Nem utolsósorban pedig megszüntette a birodalmat fenyegető egyik örökös veszélyt – elszaporodásukat –, a róninná vedlett szamurájok ugyanis kétféleképpen élhettek meg: szerzetesnek vagy banditának álltak. 
– Sok mindent nem értek ebben a rajtaütésben – mondta elfojtott dühvel Isido. – Például miért akarták váltságdíjért elragadni ezek a banditák a barbárt? Sokkal fontosabb személyiségek is laknak a városban. Mert ezt mondta a vezérük, nem? Hogy váltságdíjat fog követelni érte. De kitől? Mit ér ez a barbár? Semmit. Azonkívül honnét tudták, hogy ott csaphatnak le rá? Csupán tegnap adtam ki a parancsot, hogy hozzák az Örökös elé, gondolván, hogy elszórakoztatja a gyermeket. Nagyon különös. 
– Nagyon – hagyta helyben Toranaga. 
– Azonkívül Jabu úrnak véletlenül éppen akkor kellett arra mennie néhánnyal a te embereid és néhánnyal az enyéim közül. Nagyon különös. 
– Nagyon. Jabu természetesen úgy került oda, hogy érte küldettem, a te embereid pedig azért voltak vele, mert – a te javaslatodra – megegyeztünk, hogy okos eljárás volna s talán a szakadékot is segítene áthidalni kettőnk közt, ha embereid mindenüvé elkísérnék az enyéimet, amíg hivatalos látogatáson Ószakában tartózkodom. 
– Aztán az is különös, hogy a banditák, akik oly bátrak és jól szervezettek voltak, hogy harc nélkül levágták az első tízest, úgy viselkedtek, akár a koreaiak, amikor közös csapatunk megjelent. Holott a létszám nagyjából azonos volt a két oldalon. Miért nem küzdöttek meg velük, vagy miért nem indultak a barbárral tüstént a hegyekbe, ahelyett, hogy ostobán lézengtek a várba vezető nagy ösvényen? Nagyon különös. 
– Nagyon. Én mindenesetre megduplázom testőrségemet, amikor holnap solymászni megyek. Sosem lehet tudni. Szomorú, hogy a várhoz ily közel banditák garázdálkodhatnak. Bizony. Nem akarsz velünk tartani a vadászatra? Reptethetnéd valamelyik sólymodat az enyém ellenében. Az északi hegyek közt fogok vadászni. 
– Köszönöm, nem. Holnap foglalt leszek. Talán holnapután. Kirendeltem húszezer embert, hogy fésüljenek át minden erdőt és ligetet Ószaka körül. Tíz nap múlva nem lesz itt egyetlen bandita sem húsz rín belül. Ezt megígérem. 
Toranaga tudta, hogy Isido banditákkal tölti fel közelben állomásozó csapatai létszámát. Ha húszezret mond, ötvenezret gondol. A csapda kezd bezárulni. De miért ilyen hamar? Miféle új árulásra került sor? Miért ilyen magabiztos Isido? – Jó. Akkor holnapután, Isido úr. De a vadászterületemtől ugye távol tartod embereidet? Nem szeretném, ha elriasztanák a zsákmányomat – tette hozzá átlátszóan. 
– Természetesen. És mi legyen a barbárral? 
– Mindig is az én tulajdonom volt, és az is marad. Akárcsak a hajója. De ha végeztem vele, rendelkezésedre bocsátom. Ki is végeztetheted, ha akarod. 
– Köszönöm. Ezt fogom tenni. – Isido összecsukta legyezőjét és becsúsztatta ruhaujjába. – De a barbárnak nincs jelentősége. Ennél sokkal fontosabb, és tulajdonképpen azért is jöttem hozzád, hogy elmondjam... ó, most jut eszembe, úgy hallom, anyám ellátogatott a Dzsódzsi-kolostorba. 
– Igen? Azt hittem, lejárt már a cseresznyevirágzás megszemlélésének ideje. 
– Szerintem is. De ha meg akarja nézni a hervadó virágokat, hát miért ne? Az öregeknek másmilyen az esze járása, másként látják a dolgokat, ne? De az egészséggel hadilábon áll. Aggódom érte. Nagyon vigyáznia kell magára... könnyen megfázik. 
– Akárcsak az én anyám. Az öregek egészségére ügyelni kell. 
Toranaga megjegyezte magában, hogy tüstént üzennie kell az apátnak: nagyon vigyázzanak az öregasszonyra. Ha a kolostorban meghal, annak beláthatatlan következményei lennének. Megszégyenülne az egész birodalom előtt. Minden daimjó megtudná, hogy a hatalomért vívott sakkjátékban gyalogként felhasznált egy magatehetetlen öregasszonyt, ellensége anyját, de nem tudott eleget tenni az iránta való kötelességének. A túszszedés meglehetősen veszedelmes fogás. 
Isidót vak düh fogta el, amikor hírét vette, hogy rajongva szeretett édesanyját a nagojai Toranaga-erősségbe csalogatták. Fejek hulltak le. Azonnal előrehozta a Toranaga elpusztítására szőtt terve időpontját, ünnepélyesen megesküdött, hogy ostrom alá veszi Nagoját és kivégezteti Kazamaki daimjót – akinek a gondjára bízta anyját –, amint a háború megkezdődik. Végül közbenjárók útján személyes üzenetet küldött az apátnak, figyelmeztetve, ha huszonnégy órán belül nem adják ki épségben az idős hölgyet, Toranaga egyetlen fia, Naga és háza népéből minden nő, akire ráteheti a kezét, sajnálatos módon a leprások falvában fog ébredni, leprások fogják etetni, itatni, leprás szajhák fognak az ágyába bújni. Isido tudta, amíg anyja Toranaga fogságában van, óvatosnak kell lennie. De világosan értésre adta: ha anyját nem eresztik szabadon, lángra lobbantja az egész birodalmat. 
– És hogy érzi magát a te anyád, Toranaga úr? – kérdezte udvariasan. 
– Köszönöm, nagyon jól. – Toranaga nyíltan kimutatta örömét, egyrészt anyja jólléte, másrészt Isido tehetetlen dühe fölött. – Ahhoz képest, hogy hetvennégy éves, nagyszerű állapotban van. Csak azt remélem, hogy én is ilyen erőben fogom megérni ezt a kort. 
Ötvennyolc éves vagy, Toranaga, de ötvenkilenc már sohasem leszel, fogadta meg magában Isido. – Kérlek, add át neki jókívánságaimat, hogy még sokáig és boldogan éljen. Még egyszer köszönet, és bocsáss meg, hogy alkalmatlankodtam a barbár dolgában. – Nagy udvariassággal meghajolt, majd örömét alig leplezve hozzátette: – Ó, majdnem elfelejtettem: a fontos ügy, ami miatt felkerestelek, az, hogy a régensek utolsó, ünnepélyes ülését elhalasztottuk. Ma este nem gyűlünk össze. 
Toranaga tovább mosolygott, holott úgy érezte, ráomlik a menynyezet. – Ó, igen? Miért? 
– Kijama úr megbetegedett. Szugijama és Onosi urak hozzájárultak a halasztáshoz. Én is. Néhány nap ide vagy oda igazán nem számít egy ilyen fontos kérdésben, nem igaz? 
– Kijama úr nélkül is összeülhetünk. 
– Úgy döntöttünk, hogy nem fogunk. – Isido szeme gúnyosan megvillant. 
– Ez hivatalos döntés? 
– Íme, a négy pecsét. 
Toranaga őrjöngött magában. Minden halogatás óriásira növeli a veszélyt. Kicserélhetné vajon Isido anyját az azonnali ülésért? Nem, mert a parancs elküldése és a hír meghozása túlságosan sok időt venne igénybe, s így a semmiért adna fel egy jókora előnyt. 
– Mikor ül tehát össze a Tanács? 
– Úgy hallom, Kijama úr holnapra vagy holnaputánra meggyógyul. 
– Jó. A saját orvosomat küldöm hozzá. 
– Biztos vagyok benne, hogy örülne neki. De az ő orvosa minden látogatót kitiltott. A betegség ragályos is lehet, ne? 
– Miféle betegségről van szó? 
– Nem tudom, uram. Nekem csak ennyit árultak el. 
– Az az orvos barbár? 
– Igen. A keresztények fődoktora, úgy hallom. Keresztény daimjónak keresztény pap-doktor dukál. A mieink nem elég jók egy... egy ilyen fontos daimjónak – tette hozzá vigyorogva Isido. 
Toranaga aggodalma nőttön-nőtt. Ha japán orvosok kezelnék Kijamát, sok mindent tehetne. De egy keresztény doktor – minden bizonnyal jezsuita – ellen fordulni vagy akár csak beleavatkozni a dolgába, egyenlő lenne az összes keresztény daimjó megsértésével, ezt pedig most nem engedheti meg magának. Tudta, hogy barátsága Cukku-szannal nem fogja segíteni Onosi és Kijama keresztény daimjók ellen. A keresztényeknek érdeke, hogy egységes frontot alkossanak. Hamarosan érintkezésbe kell lépnie velük, a barbár papokkal, hogy megtudakolja, mi volna együttműködésük ára. Ha Isido valóban a maga oldalára állította Onosit és Kijamát, ha ez a két keresztény daimjó egységesen lép fel, a többi követni fogja őket, s akkor el vagyok szigetelve. Akkor nincs más hátra, mint a Bíbor Ég. 
– Holnapután meglátogatom Kijama urat – jelentette ki, megjelölve tűrésének végső határát. 
– No és a ragály? Sohasem bocsátanék meg magamnak, ha valami történne veled itt Ószakában, uram. Vendégem vagy, felelős vagyok érted. Ragaszkodnom kell hozzá, hogy erről mondj le. 
– Légy nyugodt, Isido úr, nincs az a ragály, ami velem végezhet, ne? Nem emlékszel a jós jövendölésére? 
Amikor hat esztendővel ezelőtt követség érkezett Kínából a taikóhoz, hogy megpróbálják békés úton rendezni a japán-koreai-kínai háborút, velük tartott egy híres asztrológus is. Ez a kínai sok mindent megjósolt már, ami valóra vált. A taikó egyik fényűzőén megrendezett ebédjén arra kérte a jóst, jövendölje meg némelyik tanácsadója halálát. Az asztrológus azt mondta, Toranaga kard által vész el, középkorúan. Isido, Korea – vagy Csoszen, ahogy a kínaiak nevezték – híres meghódítója betegség nélkül, öregkorában, a lábán fog meghalni, mint a korszak leghíresebb embere. A taikó maga ágyban hal meg, nagyon öregen, tisztelettől és rajongástól övezve, de egészséges fiút hagy maga után. Az akkor még gyermektelen taikó annyira megörült ennek, hogy úgy döntött, mégsem végezteti ki a követeket pimaszságuk miatt. Ahelyett ugyanis, hogy mint várta, békét kért volna, a kínai császár követei útján mindössze felajánlotta neki, hogy „kinevezi a vak országának királyává”, mert így hívták a kínaiak a japánokat. Sértetlenül küldte hát haza őket és nem azokban a nagyon kicsi dobozokban, amiket már elő is készíttetett a számukra, és felújította a háborút Korea és Kína ellen. 
– De, emlékszem, Toranaga úr – felelte Isido. – Csakhogy a ragály kellemetlen is lehet. Miért kapnád el a himlőt, mint fiad, Noboru, már megbocsáss... vagy a leprát, mint Onosi úr? Onosi fiatal még, de szenved. Nagyon, nagyon szenved. 
Toranaga egy pillanatra elbizonytalanodott. Ismerte mindkét betegség eléktelenítő hatását, nagyon is jól. Legidősebb fia, Noboru tíz évvel ezelőtt, tizenhét esztendősen kapta meg a kínai himlőt, és hiába hívott hozzá japán, kínai, koreai, keresztény doktorokat, nem sikerült elűzni a kórt, amely szétmarta az arcát, de meg nem ölte. Ha enyém lesz a főhatalom, fogadkozott Toranaga, talán sikerül kiirtanom ezt a szörnyű ragályt. Vajon tényleg az asszonyoktól kapja az ember? És ők hogyan kapják meg? Hogyan lehetne gyógyítani? Szegény Noboru, gondolta. Ha nincs ez a himlő, te lennél az utódom, mert zseniális katona vagy, jobb szervező, mint Szudara, és nagyon ravasz. Igen sok rosszat kellett cselekedned előző életedben, hogy ekkora terhet cipelsz a mostaniban. 
– Buddha urunkra, senkinek se kívánom egyiket sem – mondta. 
– Egyetértek – felelte Isido, aki biztos volt benne, hogy Toranaga neki mindkettőt szívesen kívánná, ha lehetne. Meghajolt és távozott. 
– Nos? – törte meg a csendet Toranaga. 
– Akár maradsz, akár nem – felelte Hiromacu –, most már mindegy, uram. Katasztrófa lesz ebből, mert elárultak és elszigeteltek. Ha itt maradsz az ülésre – és lefogadom, hogy egy héten belül nem kerül rá sor –, Isido addig mozgósítja és ide vonja minden seregét Ószaka alá, és nem menekülhetsz, bármi történjék Ocsiba úrnővel Jedóban. Isido máris feláldozta magában Ocsibát, hogy téged elkaphasson. Nyilvánvaló, hogy elárultak, s hogy a négy régens egységes döntést fog hozni ellened. Ha távozol, akkor is olyan rendeleteket bocsátanak ki, amilyeneket Isido akar. A négy az egyhez szavazati arányt pedig tiszteletben kell tartanod. Megesküdtél rá. Régensi adott szavadat nem szegheted meg. 
– Egyetértek. 
Csend lett. 
Hiromacu növekvő nyugtalansággal várt. – Mit akarsz tenni? 
– Először is úszom egyet – felelte meglepő vidámsággal Toranaga –, utána pedig fogadom a barbárt. 

Az asszony csendesen áttipegett Toranaga várbeli magánkertjén a felé a kis zsúpfedelű kunyhó felé, amely a juharligetet ékesítette. Selyemkimonója és obija a legegyszerűbb és mégis a legelegánsabb volt, amit a leghíresebb kínai mesterek csak készíteni tudtak. Haját a legutóbbi kjótói divat szerint magasra tornyozva és hosszú ezüsttűkkel megtűzve viselte. Hófehér bőrét színes napernyő óvta. Kicsi volt, alig magasabb öt lábnál, de tökéletes alakú. Nyakában vékony aranyláncon egy kis aranyfeszület lógott. 
Kiri a kunyhó verandáján várta. Súlyosan üldögélt az árnyékban, feneke lefolyt a párnáról, így figyelte közeledését a lépegetőköveken, amelyeket olyan gondosan ágyaztak bele a mohába, mintha abból nőttek volna ki. 
– Szebb vagy és fiatalabb, mint valaha, Toda Mariko-szan – mondta Kiri minden irigység nélkül, miután viszonozta meghajlását. 
– Bárcsak úgy volna, Kiricubo-szan – felelte mosolyogva Mariko. Letérdelt egy párnára, és öntudatlan mozdulattal bájos mintába rendezte szoknyáját. 
– Márpedig úgy van. Mikor is találkoztunk utoljára? Két... vagy három éve? Semmit sem változtál húsz év alatt. Hisz majdnem húsz éve, hogy először láttuk egymást. Emlékszel? Goroda úr ünnepélyén. Tizennégy esztendős voltál, friss házas és gyönyörű. 
– És kétségbeesett. 
– Kétségbeesett? Ugyan. Te aztán nem. 
– Tizenhat éve volt, Kiricubo-szan, nem húsz. Igen, nagyon jól emlékszem. 
Túlságosan is jól, gondolta fájó szívvel. Azon a napon súgta fülembe a bátyám, hogy tiszteletre méltó apánk alighanem bosszút fog állni hűbérurán, Goroda diktátoron, alighanem meg fogja ölni. A hűbérurát! 
Ó, igen, Kiri-szan, jól emlékszem arra a napra, arra az évre, arra az órára. Akkor kezdődött az összes szörnyűség. Soha senkinek nem vallottam be, hogy tudtam, mi fog történni. Nem figyelmeztettem férjemet, sem Hiromacut, az apját a diktátor két hűséges vazallusát –, hogy Goroda egyik legnagyobb hadvezére árulásra készül. S ami még rosszabb, nem figyelmeztettem hűbéruramat, Gorodát. Nem teljesítettem kötelességemet hűbéruram, férjem s az ő családja iránt, amely házasságom óta nekem is egyetlen családom. Ó, Szent Szűz, bocsásd meg bűnömet, segíts, hogy megtisztuljak! Azért hallgattam, hogy megvédjem szeretett apámat, aki ezer esztendő makulátlan becsületét sározta be. Istenem, Názáreti Jézus, ments meg engem, bűnöst, az örök kárhozattól... 
– Tizenhat esztendeje történt – mondta derűs nyugalommal Mariko. 
– Toranaga úr gyermekét hordtam abban az évben – mondta Kiri, és arra gondolt: ha akkor Goroda urat nem árulja el és gyilkolja meg gyalázatos módon az apád, Toranaga úr nem kényszerül rá a nagakudei csatára, én magam nem fázom meg a mezőn és nem veszítem el a gyermekemet. Talán. De lehet, hogy mindenképp elveszítettem volna. Ez az én karmám, bárhogy is történt, ne? – Ó, Marikoszan – mondta, és hangjába nem vegyült semmi rosszindulat –, olyan rég volt, mintha nem is ebben az életben lett volna. De te, te kortalan vagy. Miért nincs nekem ilyen alakom, ilyen hajam, ilyen kecses járásom? – Kirí elnevette magát. – A válasz egyszerű: mert túl sokat eszem! 
– Mit számít az? Sütkérezel Toranaga úr kegyeiben, ne? Tehát elégedett vagy. Bölcs vagy, melegszívű, egészséges és boldog. 
– Inkább lennék karcsú, hogy még többet ehessek, de a kegyekben való sütkérezésről persze nem mondanék le – felelte Kirí. – Hát te? Te nem vagy boldog? 
– Én eszköz vagyok, amelyen Buntaro úr játszik. Ha Buntaro úr, a férjem boldog, természetesen én is boldog vagyok. Az ő öröme az én örömem, így vagy ezzel te is. 
– Igen. De azért nem egészen. 
Kiri megmozdította legyezőjét, s az arányló selymen megcsillant a délutáni nap. Örülök, hogy nem vagyok a helyedben, Mariko, minden szépséged, ragyogásod, bátorságod és tudásod ellenére. Én el nem bírnám viselni férjemként azt az undorító, ronda, erőszakos embert egy napig sem, nemhogy tizenhét esztendőn keresztül. Mennyire elüt az apjától, Hiromacu úrtól! Hiromacu, az igen, az nagyszerű férfi. De Buntaro! Hogy születhetnek derék apáknak ilyen borzalmas fiaik? Bárcsak nekem is lenne fiam, ó, bárcsak lenne! De te, Mariko, te hogy bírtad ilyen sokáig ezt a durva bánásmódot? Hogy bírtad elviselni ezt a sok tragédiát? Szinte lehetetlen, hogy semmi árnyékot nem hagytak az arcodon, sem a lelkeden. 
– Csodálatos asszony vagy, Toda Buntaro Mariko-szan! 
– Köszönöm, Kiricubo Tosiko-szan. Ó, Kiri-szan, úgy örülök, hogy látlak! 
– Én is. Hogy van a fiad? 
– Gyönyörű, gyönyörű, gyönyörű. Szarudzsi tizenöt éves, el tudod ezt képzelni? Magas és erős, éppolyan, mint az apja. Hiromacu úr saját birtokot adott neki és... tudtad, hogy meg fog nősülni? 
– Nem. Kit vesz el? 
– Kijama úr egyik unokáját. Toranaga úr rendezte el. Egész családunk boldog, nagyszerű kapcsolat lesz. Bárcsak a lány is... bárcsak figyelmesebb lenne a fiammal, méltóbb hozzá. Tudod, hogy milyen egy...? – Mariko szégyenlősen elnevette magát. – Látod, máris úgy viselkedem, mint egy igazi anyós. De azt hiszem, te is egyetértenél velem. A lány még nincs igazán megnevelve. 
– Lesz elég időd, hogy megneveld. 
– Ó, remélem. Igen, én szerencsés vagyok, hogy nincs anyósom. Nem is tudom, mit csinálnék. 
– Elbűvölnéd és megnevelnéd, mint egész házad népét, ne? 
– Iiií, bárcsak ez is így volna. – Mariko keze mozdulatlanul hevert ölében. Figyelte, amint egy szitakötő leszáll, majd odébb röppen. – Férjem iderendelt. Toranaga úr látni kíván? 
– Igen. Azt szeretné, ha tolmácsolnál neki. 
Mariko meglepődött. – Kivel fog beszélni? 
– Az új barbárral. 
– Ó. Hát Cukku-szan atya? Csak nem beteg? 
– Nem. – Kiri legyezni kezdte magát. – Azt hiszem, sokáig törhetjük a fejünket, miért téged kéretett ide Toranaga úr és nem a papot, mint az első kihallgatáskor. Miért van az, Mariko-szan, hogy nekünk, asszonyoknak kell takarékoskodni a pénzzel, fizetni a számlákat, nevelni a szolgákat, beszerezni az ennivalót meg az egyéb szükséges dolgokat – sokszor még urunk ruháit is –, de soha semmit nem árulnak el nekünk? 
– Talán erre való a megérzésünk, ne? 
– Lehet. – Kiri egyenes, barátságos tekintettel nézett Mariko szemébe. – De úgy képzelem, ez most nagyon magántermészetű dolog lesz. Azt hiszem, legjobb volna megesküdnöd a te keresztény Istenedre, hogy soha semmit nem árulsz el ebből a találkozóból. Senkinek. 
A nap mintha hirtelen összes melegét elvesztette volna. 
– Természetesen – mondta nyugtalanul Mariko. 
Világosan megértette, hogy Kiri azt akarja tudtára adni: semmit sem árulhat el se férjének, se az ő apjának, se a saját gyóntatójának. Mivel férje nyilvánvalóan Toranaga úr parancsára rendelte ide, kötelessége hűbérura, Toranaga úr iránt semmissé teszi férje iránti kötelességét, tőle tehát szabadságában áll megtagadni minden tájékoztatást. De a gyóntatóatyja? Neki sem mondhat el semmit? És miért ő fog tolmácsolni, miért nem Cukku-szan atya? Tudta, hogy akaratán kívül megint olyan politikai intrikákba rángatják bele, amelyek tönkretették az életét, s megint azt kívánta, bárcsak a családja ne volna ősi, ne állna rokonságban a Fudzsimotókkal, bárcsak ne verte volna meg az ég olyan nyelvtehetséggel, hogy elsajátította mind a jószerével érthetetlen portugál, mind a latin nyelvet, bárcsak meg se született volna. De akkor sose láttam volna a fiamat, gondolta, nem tanultam volna a gyermek Jézusról és az Ő igazságáról, sem az örök életről. 
Ez a karmád, Mariko, gondolta szomorúan, ez a karmád. 
– Értem, Kiri-szan. – Majd balsejtelmektől gyötörve hozzátette: – Esküszöm az Istenre, hogy semmit sem árulok el abból, amiről ma szó esik vagy bármikor máskor, ha uramnak tolmácsolok. 
– Arra is gondoltam, hogy valószínűleg ki kellene zárnod személyes érzelmeidet, hogy pontosan azt fordíthasd, amit a barbár mond. Különös teremtés és igen furcsa dolgokat beszél. Biztos vagyok benne, hogy uram nem véletlenül választott téged a tolmácsolásra. 
– Toranaga úré vagyok, úgy rendelkezik velem, ahogy óhajt. Hűségemben soha nem kell kételkednie. 
– Erről szó sincs, úrnőm. Célozni sem akartam ilyesmire. 
Tavaszi zápor verte végig szelíden a mohákat, leveleket, szirmokat, majd pillanatok múlva el is állt, s még több szépséget hagyott maga után. 
– Egy szívességet kérhetnék, Mariko-szan? Kimenőd alá rejtenéd a feszületet? 
Mariko ujjai védekezőn odakaptak a kereszthez. – Miért? Toranaga úr sohasem kifogásolta megtérésemet, sem Hiromacu úr, klánom feje. Férjem... a férjem is megengedi, hogy viseljem. 
– Igen. De ezt a barbárt valamiért megőrjítik a feszületek, és Toranaga úr nem akarja fölmérgesíteni, sőt, inkább megnyugtatni szeretné. 

Blackthorne sohasem látott még ilyen apró, bájos teremtést. – Konnicsi va – mondta. – Konnicsi, Toranaga-szama. – Úgy hajolt meg, mint egy udvaronc, majd bólintott a fiúnak, aki elkerekedett szemmel térdelt Toranaga mellett s a kövér asszonynak, aki mögötte térdelt. Mindnyájan a kis kunyhót körbefutó verandán voltak. A kunyhó egyetlen szobából állt, rusztikus papírfalakkal, bárdolt gerendákkal és zsúptetővel, meg egy konyhából. Facölöpök emelték vagy egylábnyival a tiszta fehér homokszőnyeg fölé. A csa-no-ju, a teaszertartás színhelyéül szolgáló teaház volt ez, óriási költséggel, különleges anyagokból emelték kizárólag e célra, bár néha, éppen mivel félreeső helyeken, ligetekben álltak, találkák, magánbeszélgetések lebonyolítására is használták ezeket a kis házikókat. 
Blackthorne összefogta kimonóját, és leült a párnára, amit a homokra tettek. – Gomen naszai, Toranaga-szama, nihon go ga hanasze-maszen. Cujakugo imaszu ka? 
– Én leszek a tolmácsotok, senhor– mondta Mariko szinte hibátlan portugál nyelven. – De te is beszélsz japánul? 
– Nem, senhorita, csak egypár szót – felelte döbbenten Blackthorne. Arra számított, hogy Alvito atya fog tolmácsolni, Toranagát szamurájok veszik körül és talán jelen lesz Jabu is. Szamurájok azonban nem voltak a közelben, noha magát a kertet számosan vették körül. 
– Toranaga úr azt kérdezi, hol... De előbb talán megkérdezném, nem beszélnél-e szívesebben latinul. 
– Ahogy óhajtod, senhorita. – Mint minden tanult ember, Blackthorne is tudott latinul írni, olvasni és beszélni, hiszen a latin volt a civilizált világ közös klasszikus nyelve. 
Ki ez a nő? Hol tanult meg ilyen remekül portugálul? És latinul? 
Hol máshol, mint a jezsuitáknál? Valamelyik iskolájukban. Mennyi esze van ezeknek az embereknek! A legelső dolguk, hogy mindenütt iskolákat építenek. 
Csak hetven esztendeje múlt, hogy Loyola Ignác létrehozta a Jézus-társaságot, de iskoláik, a keresztény világ legjobb iskolái, már behálózták az egész földet, s befolyásuk királyokat emelt trónra vagy döntött le. Bejárásuk volt a pápához. Megakasztották a reformáció árját s máris óriási területeket nyertek vissza a saját egyházuknak. 
– Akkor portugálul fogunk beszélni – mondta a nő. – Uram tudni kívánja, hol tanultad ezt az „egypár szót”. 
– Volt a börtönben egy szerzetes, senhorita, egy ferences szerzetes, ő tanított. „Étel, fürdő, barát, menj, gyere, igaz, hamis, itt, ott, én, te, kérem, köszönöm, akarom, nem akarom, rab, igen, nem”, ilyesmiket. De ez, sajnos, még csak a kezdet. Kérlek, mondd meg Toranaga úrnak, hogy most már jobban fel vagyok készülve a válaszadásra s hogy segítsek, ha tudok, azonkívül nagyon örülök, hogy kikerültem a börtönből. Ezt külön köszönöm. 
Blackthorae figyelte, amint a nő elfordul tőle és beszélni kezd Toranagához. Tudta, hogy minél egyszerűbben kell fogalmaznia, lehetőleg rövid mondatokban és óvatosan, mert a pappal ellentétben, aki szimultán tolmácsolt, ez a nő megvárta, míg befejezi, aztán mintegy összefoglalta, kivonatolta, amit mondott – a legjobbak kivételével minden tolmácsnak ez a közös problémája, bár még a legjobbak is, mint például a jezsuita, óhatatlanul a saját személyiségükön szűrik át a lefordítanivalót. A fürdő, a masszázs, az étel s utána a kétórai alvás hihetetlenül felfrissítette. A fürdősök – valahányan nagydarab, erős asszonyok – jól megdögönyözték, haját megsamponozták, ügyes varkocsba fonták, s a borbély megnyírta a szakállát. Tiszta ágyékkötőt, kimonót, övet kapott s tabit meg sarut a lábára. A futón, amelyen aludt, olyan tiszta volt, akár a szoba. Álomnak tetszett az egész, s az álomtalan alvásból ébredve először nem tudta eldönteni, melyik az álom: ez vagy a börtön. 
Türelmetlenül várta, hogy Toranaga elé vezessék, tervezte, hogy mit mondjon, mennyit áruljon el, hogyan játssza ki Alvito atyát, hogyan kerekedjen fölül rajta. És Toranagán. Mert most már bizonyosan tudta, abból, amit Domingo testvér mesélt a portugálokról meg a japán politikáról és kereskedelemről, hogy segítségére lehetne Toranagának, aki, viszonzásul, segíthetne megszereznie mindazt a gazdagságot, amire vágyott. 
És most, a pap távollétében még jobban visszatért az önbizalma. Csak egy kis szerencse és türelem kell. 
Toranaga figyelmesen hallgatta a baba külsejű tolmácsnőt. 
Egy kézzel fel tudnám emelni, gondolta Blackthorne, s a két kezemmel átfoghatnám a derekát. Hány éves lehet? Tökéletes teremtés! Férjes? Nincs jegygyűrűje. No, ez érdekes. És semmi más ékszert nem visel. Kivéve az ezüsttűket a hajában. És a másik, az a kövér se. 
Emlékezetében kutatott. Az a két falusi nő sem viselt ékszereket, se Mura egész háza népe. Miért? 
És ki ez a kövér nő? Toranaga felesége? Vagy a gyerek dajkája? És a kölyök vajon Toranaga fia? Vagy talán az unokája? Domingo atya szerint egy japánnak egyszerre csak egy felesége lehet, de ágyasa – törvényes szeretője – annyi, amennyit csak akar. 
A tolmácsnő Toranaga ágyasa? 
Milyen lehet egy ilyen nővel hálni? Folyton attól félnék, hogy agyonnyomom. Ámbár nem törnek olyan könnyen. Vannak kicsi nők Angliában is. De ilyenek nincsenek. 
A fiú pöttöm volt, egyenes tartású, kerek szemű, sűrű fekete haját rövid varkocsba fonták, koponyája borotválatlan. És roppant kíváncsinak látszott. 
Blackthorne gondolkodás nélkül rákacsintott. A gyerek felugrott, kacagva félbeszakította Marikót, rábökött Blackthorne-ra és csacsogni kezdett. Békésen végighallgatták, senki sem szólt rá. Amikor befejezte, Toranaga mondott valamit Blackthorne-nak. 
– Toranaga úr azt kérdi, miért csináltad ezt, senhor. 
– Hát, hogy megnevettessem a gyereket, miért másért? Az én hazámban a gyerekek rendszerint örülnek ennek és elnevetik magukat. Az én fiam is hasonló korú. Hétesztendős. 
– Az Örökös hétéves – mondta Mariko rövid tűnődés után, majd lefordította a választ Toranagának. 
– Örökös? Úgy érted, ez a gyerek Toranaga úr egyetlen fia? – kérdezte Blackthorne. 
– Toranaga úr megparancsolta, hogy szólítsalak fel: egyelőre szorítkozz a válaszadásra. – Majd hozzátette: – Biztos vagyok benne, B'ackthon navigátor, hogy később alkalmad lesz a kérdezősködésre, de kérlek, várj addig türelemmel. 
– Rendben van. 
– Mivel a nevedet nagyon nehéz kiejteni, senhor, a mi nyelvünkben ugyanis nincsenek meg a megfelelő hangok... megengeded, hogy Toranaga úr számára japán nevedet, az Andzsin-szant használjam? 
– Természetesen. – Blackthorne már azon volt, hogy megkérdezi, mi az ő neve, de eszébe jutott az iménti figyelmeztetés. 
– Köszönöm. Uram azt kérdi, van-e több gyereked? 
– Egy kislányom. Akkor született, amikor elhagyni készültem Angliát. Most tehát kétesztendős lehet. 
– Egy feleséged van vagy sok? 
– Egy. Nálunk ez a szokás. Akárcsak a portugáloknál és a spanyoloknál. Nekünk nincsenek szeretőink... mármint hivatalos szeretőink. 
– Ez az első feleséged, senhor? 
– Igen. 
– Hány éves vagy? 
– Harminchat. 
– Angliában hol laksz? 
– Chatham külvárosában. Ez egy kis kikötő London mellett. 
– London a fővárosotok? 
– Igen. 
– Uram azt kérdezi, milyen nyelveken beszélsz. 
– Angolul, portugálul, spanyolul, hollandul és persze latinul. 
– Mi az a „holland"? 
– Egy európai nyelv, Németalföldön beszélik. Hasonlít a németre. 
Mariko a homlokát ráncolta. – A holland pogány nyelv? És a német is? 
– Egyik sem katolikus ország – felelte óvatosan Blackthorne. 
– Bocsáss meg, de ez nem egyenlő azzal, hogy pogány? 
– Nem, senhorita. A kereszténység két határozottan elkülönülő ágra oszlott. A katolikus és a protestáns vallásra. Kétfajta kereszténység létezik. A japánban jelen levő szekta katolikus. Pillanatnyilag a két szekta nagyon ellenségesen viseltetik egymás iránt. – Észrevette, mennyire megdöbben a nő, s azt is, hogy Toranagát idegesíti, amiért kihagyják a beszélgetésből. Légy óvatos, intette magát. Ez a nő biztosan katolikus. És fogalmazz egyszerűen. – Lehet, hogy Toranaga úr nem kíván most a vallásról beszélni, senhorita, főként mivel első találkozónkon már érintettük a tárgyat. 
– Te protestáns keresztény vagy? 
– Igen. 
– És a katolikus keresztények ellenségeid? 
– A legtöbbjük eretneknek tekintene és ellenségének, igen. 
A nő habozva Toranagához fordult, és hosszan beszélt. 
Körben a kert szélén nagyon sok őr volt. Mind meglehetősen távol, és mind Barna. Aztán Blackthorne észrevett tíz Szürkét is, egy csoportban ültek az árnyékban, és mind a fiúra függesztette tekintetét. Ennek vajon mi a jelentősége? – töprengett. 
Toranaga több kérdést tett fel Marikónak, majd Blackthornehoz fordult. 
– Uram szeretne minél többet megtudni rólad és családodról – fordított Mariko. – Úgyszintén országodról, királynőjéről és előző uralkodóiról, szokásaitokról és történelmetekről. Azután az összes többi országról, főleg Portugáliáról és Spanyolországról. Az egész világról, amelyben éltek. Hajóitokról, fegyvereitekről, élelmeitekről, kereskedelmetekről. Háborúitokról, csatáitokról, arról, hogyan kell navigálni egy hajót, hogyan vezetted idáig hajótokat és mi történt útközben. Meg akarja érteni... bocsáss meg, miért nevetsz? 
– Csak azért, senhorita, mert ez felöleli egész tudásomat. 
– Uram pontosan erre kíváncsi. „Pontosan”, ez a megfelelő szó? 
– Igen, senhorita. Engedd meg, hogy gratuláljak portugál beszédedhez, amely hibátlan. 
Mariko kezében megrebbent a legyező. – Köszönöm, senhor. Igen, uram az igazságot kívánja megtudni mindenről, a tényeket és amit gondolsz róluk. 
– Szívesen mesélek neki. De ez időbe fog telni. 
– Uram azt mondja, van ideje. 
Blackthorne Toranagára nézett. – Vakarimaszu. 
– Ha megbocsátasz, senhor, uram parancsára meg kell mondanom, a kiejtésed nem egészen jó. – Mariko bemutatta, hogyan kell helyesen kiejteni a szót, Blackthorne utánamondta és megköszönte. – Én egyébként Senhora Mariko Buntaro vagyok, nem senhorita. 
– Értem, senhora. – Blackthorne Toranagára nézett. – Hol kezdjem? 
Mariko lefordította a kérdést. Mosoly suhant át Toranaga erős arcán. – Azt mondja, az elején. 
Blackthorae tudta, hogy ez újabb próba. A végtelen sok lehetőség közül mit válasszon, hol kezdje? És kihez beszéljen? Toranagához, a fiúhoz vagy a kövér nőhöz? Ha csak férfiak lettek volna jelen, akkor nyilvánvaló a válasz: Toranagához. De így? Miért van itt a nő meg a gyerek? Kell hogy legyen valami jelentősége. 
Úgy döntött, a gyerekre és a nőkre fog koncentrálni. 
– A régi időkben országomon egy nagy király uralkodott, akinek varázserejű kardja volt, az Excalibur, felesége, a királyné pedig a legszebb asszony volt az egész birodalomban. Főtanácsadóját, a varázslót Merlinnek hívták, magát a királyt pedig Arthurnak – kezdte magabiztosan a legendát, amit olyan szépen mesélt ködbe vesző ifjúkorában az apja, – Arthur királynak Camelot volt a fővárosa, és mindenki boldogan élt ott, nem voltak háborúk, a föld szépen termett... – Hirtelen rájött, mekkora baklövést követett el. A történet veleje Guinevere-ről és Lancelotról, egy házasságtörő királynéról és egy hűtlen vazallusról szól, Mordredről, Arthur törvénytelen fiáról, aki hitszegő módon háborút indít apja ellen, s egy olyan atyáról, aki megöli fiát a csatában, de maga is halálos sebet kap tőle. Úristen, hogyan lehetek ilyen ostoba? Hát Toranaga nem olyan, mint egy nagy király? Ezek nem az ő hölgyei? Ez itt nem az ő fia? 
– Rosszul vagy, senhor? 
– Nem... nem... bocsánat... csak... 
– A királyról meséltél, senhor, és a jó termésről... 
– Igen. Mint... mint minden országnak, nekünk is mítoszokba és legendákba veszik a múltunk, s ezek többnyire nem valami érdekesek – fejezte be sután, miközben megpróbált időt nyerni. 
Mariko értetlenül meredt rá. Toranaga áthatóan nézte, a fiú ásított. 
– Folytasd, senhor. 
– Én... izé... – Hirtelen eszébe jutott valami. – Talán a legjobb lenne, ha rajzolnék egy térképet, a világ térképét, ahogy mi ismerjük, senhora – vágta ki egy szuszra. – Akarod? 
A nő lefordította, és Blackthorae látta, hogy Toranaga szemében érdeklődés csillan, a fiúéban és a kövér asszonyéban azonban semmi. Hogyan tudnám felkelteni a kíváncsiságukat? 
– Uram azt mondja, igen. Azonnal papírért küldetek... 
– Köszönöm, de egyelőre ez is megteszi. Később, ha kapok íróeszközöket, lerajzolom pontosabban is. 
Blackthorne felkelt a párnáról és letérdelt. Ujjával kezdetleges térképet rajzolt a homokba, fejjel lefelé, hogy jobban lássák. – A föld gömbölyű, olyan, mint egy narancs, de ez a térkép csak a héja, észak-déli irányban cikkekre vágva és fent meg lent egy kicsit széjjelhúzva. Egy Mercator nevezetű hollandus találta fel ezt a nagy pontosságú módszert húsz évvel ezelőtt. Ez az első pontos világtérkép. Ennek segítségével már navigálni is tudunk – meg a földgömbjei segítségével. – Nagy vonalakban felvázolta a kontinenseket. – Erre van észak, erre dél, kelet meg nyugat. Japán itt van, az én hazám pedig a világ másik felén – itt. Ez itt mind ismeretlen és felfedezetlen... – Keze kitörölt Mexikótól Új-Fundlandig Észak-Amerikából mindent, Dél-Amerikából csak Perut hagyta meg s a kontinens keskeny parti sávját, továbbá kitörölt mindent Norvégiától északra és keletre, Muszkaföldtől keletre, egész Ázsiát, egész belső Afrikát, mindent Dél-Amerika csúcsától és Jávától délre. – A partvonalakat ismerjük, de szinte semmi egyebet. Afrika, az Amerikák és Ázsia belseje: ez egyelőre mind rejtély, titok. – Abbahagyta, hogy Marikónak legyen ideje fordítani. 
A nő most már folyékonyabban tolmácsolt, és Blackthorne érezte, ahogy növekszik az érdeklődésük. A fiú megmozdult és közelebb húzódott. 
– Az örökös tudni kívánja, hol vagyunk mi a térképen. 
– Itt. Ez pedig Katháj, azaz Kína, azt hiszem. Nem tudom, a partjától milyen messze lehetünk. Majdnem két évembe telt, hogy innen idáig elérjek. – Toranaga és a kövér nő a nyakát nyújtogatta, hogy jobban lássa. 
– Az Örökös azt kérdezi, miért vagyunk mi ilyen kicsik a térképeden. 
– Arány kérdése az egész, senhora. Ezen a kontinensen Új-Fundlandtól Mexikóig, vagyis innentől idáig csaknem ezer league, vagyis háromszor ennyi mérföld az út. Innen Jedóig körülbelül száz. 
Csend lett, majd a japánok egymás közt beszélgettek. 
– Toranaga úr azt kívánja, mutasd meg a térképen, hogyan jöttél Japánba. 
– Errefelé. Ez itt, Dél-Amerika csúcsánál a Magellán-szoros vagy átjáró. Arról a portugál navigátorról nevezték el, aki nyolcvan esztendővel ezelőtt felfedezte. A portugálok meg a spanyolok azóta is titokban tartották ezt az útvonalat, azért, hogy csakis ők használhassák. Mi voltunk az első kívülállók, akik átjutottunk a szoroson. Megszereztem az egyik titkos útinaplójukat – ez afféle térkép –, de még így is fél évet kellett vámom, hogy átkelhessek, mert a szelek ellenünk voltak. 
Mariko fordított. Toranaga hitetlenkedve pillantott fel. 
– Uram azt mondja, tévedsz. Minden bar... minden portugál dél felől érkezik. Az az útvonaluk, az egyetlen útvonaluk. 
– Igen. A portugálok azért részesítik előnyben azt az útvonalata – Jóreménység fokát, mi így hívjuk –, mert több tucatnyi erődjük van azokon a partokon – Afrika, India és a Fűszer-szigetek partjain –, ahol élelmet vehetnek fel és télire megszánhatnak. Hadigaleonjaik őrjáratokat tartanak azokon a tengeri utakon, monopolizálják őket. A spanyolok azonban a Magellán-szorost használják ahhoz, hogy a Csendes-óceán parti amerikai és Fülöp-szigeteki gyarmataikra eljussanak, vagy pedig itt kelnek át, ezen a keskeny panamai szoroson, vagyis inkább választják a szárazföldi utat, mint a több havi időveszteséget a tengeren. A mi számunkra biztonságosabb volt a Magellán-szoros, semhogy vesszőfutásra induljunk a között a sok portugál parti erőd között. Kérlek, mondd meg Toranaga úrnak, hogy a legtöbbnek most már ismerem az elhelyezkedését. Sokban japán katonák állomásoznak – tette hozzá. – Az a szerzetes, akitől az információt kaptam a börtönben, spanyol, így ellensége a portugáloknak és a jezsuitáknak. 
Blackthorne látta szavai hatását a nő arcán, s amint lefordította, Toranagáén is. Adj időt a tolmácsnak és fogalmazz minél egyszerűbben, figyelmeztette magát. 
– Japán katonák? Úgy érted, szamurájok? 
– A rónin a helyes szó, úgy vélem. 
– „Titkos” térkép, mondtad. Uram tudni kívánja, miképp tettél szert rá. 
– Egy Pieter Suyderhof nevű hollandus a magántitkára volt Goa prímásának – így hívják a katolikus főpapot, Goa pedig Portugál India fővárosa. Azt természetesen tudjátok, hogy Portugália erővel akarja meghódítani azt a kontinenst. Mint az érsek magántitkárának – aki egyben portugál alkirály is volt abban az időben – számos dokumentum ment át a kezén. Sok év után megkaparintotta és lemásolta néhány titkos naplójukat, vagyis térképüket. Ezek tartalmazták mind a Magellán-szoros titkát, mind azt, hogy hogyan kell megkerülni a Jóreménység fokát, s hogy merre vannak zátonyok és homokpadok Goa és Japán között a Macau felé vezető úton. Én a Magellán-szoros leírását kaptam meg. Ez tűnt el egyéb irataimmal együtt a hajóról. Ezek a holmik számomra létfontosságúak, de Toranaga úr számára is felbecsülhetetlen értékűek lennének. 
– Uram azt mondja, már rendelkezett, hogy kerítsék elő őket. Kérlek, folytasd. 
– Amikor Suyderhof visszatért Hollandiába, eladta őket a Kelet-indiai Kereskedőtársaságnak, amely monopóliumot kapott a Távol-Kelet kikutatására. 
Mariko hidegen nézett rá. – Ez az ember fizetett kém volt? 
– Megfizették a térképekért, igen. Náluk ez a szokás, így jutalmazzák a szolgálatokat. Nem ranggal vagy földbirtokkal, hanem pénzzel. Németalföld köztársaság. Országom és szövetségesünk, Németalföld, ezt ne feledd, senhora, háborúban áll Spanyolországgal és Portugáliával már hosszú évek óta. Meg kell értened, hogy a háborúban fontos felderíteni az ellenség titkait. 
Mariko hosszan beszélt Toranagához. 
– Uram azt kérdi, miért alkalmazott az érsek egy ellenséget. 
– Pieter Suyderhof úgy mesélte, ez az érsek, aki mellesleg jezsuita volt, semmi más iránt nem érdeklődött, csak a kereskedelem iránt. Suyderhof megduplázta a hasznukat, ezért a „tenyerükön hordták”. Igen ügyes kalmár volt – a hollandusok e téren általában tehetségesebbek a portugáloknál –, így hát nem nagyon néztek utána a dolgainak. Azonkívül a kék szeműek és szőke hajúak, tehát a németek és más európaiak között is sok a katolikus. – Blackthorne megvárta, míg ezt lefordítja, majd óvatosan hozzáfűzte: – Ő volt Németalföld ázsiai kémfőnöke, vagyis hazáját szolgálta mint jó katona, s nem egy emberét sikerült portugál hajókra följuttatnia. Kérlek, mondd meg Toranaga úrnak, hogy a japáni kereskedelem nélkül Portugál India nem maradna fenn sokáig. 
Toranaga egyfolytában a térképet nézte, miközben Mariko beszélt. Nem reagált arra, amit a nő fordított. Blackthorne már-már arra gondolt, nem tolmácsolt mindent pontosan. 
– Uram részletes világtérképet szeretne papíron és mihamarább, az összes portugál bázisok s a rajtuk tartózkodó róninok számának megjelölésével. Most pedig arra kér, folytasd. 
Blackthorne most már tudta, hogy hatalmasat lépett előre. De a fiú újra ásítozni kezdett, ezért úgy döntött, irányt vált, noha ugyanazon kikötőbe tart továbbra is. – Világunk nem mindig olyan, amilyennek látszik. Például ettől a vonaltól – mi Egyenlítőnek hívjuk –, szóval ettől délre az évszakok visszájukra fordulnak. Amikor nálunk nyár van, ott tél; amikor nekünk melegünk van, ők fáznak. 
– Hogy lehet ez? 
– Nem tudom, de így van. Nos, Japánba e két déli szoroson át vezet az út. Mi, angolok, azonban igyekszünk egy északi útvonalat is találni, akár erre, északkeletre, a Szibériák felé, akár északnyugatra, az Amerikák irányába. Én magam eddig jutottam el északon. Arra az egész föld örök jég és hó, s majdnem egész évben olyan nagy a hideg, hogy ha az ember nem visel bundakesztyűt, pillanatok alatt lefagynak az ujjai. Az arravalósiakat lappoknak nevezik. Ruháik irhából készülnek. A férfiak vadásznak, minden egyéb munkát az asszonynép végez. Például ők készítik a ruhákat. Meg kell rágniuk az irhát, mert csak így, megpuhítva tudják összeölteni. 
Mariko hangosan felnevetett. 
Blackthorne is elmosolyodott, egyre inkább visszatért az önbizalma. – Nem lódítok, senhora. Hontó. 
– Szoreva hontó deszu ka? – kérdezte ingerülten Toranaga. – Mi igaz? 
Mariko nevetve elmondta, miről van szó. A többiek is nevetni kezdtek. 
– Csaknem egy évig éltem köztük. Körülzárt bennünket a jég, ki kellett várnunk, míg megolvad. Hal, fóka, néha jegesmedve az étkük, no meg a bálna – ezt nyersen eszik. Legbecsültebb finomságuk a fagyott bálnazsír, csak úgy magában. 
– Ugyan már, Andzsin-szan! 
– Így van. Alacsony, kerek házakban élnek, amiket hóból építenek, és sohasem fürdenek. 
– Micsoda? Soha? – képedt el Mariko. 
Blackthorne a fejét rázta és úgy döntött, nem teszi hozzá, hogy Angliában is ritkán fürdenek, még ritkábban, mint Portugáliában és Spanyolországban, ahol melegebb az éghajlat. 
Mariko lefordította. Toranaga hitetlenkedve rázta a fejét. 
– Uram azt mondja, ez már igazán képtelen túlzás. Fürdő nélkül senki sem élhet. Még a civilizálatlan népek sem. 
– Pedig ez az igazság... hontó –  felelte higgadtan Blackthorne, és felemelte a kezét. – A názáreti Jézusra és a lelkemre esküszöm, hogy igazat mondok. 
Mariko csendesen nézte. – Mindenben? 
– Igen. Toranaga úr az igazat akarja hallani. Miért hazudnék? Életem a kezében van. És bizonyítanom is könnyű... azazhogy meglehetősen nehéz volna bizonyítani szavaim igazát... el kellene mennetek oda, hogy magatok lássátok. Ellenségeim, a portugálok és spanyolok természetesen egyetlen szavamat sem fogják igazolni. De Toranaga úr az igazságra kíváncsi. Bennem megbízhat, én elmondom neki. 
Mariko gondolkodott egy kicsit, majd tüzetesen lefordított mindent. Végül: 
– Toranaga úr azt mondja, hihetetlen, hogy fürdés nélkül is lehet élni. 
– Igen. Csakhogy azok igen hideg vidékek, mások a szokásaik, mint nektek vagy nekem. Például az én hazámban az az általános nézet, hogy a fürdés káros az egészségre. Nagyanyám, Jacoba anyó szokta volt mondani: „Az üdvözüléshez elég egy fürdő, amikor megszületünk, s egy, amikor kiterítenek.” 
– Hihetetlen. 
– A ti szokásaitok közt is akadnak hihetetlenek. De az biztos, hogy többször fürödtem, amióta itt vagyok országotokban, mint eddig valaha. Készséggel elismerem, hogy azóta sokkal jobban érzem magam – fűzte hozzá vigyorogva. – Én most már nem hiszem, hogy a fürdő árt az egészségnek. Vagyis nyertem azzal hogy idejöttem, nem igaz? 
– Igen – felelte rövid hallgatás után Mariko és fordított. 
– Megdöbbentő... megdöbbentő ember, ne? –  mondta Kiri. 
– Mi a véleményed róla, Mariko-szan? – kérdezte Toranaga. 
– Hiszem, hogy az igazat mondja vagy legalábbis úgy képzeli. Esetleg hasznodra lehetne. Olyan keveset tudunk a külvilágról. Értékes lenne neked ez a tudás? Ezt én nem dönthetem el. De ez az ember mintha a csillagok közül ereszkedett volna alá, vagy a tenger mélyéről bukkant volna fel. Ha ellensége a portugáloknak és a spanyoloknak, akkor, ha megbízható, információi létfontosságúak lehetnek számodra, ne? 
– Egyetértek – mondta Kiri. 
– Te mit gondolsz, Jaemon-szama? 
– Én, bácsikám? Hát, szerintem csúnya, és az aranyhaja se tetszik meg a macskaszeme se, és nem is olyan, mint egy ember – vágta ki egy szuszra a fiú. – Örülök, hogy nem barbárnak születtem, hanem szamurájnak, mint az apám, kérlek, ússzunk még egyet, jó? 
– Majd holnap, Jaemon – mondta Toranaga, akit dühített, hogy nem beszélhet közvetlenül a navigátorral. 
Miközben egymás közt társalogtak, Blackthorne úgy vélte, elérkezett az ő pillanata. Aztán Mariko újra feléje fordult. 
– Uram azt kérdi, mit kerestél északon. 
– Egy hajó navigátora voltam. Az Északkeleti átjárót kerestük, senhora. Sok minden, amit elmondhatnék, nevetségesen hangzana a füledben, tudom – vágott bele. – Például hetven esztendővel ezelőtt Portugália és Spanyolország királyai ünnepélyes egyezséget írtak alá, amely kettéosztotta köztük az Újvilág, a még felfedezetlen világ birtokát. Mivel a te hazád a portugál részbe esett, Japán hivatalosan Portugáliáé lett – Toranaga urat, téged, mindenkit, ezt a várat és minden egyebet Portugáliának adtak. 
– Jaj, Andzsin-szan! Megbocsáss, de ez butaság! 
– Gőgjük elképesztő, elismerem. Mindazonáltal ez az igazság. 
Mariko azonnal fordítani kezdte, és Toranaga gúnyos hahotára fakadt. 
– Toranaga úr azt mondja, ő éppígy feloszthatná az eget maga és a kínai császár között, ne? 
– Kérlek, mondd meg Toranaga úrnak, hogy rettenetesen sajnálom, de nem egészen így van. – Blackthorne tudta, hogy ingoványos talajra lépett. – Ezt a dolgot törvényes dokumentumokban fektették le, amelyek a két királyt felruházzák azzal a joggal, hogy bármilyen nem katolikus földet fedezzenek fel alattvalóik, ott elsöpörjék a létező kormányzatot és katolikus uralommal helyettesítsék. – Északdéli irányú vonalat húzott a térképen, amely kettészelte Brazíliát. – Ettől keletre minden Portugáliáé, nyugatra Spanyolországé. Brazíliát Pedro Cabral fedezte fel 1500-ban, ezért Brazília most Portugáliáé. A bennszülött kultúrát, a törvényes uralkodókat megsemmisítették, és Portugália meggazdagodott a brazil bányák aranyán meg ezüstjén, de az ilyen nemesfémeket még a bennszülöttek templomaiból is elhordták. Az Amerikák többi része, amit eddig felfedeztek, Spanyolországé: Mexikó, Peru, majdnem az egész déli kontinens. Az inka népeket kiirtották, kultúrájukat megsemmisítették, az embereket százezrével tették rabszolgává. A konkvisztádoroknak vannak modern ágyúik – a bennszülötteknek nincsenek. A konkvisztádorokkal általában együtt érkeznek a papok. Megtérítenek néhány herceget, viszálykodást szítanak. Herceg fordul herceg ellen, és falatonként bekebelezik az egész birodalmat. A mi világunkban most Spanyolország a leggazdagabb, mert a mexikói meg inka aranyat és ezüstöt, amit elraboltak, mind hazaszállították Spanyolországba. 
Mariko arca elkomorult. Hamar felfogta Blackthorae mondanivalójának tanulságát. Akárcsak Toranaga. 
– Uram azt mondja, ez az egész beszélgetés értelmetlen. Hogyan ruházhatnák fel magukat ilyen jogokkal? 
– Nem ők teszik – felelte szintén komoran Blackthorne. – Hanem a pápa, Krisztus földi helytartója. Cserébe azért, hogy az Úr igéjét hirdessék. 
– Nem hiszem el! – kiáltott fel Mariko. 
– Kérlek, fordítsd le, amit mondtam, senhora. Mindez hontó. 
Az asszony engedelmeskedett, feldúltan, de sokáig beszélt urához. Aztán: 
– Uram... uram azt mondja, csupán ellenségeid ellen akarod hangolni őt. Mi az igazság? Az életed függ tőle, senhor. 
– Az első demarkációs vonalat VI. Sándor pápa húzta meg 1493-ban – kezdte Blackthorne, magában hálát adva Alban Caradocnak, aki annyi adatot vert bele ifjúkorában, meg Domingo atyának, amiért kiokosította a japánok büszkeségéről és esze járásáról. – 1506-ban II. Gyula pápa bizonyos változtatásokat hagyott jóvá a tordesillasi szerződésen, amelyet Portugália és Spanyolország 1494-ben írt alá, s amely kissé odébb tolta ezt a vonalat. VII. Kelemen pápa 1529-ben, vagyis hetvenegy esztendővel ezelőtt jóváhagyta a saragossai szerződést, amelyben egy másik vonalat húztak. – Ujjával hosszúsági vonalat húzott a homokba, amely átszelte Japán déli csücskét. – Ez Portugália kizárólagos tulajdonába adja a ti országotokat és az összes többit – Japántól és Kínától egészen Afrikáig –, mégpedig olyan értelemben, ahogy az imént lefestettem. Kizárólagos kiaknázási jog bármi módon – cserébe a katolicizmus terjesztéséért. – Elhallgatott, a nő kétségbeesetten tétovázott, s Blackthorne látta, hogy Toranaga egyre ingerültebben várja a fordítást. 
Mariko erőt vett magán és mindent tolmácsolt. Azután újra Blackthorne-ra figyelt, s közben undorodott mindattól, amit hallott. Lehetséges ez? Hogy tehetett ilyet őszentsége? Portugáliának adta országunkat? Hazugság. De a navigátor megesküdött az Úrjézusra. 
– A navigátor azt mondja, uram – kezdte –, hogy... hogy amikor őszentsége, a pápa ezeket a döntéseket hozta, még egész világuk, benne az Andzsin-szan hazája is katolikus volt. A szakadás még... még nem következett be. Így... így ezek a pápai rendeletek természetesen minden országra nézve kötelező érvényűek. Ennek ellenére, mint mondja, noha Portugália kapta a jogot Japán kiaknázására, Spanyolország és Portugália folytonosan marakodik a tulajdonjogon, már csak azért is, mert Kínával folytatott kereskedelmünk igen jövedelmező. 
– Mi a véleményed, Kiri-szan? – kérdezte Toranaga, aki éppúgy meg volt döbbenve, mint a többiek. Csak a gyerek játszadozott unatkozva a legyezőjével. 
– Hiszi, hogy az igazat mondja, ez kétségtelen – felelte Kiri. – De hogy lehetne minderről – vagy akár csak egy részéről – megbizonyosodni? 
– Te hogyan bizonyosodnál meg róla, Mariko-szan? – kérdezte Toranaga. Mariko reagálása a barbár szavaira zavarba ejtette, ennek ellenére örült, hogy őt hívta tomácsnak. 
– Megkérdezném Cukku-szan atyát – válaszolta az asszony. – És kiküldenék valakit – egy megbízható vazallust – a világba, hogy ellenőrizze. Talán az Andzsin-szan kíséretében. 
– Ha a pap megcáfolja ezeket a kijelentéseket, az még nem feltétlenül jelenti azt, hogy az Andzsin-szan hazudik, ne? – mondta Kiri. Örült, hogy Marikót javasolta Toranagának, amikor az tolmácsot keresett Cukku-szan helyébe. Tudta, hogy Marikóban megbízhat, s ha egyszer megesküszik idegen istenére, egy szót sem húz ki belőle semmiféle keresztény pap. Minél kevesebbet tudnak azok az ördögök, annál jobb, gondolta Kiri. Hanem ez a barbár micsoda kincsesbányája a tudásnak! 
Kiri látta, hogy a fiú újra ásít, és elégedett volt. Minél kevesebbet ért meg ebből az egészből, annál jobb. – Küldess a keresztény papok elöljárójáért, és kérdezd meg őt. Meglátjuk, mit mond. Ezeknek a barbároknak az arca mindent elárul, semmi tehetség nincs bennük az álcázáshoz – mondta Toranagának. 
Toranaga bólintott, de még mindig Marikót fürkészte. – Te sokat tudsz a Déli Barbárokról, Mariko-szan. Mit gondolsz, engedelmeskednek a pápa parancsának? 
– Feltétlenül. Úgy tekintik, mintha a keresztények istene szólna a szájával? 
– Igen. 
– Minden katolikus keresztény engedelmeskedik a parancsainak? 
– Igen. 
– Még a mi itteni keresztényeink is? 
– Azt hiszem, igen. 
– Még te is? 
– Igen, uram. Ha a parancsot közvetlenül tőle, a pápától kapnám. A lelkem üdvösségéért, igen – Tekintete nem rezdült. – Addig azonban senki másnak nem engedelmeskedem, csakis hűbéruramnak, családom fejének és férjemnek. Japán vagyok, s noha keresztény is, elsősorban szamuráj. 
– Ez esetben tanácsos volna, ha őszentsége távol maradna partjainktól. – Toranaga eltűnődött. Azután elhatározta, mihez fog kezdeni a barbár Andzsin-szannal. – Mondd meg neki... 
Elhallgatott. Minden szem az ösvény felé fordult, ahol egy idős asszony közeledett. A buddhista apácák csuklyás habitusát viselte. Négy Szürke kíséretében érkezett, de a Szürkék megálltak, s az öregasszony egyedül ment fel hozzájuk. 

Tizenhetedik fejezet

Mindenki mélyen meghajolt. Toranaga észrevette, hogy a barbár utánozza őt s nem kel fel, nem mereszti a szemét, mint Cukku-szan kivételével a többiek. Gyorsan tanul, gondolta, miközben még mindig zúgott a feje mindattól, amit hallott. Ezer meg ezer kérdést szeretett volna feltenni, de szokása szerint fegyelmezte magát, s inkább az új veszélyre összpontosított. 
Kirí azonnal talpra kecmergett, átadta párnáját az öregasszonynak, azután figyelmes tartásban, mozdulatlanul térdelt mögötte. 
– Köszönöm, Kiricubo-szan – mondta az asszony, viszonozva meghajlásukat. Jodokónak hívták, a taikó özvegye volt, férje halála óta buddhista apáca. – Sajnálom, hogy kéretlenül toppanok be és megzavarlak foglalatosságodban, Toranaga úr. 
– Te sohasem jöhetsz kéretlenül és sohasem zavarsz, Jodoko-szama. 
– Köszönöm, köszönöm. – Hunyorogva Blackthorne-ra sandított. – Attól félek, mégis zavarok. Nem látom tisztán... Egy barbár ez? A látásom egyre romlik. Nem Cukku-szan, ugye? 
– Nem, ő az új barbár – felelte Toranaga. 
– Ó, szóval ő az! – Jodoko még jobban méregette a szemét. – Kérlek, mondjátok meg neki, hogy nem látok valami jól, ezért nézegetem ilyen udvariatlanul. 
Mariko engedelmeskedett. – Azt mondja, az ő hazájában igen sokan rövidlátók, Jodoko-szama, de azok pápaszemet viselnek. Megkérdezte, ismerjük-e a pápaszemet. Azt feleltem, néhányan igen – a Déli Barbároktól kaptuk őket. S hogy neked is volt, de mostanában már nem hordod. 
– Igen. Mostanában már jobb szeretem a ködöt, ami körülvesz. Sok minden nem tetszik abból, amit manapság látni. – Jodoko viszszafordította fejét, és a fiúra nézett, mintha csak most venné észre. – Ó! Fiam! Hát itt vagy. Téged kereslek. Milyen öröm látni a kvampakut. – Alázatosan meghajolt. 
– Köszönöm, Első Anya – mondta Jaemon sugárzó arccal, és ő is meghajolt. – Ó, hallanod kellett volna a barbárt! Lerajzolta nekünk a világ térképét, és mindenféle mókás dolgokat mesélt olyan emberekről, akik egyáltalán nem is fürdenek. Soha életükben, és hóházakban laknak és bőrökbe öltöznek, mint a gonosz kamik. 
Az öregasszony megvetöen szusszantott. – Minél ritkábban jönnek ide, annál jobb, fiam. Sose voltam képes megértem őket, és olyan kellemetlen a szaguk. Fogalmam sincs, apádurad, a taikó miért tűrte meg őket. De hát ő férfi volt, és te is férfi vagy, benned több a türelem, mint egy magamfajta asszonyban. És jó tanítót is kaptál, Jaemon-szama. – Vén szeme visszavillant Toranagára. – Toranaga úr a legtürelmesebb ember az egész birodalomban. 
– A türelem fontos a férfinak, nélkülözhetetlen a vezérnek – mondta Toranaga. – És a tudásszomj is jó tulajdonság, igaz, Jaemon-szama? A tudás pedig néha igen furcsa helyekről érkezik. 
– Igen, bácsi. Igaz bizony – felelte Jaemon. – Igaza van, ugye, Első Anya? 
– Igen, igen. Egyetértek. De azért örülök, hogy én csak egy aszszony vagyok, akinek nem kell ilyesmiken törnie a fejét, ne? – Jodoko átölelte a gyereket, aki odaült melléje. – Tudod-e, miért jöttem, fiam? Hogy elvigyem a kvampakut. Miért? Mert a kvampakunak ennie kell, különben lekési az írásgyakorlatot. 
– Utálom az írásgyakorlatot! Úszni akarok! 
Toranaga megjátszott komorsággal így szólt: – Amikor annyi idős voltam, mint te, én is utáltam az írásgyakorlatot. De aztán húszéves lettem, a háború véget ért, és nekem vissza kellett mennem az iskolába. És azt még sokkal jobban utáltam. 
– Visszamentél az iskolába, bácsikám? Amikor már egyszer abbahagytad? Ez borzasztó! 
– Egy vezérnek szépen kell tudni írni, Jaemon-szama. Nemcsak érthetően, hanem gyönyörűen is. A kvampakunak pedig még inkább. Különben hogyan küldhetné leveleket a felséges császárnak és a daimjóknak? A vezérnek mindenben jobbnak kell lennie szolgáinál. A vezérnek nehéz dolgokra is vállalkoznia kell. 
– Igen, bácsikám. Nehéz dolog kvampakunak lenni. – Jaemon jelentőségteljesen összevonta szemöldökét. – Azt hiszem, én inkább most tanulok, nem húszéves koromban, mert akkor fontos államügyeket kell intéznem. 
Mindenki nagyon büszkén nézett rá. – Bölcs vagy, fiam – mondta Jodoko. 
– Igen, Első Anya. Bölcs vagyok, mint az apám, ahogy anyám szokta mondani. Mikor jön haza anyám? 
Jodoko Toranagára nézett. – Nemsokára. 
– Remélem, hogy nemsokára – mondta Toranaga. Tudta, hogy Isido küldte az öregasszonyt a fiúért. Toranaga kizárólag azért hozta le a gyereket és testörségét a kertbe, hogy még jobban felbosszantsa Isidót, így ő mutatta meg Jaemonnak a barbárt, megfosztva Isidót ettől a kiváltságtól is. 
– Nagyon fárasztó, hogy nekem kell felügyelnem a fiamra – mondta Jodoko. – Jó lenne, ha Ocsiba úrnő visszatérne Ószakába, mert akkor én is visszamehetnék a templomba, ne? Hogy van Ocsiba, és hogy van Gendzsiko úrnő? 
– Mindketten a lehető legjobban – felelte magában kuncogva Toranaga. Kilenc esztendővel ezelőtt a taikó egy ritka barátkozási rohamában felajánlotta neki, hogy vegye feleségül Gendzsiko úrnőt, kedvenc ágyasának, Ocsiba úrnőnek a húgát, „így családaink örökre összekapcsolódnak, ne?” –  mondta a taikó. 
„Igen, uram. Engedelmeskedem, noha nem érdemiem meg a kitüntetést” – felelte akkor Toranaga, mert igen örült volna egy ilyen kapcsolatnak. De tudta, hogy noha Jodoko, a taikó felesége helyeselné a dolgot, a taikó ágyasa, Ocsiba gyűlöli őt, és tekintélyes befolyását latba vetné, hogy a házasságnak elejét vegye. Azonkívül azért sem lett volna bölcs dolog feleségül venni Ocsiba húgát, mert így az úrnő óriási hatalomra tett volna szert fölötte – és kincstára fölött. Ám ha fiához, Szudarához megy hozzá, akkor Toranaga mint a családfeje, teljhatalommal rendelkezik fölötte. Minden ügyességére szüksége volt, hogy nyélbe üsse ezt a házasságot, de sikerült, s most Gendzsiko aranyat ért neki, mert a védőpajzs szerepét töltötte be Ocsiba ellen – Ocsiba ugyanis rajongott húgáért. 
– Menyem még nem betegedett le – tegnapra vártuk a dolgot –, de gondolom, Ocsiba úrnő azonnal útnak indul, amint a közvetlen veszély elmúlik. 
– Három lány után ideje, hogy Gendzsiko fiúunokával ajándékozzon meg, ne? Imádkozni fogok, hogy így legyen. 
– Köszönöm – mondta Toranaga. Kedvelte az öregasszonyt régóta, tudta, hogy most is komolyan gondolja ígéretét, holott ő, Toranaga mást sem jelent a családjára nézve, csak veszélyt. 
– Hallom, Szazuko úrnő gyermeket vár. 
– Igen. Nagyon szerencsés vagyok. – Toranaga boldogan gondolt legújabb ágyasára, fiatalságára, erejére, melegségére. Remélem, fiunk lesz, mondta magában. Igen, az nagyon jó lenne. Tizenhét évesen a legjobb megszülni az első gyermeket, ha olyan egészséges az asszony, mint Szazuko. – Igen, szerencsés vagyok. 
– Buddha megáldott téged. – Jodoko árnyalatnyi irigységet érzett. Olyan igazságtalannak tűnt, hogy Toranagának máris öt élő fia, négy lánya és öt leányunokája van – és Szazukótól most újabb gyermeke születik s még több is születhet, mert sok erőteljes esztendő áll még előtte és sok az ágyasa. Neki azonban minden reménye ebben a hétéves gyermekben van, aki éppúgy az övé, mint Ocsibáé. Igen, gondolta, éppúgy az én fiam, mint Ocsibáé. Hogy gyűlöltem kezdetben Ocsibát... 
Észrevette, hogy mind rá bámulnak és összerezzent. – Mi az? 
Jaemon összevonta szemöldökét. – Azt kérdeztem, mehetünk-e az órára, Első Anya. Már másodszor kérdeztem. 
– Ne haragudj, fiam, elkalandoztam kissé, így jár az ember, ha megöregszik. Igen, mehetünk. 
Kiri felsegítette. Jaemon előreszaladt. A Szürkék máris talpon voltak, egyikük felkapta, és szeretettel a vállára ültette. Az a négy szamuráj, aki Jodokót vigyázta, külön várakozott. 
– Kísérj el egy darabon, kérlek, Toranaga úr. Szükségem van egy erős karra. 
Toranaga meglepő fürgeséggel pattant fel. Az öregasszony a karjára tette a kezét, de nem dőlt rá. – Bizony, szükségem van egy erős karra. És Jaemonnak is. A birodalomnak is. 
– Én mindig készen állok a szolgálatodra – mondta Toranaga. 
Amikor a többiektől eltávolodtak, az asszony halkan így szólt: – Légy egyedüli régens. Vedd át a teljhatalmat és uralkodj. Jaemon nagykorúságáig. 
– A taikó végrendelete megtiltja ezt. Még akkor is, ha volnának ilyen ambícióim, mint ahogy nincsenek. Feltételei kikötik, hogy egyetlen régens sem tehet szert teljhatalomra. És én nem is vágyom ilyesmire. Sohasem vágytam. 
– Tora-csan – mondta az asszony, azt a becenevet használva, amelyet még a taikó adott neki hajdanán –, kettőnk között kevés a titok. Meg tudnád tenni, ha akarnád. Ocsiba úrnőért én felelek. Ragadd magadhoz a hatalmat életed végéig. Légy sógun és... 
– Úrnőm, te árulásra biztatsz. Egyszer s mindenkorra mondom: nem akarok sógun lenni! 
– Persze hogy nem, de hallgass meg még egyszer, utoljára. Légy sógun, és tedd meg Jaemont egyedüli örökösöddé – egyedüli örökösöddé. Utánad ő lesz a sógun. Végül is Fudzsimoto-vérből származik – Ocsiba úrnőn keresztül vissza annak nagyapjáig, Gorodáig, rajta keresztül pedig egészen az idők kezdetéig. 
– Azt hiszed, a daimjók elfogadnák ezt tiszta származásnak, és őfelsége, a Menny Fia jóváhagyhatná a kinevezését? 
– Nem. Magának Jaemonnak az esetében nem. De ha te előbb sógun leszel és adoptálod Jaemont, akkor rá tudnád venni őket. Ocsiba úrnő és én támogatnánk ebben a törekvésedben. 
– Ő beleegyezett ebbe? – kérdezte döbbenten Toranaga. 
– Nem. Még nem beszéltünk róla. Ez az én ötletem. De bele fog egyezni. Én felelek érte. Előre is. 
– Ez a beszélgetés képtelen, úrnőm. 
– Isidót ki tudnád játszani, akárcsak a többieket. Mindig is ki tudtad. Félek ezektől a kósza hírektől, Tora-csan, háborúról suttognak, pártállásokról, a sötét kor visszatéréséről. Ha egyszer újrakezdődik a háború, sohasem lesz vége, és Jaemont el fogja sodorni a vihar. 
– Igen, magam is így vélem. Ha egyszer elkezdődik, sohasem lesz vége. 
– Hát ragadd magadhoz a hatalmat! Tégy, amit akarsz, ahogy csak akarod, akivel csak akarod. Jaemon derék fiú. Tudom, hogy te is szereted. Apja eszét örökölte, és ha te irányítanád, mindnyájan jól járnánk. Meg kell kapnia az örökségét. 
– Én nem állok útjában. Hányszor kell még mondanom? 
– Az Örökös elpusztul, ha te cselekvőén nem támogatod. 
– De hiszen támogatom! Mindenben. Megígértem a taikónak, hajdani férjednek. 
Jodoko felsóhajtott, és összehúzta magán a habitust. – Fáznak már ezek az öreg csontok. Mennyi titok és csata, árulás és halál és diadal, Tora-csan. Én csak egy asszony vagyok, egy nagyon magányos asszony. Örülök, hogy Buddhának szenteltem magam, és most már minden gondolatom Buddha és következő életem felé irányul. De itt, ebben az életben még meg kell védenem a fiamat, ezért el kellett mondanom neked ezeket. Remélem, megbocsátod arcátlanságomat. 
– Mindig megköszönöm és nagyra tartom a tanácsodat. 
– Köszönöm. – Az asszony kissé kiegyenesítette a derekát. – Szeretném, ha tudnád, hogy amíg én élek, sem az Örökös, sem Ocsiba úrnő nem fordul ellened. 
– Értem.
– Gondolkodni fogsz azon, amit mondtam? 
– Néhai uram végakarata tiltja. Nem cselekedhetem ellene, és nem szeghetem meg régensi szent eskümet sem. 
Csendben tovább sétáltak. Majd Jodoko felsóhajtott. – Miért nem veszed feleségül? 
Toranagának földbe gyökerezett a lába. – Ocsibát? 
– Miért ne? Mint politikai választás elsőrangú. Számodra tökéletes. Gyönyörű, fiatal, erős, származása a lehető legtisztább – részben Fudzsimoto, részben Minovara –, azonkívül nagyon szereti az életet. Neked pillanatnyilag nincs hivatalos feleséged – hát miért ne? Ezzel az örökösödés kérdését is megoldanád, s a birodalom sem szakadna darabokra. Még több fiad születhetne tőle. Jaemon lenne az utódod, az ő utódai pedig a fiai, vagy Ocsiba többi fia. Sógun lehetne belőled. Kezedben lenne a birodalom kormányrúdja, Jaemont pedig fiadként a magad képére formálhatnád. Hivatalosan adoptálnád, és éppúgy a fiad lenne, mint a többi. Miért ne vennéd feleségül Ocsiba úrnőt? 
Azért, mert vadmacska, álnok nőstény tigris, egy istennő arcával és testével, aki császárnőnek képzeli magát és úgy is viselkedik, gondolta Toranaga. Sosem bízhatnék benne az ágyban. Bármikor tűt döfhetne álmomban a szemembe. Nem, nem, őt soha! Még ha névlég elvenném is – amibe egyébként sohasem egyezne bele – nem, nem! Többek közt azért sem, mert gyűlöl, és azóta áskálódik ellenem és családom ellen, amióta első kölykét megszülte tizenegy esztendővel ezelőtt. 
Már akkor, tizenhét évesen a pusztulásomra tört. Ó, kívül olyan lágy és illatos, mint az érett nyári barack. De belül akár az acélkard, és az esze is úgy vág. Milyen hamar ujja köré csavarta a taikót, milyen gyorsan kitúrta mellőle a többi kedvenc ágyast. Igen, már tizenöt évesen megfélemlítette a taikót, amikor az hivatalosan szeretőjévé tette. És azt se felejtsük el, hogy ő rángatta ágyba a taikót, és nem a taikó őt, hiába hitte urunk az ellenkezőjét. Igen, igen, Ocsiba már tizenöt évesen tudta, mit akar és azt is, hogyan érheti el. Aztán bekövetkezett a csoda, végre-valahára fiút szült a taikonak, ami előtte egy asszonynak sem sikerült. Pedig hány szeretője volt a taikonak! Száz legalább. Olyan volt, akár a baknyúl. Több Mennyei Kamrába fecskendezte a Gyönyörlevét, mint tíz átlagos férfi! Szeretői mindenféle korúak és származásúak voltak, a Fudzsimoto hercegnőktől a negyedosztályú kurtizánokig. De még csak teherbe sem esett egyik sem, ámbár, miután a taikó elkergette őket, elvált tőlük vagy férjhez adta egyik-másikat, más férfiaknak szültek gyerekeket. A taikótól azonban csak Ocsiba úrnő lett viselős. 
Ötvenhárom esztendős volt Nakamura, mikor első fia, az a szegény, gyenge kis jószág megszületett s szinte azonnal meg is halt. A taikó megszaggatta ruháját, őrjöngött fájdalmában, de nem Ocsibát okolta, hanem önmagát. Aztán négy év múlva az asszony csodálatos módon újra lebabázott, megint csak fiút hozott a világra, aki már egészségesnek bizonyult. Ocsiba huszonegy esztendős volt akkor – Ocsiba, a Páratlan, így nevezte a taikó. 
Vajon tényleg a taikó nemzette Jaemont? Iiií, mit nem adnék érte, ha tudnám! Megtudjuk-e valaha is? Valószínűleg nem, pedig nekem sokat megérne a bizonyíték, akár egyik, akár másik véleményt igazolná. 
Különös, hogy az egyébként olyan okos taikó Ocsiba megítélésében egyáltalán nem bizonyult okosnak: majomszeretettel, szinte a nevetségességig csüggött rajta és Jaemonon. Különös, hogy annyi nő közül éppen Ocsiba lett örökösének anyja, Ocsiba, akinek apja, mostohaapja és anyja a taikó miatt halt meg. 
Lett volna benne annyi leleményesség, hogy egy másik férfit parancsoljon ágyába, magába fogadja a magvát, majd titokban kivégeztesse? Nem is egyet, hanem kettőt? 
Ilyen álnok és ravasz lenne? De mennyire. 
Még hogy vegyem feleségül Ocsibát! Soha! 
– Kitüntetésnek tekintem ajánlatodat – mondta Toranaga. 
– Te férfi vagy, Tora-csan. Kezessé tudnál tenni egy ilyen nőt is. Te vagy az egyetlen férfi a birodalomban, aki ezt meg tudná csinálni, ne? Nagyszerű párod lenne, nekem elhiheted. Látod, hogyan harcol fia érdekeiért, pedig csak egy védtelen asszony. Méltó feleséged lenne, az bizony. 
– Nem hiszem, hogy akár csak fontolóra venni hajlandó volna. 
– És ha mégis? 
– Kíváncsi volnék rá. Csak úgy magunk közt. Igen, hihetetlen kitüntetésnek venném. 
– Sokan azon a nézeten vannak, hogy csupán te állsz Jaemon és az utódlása között. 
– Sokan bolondok ebben az országban. 
– Igen. De te nem vagy az, Toranaga-szama. És Ocsiba úrnő sem az. 
És te sem, úrnőm, gondolta Toranaga. 

Tizennyolcadik fejezet

Az orgyilkos éjnek évadján, a legsötétebb órában mászott át a kertfalon. Szinte láthatatlan volt. Szorosan testhez tapadó fekete ruhát és fekete tabit viselt, fejét fekete csuklya és álarc fedte. A kis termetű férfi zajtalanul odafutott a belső kiserődhöz, és csak az égbe nyúló falak előtt torpant meg. Ötven lépésre tőle két Barna őrizte a főbejáratot. Ügyesen fölhajított egy vászonnal bevont mászóhorgot, amelyről nagyon vékony selyemkötél lógott alá. A horog megakadt a lőrés párkányán. Macskafürgeséggel felszaladt a kötélen, átpréselte magát a résen és eltűnt. 
A folyosó csendes volt, csak gyertyák világították meg. Óvatosan végigsietett rajta, kinyitott egy külső ajtót, és kilépett a mellvédre. Újabb szakszerű dobás, újabb rövid mászás, és máris ott volt egy folyosóval följebb. A mellvéd sarkain álló őrszemek, hiába voltak éberek, nem hallották. 
Némán behúzódott egy falmélyedésbe, amint a Barnák egyik őrjárata elvonult mellette, majd végigosont a folyosónak ezen a részén. A saroknál megtorpant. Kikukucskált. A távoli ajtónál szamuráj őrködött. Gyertyafények imbolyogtak a csendben. Az őr keresztbe vetett lábbal ült, ásított, és hátát a falnak döntve vakarózott. Egy pillanatra behunyta a szemét. Az orgyilkos előrerohant. Nesztelenül. A kezében tartott selyemkötélből hurkot formált, a szamuráj nyakára dobta és erősen megrántotta. Az őr kétségbeesetten próbálta volna a kötél alá dugni ujjait, de már haldoklott. Egy gyors döfés a késsel a csigolyák közé, s a katona mozdulatlanná merevedett. 
A férfi óvatosan résnyire nyitotta az ajtót. A fogadóterem üres volt, a belső ajtókat nem őrizték. Behúzta a hullát, és becsukta az ajtót. Tétovázás nélkül átvágott a termen, és kiválasztotta a bal oldali belső ajtót. Fából készült, de jó erősen megvasalták. Az orgyilkos megmarkolta görbe kését. Halkan bekopogott. 
– Sirakava császár idejében... – mondta el a jelszó első részét. Az ajtón túl kard hussant ki a hüvelyből, és felhangzott a válasz. – ...élt egy Enraku-dzsi nevű bölcs... 
–...ő írta a harmincegyedik szutrát. Sürgős üzenetet hoztam Toranaga úrnak. 
Az ajtó kinyílt, és az orgyilkos előrelódult. A kés közvetlenül az álla alatt fúródott bele az első szamuráj nyakába, majd még egyet villant, és ugyanígy járt a másik is. Lábán meghalt mindkettő. Egyiket elkapta és óvatosan a földre eresztette; a másik elzuhant, de hangtalanul. Vérük a padlóra ömlött, élettelen testük az utolsó görcsökben fetrengett.
A férfi végigsietett a belső folyosón, amely nagyon gyengén volt megvilágítva. Hirtelen félrecsúszott egy sodzsi. Az orgyilkos megmerevedett, lassan körülnézett.
Tíz lépésre tőle Kiri állt elnyíló szájjal. Kezében tálca.
A férfi látta, hogy a két csésze még használatlan, az étel érintetlen a tálcán. A teáskannából gőz szállt fel. Mellette gyertya lángja imbolygott. Aztán a tálca a padlóra esett, az asszony obijához kapott, és tőrt rántott elő, szája tátogott, de nem adott hangot. Az orgyilkos addigra már a sarok felé száguldott, ahol kinyílt az ajtó, és egy álmos szamuráj pislogott ki rajta.
A férfi feléje rohant, majd jobbra megtalálta és feltépte a keresett sodzsit. Kiri végre elvisította magát, megszólalt a riadójel, de a férfi fürgén, biztos lábbal nyargalt tovább a sötétben, át az előszobán, át az ébredő nőkön és szolgálólányokon, a legbelső folyosó felé.
Itt már koromsötét volt, de addig tapogatózott, míg meg nem találta a megfelelő ajtót a most már egyre terjedő hangzavarban. Félrerántotta és rávetette magát a futonon alvó alakra. Kést tartó karját azonban váratlanul elkapta egy vasmarok, és azon vette észre magát, hogy a padlón vergődik a szorításában. Atlétai fürgeséggel kiszabadította magát, ismét lesújtott a késsel, de elvétette, belegabalyodott a takaróba. Félredobta, és felemelt késsel újra a sötét alaknak ugrott. Az alak azonban váratlan gyorsasággal elhajolt előle, és egy kemény láb az orgyilkos ágyékába robbant. Szinte megvakult a fájdalomtól, közben áldozata odébb szaladt, biztonságos távolságba.
Szamurájok nyomakodtak be az ajtón, némelyik lámpással a kezében, azután megjelent a csupán ágyékkötőt viselő, borzas hajú Naga, és magasra emelt karddal az orgyilkos és Blackthorne közé ugrott.
– Add meg magad!
Az orgyilkos villámgyorsan félrehajolt, elordította magát – Namu Amida Bucu! Amida Buddha nevében! –, aztán maga ellen fordította a kést, mindkét kezével megmarkolta és az álla alá döfte. Vérsugár szökkent a levegőbe, és az orgyilkos térdre esett. Naga pengéje villanó félkört írt le, és a férfi feje a padlóra gurult.
A beálló csendben Naga felvette a fejet, és letépte róla az álarcot. Hétköznapi arc volt, a szemek még rebegtek. Magasra tartotta a szamuráj módra nyírt varkocsnál fogva.
– Ismeri valaki?
Senki sem felelt. Naga beleköpött az arcba, dühösen odavetette egyik emberének, feltépte a torzón a fekete ruhát, felrántotta a jobb kart, és megtalálta, amit keresett. Az apró minta – az Amidát jelentő kínai írásjel – a hóna alá volt tetoválva.
– Ki az őrségparancsnok?
– Én, uram. – A férfi halálsápadt volt a sokktól.
Naga feléje ugrott, s a többiek félrekotródtak. A tiszt meg sem próbálta kikerülni a dühödt kardcsapást, amely nemcsak a fejét, hanem a válla egy részét és a karját is leszelte.
– Hajabusza-szan, az őrség minden tagját parancsold le az udvarra – fordult Naga egy másik tiszt felé. – Az új őrséget kettőzd meg. Vigyétek ki ezt a hullát. A többiek… – Elhallgatott, mert Kiri jelent meg az ajtóban, kezében a tőrrel. A holttestre nézett, majd Blackthorne-ra.
– Nem sebesült meg az Andzsin-szan? – kérdezte.
Naga a föléje tornyosuló, ziháló férfira nézett. Nem látott rajta se sebet, se vért. Csak egy álomittas embert látott, akit kis híján meggyilkoltak. Az arca fehér, de félelem nem tükröződik rajta. – Megsebesültél, navigátor?
– Nem értem.
Naga odalépett hozzá, és félrehúzta a hálókimonó szárnyait.
– Á, most már értem. Nem, nem sebes – hallotta az óriás válaszát, és látta, hogy a fejét rázza.
– Akkor jó – mondta. – Úgy látszik, nem sebesült meg, Kiricubo-szan.
Figyelte, amint az Andzsin-szan a hullára mutat, és mond valamit. – Nem értlek – felelte Naga. – Andzsin-szan, te itt maradsz. – Egyik emberéhez fordult. – Hozz neki ételt és italt, ha kívánja.
– Az orgyilkos… Amida-tetoválása van, ne? – kérdezte Kiri.
– Igen, Kiricubo úrnő.
– Ördögök… ördögök.
– Igen.
Naga meghajolt feléje, majd egyik döbbent szamurájához fordult. – Kövess. Hozd a fejet! – Hosszú léptekkel kiment, s közben azon töprengett, hogyan mondja meg az apjának. Ó, Buddha, köszönet, hogy apámat megóvtad!

– Rónin volt – mondta ingerülten Toranaga. – Sosem fogod megtudni a kilétét, Hiromacu-szan.
– Igen. De a felelős Isido. Becstelenség tőle, ne? Ilyen trágyadombra való szemeteket alkalmazni orgyilkosnak. Nagyon kérlek, engedd meg, hogy iderendeljem seregeinket. Egyszer s mindenkorra véget vetek ennek az egésznek.
– Nem. – Toranaga ismét Naga felé fordult. – Biztos vagy benne, hogy az Andzsin-szan nem sérült meg?
– Biztos, uram.
– Hiromacu-szan. Lefokozod az összes őrt, aki ma szolgálatot teljesített. Nem követhetnek el szeppukut. Együtt kell élniük szégyenükkel mint immár legalacsonyabb rangú katonák. A halott őröket lábuknál fogva húzzák végig a váron és a városon, ki a kivégzőtérre. A kutyák falják fel őket.
Fiára, Nagára fordította tekintetét. Az este értesítést kapott a nagojai Dzsódzsi-kolostorból, s így megtudta, milyen sorsot szán Isido Nagának. Azonnal elrendelte, hogy fiát a legbelsőbb termekben őrség vegye körül, akárcsak családja Ószakában tartózkodó többi tagját: Kirit és Szazuko úrnőt. Az apát azt is közölte üzenetében, hogy bölcsebbnek vélte tüstént szabadon bocsátani Isido anyját, és szolgálóival együtt visszaküldeni Ószakába. „Nem merem ostobán kockára vetni egyik fiad életét. Azonkívül az asszony nincs jó állapotban. Inkább otthon haljon meg, mint itt.”
– Naga-szan, te is felelős vagy azért, hogy az orgyilkos bejuthatott közénk – mondta hideg és keserű hangon Toranaga. – Minden szamuráj felelős érte, akár őrségben volt, akár nem, akár ébren volt, akár aludt. Megvonom félévi jövedelmedet.
– Igen, uram – felelte az ifjú, meglepődve, hogy egyáltalán a fejét megtarthatja. – Kérlek, fokozz le engem is. Nem élhetek ezzel a szégyennel. Nem érdemlek mást, csak megvetést, uram.
– Ha le akarnálak fokozni, már megtettem volna. Azonnal Jedóba mégy. Húsz emberrel útnak indulsz még ma éjjel, és jelentkezel bátyádnál. És rekordidő alatt odaérj! Indulás! – Naga meghajolt, és halottfehér arccal távozott. Toranaga ugyanolyan rideg hangon utasította Hiromacut: – Négyszerezd meg az őrségemet. Ma nem vadászunk és holnap sem. A régensek ülése után itt hagyjuk Ószakát. Tedd meg az előkészületeket. Addig is itt fogok tartózkodni. Senkit nem fogadok hívatlanul. Senkit.
Dühösen intett. – Mindenki elmehet. Hiromacu, te itt maradsz.
A szoba kiürült. Hiromacu örült, hogy megaláztatására négyszemközt kerül sor, hiszen mint a testőrség főparancsnokát, mindnyájuk közül őt terhelte a legnagyobb felelősség.
– Nincs mentségem, uram. Semmi.
Toranaga elmerülni látszott gondolataiban. Már nem volt dühös. – Ha bérbe akarnád venni a titkos Amida Tongot, hogy fognál hozzá? Hogyan teremtenél kapcsolatot velük?
– Nem tudom, uram.
– Ki tudja vajon?
– Kaszigi Jabu.
Toranaga kinézett a lőrésen. A keleti sötétségbe már a hajnal fényszálai keveredtek. – Amint megpirkad, hozd ide.
– Úgy gondolod, az ő műve volt?
Toranaga nem felelt, újra eltöprengett.
Végül az öreg katona nem bírta tovább a csöndet. – Kérlek, uram, engedd, hogy eltűnjek a szemed elől. Úgy szégyellem magam kudarcunk miatt…
– Egy ilyen próbálkozást szinte lehetetlen megakadályozni – mondta Toranaga.
– Igen. De akkor is odakinn kellett volna elkapnunk, nem a te közvetlen közeledben.
– Egyetértek. De téged nem tekintlek felelősnek.
– Én annak tekintem magam. És mondanom kell valamit, mert igenis én felelek a biztonságodért, amíg vissza nem térsz Jedóba. Még több merényletet fognak megkísérelni ellened, és kémeink fokozott csapatmozdulatokról hoznak híreket. Isido mozgósít.
– Igen – felelte szórakozottan Toranaga. – Jabu után Cukku-szant, utána pedig Marikót kéretem. Kettőzd meg az Andzsin-szan őrségét.
– Ma éjjel jelentések érkeztek arról, hogy Onosi úr százezer embere dolgozik kjúsúi erődítményei kijavításán – mondta a Toranaga biztonsága miatt aggódó Hiromacu.
– Majd érdeklődöm a dolog felől, ha találkozunk.
	Hiromacu elvesztette türelmét. – Nem értelek. Meg kell mondanom, hogy ostobán kockára vetsz mindent. Igen, ostobán. Nem törődöm vele, ha a fejemet veszed is, de ez az igazság. Ha Kijama és Onosi Isidóval szavaz, véged! Halott ember vagy – mindent kockáztattál azzal, hogy idejöttél, és vesztettél! Menekülj, amíg lehet! Legalább a fejed a nyakadon maradjon! 
– Még nem vagyok veszélyben. 
– Ez a ma éjszakai támadás számodra semmit sem jelent? Ha nem változtatsz hálószobát, most nem élnél. 
– Lehet, de nem valószínű – mondta Toranaga. – Az én ajtómat tegnap és ma éjjel is sokszoros őrség vigyázta. Azonkívül őrségben voltál te is. Orgyilkos hozzám közel nem férkőzhet. Még ez sem, pedig ez jól felkészült. Ismerte a járást, de még a jelszót is, ne? Kiri-szan azt mondja, hallotta, amint használta. Egyszóval azt hiszem, pontosan tudta, melyik szobában alszom. Nem engem szemelt ki. Hanem az Andzsin-szant. 
– A barbárt? 
– Igen. 
Toranaga tudta, hogy a reggeli rendkívüli beszámoló után a barbárra újabb veszélyek leselkednek. Az Andzsin-szan, úgy tetszik, túlságosan veszélyes valaki számára, hogy életben hagyja. Arra azonban semmiképp sem számított Toranaga, hogy a saját szállásán s ilyen hamar indítanak támadást. Ki árul el itt engem? – töprengett. Kirit és Marikót automatikusan kihagyta a számításból. A várakban és kertekben mindig vannak rejtekhelyek, ahonnét hallgatózni lehet. Az ellenség központjában vagyok, gondolta, és ahová egy kémet állítok, oda Isido – meg a többiek – húszat állíthatnak. Talán csak egy kém volt. 
– Duplázd meg az Andzsin-szan őrségét! Tízezer embert megér ő nekem. 
Reggel, amint Jodoko úrnő távozott, azonnal visszatért a kerti teaházba, de rögtön észrevette, milyen lázasan csillog az Andzsin-szan szeme, micsoda fáradtság ült ki az arcára. Erőt vett hát izgalmán s szinte elviselhetetlen tudásszomján, és elbocsátotta azzal, hogy másnap folytatják. Az Andzsin-szant Kiri gondjaira bízta, s a lelkére kötötte, hogy hívjon hozzá orvost, adja vissza erejét, akár barbár ételek segítségével, ha úgy kívánná, sőt, abban a szobában fektesse le, ahol legtöbbször ő, Toranaga aludt. „Adj neki bármit, amit hasznosnak vélsz, Kiri-szan – mondta az asszonynak négyszemközt. – Azt akarom, hogy minél előbb erőre kapjon, testben és lélekben egyaránt.” 
Az Andzsin-szan megkérte, eressze ki a börtönből a szerzetest, mert öreges nagyon beteg. Toranaga azt felelte, hogy majd meggondolja, nem árulta el a barbárnak, hogy már előbb elküldött egy szamurájt a szerzetesért, aki úgy látszik, éppoly értékes, mint az Andzsin-szan, és nemcsak neki, hanem Isidónak is. 
Toranaga régóta tudott már a papról, tudta, hogy spanyol és ellensége a portugáloknak. De hát a taikó csukatta börtönbe, az ő foglya volt, neki, Toranagának pedig nem volt joga rendelkezni senki fölött Ószakában. Szándékosan küldte a börtönbe az Andzsin-szant, nemcsak hogy bebizonyítsa Isidónak: semmire se tartja a barbárt, hanem abban a reményben is, hogy az ügyes navigátor talán kiszed ezt-azt a szerzetesből. 
Az első tétova merényletet az Andzsin-szan ellen a börtönben meghiúsították, és tüstént védőfalat vontak köréje. Toranaga azzal jutalmazta hűséges kémjét, Minikuit, a kagavivőt, hogy kihozatta a börtönből, négy kagát adatott neki és Örökletes jogot a Jedót és Ószakát összekötő Tókaidó második és harmadik állomása közti rész használatára, és titokban még aznap kicsempésztette Ószakából. A következő napokon többi kémje arról számolt be, hogy a két idegen összebarátkozott, a szerzetes beszél, az Andzsin-szan kérdéseket tesz fel és fülel. A tény, hogy minden bizonnyal Isido is elhelyezte hírszerzőit a börtönben, nem zavarta túlságosan. Az Andzsin-szanra vigyáztak. Azután Isido megpróbálta kicsempészni, hogy saját befolyása alá vonja. 
Toranagának eszébe jutott, mennyire élvezték Hiromacuval a „rajtaütés” megszervezését – a rónin „banditák” az Ószaka körüli stratégiai pontokon elrejtett elit szamurájegységei közé tartoztak –, s hogy a gyanútlan Jabu épp idejében érkezzék a barbár „megmentésére”. Nevettek, mert örömmel töltötte el őket, hogy újra bábként használhatják Jabut ahhoz, hogy Isido orrát a saját piszkába beledörgöljék. 
Minden úgy ment, mint a karikacsapás. Egészen máig. 
Ma a szamuráj, akit a szerzetesért küldött, üres kézzel tért vissza. „A pap halott – jelentette. – Amikor a nevét elkiáltották, nem jött ki, uram. Bementem érte, de akkor már halott volt. A körülötte lévő bűnözők azt mondták, hogy amikor a nevét meghallotta, összeesett. Átfordítottam a hátára, de halott volt. Kérlek, bocsáss meg. Kudarcot vallottam. Nem tudtam, a fejét akarnád-e vagy egészben a testét, mivel barbár, ezért elhoztam egészben. A körülötte lévő bűnözők azt mondták, hogy ők a hívei, és nem akarták kiadni a hulláját, ezért levágtam néhányat. A holttest bűzlik és nyüzsög a férgektől. Lenn hagytam az udvaron, uram.”
Miért halt meg a szerzetes? – tűnődött Toranaga. Aztán látta, hogy Hiromacu kérdőn ránéz. – Igen? 
– Azt kérdeztem, ki akarhatja a barbár halálát. 
– A keresztények. 

Kaszigi Jabu nagyszerűen érezte magát a hajnalfényben, amint Hiromacu mögött lépkedett a folyosón. Sós illat érződött a szellőben, ami városára, Misimára emlékeztette. Örült, hogy Toranaga végre fogadja, mert megelégelte már a várakozás feszültségét. Gondosan fürdött és öltözködött. Feleségének és anyjának megírta a búcsúleveleket, végrendeletét lepecsételte – arra az esetre, ha a fogadás balul ütne ki. Övében, a sok csatát látott hüvelyben ma a Muramasza-pengét viselte. 
Befordultak a következő sarkon, majd meglepetésére Hiromacu kinyitott egy megvasalt ajtót, és felvezette a kőlépcsőn ennek az erődnek az öregtornyába. 
A kanyargó lépcső egy önálló, könnyen védhető kis sáncerődben végződött. Az őrök kinyitották a vasajtót. Jabu kilépett a mellvédre. Azt parancsolták Hiromacunak, hogy dobjon le, vagy leugorhatok magam is? – tűnődött minden félelem nélkül. 
Meglepetésére Toranaga várta, sőt, ami még hihetetlenebb, felállt, hogy üdvözölje, méghozzá olyan derűs közvetlenséggel, amit Jabu a legkevésbé sem várt volna. Végül is Toranaga a Nyolc Tartomány ura, ő pedig csak Izué. A kövön párnák voltak nagy körültekintéssel elhelyezve. Egy teáskanna selyemtokban. A gazdagon öltözött, szögletes arcú, egyáltalán nem szép lány mélyen meghajolt. Emlékszem már, gondolta, Szazukónak hívják, Toranaga hetedik, egyben legfiatalabb hivatalos ágyasa, és szemlátomást terhes. 
– Nagyon örülök, hogy újra látlak, Kaszigi Jabu-szan. Sajnálom, hogy eddig várakoztattalak. 
Jabu most már biztos volt benne, hogy Toranaga halálra szánta, mert az ellenfél hagyományosan akkor a legudvariasabb, amikor vesztedre tör. Mindkét kardját kivette övéből, nagy gonddal a kőlapokra fektette őket, s hagyta, hogy odébb vezessék tőlük, a díszhelyre. 
– Arra gondoltam, érdemes volna megnéznünk a napkeltét, Jabu-szan. A kilátás innét páratlan – szebb még az örökös donzsonjáénál is, ne? 
– Igen, gyönyörű – mondta őszintén Jabu, aki sosem volt még ilyen magasan a várban, s közben meg volt róla győződve, hogy az Örökösre való utalás azt jelenti: Toranaga tud Isidóval folytatott tárgyalásáról. – Kitüntetésnek tekinteni, hogy megosztod velem. 
Alattuk terült el az alvó város, a kikötő és a szigetek, nyugatra az Avadzsi, a tengerpart hosszan nyúlt keletnek, s a hajnal fénye bíbor pettyekkel hintette tele a keleti eget borító felhőket. 
– Ez itt az én Szazuko úrnőm. Szazuko, ez itt szövetségesem, a híres Kaszigi Jabu úr, Izu birtokosa, a daimjó, aki elhozta nekünk a barbárt és kincseshajóját. 
Szazuko meghajolt és bókolt neki, mire Jabu is meghajolt, és a lány viszonozta a meghajlást. Az első csésze teát Jabunak kínálta fel, aki udvariasan visszautasította a megtiszteltetést – vagyis elkezdte a szokásos szertartást –, és arra kérte, adja inkább Toranagának, ő azonban szintén visszautasította és biztatta Jabut, fogadja csak el. Végül, a szertartás szabályai szerint, mint díszvendég hagyta, hogy meggyőzzék. Hiromacu vette át a második csészével, bütykös ujjai ügyetlenül tartották a finom porcelánedényt, miközben másik kezével ölében heverő kardját markolta. Toranaga átvette a harmadik csészét, belekóstolt a teába, majd átadták magukat a természet élvezetének, és nézték a napkeltét. A csendes, néma ég alatt. 
Azután rikoltozni kezdtek a sirályok. Felhangzottak az első városi zajok. Újabb nap született. 
Szazuko úrnő felsóhajtott, szeme csillogott a könnyektől. – Istennőnek érzem magam, ilyen magasan, ennyi szépség láttán. Milyen szomorú, hogy örökre elmúlt, uram. Olyan szomorú, ne? 
– Igen – felelte Toranaga. 
Amikor a nap félúton járt a horizont felett, Szazuko meghajolt és távozott. Jabu meglepetésére az őrök is távoztak. Egyedül maradtak, hármasban. 
– Örültem ajándékodnak, Jabu-szan. Nagylelkű ajándék, egy egész hajó és ennyi rakomány – mondta Toranaga. 
– Mindenem a tiéd – felelte Jabu, aki még mindig a napkelte hatása alatt állt. Bárcsak lenne még egy kis időm, gondolta. Micsoda páratlan gesztus Toranagától! Ilyen tömény pompával lepni meg utoljára! – Köszönöm ezt a napkeltét. 
– Igen – mondta Toranaga. – Az enyém volt, részesíthettelek benne. Örülök, hogy élvezted, akárcsak én a te ajándékodat. 
Csend lett. 
– Jabu-szan, mit tudsz az Amida Tongról? 
– Csak amit mindenki: a tízes egységre alapított titkos társaság, egy helyen egyszerre csak egy főnök és kilenc híve él, férfiak, nők vegyesen. Amida Buddha, az Örök Szeretet Osztogatója legszentebb és legtitkosabb esküvésével esküsznek az engedelmességre, a szüzességre és a halálra, egész életükben szorgalmasan képzik magukat, hogy tökéletes fegyverré váljanak egyetlen gyilkosság végrehajtásához, csak vezérük parancsára gyilkolnak, s ha nem sikerül az akció, azonnal végeznek magukkal. Vallási fanatikusok, akik hisznek benne, hogy ebből az életből egyenesen a Buddha-létbe jutnak. Élve sohasem fogtak még el közülük senkit. – Jabu tudta, hogy merényletet kíséreltek meg Toranaga ellen. Mostanára egész Ószaka tudta, mint ahogy azt is, hogy a Kvantó ura többszörös acélgyűrűvel vetette magát körül. – Ritkán ölnek, a leleplezéstől nincs félnivalójuk. Bosszút állni nem lehet rajtuk, hiszen senki sem tudja, hol élnek, hol edzenek. 
– Ha alkalmazni akarnád őket, hogyan lépnél velük kapcsolatba? 
– Három helyen suttognám el: a Heinan-kolostorban, az Amidaszentély kapujában és a Dzsódzsi-kolostorban. Ha elfogadható megbízónak tekintenek, tíz napon belül felveszik veled a kapcsolatot közvetítők útján. Eljárásuk olyan titkos és bonyolult, hogy hiába is próbálnál lecsapni rájuk, nem sikerülne. A tizedik napon egy pénzösszeget kérnének ezüstben, hogy mekkorát, az a célpont személyétől függ. Alkunak helye nincs, kifizeted, amit kérnek, méghozzá az akció előtt. Csak annyit szavatolnak, hogy valaki közülük tíz napon belül megkísérli a gyilkosságot. A legenda szerint ha sikerül az akció, az orgyilkos hazatér templomukba, és ünnepélyes ceremónia kíséretében rituális öngyilkosságot követ el. 
– Tehát úgy véled, sosem fogjuk kideríteni, ki fizetett nekik ezért a mai támadásért? 
– Sosem. 
– Gondolod, hogy sor kerülhet még egy merényletre? 
– Talán. Talán nem. Egyszerre csak egy kísérletet vállalnak, ne? De bölcsen tennéd, ha fokoznád biztonságodat – ellenőriztesd szamurájaidat, de asszonyaidat is. Az Amida-nők állítólag mérgezésre, késsel és hurokkal való gyilkolásra egyaránt ki vannak képezve. 
– Alkalmaztad őket valaha? 
– Nem. 
– De apád igen? 
– Nem tudom bizonyosan. Úgy hallottam, a taikó egyszer megkérte, hogy vegye fel velük a kapcsolatot. 
– Sikeres volt az akció? 
– Minden sikeres volt, amit a taikó csinált, így vagy úgy. 
Jabu érezte, hogy van valaki a háta mögött, és feltételezte, hogy az őrök lopakodtak vissza. Felmérte a távolságot a kardjaitól. Megpróbáljam megölni Toranagát? – tűnődött. Egyszer már elhatároztam, de most elbizonytalanodtam. Megváltoztam. Miért? 
– Az én fejemért mit kéne fizetned nekik? – kérdezte Toranaga. 
– Nincs annyi ezüst Ázsiában, ami arra csábítana, hogy ilyesmire béreljem fel őket. 
– Mit kéne akkor másvalakinek fizetnie? 
– Húszezer kőkút... ötvenezret... százat... talán többet, nem tudom. 
– Megérne neked százezer kőkút, hogy sógun légy? Családfádat a Takasimákig tudod visszavezetni, ne?
Jabu büszkén felelt. – Fizetni nem fizetnék érte. A pénz mocskos jószág-asszonyoknak meg koszos kalmároknak való játékszer. De ha lehetséges volna, mint ahogy nem az, az életemet, feleségem, anyám és minden rokonom életét odaadnám, kivéve egyetlen fiamét, s a tetejébe összes szamurájomat asszonyostul, gyerekestül, hogy egy nap sógun lehessek. 
– És mit adnál a Nyolc Tartományért? 
– Mindent, amit az imént elsoroltam, kivéve feleségem, anyám és fiam életét. 
– Hát Szuruga tartományért? 
– Semmit. – Jabu hangja megvető volt. – Ikava Dzsikkju nem ér semmit. Ha ebben az életben nem sikerül fejét vennem neki és egész atyafiságának, majd sikerül a következőben. Tízezer életen át hugyozni fogok rá és minden porontyára. 
– És ha én neked adnám őt? Egész Szurugával és talán a másik tartománnyal, Tótómival együtt? 
Jabu egyszerre megunta ezt az egész macska-egérjátékot. 
– Úgyis eldöntötted, hogy fejemet veszed, Toranaga úr. Rendben van. Készen állok. Köszönöm a napkelte látványát. De kérlek, ne ronts el ennyi szépséget további halogatással. Végezzünk. 
– Dehogy akarom én fejedet venni, Jabu-szan – mondta Toranaga. – Honnan támadt ez az ötleted? Valamelyik ellenségem mérget csöpögtetett a füledbe? Talán maga Isido? Hisz nem vagy-e kedvenc szövetségesem? Azt hiszed, itt szórakoztatnálak testőrök nélkül, ha ellenségemnek tekintenélek? 
Jabu lassan megfordult. Felemelt kardú szamurájokra számított. Senki sem állt mögötte. Visszanézett Toranagára. – Nem értem. 
– Azért hozattalak ide, hogy magunk közt beszélgethessünk. És megszemléljük a napkeltét. Szeretnél Izu, Szuruga és Tótómi ura lenni – ha nem vesztem el ezt a háborút? 
– Igen. Nagyon – vágta rá megújult reménnyel Jabu. 
– Vazallusom lennél? Elfogadnál hűbéruradnak? 
Jabu nem habozott. – Soha – felelte. – Szövetségesnek igen. Vezéremnek igen. Mindig elismerném, hogy kisebb vagyok nálad. Életemmel és minden javammal az oldaladra állok. De Izu az enyém. Izu daimjója én vagyok, és a tartományom fölötti teljhatalomról sohasem mondok le. Megfogadtam apámnak és a taikónak is, aki újra megerősítette örökletes birtokjogunkat, előbb apám, majd az én nevemre. A taikó jóváhagyta, hogy Izu az enyém és utódaimé mindörökre, ő volt a mi hűbérurunk, és én megfogadtam, hogy senkinek sem teszek hűbéresküt, míg fia nagykorú nem lesz. 
Hiromacu alig észrevehetően megforgatta kezében a kardja hüvelyét. Miért nem hagyja Toranaga, hogy egyszer s mindenkorra végezzek Jabuval, ahogy megegyeztünk? Minek ez a sok beszéd? Fáj minden tagom, hugyoznom kellene és szeretnék végre lepihenni. 
Toranaga megvakarta az ágyékát. – Isido mit kínált? 
– Dzsikkju fejét... amint a tiéd legurul. És a tartományát. 
– Cserébe miért? 
– Támogatásért, ha elkezdődik a háború. Hogy támadjak rá a déli szárnyadra. 
– Elfogadtad? 
– Ennél jobban ismersz. 
Isido háza népe közé beültetett kémjei azt suttogták Toranaga fülébe, hogy az alku igenis létrejött, de a feltételek közt szerepelt még három fiának, Noborunak, Szudarának és Nagának a meggyilkolása is. – Semmi mást nem kért? Csak támogatást? 
– Minden rendelkezésre álló eszközzel – köntörfalazott Jabu. 
– Beleértve az orgyilkosságokat is? 
– Hadba akarok szállni, amint elkezdődik, méghozzá minden erőmmel. A szövetségesem oldalán. Minden módon, hogy sikerét előmozdítsam. Egy régensre van szükségünk Jaemon kiskorúsága idejére. A háború elkerülhetetlen közte és Isido között. Ez az egyetlen út. 
Jabu olvasni próbált Toranaga fejében. Megvetette Toranaga határozatlanságát, tudta, hogy ő a jobbik, hogy Toranagának szüksége van a támogatására, hogy végül úgyis ő fog diadalmaskodni fölötte. De addig is mit tegyen? Szerette volna, ha vele van a felesége, Juriko, hogy tanácsot adjon. Ő tudná, mi a legbölcsebb lépés. – Értékes lehetek a számodra. Segíthetnék abban, hogy egyedüli régenssé válj – mondta végül, dűlőre jutva. 
– Miért akarnék egyedüli régenssé válni? 
– Amikor Isido támadásra indul, segíthetek, hogy legyőzd. Amikor majd megszegi a békét. 
– Hogyan segítenél? 
Jabu ismertette tervét a puskákkal. 
– Egy ötszáz puskás szamurájból álló ezred? – hördült fel Hiromacu. 
– Igen. Képzeld el azt a tűzerőt. Mind elit katonák lennének, akik begyakorolták, hogy egy emberként cselekedjenek. Akárcsak a húsz ágyú kezelői. 
– Rossz terv. Undorító – mondta Hiromacu. – Sohasem tudnád titokban tartani. Ha mi belevágunk, az ellenség is belevág. Vége nem lenne soha ennek a borzalomnak. Nincs benne becsület, tehát jövője sincs. 
– Vajon nem a közelgő háború köti-e le minden gondolatunkat, Hiromacu úr? – kérdezte Jabu. – Nem aggódunk-e mindnyájan Toranaga úr biztonságáért? Nem kötelessége-e ez minden szövetségesének és hűbéresének? 
– De igen. 
– Toranaga úrnak csupán egy nagy csatát kell megnyernie. Abban megszerezheti összes ellensége fejét – és a hatalmat is. És én azt mondom, ez a stratégia biztosítja neki a győzelmet. 
– Én meg azt mondom, hogy nem. Undorító terv, nincs benne semmi becsület. 
Jabu Toranagához fordult. – Egy új korszak új módon határozza meg a becsület fogalmát is. 
Sirály húzott el vijjogva a fejük felett. 
– Isido úr mit szólt a tervedhez? – kérdezte Toranaga. 
– Neki nem mondtam el. 
– Miért? Ha úgy véled, nekem sikert hozna, az ő számára is értékes lehetne. Talán még értékesebb. 
– Te nekem adtad ezt a napkeltét. Te nem vagy paraszt, mint Isido. Te vagy a legbölcsebb, legtapasztaltabb vezető az egész birodalomban. 
Vajon mi az igazi ok? – tűnődött Toranaga. Vagy mégis elmondtad neki is? – Ha valóra váltanánk ezt a tervet, az emberek fele a tiéd lenne, a fele az enyém? 
– Elfogadom. De én lennék a parancsnokuk. 
– Az én jelöltem pedig a helyettesed? 
– Elfogadom. De az Andzsin-szanra szükségem lesz, hogy a puskásokat és a tüzéreket kiképezze. 
– De az én tulajdonom marad, és úgy vigyázol rá, ahogy az Örökösre vigyáznál? Teljes felelősséget vállalsz érte, és pontosan úgy bánsz vele, ahogy parancsolom? 
– Igen. 
Toranaga a bíborszínű felhőket nézte egy darabig. Ennek az egésznek semmi értelme, gondolta. Nekem magamnak kell elrendelnem a Bíbor Eget és minden hadammal Kjótó ellen indulnom. Százezer emberrel tízszer annyi ellen. – Ki lenne a tolmács? Toda Mariko-szant nem nélkülözhetem örökre. 
– Csak néhány hétre kellene, uram. Gondom lesz rá, hogy a barbár megtanulja nyelvünket. 
– Az évekbe telne. A barbárok közül eddig csak a keresztény papok sajátították el, ne? Ők pedig éveket töltenek itt. Cukku-szan csaknem harminc esztendeje él nálunk, ne? Lassan fog tanulni, mint ahogy mi is aligha tudnánk megtanulni barbár nyelvüket. 
– Igen. De én megígérhetem, hogy az Andzsin-szan nagyon gyorsan fog tanulni. – Jabu előadta Omi tervét, de úgy, mintha a sajátja volna. 
– Ez túlságosan veszélyes lenne. 
– De gyorsan tanulna, ne? És meg is szelídülne.
Toranaga hallgatott egy sort. – A titkosságot hogyan biztosítanád a kiképzés idejére? 
– Izu félsziget, a biztonság ott kitűnő. Bázisom Andzsiro közelében lesz, lenn délen, távol Misimától és a határtól. 
– Jó. Azonnal postagalamb-összeköttetést teremtünk Andzsiro és Ószaka meg Jedo között. 
– Kitűnő. Mindössze öt-hat hónapot kérek és... 
– Jó, ha hat napunk van hátra! – horkant fel megvetőleg Hiromacu. – Csak nem azt akarod mondani, hogy híres kémhálózatodat elsöpörték, Jabu-szan? Ne mondd, hogy nem kapsz jelentéseket. Vagy nem mozgósít Isido? Nem mozgósít Onosi? Nem vagyunk mindnyájan bezárva ide? 
Jabu nem felelt. 
– Nos? – kérdezte Toranaga. 
– Jelentéseket kaptam mindenről, ami történik, sőt többről is. Ha csak hat nap van hátra, hát ez a karmánk. De én azt hiszem, sokkal ravaszabb vagy te annál, hogy itt csapdába ejtsenek. Vagy egy idő előtti háborúba belerántsanak. 
– Ha beleegyeznék a tervedbe, elfogadnál vezérednek? 
– Igen. És ha győzöl, büszkén elfogadom tőled Szurugát és Totómit örökös birtokomul. 
– Tótómit terved közvetlen sikerétől teszem függővé. 
– Elfogadom. 
– Engedelmeskedni fogsz nekem? Teljes becsülettel? 
– Igen. A busidóra, Buddha urunkra, anyám és feleségem életére, jövendő boldogulásomra esküszöm. 
– Jó – mondta Toranaga. – Hugyozzunk az alkura. 
Odament az oromzat széléhez, fellépett a lőrésbe, majd onnan a mellvéd tetejére. A belső kert hetvenlábnyi mélyben terült el alatta. Hiromacu visszafojtott lélegzettel nézte ura felelőtlen hősködését. Látta, hogy megfordul és int Jabunak, hogy álljon fel melléje. Jabu engedelmeskedett. A legenyhébb érintésre alázuhantak volna mindketten. 
Toranaga félrehúzta kimonóját és ágyékkötőjét, Jabu szintén. Együtt vizeltek, összekeverték húgyukat, s nézték, hogy párolog lenn a kertben. 
– Az utolsó alkut, amit így pecsételtem meg, magával a taikóval kötöttem – mondta Toranaga elégedetten, hogy megenyhült a hólyagját feszítő nyomás. – Akkor, amikor úgy döntött, hogy nekem adja a Kvantót, a Nyolc Tartományt. Persze, akkor még ellenségeink, a Beppuk kezén volt, ezért le kellett győznöm őket. Ők tartottak ki a legtovább az ellenállók közül. No és persze meglevő hűbérbirtokaimról. Ováriról, Imagaváról és Iszéről le kellett mondanom e megtiszteltetés fejében. De én elfogadtam, és hugyoztunk az alkura. – Miközben ágyékkötőjét helyre igazgatta, olyan könnyedén állt terpeszben a mellvéd tetején, mintha csak odalenn a kertben állna s nem ilyen magasban, mint valami sasfiók. – Jó alku volt mindkettőnk számára. Levertük a Beppukat, és több mint ötezer fejet szedtünk abban az évben. Kiirtottuk az egész törzset. Lehet, hogy igazad van, Kaszigi Jabu-szan. Lehet, hogy tényleg tudsz nekem segíteni, ahogy én segítettem a taikónak. Nélkülem a taikó sohasem lett volna taikó. 
– Segíthetek abban, hogy egyedüli régenssé válj, Toranaga-szama. De abban, hogy sógun légy, nem segítek. 
– Persze hogy nem. Erre a tisztségre nem vágyom, hiába terjesztik rólam ellenségeim. – Toranaga leugrott a kőlapok biztonságába. Visszanézett Jabura, aki még mindig a mellvéden állt, és az övét igazgatta. Óriási kísértést érzett, hogy lelökje szemtelenségéért. Leült, és hangosat szellentett. – Na, így már mindjárt jobb. Hogy van a hólyagod, Vasököl? 
– Fáradt, uram, nagyon fáradt. – Az öregember félreállt, és boldogan ürített a pártázaton keresztül. Nem mászott fel oda, ahová Toranaga és Jabu. Annak is örült, hogy neki nem kell megpecsételnie az alkut Jabuval. Mert ezt az alkut én nem tartom be. Soha, gondolta. 
– Jabu-szan. Ezt a dolgot titokként kell kezelnünk. Két-három napon belül indulnod kell – mondta Toranaga. 
– Igen. A puskákkal és a barbárral együtt, Toranaga-szama? 
– Igen. Hajón mégy. – Toranaga Hiromacura nézett. – Készítsd elő a gályát. 
– Elő van készítve. A lőpor és a puskák a hajóűrben – felelte roszszalló tekintettel Hiromacu. 
– Jó. 
Megcsináltad, szerette volna világgá kiáltani Jabu. Megkaptad a puskákat, az Andzsin-szant, mindent. Megkaptad a hat hónapot. Toranaga nem fog elkapkodva hadba szállni. És ha Isido az elkövetkező napokban meggyilkoltatja, te akkor is megkaptál mindent. Ó, Buddha, vigyázz Toranagára, míg ki nem futok a tengerre!
– Köszönöm – felelte mélységes őszinteséggel. – Hűbb szövetségesed nem lesz soha! 
Amikor Jabu távozott, Hiromacu Toranaga felé pördült. – Rosszul cselekedtél. Szégyellem magam e miatt az alku miatt. Szégyellem, hogy a tanácsom csak ennyit számít neked. Úgy látom, többé már nem lehetek hasznodra, elfáradtam. Ez a kis mocskos daimjó tisztán látja, hogy sikerült manipulálnia téged. Volt olyan arcátlan, hogy a Muramasza-pengét viselje jelenlétedben. 
– Észrevettem. 
– Attól félek, az istenek megrontottak téged, uram. Nyilvánosan figyelmen kívül hagysz egy ekkora sértést, és tűröd, hogy élvezze a saját szemtelenségét. Nyilvánosan megengeded Isidónak, hogy mindnyájunk előtt sértegessen. Megakadályozol engem és mindnyájunkat abban, hogy megvédjünk. Unokámtól, egy szamuráj úrnőtől megvonod a halál tisztességét és békéjét. Elvesztetted az uralmat a Tanácsban, ellenséged kijátszott, s ennek tetejébe ünnepélyesen hugyozol egy olyan alkura, amelynél undorítóbbat még nem láttam, ráadásul egy olyan emberrel, akinek mocsok, méreg és hitszeges tapad a nevéhez, akár az apjáéhoz előtte. – Szinte rázta a düh. Toranaga nem felelt, higgadtan nézte Hiromacut, mintha az egy szót sem szólt volna. – Minden élő és holt kamira mondom, téged tényleg megbabonáztak! – tört ki Hiromacu. – Kérdéseket teszek fel... kiabálok, gyalázlak, és te csak nézel! Vagy te őrültél meg vagy én. Engedélyt kérek, hogy szeppukut követhessek el, vagy ha ebben a békében nem részesülhetek, leborotválom a hajamat és szerzetesnek állok... bármit, bármit megteszek, csak bocsáss el. 
– Semmit sem teszel. Illetve egyvalamit mégis: küldess a barbár papért, Cukku-szanért! 
És Toranaga elnevette magát. 

Tizenkilencedik fejezet

Alvito atya szokásos jezsuita kíséretével lovagolt le a várhegyről. Mindnyájan buddhista papnak voltak öltözve, csak a rózsafüzér és a feszület lógott az övükön. Negyven japán lovas alkotta a kíséretét, valahányan előkelő keresztény szamurájok fiai, a nagaszaki szeminárium diákjai, akik elkísérték Ószakába. Pompás lovuk és szerszámzatuk bármelyik daimjó kíséretének díszére vált volna. 
Alvito atya élénk tempóban ügetett, a melegen tűző napot észre sem véve, a város utcáin és az erdőkön át a jezsuita misszió, egy nagy, európai stílusú ház felé, amely magasan kiemelkedett a rakpart vámépületei, kincstárai és raktárai közül, ahol az Ószakába érkező összes selyemáru gazdát cserélt. 
A csapat hangos patkócsattogással beért a magas kőfalba ékelt nagy vaskapun a kikövezett központi udvarra, és megállt a főbejárat előtt. Szolgák ugrottak, hogy Alvito atyát lesegítsék a nyeregből. Odavetette nekik a kantárszárat, és csilingelő sarkantyúkkal végigsietett a főépület kerengőjén, a sarkon befordult, elment a kis kápolna mellett, s a boltozat alatt egy belső udvarra jutott, ahová szökőkutat és egy békés kis kertet is telepítettek. Az előszoba ajtaja nyitva volt. Izgatottságát legyűrve összeszedte magát és belépett. 
– Egyedül van? – kérdezte. 
– Nem, nincs egyedül, Martin – felelte Soldi atya. Alacsony, jóindulatú, ragyás képű nápolyi volt, csaknem harminc éve a vizitátor atya titkára, s ebből huszonötöt Ázsiában töltött. Ferriera vezérkapitány úr van őeminenciájánál. Úgy bizony, maga a pávakakas. De őeminenciája utasított, hogy tüstént bocsássalak be, amint megérkezel. Mi a baj, Martin? 
– Semmi. 
Soldi hümmögve hegyezte tovább a lúdtollakat. – Semmi, feleli a bölcs atya. Nem baj, úgyis megtudom nemsokára. 
– Úgy van – mondta Alvito, aki kedvelte az öregembert. A távolabbi ajtó felé indult. A kandallóban fatűz égett, fénye megvilágította a súlyos, kortól megfeketedett, sokat fényesített és féltőn gondozott bútorokat. A kandalló fölött egy kis Tintoretto függött – a Szűz és a Gyermek –, a vizitátor atya hozta még Rómából. Alvito nagyon szerette a kis festményt. 
–	Megint találkoztál az Ingelesszel? – szólt utána Soldi atya. 
Alvito nem felelt. Bekopogott. 
– Szabad. 
Carlo dell'Aqua, Ázsia vizitátora, a jezsuita generális személyes megbízottja, a legmagasabb rangú jezsuita s így a leghatalmasabb ember Ázsiában egyben a leghosszabb is volt. Hat láb háromhüvelykes termetén arányosan oszlottak el az izmok. Narancssárga köntöst viselt, gyönyörű, drága feszülettel. Tonzúrás haja fehér volt, ő maga hatvanegy esztendős, születésére nézve nápolyi. 
– Á, Martin! Kerülj beljebb. Egy kis bort? – mondta olaszosan dallamos portugálságával. – Találkoztál az Ingelesszel? 
– Nem, eminenciás uram. Csak Toranagával. 
– Rossz a helyzet? 
– Igen. 
– Bort? 
– Köszönöm. 
– Mennyire rossz? – kérdezte Ferriera. A katona úgy ült a magas hátú bőrszékben a tűz mellett, akár egy sólyom – ő volt a fidaglio, az idei esztendő Fekete Hajójának, a Nao del Trató-nak a vezérkapitánya. Karcsú, szinte sovány, de félelmetes külsejű embernek látszott ez a harmincas évei közepén járó férfi. 
– Azt hiszem, nagyon rossz, vezérkapitány úr. Például azt mondta Toranaga, hogy az idei áruszállítás ügye várhat. 
– Holott az idei áruszállítás ügye természetesen nem várhat – mondta Ferriera. – Mint ahogy én sem. Az apállyal indulok. Azt hittem, már hónapokkal ezelőtt megszerveztünk mindent. – Ferriera magában ismét elátkozta a japán törvényeket, amelyek előírták, hogy minden hajónak, a sajátjaikat is beleértve, indulási és érkezési engedéllyel kell rendelkeznie. – Nem volna szabad behódolnunk ezeknek az ostoba bennszülött előírásoknak. Azt mondtad, ez az utolsó találkozás merő formalitás – hogy most veszed át az engedélyeket. 
– Így is volt, de úgy látszik, tévedtem. Talán ha elmagyarázhatnám... 
– Azonnal vissza kell térnem Macauba, hogy előkészítsem a Fekete Hajót. Máris felvásároltunk egymillió dukát értékű selymet a februári kantoni vásáron, és legalább százezer uncia kínai aranyat is hozunk. Azt hittem, világosan megérttettem veletek, hogy az idei vállalkozásba minden macaui, malaccai és goai készpénz bele van fektetve, sőt, a macaui kereskedők és városatyák még kölcsönöket is vettek fel. A ti pénzetek is benne fekszik, az utolsó petákig. 
– A vállalkozás fontosságával éppúgy tisztában vagyunk, mint te, vezérkapitány úr – mondta élesen dell'Aqua. 
– Sajnálom, vezérkapitány úr, de Toranaga a Régenstanács elnöke, tehát hozzá kell fordulni – mondta Alvito. – Ő pedig hallani sem akar pillanatnyilag az idei áruszállításról és a papirosaid kiadásáról. Bevezetőként leszögezte, hogy nem helyesli az orgyilkosságot. 
– Ki helyesli, atyám? – kérdezte Ferriera. 
– Miről beszél Toranaga, Martin? – kérdezte dell'Aqua. – Ez valami kifogás akar lenni? Még hogy orgyilkosság! Mi köze ennek hozzánk? 
– Szó szerint azt mondta: „Miért akarjátok ti, keresztények megöletni foglyomat, az Andzsin-szant?” 
– Mi? 
– Toranaga úgy véli, a múlt éjszakai merénylet nem ellene, hanem az Ingeles ellen irányult. Hozzátette, hogy már a börtönben is megkísérelték egyszer eltenni láb alól. – Alvito a katonára függesztette tekintetét. 
– Mivel vádolsz engem, atyám? – kérdezte Ferriera. – Orgyilkossági kísérlettel? Engem? Az ószakai várban? Én most vagyok először Japánban! 
– Tagadod, hogy bármit is tudsz róla? 
– Nem tagadom, hogy minél előbb elpusztul az az eretnek, annál jobb – felelte hidegen Ferriera.  – Ha a hollandusok és az angolok terjeszteni kezdik Ázsiában a ragályukat, bajba kerülünk. Mindnyájan. 
– Már benne vagyunk – mondta Alvito. – Toranaga azzal kezdte, hogy úgy hallja az Ingelestől: a portugálok óriási haszonra tesznek szert a kínai kereskedelem monopóliumából, a portugálok felháborítóan magas árat szabnak a Kínában vett selyemért, amiért ők azzal az egyetlen csereeszközzel fizetnek, amit a kínaiak elfogadnak, vagyis japán ezüsttel – amit viszont ugyanolyan nevetségesen leértékelnek. Toranaga szavait idézem: „Kína és Japán között ellenséges a viszony, a közvetlen kereskedés a két ország közt tilos, és csak a portugáloknak van engedélye a kereskedésre, ezért a navigátor »uzsoraszedési« vádjára a portugáloknak szabályszerűen – írásban –  válaszolniuk kell.” „Felkért” téged, eminenciás uram, hogy tégy jelentést a Régenstanácsnak az árfolyamokról – selyem és selyem, selyem és ezüst, arany és ezüst viszonylatában. Hozzátette, hogy természetesen semmi kifogása az ellen, ha nagy haszonra dolgozunk, de a hasznot a kínaiaktól kell behajtani. 
– Természetesen visszautasítod ezt a szemtelen kérést – mondta Ferriera. 
– Elég nehéz lenne. 
– Akkor tégy hamis jelentést. 
– Azzal egész helyzetünket veszélyeztetném amely a kölcsönös bizalomra alapul – válaszolta dell'Aqua. 
– Talán meg lehet bízni egy japánban? Termeszetesen nem. Haszonkulcsunknak titokban kell maradnia. Az isten verje meg azt az eretneket! 
– Sajnálattal le kell szögeznem, hogy Blackthorne meglepően jól informált. – Alvito önkéntelenül is dell'Aquára pillantott, s arckitejezése elvesztette közönyösségét. 
A vizitátor atya nem szólt semmit. 
– Mit mondott még az a japán majom? – kérdezte Ferriera, úgy téve, mintha nem vette volna észre összevillanó tekintetüket, pedig nagyon felkeltette a kíváncsiságát. 
– Toranaga felkért, hogy holnap délig nyújtsak át neki egy világtérképet a Portugália és Spanyolország közti demarkációs vonalakkal, azon pápák nevével, akik jóváhagyták a szerződéseket és a szerződések dátumával. Három napon belül írásos ismertetést „vár” újvilági „hódításainkról”, és „pusztán a kíváncsiságom kielégítésére”, mint mondta, arról az arany- és ezüstmennyiségről, amelyet Portugáliába és Spanyolországba küldtünk – „harácsoltunk” – az Újvilágból. Szintén térképet kér Portugália és Spanyolország birodalmának kiterjedéséről száz és ötven évvel ezelőtt, valamint a mairól, s legyenek rajta pontosan megjelölve Malaccától Goáig az összes bázisaink – mindet megnevezte, le voltak neki írva egy darab papírra – s az is, hogy hány japán zsoldost alkalmazunk mindegyiken. 
Dell'Aqua és Ferriera elképedt. – Ezt kerek perec vissza kell utasítani! – harsogta a katona. 
– Toranaga kérését nem lehet visszautasítani – mondta a vizitátor atya. 
– Azt hiszem, túlságosan nagy jelentőséget tulajdonítasz neki, eminenciás uram – mondta Ferriera. – Szerintem ez a Toranaga csak egy despota a sok közül, csupán egy gyilkos pogány, nincs félnivalónk tőle. Utasítsd vissza. Fekete Hajónk nélkül az egész gazdaságuk összeomlik. Valósággal könyörögnek a kínai selymünkért. Selyem nélkül nincs kimonó. Szükségük van az áruinkra. Én azt mondom, dögöljön meg Toranaga. Kereskedhetünk a keresztény királyokkal – hogy is hívják őket? Onosival meg Kijamával – meg a többi keresztény királlyal Kjúsún. Végül is ott van Nagaszaki, mi is ott vagyunk a legtöbben, ott bonyolódik a legnagyobb kereskedelem. 
– Lehetetlen, kapitány úr – mondta dell'Aqua. – Te most vagy először Japánban, fogalmad sem lehet a problémáinkról. Igen, szükségük van ránk, de nekünk még nagyobb szükségünk van rájuk. Toranaga – és Isido – jóindulata nélkül elveszítjük befolyásunkat a keresztény királyok felett. Elveszítjük Nagaszakit és mindent, amit ötven esztendő alatt építettünk. Te kezdeményezted ezt a merényletet az eretnek ellen? 
– Nyíltan kijelentettem Rodrigues és mindenki előtt, aki hajlandó volt meghallgatni, hogy ez az Ingeles veszélyes kalóz, megfertőz mindenkit, akivel kapcsolatba kerül, ezért minden módon a vesztére kell törnünk. Te is ezt mondtad más szavakkal, eminenciás uram. Te is, Alvito atya. Vagy nem került a kérdés napirendre Onosival és Kijamával folytatott megbeszélésünkön, két nappal ezelőtt? Nem azt mondtatok ott is, hogy ez a kalóz veszélyes? 
– Igen, de... 
– Bocsáss meg, atyám, de a katonáknak néha szokatlan módon kell elvégezni Isten munkáját. Be kell vallanom, dühös voltam Rodriguesre, amiért nem kerített sort valami „incidensre” a vihar alatt. Neki aztán igazán lehetett volna ennyi esze! Láthatjátok, mit művelt vele máris ez az ördögi Ingeles! Az a szegény ostoba hálás neki, amiért megmentette az életét, holott ez a legósdibb trükk valaki bizalmának az elnyerésére. Annyira elszédítette ez az eretnek navigátor, hogy még a tatjára is odaengedte, s ezzel majdnem önnön halálát okozta. Ami meg a várbeli merényletet illeti, ki tudja, mi történt? Nyilván valami bennszülött rendelte el, legalábbis rájuk vall. Én egyáltalán nem bánom, hogy megpróbálták, csak az dühít, hogy kudarccal végződött. Ha majd én szervezem meg az eltávolítását, nyugodtak lehettek, hogy sikerülni fog. 
Alvito belekortyolt a borába. – Toranaga azt mondta, Izuba küldi Blackthorne-t. 
– Arra a keleti félszigetre? – kérdezte Ferriera. 
– Igen. 
– Szárazföldön vagy hajón? 
– Hajón. 
– Remek. Sajnálattal közlöm, hogy a hajónak és rajta mindenkinek nyoma veszhet egy sajnálatos viharban. 
– Én pedig sajnálattal közlöm – felelte hidegen Alvito –, hogy Toranaga azt mondta, kapitány úr, és most a saját szavait idézem: „testőrséget állítok a navigátor köré, Cukku-szan, s ha bármi történnék vele, a magam és a régensek teljhatalmával járok utána a dolognak, s ha véletlenül csak egyetlen keresztény kezét is látnám benne, vagy bárkiét, akinek a legtávolabbi köze van a keresztényekhez, nincs kizárva, hogy a kitiltási rendeletek újra érvénybe lépnek, és minden keresztény templomot, iskolát, menhelyet azonnal bezáratunk”. 
– Isten óvjon bennünket az ilyesmitől! – mondta dell'Aqua. 
– Blöff – kacagott gúnyosan Ferriera. 
– Tévedsz, vezérkapitány. Toranaga olyan okos, mint egy Machiavelli és olyan kegyetlen, akár Attila, a hun. – Alvito ismét a vizitátorra nézett. – Könnyű lenne ránk kenni a bűnt, ha az Ingelesszel valami történne. Igen. 
– Talán a probléma gyökeréig kellene leásnotok – mondta durván Ferriera. – Távolítsátok el Toranagát. 
– Most nincs idő a tréfákra – mondta a vizitátor atya. 
– Ami olyan jól bevált Indiában, Malájföldön, Brazíliában, Peruban, Mexikóban, Afrikában, Közép-Amerikában és egyebütt, az beválhat itt is. Malaccában és Goában magam is tucatszor alkalmaztam ezt a módszert japán zsoldosok segítségével, pedig nekem feleannyi befolyásom és tudásom sincs, mint nektek. Felhasználjuk a keresztény királyokat. Segítségére leszünk valamelyiknek, hogy elmozdítsa Toranagát. Néhány száz konkvisztádor elegendő lesz. Oszd meg és uralkodj. Majd én kapcsolatba lépek Kijamával. Alvito atya, ha tolmácsolnál... 
– A japánokat nem lehet egy napon emlegetni az indiaiakkal vagy az inkákhoz hasonló műveletlen vadakkal. Itt nincs oszd meg és uralkodj. Japán nem olyan, mint a többi ország. Korántsem – mondta fáradtan dell'Aqua. – Szabályszerűen fel kell hogy szólítsalak, vezérkapitány úr, ne ártsd bele magad ennek az országnak a belügyeibe. 
– Egyetértek. Kérlek, felejtsd el, amit mondtam. Ostobaság és naivság volt ilyen nyíltan beszélnem. Szerencsére a viharok nem szokatlanok ebben az évszakban. 
– Ha vihar lesz, az Istenre tartozik. De te nem támadhatod meg a navigátor hajóját. 
– Ó! 
– És nem is parancsolhatod meg senkinek, hogy végezze el helyetted. 
– Királyom parancsa engem arra kötelez, hogy pusztítsam királyom ellenségeit. Az Ingeles ellenséges ország alattvalója. Parazita, kalóz, eretnek. Ha úgy döntök, hogy elpusztítom, az csak rám tartozik. Ebben az évben én vagyok a Fekete Hajó vezérkapitánya, így Macau kormányzója, s alkirályi hatalmam van ezek felett a vizek felett. Ha úgy döntök, hogy elpusztítom őt vagy Toranagát vagy bárki mást, el is fogom pusztítani. 
– Ez esetben kifejezett parancsom ellenére cselekszel, és az azonnali kiközösítést kockáztatod. 
– Ez nem tartozik a hatáskörödbe. Világi dologról van szó, nem lelki természetűről. 
– Sajnos, az egyház helyzete itt annyira összefonódott a politikával és a selyemkereskedelemmel, hogy minden befolyással lehet az egyház biztonságára. És amíg én élek, úgy üdvözüljek, hogy senki sem fogja kockára vetni az itteni egyház jövőjét! 
– Köszönöm a kioktatást, eminenciás uram. Gondom lesz rá, hogy nagyobb tájékozottságra tegyek szert japán ügyekben. 
– Megkérlek rá, mindnyájunk érdekében. A kereszténységet itt csakis azért tűrik meg, mert az összes daimjó szilárdan hiszi: ha kiűznek bennünket és megtiltják hitünk gyakorlását, nem jön többé egyetlen Fekete Hajó sem. Minket, jezsuitákat azért becsülnek, azért van némi befolyásunk, mert csak mi tudunk japánul is, portugálul is, mi tudunk tolmácsolni és közvetíteni nekik kereskedelmi ügyletekben. Sajnálatos módon az a helyzet, hogy tévesen vélekednek így. Biztosra veszem, hogy a kereskedelem a mi helyzetünktől és az egyház helyzetétől függetlenül folytatódna, mert a portugál kalmárokat jobban lekötik önös érdekeik, mint Isten szolgálata. 
– Vajon nem ugyanilyen nyilvánvalók azon egyházi személyek önösérdekei, akik arra kényszerítenek bennünket – mi több, őszentsége hozzájárulását is kikérik –, hogy vitorlázzunk be minden általuk megjelölt kikötőbe, kereskedjünk minden általuk kedvelt daimjóval, tekintet nélkül a kockázatra? 
– Elfeledkezel magadról, vezérkapitány úr! 
– Nem felejtettem el például, hogy a tavalyi Fekete Hajó Japán és Malaccá között a tengerbe veszett minden emberével, több mint kétszáz tonna arannyal és ötszázezer crusado értékű ezüsttel, mert a te személyes kérésedre szükségtelenül addig halogatták az indulást, míg be nem állt a rossz idő. Azt sem felejtettem el, hogy ez a katasztrófa majdnem tönkretett mindenkit Japán és Goa között. 
– Erre a halasztásra a taikó halála és a hatalmi torzsalkodás miatt igenis szükség volt. 
– Azt sem felejtettem el, hogy három évvel ezelőtt arra kérted Goa alkirályát, ne indítsa útnak a Fekete Hajót, csak akkor, amikor te mondod, abba a kikötőbe, amelyet te jelölsz meg, s hogy az alkirály ezt mint arcátlan beavatkozást visszautasította. 
– Az a taikó megleckéztetését szolgálta volna, hogy gazdasági válsággal kelljen szembenéznie az ostoba koreai-kínai háborúja közepette, a nagaszaki mártírokért, őrült támadásáért az egyház ellen, a kitiltási rendeletéért, amelyet éppen akkor bocsátott ki. Ha együttműködtök velünk, követitek tanácsunkat, Japán egyetlen generáció alatt kereszténnyé válik! Mi fontosabb – a kereskedelem vagy a lelkek megmentése? 
– Természetesen a lelkek. De ha már felvilágosítottál a japán helyzetről, hadd tegyem a japán helyzetet a megfelelő perspektívába. A kínai selyem és arany kapuját csak a japán ezüst nyitja. Az óriási haszon, amire szert teszünk és amit exportálunk Malaccába, Goába, onnan pedig Lisszabonba, az tartja fenn egész ázsiai birodalmunkat, minden erődünket, missziónkat, expedíciónkat, misszionáriusunkat, felfedezőutunkat, pénzeli majdnem minden európai vállalkozásunkat, akadályozza meg az eretnekeket abban, hogy lerohanjanak bennünket, hogy elárasszák Ázsiát, amely pedig őket is ellátná mindama gazdagsággal, ami szükséges ahhoz, hogy otthon tönkretegyenek bennünket és elsöpörjék hitünket. Mi a fontosabb, atyám – a spanyol, portugál és itáliai kereszténység, vagy a japáni? 
Dell'Aqua rideg tekintettel nézett le a katonára. – Utoljára mondom, megtiltom, hogy beleavatkozz az itteni belpolitikába! 
Szénparázs ugrott ki a tűzből, és füstölögni kezdett a szőnyegen. Ferriera, aki a legközelebb volt hozzá, visszarúgta. – Ha már engem így... megleckéztetsz, mi a te szándékod az eretnekkel? És Toranagával? 
Dell'Aqua azt gondolta, hogy győzött. Leült. – Egyelőre nem tudom. De Toranaga elmozdításának még a gondolata is nevetséges. Erősen szimpatizál velünk, a kereskedelem – hangja megsemmisítővé élesedett – s így a te jövedelmed növelésével is. 
– Meg a ti hasznotok növelésével – vette fel újra a kesztyűt Ferriera. 
– A mi összes hasznunkat az Úr munkájára fordítjuk, mint jól tudod. – Dell'Aqua fáradt mozdulattal bort töltött, és engesztelőleg felkínálta a kapitánynak. – Ugyan ne marakodjunk már, Ferriera. Ez a balszerencse az eretnekkel... nagy csapás, elismerem. De a marakodással nem sokat érünk. Szükségünk van a tanácsodra, az eszedre és az erődre. Hidd el nekem, Toranaga létfontosságú számunkra. Ha ő nem fogja vissza a többi régenst, ez az ország újra visszasüllyed az anarchiába. 
– Így van, vezérkapitány úr – mondta Alvito. – De azt nem értem, miért van még mindig a várban, és miért egyezett bele az ülés elnapolásába. Bármilyen hihetetlen, úgy tűnik, kijátszották. Tudnia kell, hogy Ószaka jobban le van zárva, mint egy féltékeny keresztes lovag erényöve. Napokkal ezelőtt távoznia kellett volna. 
– Ha olyan létfontosságú – mondta Ferriera –, miért Onosit és Kijamát támogatjátok? Ezek ketten Isidóhoz pártoltak, nem? Miért nem beszéltek a lelkükre? És különben is, két nappal ezelőtt megtárgyaltuk velük ezt a dolgot, nem? 
– Közölték velünk a döntésüket, kapitány. Nem tárgyaltunk meg semmit. 
– Akkor talán mégis tárgyalnunk kellett volna, eminenciás uram. Ha olyan fontos a dolog, miért nem parancsoltok rájuk? A kiközösítés terhe mellett? 
Dell'Aqua felsóhajtott. – Bárcsak ilyen egyszerű volna. De Japánban ilyesmit nem lehet csinálni. Ezek irtóznak a magánügyeikbe való külső beavatkozástól. Még burkolt célzásunkat is igen nagy körültekintéssel kellene megtennünk. 
Ferriera kiürítette az ezüstserleget, töltött magának, és közben igyekezett lecsillapodni. Tudta, hogy szüksége van a jezsuitákra, a tolmácsi közreműködésükre. Ennek az útnak sikeresnek kell lennie, gondolta. Tizenegy esztendőn keresztül katonáskodtál, verítékeztél a király szolgálatában, hússzorosan is megérdemelted a legnagyobb ajándékot, amit csak adhatott, az idei Fekete Hajó vezérkapitányságát meg ami vele jár: tizedét a selyemnek, aranynak, ezüstnek, az egész vállalkozás hasznának. Egész életedre, harminc életre, ha lenne annyid, meggazdagodsz egyetlen tengeri útból. Ha sikerrel jársz. Ferriera keze hosszú, vékony kardjának ezüst keresztvasára tévedt. – Krisztus vérére mondom, Fekete Hajóm időben kifut Macauból, megérkezik Nagaszakiba, aztán, mint a történelem leggazdagabb kincseshajója délnek indul a novemberi monszunnal Goába, onnan meg hazafelé! Krisztus a tanúm, hogy így lesz! – Magában hozzátette: még akkor is, ha ezért fel kell égetnem egész Japánt, Macaut és Kínát, a Szent Szűzre mondom. 
– Természetesen imádkozunk sikeredért – felelte őszintén dell'Aqua. – Tudjuk, milyen fontos számodra ez az út. 
– Akkor mit tanácsoltok? Kikötői engedélyek és kereskedelmi garanciák nélkül tehetetlen vagyok. Nem tudnánk megkerülni a régenseket? Nincs valami más mód? 
Dell'Aqua a fejét rázta. – Martin? Te vagy a kereskedelmi szakértőnk. 
– Sajnálom, de lehetetlen – mondta Alvito. Fortyogó dühvel hallgatta az imént a heves szóváltást. Modortalan, dölyfös kretén, gondolta, de aztán észbe kapott: ó, Uram, adj nekem türelmet, mert e nélkül az ember nélkül és más hasonlók nélkül az egyháznak itt vége. – Biztos vagyok benne, hogy egy-két napon belül minden iraton rajta lesz a pecsét, vezérkapitány úr. De legkésőbb egy héten belül. Toranaga most éppen a maga külön problémáival küszködik, ennyi az egész. Minden rendbe jön, hidd el. 
– Egy hetet várok. Nem többet. – Ferriera hangja igen ijesztően csengett. – Szeretném rátenni a kezemet arra az eretnekre. Én kihúznám belőle az igazat. Arról az állítólagos flottáról Toranaga semmit sem mondott? Arról az ellenséges flottáról? 
– Nem. 
– Pedig ajánlatos volna ismernem a helyzetet, mert idefelé a hajóm úgy fog dülöngélni, mint egy hízott disznó, az oldala szinte kireped a tömérdek selyemtől. A világ egyik legnagyobb hajója, de kíséretet nem kapok mellé, úgyhogy ha akár egyetlen ellenséges fregatt utamba áll a tengeren – akár az a hollandus ringyó, az Erasmus –, végem. Minden nehézség nélkül bevonathatná velem a portugál lobogót. Őszintén remélem, az Ingeles nem fut ki a tengerre tüzérestül, ágyústul, lőporostul.
– E vero, é solamente vero –  motyogta dell'Aqua. 
Ferriera kiitta a borát. – Mikor küldik Blackthorne-t Izuba? 
– Toranaga nem mondta – felelte Alvito. – De az volt a benyomásom, hogy hamar. 
– Még ma? 
– Nem tudom. A régensek négy nap múlva üléseznek. Azt hiszem, majd csak azután. 
– Blackthorne-hoz nem szabad nyúlni – hangsúlyozta dell'Aqua. – Sem Toranagához. 
Ferriera felállt. – Visszamegyek a hajómra. Nincs kedvetek velünk vacsorázni? Napnyugtakor? Van egy jókora kappanunk, marhasültünk, madeiraborunk, még egy kis friss kenyerünk is. 
– Köszönjük szépen, ez igazán kedves. – Dell'Aqua valamelyest felvidult. – Igen, egy kis jó étel igazán kellemes lenne megint. Nagyon kedves tőled, fiam. 
– Amint hírt kapok Toranagától, azonnal értesítelek, vezérkapitány úr – mondta Alvito. 
– Köszönöm. 
Amikor Ferriera távozott és a vizitátor atya meggyőződött róla, hogy senki sem hallgathatja ki őket, aggodon megkérdezte: – Martin, mit mondott még Toranaga? 
– Írásbeli magyarázatot kér az ágyúcsempészési incidensre és a konkvisztádorokkal kapcsolatos kérésre. 
– Mamma mia... 
– Toranaga barátságos volt, sőt, szelíd... ugyanakkor még sohasem láttam ilyennek. 
– Mit mondott pontosan? 
– „Úgy hallom, Cukku-szan, hogy rendetek előző feje, da Cunha atya a ti időszámításotok szerint 1588 júliusában levelet írt Macau és Goa kormányzójának, valamint a manilai spanyol alkirálynak, Don Sisco y Viverának, s ezekben több száz spanyol katonát kért ágyúkkal bizonyos keresztény daimjók támogatására, akiket a fő keresztény pap lázadásra bujtogatott törvényes hűbéruruk, néhai uram, a taikó ellen. Kik voltak ezek a daimjók? Igaz, hogy katonákat ugyan nem küldtek, de rengeteg ágyút csempésztek be Macauból Nagaszakiba keresztény pecsét alatt? Igaz, hogy az Óriás atya, amikor a ti időszámításotok szerint 1590 márciusában vagy áprilisában másodszor tért vissza Japánba mint goai követ, titokban kicsempésztette ugyanezen ágyúkat Nagaszakiból a Santa Cruz nevű portugál hajóra, s azon visszaküldte őket Macauba?” – Alvito megtörölgette izzadt tenyerét. 
– Mondott még valamit? 
– Fontosat nem, eminenciás uram. Magyarázkodni nem volt alkalmam... azonnal elbocsátott. Udvariasan ugyan, de elbocsátott. 
– Honnan kapja ez az átkozott angol az információkat? 
– Bárcsak tudnám. 
– Azok a dátumok és nevek. Nem tévedsz? Pontosan így sorolta? 
– Nem, eminenciás uram. Le voltak írva egy darab papírra. Megmutatta őket. 
– Blackthorne keze írásával? 
– Nem. Fonetikusan, hiraganá-val. 
– Meg kell tudnunk, ki tolmácsol Toranagának. Megdöbbentően hozzáértőnek kell lennie. Csak nem közülünk való? Manuel testvér nem lehet, ugye nem? 
Manuel testvér, vagyis Maszamanu Dzsiro egy keresztény szamuráj fia volt, a jezsuiták nevelték gyerekkorától fogva, s lévén intelligens és ájtatos, a szemináriumba is bevették, amely olyan papokat nevelt, akik mind a négy fogadalmat letehetik. Japán ezek között még nem akadt. Dzsiro húsz évig tanult a Jézus-társaságnál, aztán hihetetlen módon még a felszentelése előtt kilépett, és azóta vad keresztényellenességéről híres. 
– Nem. Manuel, akit a poklok tüze égessen, még mindig Kjúsún tartózkodik. Toranagának változatlanul elkeseredett ellensége, sohasem segítene neki. És politikai titkoknak sohasem volt tudója amúgy sem. A tolmács Mária asszony – mondta Alvito, mert ezt a nevet nyerte a keresztségben Toda Mariko. 
– Toranaga elárulta? 
– Nem, eminenciás uram. De történetesen megtudtam, hogy a hölgy a várban járt, és látták az angol társaságában. 
– Biztos vagy ebben? 
– Információnk teljesen megbízható. 
– Akkor jó – mondta dell'Aqua. – Isten mégis segít nekünk a maga kifürkészhetetlen útjain. Azonnal küldess érte. 
– Már találkoztam vele. Mintegy véletlenül. Ugyanolyan gyönyörű és jámbor, mint volt, de még mielőtt kérdéseket tehettem volna fel neki, így szólt: „Mint tudod, atyám, Japán nagyon titokzatos ország, és bizonyos dolgok a szokásnak megfelelően titokban kell hogy maradjanak. Ez a helyzet Portugáliában és a Jézus-társaságban is, nem?” 
– Te vagy a gyóntatóatyja. 
– Igen. De nem fog elárulni semmit. 
– Miért? 
– Nyilvánvalóan figyelmeztették és megtiltották neki, hogy beszéljen a dologról. Ismerem őket. Ebben a kérdésben Toranagának nagyobb a hatalma felette, mint nekünk. 
– Ilyen kicsi a hite? Ilyen ügyetlenül tanítottuk volna? Ez nem lehet igaz. Mária jámbor és jó keresztény. Egy nap még apáca lehet belőle – sőt, talán az első japán zárdafőnöknő. 
– Igen. De elárulni akkor sem fog semmit. 
– Az egyház veszélyben van. Ez fontos, roppant fontos a számunkra – mondta dell'Aqua. – Meg fogja érteni. Okos asszony, lehetetlen, hogy ne értse meg. 
– Kérlek, ebben a kérdésben ne tedd próbára a hitét. Mi veszítenénk. Figyelmeztetett. Erre utalt azokkal a szavakkal. 
– Talán mégis próbára kellene tennünk. A saját lelki üdve érdekében. 
– Ezt elrendelni a te jogod, eminenciás uram. De attól tartok, ebben Toranagának kell engedelmeskednie és nem nekünk. 
– Majd gondolkodom még Márián. Igen, gondolkodom. 
Dell'Aqua tekintete a tűz felé vándorolt, miközben úgy érezte, hivatalának súlya agyonnyomja. Szegény Mária. Az az átkozott eretnek! Hogyan bújjunk ki ebből a csapdából? Hogyan titkolhatnánk el az igazat az ágyúkkal kapcsolatban? Hogyan követhetett el ilyen óriási baklövést egy házfőnök és tartományfőnök-helyettes, egy da Cunha, ez a jól képzett, tapasztalt ember, aki hét esztendőt töltött Macauban és Japánban? 
– Hogyan? – kérdezte a lángoktól. 
Én tudom, hogyan, gondolta magában. Nagyon egyszerű. Elég, ha az ember pánikba esik, elfeledkezik Isten dicsőségéről, gőg vagy arrogancia tölti el, vagy halálra rémül. És ki ne járt volna így hasonló körülmények között? A taikó fogadja napszálltakor, pompával és tisztelettel veszi körül – akár a bűnbánó, sőt, talán a megtérni kívánó bűnös. Azután éjnek évadján felrázzák, és orra alá dugják a taikó kiutasítási rendeletét, amely szerint minden keresztény rendnek el kell hagynia Japánt húsz napon belül, és csak halálbüntetés terhe mellett térhetnek vissza, sőt, ami még rosszabb, minden japán meg keresztelkedettnek azonnal meg kell tagadnia hitét, különben száműzik vagy kivégzik. 
Da Cunha végső kétségbeesésében azt tanácsolta a kjúsúi keresztény daimjóknak – Onosinak, Miszakinak, Kijamának és a nagaszaki Harimának, többek közt –, hogy keljenek fel egyházuk védelmében, és konkvisztádorokat kért a felkelés támogatására. 
A tűz sistergett és fellobogott a rácson. Igen, így történt, gondolta dell'Aqua. Ha tudtam volna, ha da Cunha kikéri a tanácsomat! De hogy is tehette volna? Fél év, mire egy levél Goába ér, újabb fél év, mire válasz érkezik rá; da Cunha ennek ellenére azonnal írt, de ő lévén a házfőnök, neki kellett a helyzettel megbirkóznia. 
Dell'Aqua tüstént hajóra szállt, amint megkapta az üzenetet, sebtiben megbízóleveleket szerkesztetett magának mint a goai alkirály nagykövetének, de fél év leforgása után ért csak Macauba, ahol megtudta, hogy da Cunha halott, neki és az összes többi atyának pedig halálbüntetés terhe mellett tilos Japánban partra szállnia. 
De az ágyúkat már előbb útnak indították. 
Aztán tíz héttel később híre érkezett, hogy a japáni egyházat mégsem pusztították el, hogy a taikó nem erőlteti az új törvény végrehajtását. Csupán vagy félszáz templomot perzseltek fel. Csupán Takajamára sújtottak le. Azután azt is megtudták, hogy noha a kiutasítási rendelet hivatalosan továbbra is érvényben marad, a taikó hajlik az előbbi helyzet visszaállítására, feltéve, hogy az atyák sokkal diszkrétebben térítenek, híveik sokkal diszkrétebben és illendőbben viselkednek, hogy több tüntetően nyilvános istentiszteletre és demonstrációra nem kerül sor, hogy fanatikus átkeresztelkedettek nem égetnek el több buddhista zászlót. 
És akkor, amikor már úgy látszott, vége a megpróbáltatásoknak, dell'Aquának eszébe jutott, hogy az ágyúk hetekkel az események előtt útnak indultak, da Cunha atya pecsétje alatt, és azóta is a nagaszaki jezsuita raktárházban hevernek. 
További gyötrelmes hetek következtek, míg sikerült az ágyúkat a legnagyobb titokban visszacsempészni Macauba – igen, ezúttal már az én pecsétem alatt, gondolta dell'Aqua. És ezek a titkok azóta nem hagynak békén, bármennyit imádkozol is. 
Mennyit tud ez az eretnek? 
Őeminenciája több mint egy óra hosszat ült magas hátú bőr karosszékében, és vakon meredt a tűzbe. Alvito türelmesen, ölébe tett kézzel várt a könyvállvány mellett. A nap pászmái visszaverődtek a vizitátor atya mögött, a falon lógó ezüstfeszületről. Egyik oldatfalon egy velencei festő, bizonyos Tiziano kisméretű olajfestménye függött, dell'Aqua Padovában vette, amikor az apja odaküldte jogot tanulni. A másik fal a könyveivel volt tele, Bibliákkal, latin, portugál, olasz és spanyol nyelvű kötetekkel. A Jézus-társaság saját mozgatható betűs nyomdája, amelyet oly drágán vásárolt Goában és szállíttatott Nagaszakiba tíz évvel azelőtt, eddig vagy két polcot megtöltő japán könyvet és pamfletet nyomott ki: mindenféle vallási tárgyú műveket és katekizmusokat, amelyeket a jezsuiták ültettek át fáradságos munkával japánra; japánból latinra fordított könyveket, hogy a japán átkeresztelkedettek mihamarább elsajátíthassák ezt a nyelvet; és végül két kicsi könyvet, amelyeknek a látványa mérhetetlen büszkeséggel töltötte el: az első portugál-japán nyelvtant, Sancho Alvarez atya élete művét, amelyet hat esztendővel ezelőtt nyomtak ki, és társát, az elképesztő portugál-latin-japán szótárt, amelyet tavaly nyomtak latin betűkkel és hiraganával. A munkálatokat húsz esztendeje kezdték el rajta az ő parancsára. Mind ez ideig semmiféle japán szógyűjtemény nem létezett. 
Alvito atya kezébe vette a könyvet és szeretettel megsimogatta. Tudta, hogy különleges és egyedi művészi munka. Tizennyolc esztendeje maga is írogat egy hasonló művet, de a végét még korántsem látni. Az ő szótára azonban részletesebb lesz, magyarázó kiegészítéseket is fűz hozzá – a kötet egyben bemutatja Japánt és a japánokat is –, és Alvito minden hiúság nélkül gondolt arra, ha valaha befejezi, mestermű lesz a könyve Alvarez atyáé mellett, s ha valaha is megjegyzik a nevét, azt könyvének és a vizitátor atyának, az ő egyetlen, igazi apjának köszönheti. 
„El akarsz tehát menni Portugáliából és Isten szolgálatába állni, fiam?” – kérdezte az óriás termetű jezsuita az első nap, amikor találkoztak. 
„Ó, igen, atyám, nagyon szeretnék” – válaszolta ő, és nyújtogatta a nyakát, hogy jobban lásson. 
„Hány éves vagy, fiam?”
„Nem tudom, atyám, talán tíz vagy tizenegy, de tudok írni és olvasni, a pap megtanított rá, és egyedül vagyok, nincs senkim, nem tartozom senkihez...” 
Dell'Aqua magával vitte Goába, majd Nagaszakiba, ahol belépett a Jézus-társaság szemináriumába mint Ázsiában a legfiatalabb európai, és végre úgy érezhette, hogy tartozik valahová. Azután felfedezte magában a nyelvek adományát, bizalmas feladatokat kapott mint tolmács és kereskedelmi tanácsadó, először Harima Tadao, a kjúsúi Hizen ura mellett, akié Nagaszaki is volt, utána pedig maga a taikó mellett. 
Felszentelték, és később részesült a negyedik fogadalom privilégiumában is. Ezt a különleges fogadalmat a másik három a szegénység, szüzesség és engedelmesség – után csak a kiválasztott kevesek tehették le, ezzel ugyanis közvetlenül a pápának ígértek engedelmességet – hogy személyes eszközei lesznek Isten művének elvégzésében, oda mennek, ahová a pápa rendeli őket, azt teszik, amit a pápa parancsol; hogy, a társaság alapítójának, a Loyola nevű baszk katonának az elképzelése szerint, egyikévé válnak a Regimini Militantis Ecclesiaenek, Isten elkötelezett, különleges magánhadseregének, amelynek Krisztus földi helytartója a vezére. 
Igen, nagyon szerencsés voltam, gondolta Alvito. Ó, Uram, segíts, hogy segíthessek! 
Végül dell'Aqua felállt, nyújtózott egyet, és az ablakhoz ment. A nap szikrákat vetett a várkastély öregtornyának aranyozott cseréptetején, s az építmény elbűvölő eleganciája szinte meghazudtolni látszott masszív erejét. A gonoszság tornya, gondolta. Meddig áll még ott, hogy ne feledhessünk? Csak tizenöt... nem, tizenhét esztendeje, hogy a taikó négyszázezer embert fogott munkára, kőműveseket, ásósokat, kivéreztette az országot, hogy felhúzza emlékművét? Az ószakai várkastély két kurta esztendő alatt felépült! Hihetetlen ember! Hihetetlen nép! Igen. És most ott áll, elpusztíthatatlanul. Csak Isten ujja dönthetné halomba, ha akarná. Ó, Istenem, segíts, hogy véghezvigyem akaratodat! 
– Nos, Martin, munkára! – Dell'Aqua járkálni kezdett fel-alá, hangja éppolyan szilárd volt, mint a léptei. – Ami az angol navigátort illeti; ha mi nem védjük meg, valaki elteszi láb alól, és a fejünkre idézzük Toranaga haragját. Ha sikerül megvédenünk, előbb-utóbb úgyis elintézi magát. De merjünk-e várni? Jelenléte veszélyes a számunkra, és nem tudhatjuk, mennyit árthat még nekünk ama szerencsés pillanat bekövetkeztéig. Segíthetünk Toranagának is, hogy eltávolítsa. Vagy: megtéríthetjük. 
Alvito pislogott. – Micsoda? 
– Intelligens, és sok mindent tud a katolicizmusról. A legtöbb angol a lelke mélyén amúgy is katolikus. Mármint ha éppen katolikus királyuk vagy királynőjük van. Ha nem, akkor protestánsok. Egyszóval nem sokat törődnek a vallással. Pillanatnyilag fanatikus ellenségeink, de ez az armada miatt van. Lehet, hogy meg tudnánk téríteni Blackthorne-t. Ez lenne a legtökéletesebb megoldás – Isten dicsőségét is szolgálná, s az eretnek lelkét is megmentené az örök kárhozattól. 
Ami Toranagát illeti: megkapja a térképeket. Magyarázd el neki a „befolyási övezeteket”. Hiszen a demarkációs vonalak tulajdonképpen csak erre szolgálnak, nem? Hogy kijelöljék a befolyási övezeteket a portugálok és spanyol barátaink között. Si, é vero! Ami pedig a többi fontos ügyet illeti, mondd meg neki, hogy kitüntetésnek venném, ha személyesen készíthetném elő őket a számára, amilyen hamar csak lehet. Mivel bizonyos adatoknak utána kell néznem Macauban, tudna-e ésszerű haladékot adni? Egyszersmind közöld vele, hogy örömmel tájékoztatod: az idei Fekete Hajó három héttel korábban indul, az eddigi legnagyobb selyem- és aranyrakománynyal, és a szállítmány minket illető részét, valamint... – gondolkodott egy kicsit – ...valamint az egész rakomány legalább harminc százalékát Toranaga személyes alkusza közvetítésével fogjuk eladni. 
– Eminenciás uram, a vezérkapitány nem fog örülni a korai indulásnak és a... 
– Neked kell gondoskodnod róla, hogy Toranaga azonnal kiadja az engedélyeket Ferrierának. Indulj hozzá tüstént a válaszommal. Lepd meg hatékonyságunkkal, hiszen az ilyesmit csodálja a legjobban, nem? Az azonnali engedély fejében Ferriera nem fogja bánni, ha korábban kell útnak indulnia, ami meg az alkuszt illeti, nem mindegy a vezérkapitánynak, melyik bennszülöttel üzletel? A százalékát így is, úgy is megkapja. 
– De Onosi, Kijama és Harima urak rendszerint maguknak tartják meg a rakomány eladásának jogát. Nem tudom, beleegyeznek-e. 
– Hát oldd meg a problémát. Toranaga bele fog egyezni a válaszok elhalasztásába, ha megkapja a maga részét. Neki hatalomra, befolyásra és pénzre van szüksége. Mit adhatunk neki mi? A keresztény daimjókat nem nyújthatjuk át tálcán... 
– Egyelőre – mondta Alvito. 
– Ha megtehetnénk, akkor sem tudom még, helyénvaló vagy tanácsos lenne-e. Onosi és Kijama egymásnak elkeseredett ellenségei, de Toranaga ellen összefogtak, mert meggyőződésük, hogy Toranaga megsemmisíti az egyházat – és őket is –, amint markába kaparintja a Tanácsot. 
– Toranaga támogatni fogja az egyházat. Isido a mi ellenségünk. 
– Nem osztom szilárd hitedet, Martin. Nem szabad elfelejtenünk, hogy mivel Onosi és Kijama keresztény, híveik tízezrei is mind keresztények. Nem szabad megsértenünk őket. Toranagának tehát mi csak a kereskedelemből juttathatunk részt. A kereskedelem fanatikus híve ő, de személyesen eddig még sohasem részesedhetett benne. Ez az engedmény talán megszelídíti annyira, hogy a másik dologban a végtelenségig kiterjeszthető haladékot adjon nekünk. Te is tudod, mennyire szeretik a japánok ezt a fajta ügyintézést – nagy bot a levegőbe emelve, miközben mindkét fél úgy tesz, mintha nem látná. 
– Véleményem szerint politikai ballépés volt Onosi és Kijama uraktól, hogy éppen most Toranaga ellen fordultak. A régi bölcsességnek engedelmeskedve legalább egy visszavonulási útvonalat nyitva kellett volna hagyniuk, nem? Javasolhatnám nekik, hogy ajánljanak fel huszonöt százalékot Toranagának így mindenki negyedrészt kapna, Onosi, Kijama, Harima és Toranaga is – ezzel talán ellensúlyozhatják kissé „ideiglenes” átállásukat Isido oldalára. 
– Akkor viszont Isido nem fog megbízni bennük, és még jobban meggyűlöl minket, ha rájön az igazságra. 
– Isido mérhetetlenül gyűlöl bennünket így is. Bennük pedig éppúgy nem bízik, mint ahogy ők benne, s egyelőre még azt sem tudjuk, miért álltak át hozzá. Onosi és Kijama beleegyezésével úgy tehetnénk meg a javaslatot, mintha ez a mi ötletünk volna az Isido és Toranaga közti pártatlanság fenntartására. Négyszemközt azután informálhatnánk Toranagát a nagylelkűségükről. 
Dell'Aqua megfontolta a terv erényeit és hibáit. – Kitűnő – mondta végül. – Hajtsd végre. És most térjünk vissza az eretnekhez. Még ma add át a titkos naplóit Toranagának. Tüstént indulj is hozzá. Mondd meg neki, hogy a naplókat titokban küldték meg nekünk. 
– Hogyan magyarázzam, hogy ilyen későn adjuk át? 
– Sehogy. Mondd el az igazat: Rodrigues hozta őket, de egyikünk sem sejthette, hogy a lepecsételt csomag a naplókat rejti. Két napig fel se bontottuk. Az eretnek fölötti izgalmunkban egyszerűen megfeledkeztünk róla. A naplók bizonyítják, hogy Blackthorne kalóz, tolvaj és áruló. A saját bejegyzései intézik el egyszer s mindenkorra, amiben minden bizonnyal Isten kezét kell látnunk. Az igazat mondd tehát Toranagának – Mura adta át őket Sebastio atyának, ő pedig elküldte nekünk, tudván, hogy mi tudni fogjuk, mihez kezdjünk velük. Ez tisztázza Murát, Sebastio atyát, mindenkit, Murát postagalamb útján értesítenünk kell a fejleményekről. Toranaga rá fog jönni, hogy az ő érdekeit tartottuk szem előtt és nem Jabuét. Tudja, hogy Jabu megállapodásra jutott Isidóval? 
– Biztos vagyok benne, eminenciás uram. Ámbár a hírek szerint Toranaga és Jabu újra barátok. 
– Én egy csöppet sem bíznék abban a sátánfajzatban. 
– Szerintem Toranaga sem bízik benne. És Jabu sem kötelezte még el magát sehol igazán. 
Hirtelen kiabálás hallatszott odakintről. Kivágódott az ajtó, és egy mezítlábas, csuklyás szerzetes lépett be, lerázva magáról Soldi atyát. – Jézus Krisztus áldása legyen rajtatok – mondta ellenséges, reszelős hangon. – Bocsássa meg a ti bűneiteket. 
– Perez testvér... te hogy kerülsz ide? – tört ki dell'Aqua. 
– Visszajöttem ebbe a pöcegödörbe, hogy újra terjesszem Isten igéjét a pogányok között. 
– De halálbüntetés terhe mellett ki vagy tiltva Japánból, amiért lázadásra bujtogattál. Csoda folytán megúsztad a nagaszaki mártíromságot, de egyszer s mindenkorra kiutasítottak... 
– Isten akarata volt, egy rég halott, őrült pogány rendelete pedig engem nem érdekel – mondta a szerzetes. Alacsony, sovány spanyol volt, hosszú, gubancos szakállal. – Azért jöttem vissza, hogy folytassam az Úr művét. – Alvito atyára pillantott. – Hogy áll a kereskedelem, testvér? 
– Spanyolország szerencséjére nagyon jól – felelte jeges hangon Alvito. 
– Én nem vesztegetem az időt a pénzváltókra, atyám. Én a nyájammal töltöm minden időmet. 
– Ez dicséretes – csattant fel dell'Aqua. – De talán töltsd ott, ahol a pápa rendelte – Japánon kívül. Ez itt a mi kizárólagos tartományunk. Azonkívül portugál terület, nem spanyol. Én emlékeztesselek rá, hogy három pápa tiltott ki minden rendet Japánból rajtunk kívül? Fülöp király is ilyen utasítást adott. 
– Kíméld meg magad a sok beszédtől, eminenciás uram. Isten műve fölötte áll minden földi parancsnak. Visszajöttem, szélesre tárom a templomok kapuját, és arra buzdítom a sokaságot, hogy keljen fel a hitetlenek ellen. 
– Hányszor kell téged figyelmeztetni? A japánokkal nem lehet úgy bánni, mint valami inka protektorátussal, ahol se történelemmel, se kultúrával nem rendelkező dzsungelbéli vadak élnek. Megtiltom neked, hogy prédikálj, és kényszerítlek, hogy engedelmeskedj az egyház parancsának. 
– Meg fogom téríteni a pogányokat. Jól hallgass meg, eminenciás uram, száz testvérem várakozik Manilában, hogy jó spanyol hajók ideszállítsák, és sok dicső konkvisztádor áll készenlétben, hogy megvédjenek bennünket. Nyíltan fogunk prédikálni, nyíltan viseljük a reverendát, nem bújunk szentségtörő selyemingekbe, mint a jezsuiták! 
– Nem szabad feldühíteni a hatóságokat, különben porrá égetik az anyaszentegyházat! 
– A szemedbe mondom, hogy visszajövünk Japánba és itt is maradunk. Terjeszteni fogjuk az Igét, akármit csináltok... akármit parancsoljanak a püspökök, bíborosok, királyok vagy akár pápák! – A szerzetes mögött bevágódott az ajtó. 
Dell'Aqua dühtől vöröslő arccal töltött magának egy pohár madeirabort. Néhány csepp a fényezett asztalra löttyent belőle. – Ezek a spanyolok mindnyájunkat tönkretesznek! – Lassan ivott, hogy megnyugodjék. Végül így szólt: – Martin, küldj utána néhány embert, hogy tartsák szemmel. Azonnal figyelmeztesd Onosit és Kijamát. Bármi megtörténhet, ha ez az ostoba randalírozni kezd az utcákon. 
– Igenis, eminenciás uram. – Az ajtóban Alvito habozni látszott. – Előbb Blackthorne, aztán ez a Perez. Túl sok ez véletlennek. Lehet, hogy a manilai spanyolok tudtak Blackthorne-ról, és csak azért engedték át, hogy nyűg legyen a nyakunkon? 
– Lehet, de nem hiszem. – Dell'Aqua kiitta a borát, és óvatosan az asztalra helyezte a poharat. – Mindenesetre Isten segítségével és kellő szorgalommal mindegyiket megakadályozzuk abban, hogy az anyaszentegyháznak ártalmára legyen. Bármi áron. 

Huszadik fejezet

– Istenverte spanyol legyek, ha nem ilyen életre vágytam mindig! 
Blackthorne kéjesen hasalt a vastag futonokon, testét részben pamutkimonó fedte, fejét két karjára támasztotta. A lány keze végigszaladt a hátán, kilazította az izmokat, csitítgatta a bőrét és a lelkét, mígnem Blackthorne úgy érezte, mindjárt dorombolni kezd. Egy másik lány szakét töltött az apró porceláncsészébe. A harmadik lakkozott tálcát tartott, rajta egy púpozott bambuszkosárka portugál módra zsírban sült hallal, újabb korsó szakéval és evőpálcikákkal. 
– Nan deszu ka, Andzsin-szan? Mit mondasz, tiszteletre méltó navigátor? 
– Nihon-gó-ul nem tudom kifejezni, Rako-szan. – Rámosolygott a lányra, aki szakéval kínálta, és a csészére bökött. – Mi a neve? Namae ka? 
– Szabazuki. – Háromszor elismételte, Blackthorne utánamondta, aztán a másik lány, Asza megint hallal kínálta, de erre már csak a fejét rázta. – íe, dómo. –  Nem tudta, hogyan mondják azt, hogy „tele vagyok”, így inkább a „nem vagyok éhes”-sel próbálkozott. 
– Aa! Ima hara hette va oranu –  magyarázta a többieknek Asza, kijavítva a fogalmazását. Blackthorne többször elismételte a kifejezést, előbb nevettek a kiejtésén, de aztán sikerült eltalálnia. 
Sohasem tanulom meg a nyelvüket, gondolta. A hangzása se az angolra, se a latinra, se a portugálra nem hasonlít. 
– Andzsin-szan? – Asza újra felkínálta a tálcát. 
Megrázta a fejét, és komoran a hasára tette a kezét. A szakét azonban elfogadta és felhajtotta. Szono, aki masszírozta, abbahagyta, ezért Blackthorne megfogta a kezét, a nyakára húzta, és kéjesen nyögött. A lány azonnal megértette, és folytatta a masszírozást. 
Ahányszor csak kiitta a kis csészét, azonnal teletöltötték. Lassan a testtel, gondolta, ez már a harmadik korsó, és érzem, a lábujjamig szalad a meleg. 
A három lány, Asza, Szono és Rako hajnalban érkezett a csával, amit, mint Domingo testvértől megtudta, a kínaiak néha t’ee-nek hívnak s ami Kína és Japán nemzeti itala. Rosszul aludt az orgyilkossal való összecsapás után, de a forró, pikáns ízű ital felélénkítette, összegöngyölt, illatosított kis forró törülközőket is hoztak magukkal, s látva, hogy nem tudja, mire kell használni őket, Rako, a lányok vezetője megmutatta, hogyan törölgesse velük az arcát és a kezét. 
Aztán négy szamuráj testőr társaságában elkísérték a várrész távoli végében levő fürdőbe, és átadták a fürdősöknek. A négy testőr egykedvűen verejtékezett, miközben őt megfürdették, szakállát megnyírták, haját besamponozták és megmasszírozták. 
Csodálatos módon felfrissült, szinte megújult. Új, friss, térdig érő pamutkimonót adtak neki, friss tabit, s odakinn már várták a lányok. Elvezették egy másik szobába, ahol ott volt Kiri és Mariko. Mariko közölte, hogy Toranaga úr úgy döntött, néhány nap múlva valamelyik tartományába küldi az Andzsin-szant, hogy visszanyerhesse egészségét; Toranaga úr egyébként nagyon elégedett vele, aggodalomra semmi oka, hiszen mostantól Toranaga úr pártfogását élvezi. Hajlandó volna most az Andzsin-szan elkészíteni a térképeket, ha ő, Mariko rendelkezésére bocsátja a hozzávalókat? Az Andzsin-szan többször fog még találkozni urával, s ura azt is megígérte, hogy ő, Mariko hamarosan rendelkezésére fog állni, hogy válaszoljon az Andzsin-szan minden kérdésére. Toranaga úr nagyon szeretné, ha az Andzsin-szan minél többet megtanulna a japánokról, mint ahogy ő, Toranaga úr is minél többet szeretne megtudni a külvilágról, a navigációról, a tengerek rejtelmeiről. Ezután elvezették Blackthorne-t az orvoshoz. A szamurájokkal ellentétben az orvosnak rövidre vágták a haját, és nem volt varkocsa. 
Blackthorne gyűlölte az orvosokat és félt tőlük. De ez az orvos egészen más volt. Szelíd és hihetetlenül tiszta. Az európai doktorok – többnyire borbélyok – általában éppolyan ápolatlanok, tetvesek és koszosak voltak, mint mindenki más. A japán orvos óvatosan tapogatta, udvariasan vette szemügyre, megfogta a csuklóját, hogy ellenőrizze az érverését, belenézett a szemébe, szájába és fülébe, finoman megkopogtatta a hátát, térdét, talpát, és egész modora, viselkedése maga is csillapítólag hatott. Az európai doktor ezzel szemben ránéz az ember nyelvére, megkérdi, „Hol a fájdalom?”, eret vág, hogy a megromlott anyagot eltávolítsa a vérből, meg erős hánytatót ad, hogy a megromlott anyagot eltávolítsa a belekből. 
Blackthorne utálta, ha eret vágnak rajta és meghánytatják, s a művelet minden alkalommal egyre kellemetlenebbnek bizonyult. Ennek az orvosnak azonban nem volt se kése, se vértálkája, se undorító vegyületszaga, úgyhogy Blackthorne lassan megnyugodott. 
Az orvos ujjai kérdőleg megállapodtak a combforradásán. Blackthorne dörrenést mímelt, mert egy muskétagolyó fúródott ott át a húsán sok évvel azelőtt. „Aa szo deszu” –  mondta az orvos és bólintott. Erősen, de nem fájdalmasan megnyomkodta az ágyékát és a hasát. Végül mondott valamit Rakónak, aki bólintott, meghajolt és köszönetet mondott. 
„Icsi-ban?” –  kérdezte Blackthorne, mert meg akart bizonyosodni róla, hogy nincs semmi baja. 
„Hai, Andzsin-szan.” 
„Hontó ka?” 
„Hontó.”
Hasznos egy szó ez a hontó, gondolta Blackthorne. „Igaz?” „Igaz.” „Dómo, doktor-szán.”
„Do itasimasite” – mondta az orvos és meghajolt. Kérem, szóra sem érdemes. 
Blackthorne is meghajolt. A lányok elvezették, és már csak akkor jutott eszébe, amikor a futonokon hasalt, meglazított kimonóban, és Szono a hátát masszírozta, hogy az orvosnál meztelenül állt a lányok és a szamurájok előtt, és ő ezt észre sem vette, nemhogy szégyenkezett volna. 
– Non deszu ka, Andzsin-szan? – kérdezte most Rako. Mi az, tiszteletre méltó navigátor? Min nevetsz? A lány fehér fogai ragyogtak, szemöldöke ki volt ritkítva és félhold alakúra festve. Fekete haját magasan feltornyozta, rózsaszín kimonót és szürkészöld obit viselt. 
– Azért nevetek, mert boldog vagyok, Rako-szan. De hogyan érzékeltessem ezt veled? Hogyan mondjam el neked, hogy azért nevetek, mert boldog vagyok, mert első ízben esett le a kő a szívemről, amióta eljöttem otthonról. Mert a hátam remekül érzi magát – mert mindenem remekül érzi magát. Mert sikerült bejutnom Toranaga-szamához, és ezzel három repesztő sortüzet eresztettem azokba az istenverte jezsuitákba s hatot a ragyás képű portugálokba! – Felugrott, megkötötte a kimonóját, és vadul járni kezdte a hornpipe-ot, matróznótát bömbölve hozzá, hogy a ritmusból ki ne essék. 
Rako és a többiek elkerekedett szemmel nézték. A sodzsi azonnal félrecsúszott, és már a testőrök is bámulták. Blackthorne addig táncolt és dalolt teljes erejéből, míg nem bírta tovább, és hahotázva a padlóra omlott. A lányok megtapsolták, Rako megpróbálta utánacsinálni, de csúful kudarcot vallott, mert hosszú kimonója akadályozta a mozgásban. Felkeltek a többiek is, rábeszélték, mutassa meg még egyszer, s a három lány sorba állva figyelte a lábát, felcsípett kimonókkal. Utánacsinálni persze most sem tudták, és hamarosan fecsegve, kacarászva legyezték magukat. 
Az őrök elkomorult képpel hajlongani kezdtek. Toranaga állt az ajtóban, körülötte Mariko és Kiri meg az elmaradhatatlan szamuráj testőrség. A lányok letérdeltek, s tenyerüket a padlóra téve mélyen meghajoltak, de a nevetés nem tűnt el az arcukról, nem volt bennük semmi félelem. Blackthorne is udvariasan meghajolt, de nem olyan mélyen, mint a nők. 
– Konnicsi va, Toranaga-szama – mondta. 
– Konnicsi va, Andzsin-szan – felelte Toranaga, majd feltett egy kérdést. 
– Uram azt kérdi, mit csináltál, senhor – fordította Mariko. 
– Csak táncoltam, Mariko-szan – felelte Blackthorne, ostobán érezve magát. – Eljártam egy matróztáncot, és hát ilyenkor dalolni is szoktunk. Egyszerűen csak boldog voltam... talán a szaké az oka. Bocsánatot kérek, remélem, nem zavartam meg Toranaga-szamát. 
Mariko fordított. 
– Uram azt mondja, szeretné látni azt a táncot és hallani a dalt. 
– Most? 
– Természetesen. 
Toranaga keresztbe vetett lábbal leült, kis udvartartása is elhelyezkedett a szobában, és várakozóan néztek Blackthorne-ra. 
No tessék, ezt megcsináltad, szidta magát gondolatban Blackthorne. Kezdheted újra az előadást, holott tudod, hogy a hangod fals lesz, a mozgásod ügyetlen. 
De azért csak megkötötte megint a kimonóját és belevágott: pörgött, forgott, ugrált, ollózott, hangja harsogva visszhangzott a falak közt. 
Csend lett. 
– Uram azt mondja, életében nem látott még ilyet. 
– Arigató gozaimasita! –  mondta Blackthorne, részben a kimerültségtől, részben zavarában igencsak verejtékezve. Azután Toranaga félretette két kardját, kimonója szárnyát az övébe tűrte, és odaállt melléje. – Toranaga úr el fogja táncolni a táncodat – mondta Mariko. 
– He? 
– Kéri, tanítsd meg rá. 
Blackthorne nekikezdett. Bemutatta az alaplépéseket, s újra meg újra megismételte őket. Toranaga gyorsan tanult. Blackthorne-t lenyűgözte a nála idősebb, nagy hasú, nagy tomporú férfi fürgesége. 
Azután Blackthorne énekelni és táncolni kezdett, Toranaga pedig próbaképpen, a nézők buzdításától kísérve csatlakozott hozzá. Aztán Toranaga ledobta a kimonóját, összefonta a karját és amúgy igazából járni kezdte Blackthorne oldalán, aki maga is levetette a kimonót, hangja még jobban felerősödött, gyorsította a tempót, s noha a dolog groteszksége zavarta, a humorérzéke nem engedte, hogy megálljon. Végül nagyot ugrott a levegőbe és abbahagyta. Tapsolt, meghajolt Toranaga felé, mire mindenki megtapsolta urát, és Toranaga nagyon boldog volt. 
A régens egyenletesen lélegezve leült a szoba közepére. Rako azonnal odafutott hozzá, hogy legyezze, mások a kimonójáért szaladtak. Toranaga azonban Blackthorne felé tolta a kimonót, és az egyszerű pamutholmit vette fel helyette. 
– Uram azt mondja, örülne, ha elfogadnád tőle a kimonót ajándékba – tolmácsolt Mariko, majd hozzátette: – Mifelénk nagy kitüntetésnek számít, ha valaki kimonót kap hűbérurától, még akkor is, ha kopott volna. 
– Arigató gozaimasita, Toranaga-szama! – Blackthorne mélyen meghajolt, azután Mariko felé fordult. – Igen, Mariko-szan, természetesen átlátom, mekkora kitüntetés ez. Kérlek, köszönd meg Toranaga úrnak a nevemben a megfelelő szavakkal, amelyeket sajnos még nem sikerült elsajátítanom, és mondd meg neki: kincsként fogom őrizni, akárcsak annak emlékét, hogy volt kegyes eljárni velem a táncomat. 
Toranaga erre még elégedettebb arcot vágott. 
Kiri és a szolgálók nagy tisztelettel feladták Blackthorne-ra a kimonót, és megmutatták, hogyan kell megkötni az övet. A kimonó barna selyemből készült, rajta az öt bíbor színű címerrel, az öv fehér selyemből. 
– Toranaga úr azt mondja, élvezte a táncot. Egy nap talán megmutat neked néhányat a mieink közül. Szeretné, ha minél előbb megtanulnál japánul. 
– Azt én is szeretném. – De még jobban szeretnék, gondolta Blackthorne, újra a saját ruhámba bújni, a saját ételemet enni a saját kabinomban a saját hajómon, úgy, hogy az ágyúk töltve, övemben pisztoly, s a tat megdől a vitorlák súlyától. – Megkérdeznéd Toranaga úrtól, mikor kaphatom vissza a hajómat? 
– Senhor? 
– A hajómat, senhora. Kérlek, kérdezd meg tőle, mikor kapom vissza a hajómat. És a legénységemet. Az egész rakományomat elvették – húszezer spanyol dublon volt a páncélládában. Biztos vagyok benne, hogy urad megérti: mi, kalmárok, noha nagyra értékeljük vendégszeretetét, kereskedni szeretnénk az árukkal, amiket hoztunk -, azután pedig hazatérni. Majdnem másfél évbe telik, mire hazaérünk. 
– Uram azt mondja, nem kell aggódnod. Minden meglesz, amint mód nyílik rá. Először meg kell erősödnöd, vissza kell nyerned az egészségedet. Sötétedéskor indulsz. 
– Senhora? 
– Toranaga úr azt mondja, sötétedéskor indulsz, senhor. Valamit rosszul mondtam? 
– Nem, nem, dehogy, Mariko-szan. De alig egy órája azt mondtad, csak néhány nap múlva indulok. 
– Igen, de most azt mondja, még ma este távozol innen. – Mariko ezt is lefordította Toranagának, aki újra válaszolt. 
– Uram azt mondja, jobb és kényelmesebb lesz, ha ma este indulsz útnak. Aggodalomra semmi ok, Andzsin-szan, hiszen a pártfogása alatt állsz. Kiricubo úrnőt előreküldi Jedóba, hogy mindent készítsen fel a visszatérésére. Te vele mégy. 
– Kérlek, köszönd meg a nevemben. Lehetséges volna... megkérdezhetem, nem eresztené-e szabadon Domingo atyát? Igen nagy tudású ember. 
Mariko lefordította. 
– Uram azt mondja, nagyon sajnálja, de az az ember meghalt. Tegnap azonnal érte küldetett, de már halott volt. 
Blackthorne elszomorodott. – Hogyan halt meg? 
– Uram azt mondja, akkor halt meg, amikor a nevét elkiáltották. 
– Ó! Szegény szerencsétlen. 
– Uram azt mondja, az élet és a halál ugyanaz. A pap lelke negyven napot vár, aztán újjászületik. Miért hát a szomorúság? Ez a természet megváltozhatatlan rendje. – Az asszony mondani akart még valamit, de meggondolta magát, és csak ennyit tett hozzá: – A buddhisták úgy vélik, többször megszületünk, illetve újjászületünk, Andzsin-szan. Egészen addig, amíg a tökéletességet elérve el nem jutunk a nirvánába – a mennybe. 
Blackthorne lerázta a szomorúságot, és egyelőre inkább a jelenre és Toranagára koncentrált. – Megkérdezhetném, hogy a legénységem... – Elhallgatott, mert Toranaga elfordította a fejét. Fiatal szamuráj sietett be a szobába, meghajolt és várt. 
– Nan dzsa?- mondta Toranaga. 
Blackthorne semmit sem értett meg a beszédjükből, csak Alvito atya becenevét, a Cukkut sikerült elkapnia. Látta, hogy Toranaga tekintete rávillan s halványan elmosolyodik. Eltűnődött, vajon a papért küldetett-e Toranaga azok után, amiket ő mondott. Remélem, gondolta, és azt is remélem, hogy Alvito nyakig ül a kloákában. Benne ül vagy nem? Úgy döntött, nem kérdezi meg Toranagától, bár nagy volt a kísértés. 
– Kare ni macu joni –  vetette oda Toranaga. 
– Gjoi. –  A szamuráj meghajolt és elsietett. Toranaga visszafordult Blackthorne-hoz. – Nan dzsa, Andzsin-szan? 
– Mit is mondtál, Andzsin-szan? – fordította Mariko. – A legénység...? 
– Igen. Nem venné őket is pártfogásába Toranaga-szama? Nem rendelné el, hogy vigyázzanak rájuk? Őket is Jedóba küldi? 
Mariko lefordította a kérdéseket. Toranaga visszadugta a kardokat rövid kimonója övébe. – Uram azt mondja, természetesen már gondoskodott róluk. Nem kell aggódnod miattuk. Sem a hajód miatt. 
– A hajóm rendben van? Intézkedtek róla? 
– Igen. Azt mondja, a hajó már Jedóban van. 
Toranaga felállt. Mindenki meghajolt, de Blackthorne váratlanul megszólalt. – Még valami... – Elakadt, és átkozta magát, mert tudta, hogy udvariatlanságot követett el. Toranaga szemmel láthatóan befejezte a beszélgetést, már el is kezdtek meghajolni, de Blackthorne szavai megakasztották őket, s most eltanácstalanodtak, nem tudván, fejezzék-e be a meghajlást vagy várjanak, vagy kezdjék elölről az egészet. 
– Nan dzsa, Andzsin-szan? – Toranaga hangja érdes és barátságtalan volt, mert egy pillanatra őt is kizökkentette nyugalmából. 
– Gomen naszai, borzasztóan sajnálom, Toranaga-szama. Nem akartam udvariatlan lenni. Csak azt szerettem volna megkérdezni, beszélhetek-e néhány percig Mariko úrnővel, mielőtt útnak indulok. Nagy segítségemre lenne. 
Mariko megkérdezte. 
Toranaga dölyfösen igent morgott és kivonult, nyomában Kirivel és a testőrségével. 
Fene az idegbajos fajtádat, gondolta Blackthorne. Úristen, itt sose lehet elég óvatos az ember. Megtörölte homlokát a kimonó ujjával, és látta, hogy Mariko arcára kiül a kétségbeesés. Rako sietve feléje nyújtott egy kis kendőt, amiből kimeríthetetlen készletük volt, valahol az obi hátsó részében. Most fogta csak fel, hogy a nagyúr kimonóját viseli, és úgy látszik, errefelé az ember nem törli bele izzadt homlokát egy nagyúr kimonóujjába. A nemjóját, már megint szentségtörést követtem el! Soha nem fogom kitanulni az esze járásukat, az istenit, soha! 
– Andzsin-szan? – Rako szakéval kínálta. 
Megköszönte és felhajtotta. A lány azonnal újratöltette. Blackthorne észrevette, hogy mindenkinek megnedvesedett kissé a homloka. 
– Gomen naszai –  mondta mindnyájuknak, bocsánatot kérve, fogta a csészét és derűsen átnyújtotta Marikónak. – Nem tudom, udvarias dolog-e vagy se, de kérsz egy kis szakét? Ezt szabad csinálnom? Vagy előbb verjem a fejem a padlóba? 
Mariko elnevette magát. – Ó, igen, udvarias, és kérlek, ne verd a fejed sehová! Tőlem nem kell bocsánatot kérned, kapitány. A férfiak nem kérnek bocsánatot a nőktől. Akármit csinálnak, úgy van jól. Legalábbis mi, hölgyek így tartjuk. – Elmagyarázta a lányoknak is, hogy mit mondott, mire azok komoran bólogattak, de a szemük tovább csillogott. – Nem tudhattad, Andzsin-szan – folytatta Mariko, icipici kortyot ivott a szakéból és visszaadta. – Köszönöm szépen, de nem kérek több szakét. A szaké egyenesen a fejembe és a térdembe száll. Egyébként nagyon gyorsan tanulsz... holott nehéz lehet. Ne aggódj, Andzsin-szan, Toranaga úr igen nagyra tartja tehetségedet. Nekem megmondta. Sohasem ajándékozott volna meg a kimonójával, ha nem lenne teljes mértékben elégedett veled. 
– Cukku-szanért küldetett? 
– Alvito atyáért? 
– Igen. 
– Ezt tőle kellett volna megkérdezned, kapitány. Nekem nem mondta. De bölcsen tette volna, mert a nők nem elég okosak a politikai dolgokhoz. 
– Aa, szo deszu ka? Bárcsak minden nő ilyen... bölcs volna. 
Mariko legyezni kezdte magát; kényelmesen, maga alá húzott lábakkal térdelt. – Kitűnő volt a táncod, Andzsin-szan. Hölgyeitek is így táncolnak? 
– Nem. Csak a férfiak. Ez férfitánc volt, matróztánc. 
– Mivel kérdéseket akarsz feltenni, feltehetnék előbb néhányat én? 
– Hogyne. 
– Milyen az úrnő... a feleséged? 
– Huszonkilenc éves. Hozzád képest magas. A mi mértékegységeinkben én hat láb két hüvelyk vagyok, ö körülbelül öt láb nyolc hüvelyk, te nagyjából öt láb, úgyhogy talán egy fejjel magasabb nálad, és arányaiban is nagyobb. A haja színe... – Felmutatott a festetlen, fényezett cédrusgerendákra, mire minden tekintet arra fordult, majd vissza rá. – ...Körülbelül olyan. Vörösesszőke. A szeme kék, sokkal kékebb, mint az enyém, kékeszöld. A haja hosszú, és többnyire leeresztve hordja. 
Mariko lefordította a többieknek, mire azok beszívták a levegőt, még egyszer a gerendákra néztek, majd vissza, és a testőrök is élénken figyeltek. Rako feltett egy kérdést. 
– Rako-szan azt kérdezi, a teste olyan-e, mint a miénk. 
– Igen. De a csípője szélesebb és kerekebb, a dereka bővebb és... nos, a mi asszonyaink általában kerekebbek és nagyobb a mellük. 
– Nálatok minden asszony... és férfi... ennyivel magasabb, mint mi? 
– Általában véve igen. De nálunk is vannak ilyen alacsonyak. Szerintem a kicsiségetek elbűvölő. Nagyon elbűvölő. 
Asza kérdezett most valamit, és mindenki újult érdeklődéssel figyelt. 
– Asza azt kérdi, a párna dolgában mennyire hasonlók a ti asszonyaitok a mieinkhez. 
– Ne haragudj, nem értem. 
– Ó, kérlek, bocsáss meg. A párna... az intim dolgokat jelenti. Mi párnázásnak mondjuk azt, amikor a férfi és a nő fizikailag egyesül. Ez udvariasabb kifejezés, mint a paráználkodás, ne? 
Blackthorne nagy nehezen erőt vett zavarán. – Nekem, öö, a párna dolgában, öö, csak egyetlen tapasztalatom volt itt... még a faluban... és nem is emlékszem rá tisztán, mert, öö, olyan fáradt voltam az úttól, hogy félig már aludtam. Mindazonáltal nagyon, öö, kielégítőnek tűnt. 
Mariko összeráncolta a homlokát. – Csak egyszer párnáztál, amióta itt vagy? 
– Igen. 
– Biztosan hiányzik, ne? Ezek közül a hölgyek közül bármelyik szívesen párnázna veled, Andzsin-szan. Vagy mindegyik, ha ez a kívánságod. 
– He? 
– Természetesen. De ha őket nem akarod, semmi baj, nem fognak megsértődni. Csak mondd meg, milyen nőt szeretnél, és megszervezzük a dolgot. 
– Köszönöm – mondta Blackthorne. – Talán majd később. 
– Biztos vagy benne? Kérlek, bocsáss meg, de Kiricubo-szan parancsba adta, hogy vigyáznunk kell az egészségedre. Párnázás nélkül pedig hogyan lehetnél egészséges? Ez nagyon fontos a férfiaknak, ne? De mennyire, hogy az. 
– Köszönöm, de... majd máskor. 
– Időd bőségesen lenne. Én visszajöhetek később is. Beszélgethetünk eleget utána, ha úgy kívánod. Legalább négyrúdnyi időd lenne – tette hozzá segítőkészen. – Napszállta előtt nem indulsz úgysem. 
– Köszönöm. Most nincs szükségem rá – válaszolta Blackthorne, akit elkedvetlenített az ajánlat szemérmetlenségeés közönségessége. 
– Pedig a hölgyek szívesen rendelkezésedre állnának, Andzsin-szan. Ó! Lehet... lehet, hogy inkább fiút akarsz? 
– He? 
– Fiút. Szerezhetünk azt is, ha azt akarsz. – Ártatlanul mosolygott, s a hangja tárgyszerű maradt. 
– He? 
– Mi a baj? 
– Te komolyan fiút ajánlasz nekem? 
– Miért ne, Andzsin-szan? Nem értem, mi bajod? Én csak azt mondtam, szívesen küldünk hozzád fiút is, ha ez a kívánságod. 
– Semmi ilyesmit nem kívánok! – Blackthorne érezte, hogy arcába szökik a vér. – Minek nézel te engem? Istenverte szodomitának? 
Hangja harsogott a szobában. Elképedve néztek rá. Mariko alázatosan meghajolt, homloka a padlót érintette. – Kérlek, bocsáss meg. Rettenetes hibát követtem el. Megbántottalak, pedig csak örömet akartam szerezni. Az atyákon kívül sohasem beszéltem még idegennel, így hát nem ismerhetem a ti... intim szokásaitokat. Erre nem tanítottak ki. Az atyák erről nem beszélnek, Andzsin-szan. A férfiak nálunk fiút kívánnak néha... például a papok... a mieink is, és a tieitek is... ezért ostoba fejjel arra gondoltam, nálatok is ez a szokás. 
– Én nem vagyok pap, és nálunk ez nem bevett szokás. 
A testőrök parancsnoka, Kazu Oan dühösen figyelt. Neki kellett gondoskodnia a barbár biztonságáról és egészségéről, azonkívül tanúja volt, amikor Toranaga úr az imént hihetetlen kegyben részesítette az Andzsin-szant, és most az Andzsin-szan szemmel láthatólag bosszús valamiért. – Mi baja? – kérdezte mérgesen, hiszen nyilvánvaló volt, hogy ez az ostoba nőszemély valamivel megsértette ezt a nagyon fontos rabot. 
Mariko elmagyarázta, mit mondott és mit felelt az Andzsin-szan. – Fogalmam sincs, mitől lett ilyen ideges, Oan-szan. 
Oan hitetlenkedve vakarta meg a fejét. – Azért lett olyan, mint egy megvadult bika, mert fiút ajánlottál neki? 
– Igen. 
– Bocsáss meg, de udvariasan fogalmaztál? Nem használtál esetleg valami nem megfelelő szót? 
– Nem, Oan-szan, ebben biztos vagyok. Rettentően szégyellem magam. Én vagyok a hibás. 
– Valami más lehet akkor a baj. De mi? 
– Nem, Oan-szan, másról nem volt szó. 
– Sohasem fogom megérteni ezeket a barbárokat – mondta elkeseredetten Oan. – Mindnyájunk érdekében kérlek, nyugtasd meg valahogyan, Mariko-szan. Talán az a baja, hogy olyan régen nem párnázott. Hé, te – szólt rá Szonóra –, hozz még szakét, forró szakét és forró törülközőket! Rako, masszírozd meg ennek az ördögnek a nyakát. – A szolgálólányok rohanvást engedelmeskedtek. Oannak hirtelen eszébe jutott valami. – Lehet, hogy impotens? Arról a falusi párnázásról elég hamar elterelte a szót, ne? Talán azért dühöng a szerencsétlen, mert nem tud párnázni, te meg felemlegetted a dolgot. 
– Bocsáss meg, de ezt nem hiszem. Az orvos szerint igazán rendkívüli a felszerelése. 
– Mégis... ha impotens, ez mindent megmagyarázna, ne? Ha én az volnék, én is ordítanék dühömben. Kérdezd meg tőle! 
Mariko engedelmeskedett, és Oan kétségbeesve látta, hogy a barbár arca szederjessé válik, s a szobát megint betöltötték a rémisztő barbár ordítások. 
– Azt... azt mondja, nem az – suttogta Mariko. 
– Ez a sok ordibálás csak ennyit jelent? „Nem”? 
– A barbárok nagyon... szemléletesen szitkozódnak, ha felizgatják őket. 
Oant kiverte a verejték, hiszen ő felelt a barbárért. – Nyugtasd meg! 
Egy öregebb szamuráj segítőkészen közbeszólt: – Oan-szan, nem lehet, hogy ez is azok közül való, akik a kutyákat szeretik? Koreában sok furcsa történetet hallottunk a fokhagymafalókról. Azok a kutyákat szeretik... igen, most már emlékszem, a kutyákat meg a kacsákat. Lehet, hogy ezek az aranyhajúak is olyanok, hiszen ugyanúgy bűzlenek, ne? Lehet, hogy kacsát kíván. 
– Mariko-szan, kérdezd meg tőle! – parancsolta Oan. – Vagy inkább mégse. Csak nyugtasd... – Hirtelen elhallgatott. Hiromacu közeledett a távoli sarok felől. – Tisztelegj! – kiáltotta, tőle telhetőlég igyekezve palástolni hangja remegését, mert az egyébként is harapós kedvű vén Vasököl az utóbbi hét folyamán olyan volt, akár a keléses fenekű tigris, ma pedig még annál is rosszabb. Tíz szamurájt fokozott le rendetlen öltözék miatt, az egész éjszakai őrséget megszégyenítés gyanánt végigkoslatta a várkastély területén, két szamurájnak megparancsolta, hogy kövessenek el szeppukut, mert késve jelentkeztek őrségre, négy árnyékszékpucolót pedig levettetett a vár fokáról, mert a láda tartalmából egy keveset kilöttyintettek a kertben. 
– Jól viselkedik, Mariko-szan? –  hallotta Oan Vasököl ingerült hangját. A testőrtiszt biztosra vette, hogy ez az ostoba nő, az egész baj okozója elszólja magát, bevallja az igazat, és akkor – teljes joggal – repül a feje mindahányuknak. 
Megkönnyebbülésére Mariko csak ennyit mondott: – Igen, uram, minden rendben van, köszönöm kérdésedet. 
– Kiricubo-szannal te is útnak indulsz. 
– Igen, uram. 
Hiromacu folytatta ellenőrző körútját, Mariko pedig eltöprengett, miért kell neki is távoznia. Csupán azért, hogy tolmácsoljon Kirinek és a barbárnak az úton? Ez nem lehet olyan fontos. Vajon Toranaga többi hölgye is elmegy? Például Szazuko úrnő? Nem lenne veszélyes számára a tengeri út? Egyedül megyek Kirivel, vagy a férjem is jön? Ha ő itt marad – és neki az a kötelessége, hogy ura mellett legyen –, ki fogja vezetni a háztartását? És miért kell hajón mennünk? A Tókaidó még biztonságos, vagy nem? Isido nem törhet a vesztünkre. De még mennyire – gondold csak el, milyen értékes túszok lennénk a kezében, Szazuko úrnő, Kiricubo és a többiek. Ezért megyünk inkább tengeren? 
Mariko gyűlölte a tengert. Már a látványába belebetegedett. De ha menni kell, hát menni kell. Karma. Kiverte fejéből az elkerülhetetlen gondolatát, és visszatért ennek az elképesztő barbárnak a pillanatnyi problémájához. 
Amikor Vasököl befordult a sarkon, Oan felemelte a fejét, és mindnyájan felsóhajtottak. Asza szaladt feléjük a folyosón a szakéval, mögötte Szono a törülközőkkel. 
Oan figyelte, amint gondjaikba veszik a barbárt. Látta haragosan merev arcát, hogy minden öröm nélkül veszi át a szakét s hideg köszönömmel a forró törülközőket. 
– Oan-szan, mi lenne, ha valamelyik nőt elküldenénk kacsáért? – suttogta az öreg szamuráj. – Egyszerűen lerakjuk melléje, ha kell neki, jó, ha nem, úgy tehet, mint aki észre se vette. 
Mariko a fejét rázta. – Azt hiszem, nem szabad vállalnunk ezt a kockázatot. Én úgy látom, Oan-szan, hogy ez a barbár nem szeret a párnázásról beszélni. Az ő fajtájából még senkivel sem találkoztunk eddig, ügyesen kell tapogatóznunk a szokásait illetően. 
– Egyetértek – mondta Oan. – Egészen szelíd volt, míg ezt a dolgot nem említetted. – Dühösen Aszára meredt. 
– Nagyon sajnálom, Oan-szan. Igazad van, az én hibám – mondta Asza meghajolva, feje majdnem a padlót érintette. 
– Igen. Jelenteni fogom a dolgot Kiricubo-szannak. 
– Jaj! 
– Én is azt hiszem, úrnőnket figyelmeztetni kell, nehogy a párnázásról társalogjon ezzel az emberrel – mondta diplomatikusan Mariko. – Igazán bölcs vagy, Oan-szan. De Asza talán szerencsés eszköz volt, aki megmentette Kiricubo úrnőt és Toranaga urat ettől a rettenetesen kellemetlen helyzettől. Gondold csak el, mi lett volna, ha maga Kiricubo-szan teszi fel ezt a kérdést tegnap, méghozzá Toranaga úr jelenlétében! Ha a barbár az ő személyük előtt is így viselkedett volna... 
Oannak megrándult az arca. – Vér folyt volna! Igazad van, Mariko-szan. Aszát köszönet illeti. Majd elmagyarázom Kiricubo-szannak, milyen szerencse érte. 
Mariko szakéval kínálta Blackthorne-t. 
– Köszönöm, nem kérek. 
– Ismételten kérlek, bocsáss meg ostobaságomért. Kérdéseket akartál feltenni? 
Blackthorne figyelte őket beszélgetés közben, idegesítette, hogy nem érti, miről van szó, és dühös volt, amiért nem teremtheti le őket pimaszságukért és nem ütheti össze az őrök kobakját. – Igen. Szóval azt mondod, a szodómia itt bevett dolog? 
– Kérlek, bocsáss meg. Nem beszélhetnénk inkább másról? 
– Dehogynem, senhora. Előbb azonban fejezzük be ezt a témát, hogy világosan lássak. Azt mondod, a szodómia itt bevett dolog? 
– Mindenfajta párnázás normális és elfogadott – felelte dacosan Mariko, akit bosszantott a barbár modortalansága és ostobasága. Eszébe jutott Toranaga parancsa: a politikai természetű kérdéseken kívül mindenre felelnie kell s utána mindenről beszámolnia urának. Különben sem kénytelen eltűrni a barbár szemtelenségét, hiszen ez az Andzsin minden bizonnyal kalóz, s a halálos ítéletét csakis Toranaga szeszélye folytán függesztették fel – egyelőre. – A párnázás normális és bevett szokás. Ha pedig egy férfi egy másik férfival vagy fiúval tölti kedvét, ehhez rajtuk kívül senkinek semmi köze. Se maguknak, se másoknak nem ártanak vele! – Mi vagyok én, primitív pária vagy ostoba kereskedő, hogy egy jelentéktelen barbártól megijedjek? Nem! Én szamuráj vagyok! Igen, szamuráj vagy, Mariko, de ugyanakkor buta is. Elsősorban nő vagy, ezért úgy kell bánnod vele, mint minden férfival, ha kezessé akarod tenni: hízelegj neki, helyeselj, alázkodj meg. Elfeledkezel a fegyvertáradról. Miért hat rád úgy ez az ember, hogy egyszerre tizenkét éves gyerekként viselkedsz? 
Szelídebbre fogta a hangját. – Persze ha te úgy gondolod... 
– A szodómia undorító bűn, átkozott fertelem, akik pedig űzik, azok a világ söpredéke! – kiabálta Blackthorne, akinek még mindig égett az arca a sértéstől, hogy ez az asszony ilyesmit képzelt róla. Az isten verje meg, hogy hihetett ilyet? Szedd össze magad, gondolta. Úgy viselkedsz, akár egy ragyás képű, fanatikus puritán vagy kálvinista. És miért kelsz ki ilyen vadul ellenük? Talán azért, mert magad is jól tudod, hogy a legtöbb matróz kipróbálta az effélét, különben megőrültek volna a tengereken töltött hosszú hónapokban? Talán azért, mert magad is éreztél kísértést, és megundorodtál magadtól? Talán azért, mert kölyökkorodban verekedned kellett, hogy megvédd magad, egyszer lefogtak, és majdnem meg is erőszakoltak, de te kitépted magad a kezük közül és az egyik gazembert megölted? A késed beletört a nyakába, tizenkét esztendős voltál akkor, és ez volt a legelső halál azóta jó hosszúra nőtt listádon. – Istenverte bűn – Isten és ember törvényei ellen való! 
– Ezek a keresztény szavak más dolgokra vonatkoznak – vágott vissza jegesen Mariko, akit akarata ellenére megint kihozott a sodrából a barbár faragatlansága. – Bűn? Mi ebben a bűn? 
– Tudnod kellene. Katolikus vagy, vagy nem? A jezsuiták neveltek, nem? 
– Egy szent életű atya tanított meg portugálul és latinul beszélni és írni. Nem tudom, te mit nevezel katolikusnak, de én majdnem tíz éve keresztény vagyok. Nem, az atyák nem beszéltek a párnázásról. A ti párnakönyveiteket nem olvastam – csak vallási tárgyú műveket. A párnázás bűn? Hogy lehetne az? Hogy lehet bűn az, ami örömet ad az embernek? 
– Kérdezd meg Alvito atyát. 
Bárcsak megtehetném, gondolta Mariko. De azt a parancsot kaptam, hogy senkivel se beszéljek arról, ami itt elhangzik, csak Kirivel és Toranaga úrral. Kértem Istent és a Szent Szüzet, hogy segítsenek, de nem szóltak hozzám. Én csak azt tudom, hogy amióta itt vagy, egyik bajt a másik után okozod. Nekem is... – Ha bűn, ahogy mondod, akkor miért gyakorolja annyi papunk? Vannak szekták, amelyek az áldozatbemutatás módjaként ajánlják. Vajon nem a Felhők és az Eső pillanata az, amikor a halandó legközelebb kerül a mennyhez? A papok nem gonoszok, legalábbis nem mind. Azonkívül egyik-másik szent életű atya is gyakorolja a párnázásnak ezt a formáját. Ők is gonoszok lennének? Hát persze hogy nem! Miért fosztanák meg magukat ilyen egyszerű örömöktől, ha már a nőkkel tilos közösködniük? Butaság olyasmit állítani, hogy a párnázás bűn és istentelenség! 
– A szodómia fertelem, törvény ellen való! Kérdezd csak meg a gyóntatódat! 
Te vagy a fertelem – te, kapitány-szan, szerette volna az arcába kiáltani Mariko. Hogy lehetsz ilyen durva és tompa eszű? Isten ellen való? Micsoda képtelenség! Talán a te gonosz isteneid ellen, az meglehet. Azt állítod, keresztény vagy, de nyilvánvaló, hogy nem vagy az, sokkal inkább hazug és szélhámos. Lehet, hogy furcsa dolgokat tudsz és furcsa helyeken fordultál meg, de keresztény nem vagy, sőt Istent káromlod. A Sátán küldött volna? Még hogy bűn! Micsoda képtelenség! 
Hétköznapi dolgok miatt őrjöngeni kezdesz, felzaklatod a szent életű atyákat, Toranaga urat, ellenségeskedést szítasz közöttünk, megingatod hitünket és vádaskodásokkal gyötörsz bennünket, hogy mi igaz és mi nem – tudván, hogy azonnal nem tudunk bizonyságot szerezni. 
Szeretném megmondani neked, hogy megvetlek téged is meg az összes barbárt. Egész életemben csak bajt okoztak nekem. Gyűlölték apámat, mert nem bízott bennük, és nyíltan arra kérte Gorodát, hogy kergesse el őket. Mérget csöpögtettek a diktátor fülébe, aki ezért meggyűlölte apámat, leghűségesebb hadvezérét, aki többet segített neki, mint Nakamura tábornok vagy Toranaga úr. A barbárok vették rá a diktátort, hogy megsértse apámat, aki elvesztette az eszét, elkövette az elkövethetetlent, és minden bajomnak-bánatomnak okozója lett. 
Igen, ezt tették és még sok mindent. De ugyanakkor elhozták Isten igéjét, és amikor szenvedésem legsötétebb órájában szörnyű száműzetésemből visszatértem a még szörnyűbb életbe, a vizitátor atya megmutatta nekem az utat, felnyitotta szememet, megmentette lelkemet és megkeresztelt. Az út adott erőt a tűréshez, végtelen békével töltötte el a szívemet, feloldozott az örökös gyötrelem alól, és az örök üdvösséget ígérte. 
Történjék bármi, Isten kezében vagyok. Ó, Szentséges Szűz, add meg nekem a te békédet, és segíts a szegény bűnösnek, hogy erőt vegyen ellenségeden! 
– Bocsánatot kérek durvaságomért – mondta. – Igazad van, amiért dühös lettél rám. Én csak egy buta asszony vagyok. Kérlek, légy türelmes irántam és nézd el ostobaságomat, Andzsin-szan. 
Blackthorne haragja tüstént elpárolgott. Hogyan neheztelhetne az ember egy asszonyra, aki nyíltan elismeri, hogy ő hibázott, és neki, Blackthorne-nak van igaza? – Én is elnézést kérek, Mariko-szan – mondta kicsit lehiggadva –, de minálunk igen nagy sértés, ha valakire ráfogják, hogy fiúpecér, szodomita. 
Gyerekes vagy, ostoba, undorító és visszataszító, azonkívül modortalan, de hát mit lehet várni egy barbártól, gondolta Mariko. Bűnbánó arcot vágott. – Természetesen igazad van. Nem akartalak megsérteni, Andzsin-szama, kérlek, fogadd el bocsánatkérésemet. Bizony – tette hozzá olyan mézédes hangon, amellyel még férjét is le tudta venni a lábáról a legmogorvább pillanataiban is –, bizony én vagyok a hibás. Annyira sajnálom, Andzsin-szama. 
A nap már a láthatárhoz ért, de Alvito atya még mindig a fogadóteremben várakozott, és a kezét egyre jobban húzták a titkos naplók. 
Verje meg az isten Blackthorne-t, gondolta. 
Ez volt az első alkalom, hogy Toranaga megvárakoztatta, hosszú évek óta az első, hogy bármelyik daimjóra várakoznia kellett, a taikót is beleértve. A taikó uralkodásának utolsó nyolc esztendejében megkapta azt a hihetetlen jogot, hogy minden halogatás nélkül a taikó elé járulhatott, és ugyanezt megkapta Toranagától is. A taikó kegyét annak köszönhette, hogy folyékonyán beszélt japánul, és értett az üzlethez. A nemzetközi kereskedelemben való jártassága segítette a taikót abban, hogy óriási vagyonát még jobban megnövelhesse. A jóformán írástudatlan taikó óriási szókinccsel és politikai tudással rendelkezett. Alvito tehát boldogan üldögélt a nagy despota lábánál, hogy tanítson és tanuljon, s ha Isten is úgy akarja, megtérítse a nagyurat. Külön erre a feladatra képeztette ki őt dell'Aqua, az Ázsiában fellelhető legjobb jezsuita tanárokkal és legkörmönfontabb kereskedőkkel. Alvito pedig a taikó bizalmasa lett, egyike annak a négy embernek – s köztük is az egyetlen idegen –, akiknek megadatott látnia a taikó magánkincstárát. 
Néhány száz lépésre onnan, ahol most várakozott, nyúlt az égbe a vár öregtornya. Hétszintes tömegét falak, ajtók és erődítések sokasága védelmezte. A negyedik szinten hét vasajtós terem, mindegyik telides-teli aranyrudakkal és aranypénzes ládákkal. A felette levő szint termei ezüstrudaktól és ezüstpénzes ládáktól dagadoztak. Az afölött levők pedig a ritka selymeket, kerámiákat, kardokat és páncélokat – a birodalom kincsét – tartalmazták. 
A jelenlegi árfolyamon, gondolta Alvito, mindez körülbelül ötvenmillió dukátot érhet, ami több, mint a spanyol, a portugál birodalom és egész Európa egyévi összbevétele. A legnagyobb magánvagyon a föld kerekén. 
Ez az igazi cél, morfondírozott magában. Akinek a kezén van az ószakai várkastély, az rendelkezik ezzel a hihetetlen kinccsel. És a kincs hatalmat ad neki az egész ország fölött. Ószakát éppen azért építették ilyen bevehetetlenre, hogy a kincset megvédelmezzék. Azért fosztották ki az egész országot, hogy a vár felépüljön, hogy az arany biztos helyre kerüljön és ott is maradjon Jaemon nagykorúságáig. 
Ennek a kincsnek a századrészén katedrálist emelhetnénk minden nagyvárosban, templomot minden kisebben, missziót állíthatnánk fel minden faluban, országszerte. Bárcsak megszerezhetnénk, Isten nagyobb dicsőségére! 
A taikó imádta a hatalmat. És az aranyat is, mert hatalmat adott neki az emberek fölött. Tizenhat évi teljhatalma alatt gyűjtötte össze a kincset, a daimjók kötelező évi ajándékából és a saját birtokai jövedelméből. A taikó a hódító jogán rendelkezett az egész ország földterületének negyedével. Évi magánjövedelme több mint ötmillió kokut tett ki. S mivel császári mandátum szerint egész Japán ura volt, elvileg az övé volt minden birtok minden jövedelme. Nem adóztatott meg senkit. De az összes daimjó, szamuráj, paraszt, kézműves, kalmár, rabló, számkivetett, barbár és eta önként, magától adózott, méghozzá bőkezűen. A saját jól felfogott érdekében. 
Amíg a vagyon érintetlen, amíg Ószaka gazdát nem cserél, amíg Jaemon a de facto őrzője, gondolta Alvito, addig nagykorúsága idejére biztosítva van a pozíciója, akármit csinál Toranaga, Isido vagy bárki más. 
Kár, hogy a taikó meghalt. Bármennyi hibája volt is, őt már ismertük, tudtunk bánni vele. Még nagyobb kár, hogy Gorodát meggyilkolták, mert ő a barátunk volt. De hát meghalt, akárcsak a taikó, és most új pogányokat kell térdre kényszerítenünk – Toranagát és Isidót. 
Alvitónak eszébe jutott az éjszaka, amikor a taikó kiszenvedett. A despota magához hívta, hogy virrasszon fölötte – Jodoko-szamával, a taikó feleségével és Ocsiba úrnővel, aki az ágyasa s egyben az örökös anyja volt. Hosszan kellett várniuk és figyelniük azon a balzsamos, végtelen nyári éjszakán. 
Aztán kezdetét vette a haldoklás, és nemsokára bevégeztetett. 
„Lelke eltávozott. Most már Isten kezében van” – mondta ő szelíden, amint a halál beálltáról meggyőződött, majd keresztet vetett a holttestre és megáldotta. 
„Vegye minél előbb pártfogásába Buddha, hogy hamar újjászülethessek és újra igazgathassa a birodalmat” – mondta Jodoko néma könnyek között. Jólelkű asszony volt, előkelő szamuráj, hűséges feleség és tanácsadó ötvenkilenc esztendejéből negyvennégyen keresztül. Lezárta a halott szemét, és méltóságteljes pózba helyezte, ez az ő előjoga volt. Szomorúan háromszor meghajolt, és magára hagyta Alvitót Ocsiba úrnővel. 
Könnyű halála volt a taikónak. Hónapok óta betegeskedett, és aznap éjszakára várták a véget. Néhány órával azelőtt kinyitotta a szemét, rámosolygott Ocsibára és Jodokóra, és cérnavékony hangon suttogta: „Hallgassátok meg halálversemet”: 
		
		Harmtként születtem 
		Harmatként eltűnők 
		Ószaka vára s minden amit tettem 
		Csak álom 
		Az álomban. 

Utoljára gyengéden rájuk mosolygott, ő, aki mindnyájuknak zsarnoka volt. „Vigyázzatok a fiamra.” Aztán örökre elhomályosult a szeme. 
Alvito atya most is emlékezett, mennyire megindította az az utolsó vers, amely annyira jellemző volt a taikóra. Mivel őt is meghívták, abban reménykedett, hogy a halál küszöbén Japán ura megbánja bűneit, s elfogadja a hitet és a szentséget, amivel annyit kacérkodott. De nem így történt. „Örökre elvesztetted Isten országát, te szegény” – motyogta szomorúan, mert tisztelte a taikót katonai és politikusi tehetségéért. 
„És ha Istened országa egy barbár hátsó felében van?” – mondta ekkor Ocsiba úrnő. 
„Mi?” Először nem volt biztos benne, hogy jól hallotta, annyira megdöbbentette az asszony hangjában sziszegő váratlan rosszindulat. Tizenkét esztendeje, tizenöt éves kora óta ismerte Ocsiba úrnőt, azóta, amióta a taikó ágyasává tette, mindig engedelmes volt és alázatos, alig szólt egy szót, csak mosolygott édesen és boldogan. De most... 
„Azt mondtam, és ha Istened országa egy barbár hátsó felében van?”
„Bocsásson meg neked a Mindenható! Urad alig néhány perce halt meg...” 
„Uramnak vége és vége a befolyásodnak is fölötte. Ne? Azt akarta, hogy itt légy, ehhez joga volt. De most eltávozott a Nagy Űrbe, és nem parancsol többé. Most én parancsolok. Bűzlesz, pap, mindig is bűzlöttél, és mocskod beszennyezi a levegőt. Tűnj el a váramból, és hagyj magunkra bánatunkban!”
Az éles gyertyafény bevilágította az arcát. A legszebb nő volt az egész országban. Alvito önkéntelenül is keresztet vetett feléje, hogy a rontást semlegesítse. 
Metsző volt a nő nevetése. „Menj innét, te pap, és vissza ne gyere! Napjaid meg vannak számlálva!”
„Akárcsak a tieid. Én Isten kezében vagyok, úrnőm. Jobban tennéd, ha te is elfogadnád Őt, hogy biztosítsd a lelked üdvösségét!”
„He! Isten kezében vagy? A keresztény Istenében? Lehet. De lehet, hogy nem. Mihez kezdesz, te pap, ha halálod után rájössz, hogy nincs is Isten, se pokol, és az üdvösség csak álom az álomban?”
– Én hiszek! Én hiszek Istenben és a feltámadásban és a Szentlélekben! – kiáltotta fennhangon. – A keresztény ígéretek igazak. Igazak, igazak – én hiszek! 
– Nan dzsa, Cukku-szan? 
A japán szavak először semmi hatást nem tettek rá, nem is fogta fel az értelmüket. 
Toranaga állt az ajtóban, testőrségével körülvéve. 
Alvito atya meghajolt, összeszedte magát, de a hátán és az arcán verejték csordogált. – Bocsánatodat kérem, hogy hívatlanul állítok be. Csak... csak elgondolkodtam az imént. Eszembe jutott, micsoda szerencsém volt, mi mindennek lehettem tanúja itt Japánban. Mintha egész életemet itt éltem volna. 
– Ez a mi nyereségünk, Cukku-szan. 
Toranaga fáradtan odament az emelvényhez, és leült az egyszerű párnára. Az őrök néma védőgyűrűvel vették körül. 
– A Tensó harmadik évében érkeztél, ugye? 
– Nem, uram, a negyedikben. A Patkány Évében. 
Hónapokba telt annak idején, mire az időszámlálásukat megértette. Az éveket mindig egy meghatározott évtől számlálták, amit a császár jelölt ki. Egy katasztrófa, egy váratlan szerencse véget vethetett egy kornak, vagy egy újat kezdhetett, a császár szeszélye szerint. A tudósok parancsba kapták, hogy válasszanak ki egy különösen reményteljes nevet a régi kínai könyvekből az új korszak számára, amely lehet, hogy egy évig tart, lehet, hogy tizenötig. A Tensó annyit jelent: „Mennyei igazságosság". Az előtte való esztendőben tört rá az országra a nagy szökőár, amely kétszázezer ember életét követelte. És a név mellett minden év kapott egy számot is – ugyanabban a sorrendben, ahogy a nap órái: Nyúl, Sárkány, Kígyó, Ló, Kecske, Majom, Kakas, Kutya, Vadkan, Patkány, Bika és Tigris. A Tensó első esztendeje a Kakas évére esett, ebből következik, hogy 1576 a Patkány éve volt a Tensó negyedik esztendejében. 
– Sok minden történt ebben a huszonnégy esztendőben, ne, barátom? 
– Igen, uram. 
– Bizony. Goroda felemelkedése és halála. A taikó felemelkedése és halála. És most? – Szavai visszaverődtek a falakról. 
– Mindnyájan a Végtelen kezében vagyunk. – Alvito azt a szót használta, amely egyformán jelenthetett Istent is és Buddhát is. 
– Sem Goroda úr, sem a taikó nem hitt semmiféle istenben vagy végtelenben. 
– Nem azt mondta-e Buddha, hogy sok út vezet a nirvánához, uram? 
– Ah, Cukku-szan, te bölcs ember vagy. Hogyan lehet valaki ilyen fiatalon ilyen bölcs? 
– Bárcsak az volnék, uram. Akkor többet segíthetnék. 
– Beszélni akartál velem? 
– Igen. Elég fontosnak tartottam a dolgot, hogy hívatlanul jöjjek. 
Alvito elővette Blackthorne titkos naplóit, maga elé tette őket a padlóra, és előadta a dell'Aqua által javasolt magyarázatot. Látta, hogy Toranaga arca megkeményedik, és örült neki. 
– Bizonyság arra, hogy kalóz? 
– Igen, uram. A naplók parancsuk pontos szövegét is tartalmazzák, ez pedig részben így hangzik: „ha szükséges, nagy erőkkel partra szállni és birtokba venni minden felfedezett területet”. Ha óhajtod, a fontos részekről fordítást készíthetek. 
– Mindent fordíts le. Minél előbb – mondta Toranaga. 
– Van még valami, amit a vizitátor atya tudtodra kívánt adni. – Alvito atya beszélt a térképekről és jelentésekről, valamint a Fekete Hajóról, ahogyan megegyeztek. Örömmel látta, hogy Toranaga arca felderül. 
– Kitűnő – mondta Toranaga. – Biztos vagy benne, hogy a Fekete Hajó korábban érkezik? Teljesen biztos? 
– Igen – felelte határozottan Alvito atya. Istenem, add, hogy minden úgy történjék, ahogy reméljük! 
– Jó. Mondd meg hűbéruradnak, hogy kíváncsian várom a jelentéseit. Gondolom, beletelik néhány hónapba, míg az adatoknak utána tud nézni. 
– Azt mondta amilyen gyorsan csak lehet, elkészíti a jelentéseket. A térképeket megküldjük, ahogy kérted. Megkaphatná a vezérkapitány a hajózási engedélyeket mihamarább? A Fekete Hajó korai megérkezését ez nagyban elősegítené, Toranaga úr. 
– Szavatoljátok, hogy a hajó korábban érkezik meg? 
– A szelet, a vihart és a tengert senki sem szavatolhatja. De Macauból korábban fog kifutni. 
– Az engedélyeket még napnyugta előtt megkapod. Ez minden? Három napig, a Régenstanács üléséig nem leszek többé elérhető. 
– Ez minden, uram, köszönöm. Imádkozni fogok, hogy vigyázzon rád a Végtelen, mint mindig. – Alvito meghajolt, és várta, hogy elbocsássák, de Toranaga ehelyett a testőrségét bocsátotta el. 
Alvito most látott először olyan daimjót, akit nem vettek körül csatlósai. 
– Gyere, ülj ide, Cukku-szan – mutatott Toranaga maga mellé az emelvényen. 
Alvitót még sohasem invitálták fel az emelvényre. Mi ez, a bizalom jele – vagy a halálos ítélet? 
– Háború készül – mondta Toranaga. 
– Igen – felelte Alvito, és arra gondolt: ennek a háborúnak sose lesz vége. 
– Onosi és Kijama keresztény daimjók különös módon szembeszállnak velem. 
– Én nem felelhetek egyetlen daimjóért sem, uram. 
– Aggasztó hírek terjednek, ne? Róluk meg a többi keresztény daimjóról. 
– A bölcs emberek mindig a birodalom javát fogják szem előtt tartani. 
– Igen. De közben, akaratom ellenére, a birodalom két táborra szakadt. Az enyémre és Isidóéra. Ezért a birodalomban mindenkit egyik vagy másik oldalhoz fűz az érdeke. Középút nincs. A keresztényeket hová fűzi az érdekük? 
– A béke oldalához. A kereszténység vallás, uram, nem politikai eszme. 
– Az Óriás atya egyházatok itteni feje. Úgy hallom, a pápa nevében beszélsz... illetve, jogod van a nevében beszélni. 
– Tilos a politikátokba avatkoznunk, uram. 
– Gondolod, hogy Isido segíteni fog nektek? – keményedett meg Toranaga hangja. – Teljes mértékben ellensége vallásotoknak. Én pedig már kimutattam jóindulatomat. Isido azonnal életbe akarja léptetni a kitiltási rendeleteket, és egyszer s mindenkorra lezárni az országot a barbárok előtt. Én növelni akarom a kereskedelmet.
– Nincs hatalmunk a keresztény daimjók fölött. 
– Akkor hogyan hassak rájuk? 
– Tudatlan vagyok ahhoz, hogy tanácsot merészeljek adni. 
– Annyit azért tudsz, barátom, hogy ha Kijama és Onosi Isidóhoz meg a többi csőcselékhez pártol, a keresztény daimjók követni fogják őket – akkor pedig húsz ember fog szemben állni minden egyes emberemmel. 
– Ha háborúra kerül sor, imádkozni fogok, hogy győzzél. 
– Imáknál többre lesz szükségem, ha hússzoros ellenséggel kerülök szembe. 
– Nincs mód a háború megakadályozására? Ha egyszer elkezdődik, sohasem lesz vége. 
– Nekem is ez a véleményem. Mindenki veszíteni fog benne – mi, a barbárok és a keresztény egyház is. De ha minden keresztény daimjó most és nyíltan az én oldalamra állna, nem lenne háború. Isido becsvágyát örökre letörnénk. Ha zászlót bontana és fellázadna, a régensek eltaposnák, mint a rizsférget. 
Alvito érezte, hogy szorul a nyaka körül a hurok. – Mi csupán azért vagyunk itt, hogy Isten igéjét hirdessük. Nem azért, hogy beleártsuk magunkat a politikátokba, uram. 
– Előző vezetőtök felajánlotta a kjúsúi keresztény daimjók szolgálatait a taikónak, amikor a taikó annak az országrésznek a meghódoltatására indult. 
– Helytelenül cselekedett. Nem volt erre felhatalmazása sem az egyháztól, sem a daimjóktól. 
– Hajókat, portugál hajókat kínált a taikónak, hogy a seregét Kjúsúra szállítsák, és portugál katonákat meg ágyúkat. Sőt Korea és Kína ellen is. 
– Megint csak azt mondhatom, uram, hogy helytelenül, felhatalmazás nélkül cselekedett. 
– Hamarosan mindenkinek választania kell, melyik oldalra áll, Cukku-szan. 
Alvito fizikailag érzékelte a fenyegetést. – Én mindig készen állok a szolgálatodra, uram. 
– Ha veszítek, meghalsz velem együtt? Elköveted a dzsensit – mellettem leszel, velem jössz a halálba, mint hűséges csatlóshoz illik? 
– Életem Isten kezében van. Akárcsak a halálom. 
– Á, igen. A te keresztény Istened! – Toranaga megmozdította övében a kardokat. Előrehajolt. – Ha Onosi és Kijama negyven napon belül az oldalamra áll, a Régenstanács érvényteleníti a taikó kiutasítási rendeletét. 
Milyen messzire mehetek el? – töprengett tehetetlenül Alvito. Milyen messzire? – Nincs akkora befolyásunk fölöttük, mint hiszed. 
– A vezetőtök megparancsolhatná nekik. Parancsolja meg! Isido el fog árulni benneteket és őket is. Ismerem jól. Akárcsak Ocsiba úrnő. Nem befolyásolja-e máris ellenetek az Örököst? 
De igen, szerette volna kiáltani Alvito. De Onosi és Kijama titokban írásos ígéretet kapott Isidótól, hogy ők jelölhetik ki az Örökös összes nevelőjét, akik közül az egyik keresztény lesz. Azonkívül Onosi és Kijama szent esküvéssel erősítették meg abbeli hitüket, hogy amint Isidót félreállítod, el fogod árulni az anyaszentegyházat. – A vizitátor atya nem adhat nekik parancsot, uram. Megbocsáthatatlan beavatkozás lenne ez a politikátokba. 
– Onosités Kijamát kérem negyven napon belül, és a taikó rendeletét visszavonjuk – és nem akarunk itt látni több koszos papot. A régensek meg fogják nekik tiltani, hogy Japánba jöjjenek. 
– Mi? 
– Csak ti és a ti papjaitok maradhatnak. A többiekből, a bűzös, kéregető fekete csuhásokból, a mezítlábas szőrösökből senki! Azokból, akik ostoba fenyegetéseket ordibálnak és nyílt botrányokat okoznak. Senki. Mindnek megkaphatjátok a fejét, ha akarjátokakik még itt vannak. 
Alvito egész lénye azt kiáltotta némán: vigyázz! Toranaga sohasem beszélt még ilyen nyíltan. Egyetlen hiba, és ha megsérted, örökre az egyház ellenségévé teszed! 
Gondold csak el, mit kínál Toranaga! Kizárólagos jogokat az egész birodalomban! Egyedül ez szavatolhatná az egyház tisztaságát és biztonságát addig is, míg megerősödik. Ez a legnagyobb lehetőség. Ezt senki sem nyújthatja – még a pápa sem! Senki – csak Toranaga! Kijama és Onosi nyílt támogatásával Toranaga tönkre tudná tenni Isidót, és egyedül uralkodna a Régenstanácsban. 
Alvito atya sosem hitte volna, hogy Toranaga ilyen szókimondó lesz. Vagy hogy ilyen sokat kínál. Rá tudnák venni Onosit és Kijamát a pálfordulásra? Az a két ember gyűlöli egymást. Milyen okokból, nem tudni, de egyesültek Toranaga ellen. Miért? És mi bírná rá őket, hogy elárulják Isidót? 
– Nem vagyok feljogosítva a válaszadásra, uram, sem arra, hogy ilyen ügyeket megvitassak. Mi csupán a lelkek megmentésével foglalkozunk. 
– Úgy hallom, fiam, Naga érdeklődik a ti keresztény hitetek iránt. 
Ez fenyegetés vagy ajánlat? – töprengett Alvito. Azt jelenti, hogy megengedné Nagának a megtérést – micsoda diadal lenne az! –, vagy azt mondja: „Ha nem segítetek, megtiltok a fiamnak minden ilyesmit”? – Fiad azon nemesek közé tartozik, uram, akik nyitottak a vallás kérdésében. 
Alvito hirtelen rádöbbent, milyen óriási dilemma előtt áll Toranaga. Csapdába esett – meg kell egyeznie velünk, gondolta diadalittasan. Mindent meg kell próbálnia! Meg kell adnia mindent, amit csak kérünk. Ha egyáltalán meg akarunk egyezni vele mi! Végre nyíltan beismeri, hogy a keresztény daimjóktól függ a hatalmi játszma alakulása. Amit csak akarunk! Mit akarhatnánk még? Semmit. Hacsak nem... 
Jelentőségteljesen a titkos naplókra irányitotta tekintetét, amelyeket Toranaga lába elé helyezett. Nézte, amint a régens felveszi és kimonója ujjába dugja őket. 
– Á, igen, Cukku-szan – mondta Toranaga hátborzongató, kimerült hangon. – Itt van aztán ez az új barbár – ez a kalóz. Országod ellensége. Hamarosan egyre többen érkeznek a fajtájából, nem? Elkergethetjük... vagy tárt karokkal fogadhatjuk őket. Akárcsak ezt az elsőt. Ne? 
Alvito atya tudta, hogy most már minden terítékre került. Kérjem Blackthorne fejét ezüsttálcán, hogy megpecsételjük vele az alkut? Kérjek engedélyt egy katedrális építésére Jedóban vagy itt Ószakában, a várkastélyban? Életében először úgy érezte, tehetetlenül, kormányrúd nélkül hányódik a hatalom tengerén. 
Hiszen nem is akarunk többet, mint amit eddig kínált! Bárcsak alkut köthetnék! Ha rajtam állna, én Toranagát támogatnám. Szent esküvéssel fogadnám, hogy mindent megpróbálok az érdekében. Igen, kiközösíteném Onosit és Kijamát, ha nem hajlanának a szóra. Két lélek, tízezrek, százezrek, milliók ellenében! Ez megengedett! Igen, igen, Isten dicsőségéért megengedett! De én nem dönthetek semmiben. Én hírvivő vagyok itt, és a hír, amit hoztam... 
– Segítségre van szükségem, Cukku-szan, méghozzá most! 
– Megteszek mindent, amit csak lehet, Toranaga-szama. Ígérem. 
– Negyven napig várok – jelentette ki ellentmondást nem tűrően Toranaga. – Igen. Negyven napig. 
Alvito meghajolt. Észrevette, hogy Toranaga mélyebben és ünnepélyesebben hajol meg viszonzásul, mint eddig bármikor, mintha csak maga a taikó előtt hajolna meg. A pap remegve állt fel. Aztán már kinn is volt a folyosón. Léptei felgyorsultak. Sietett. 
Toranaga a lőrésből figyelte a jezsuitát, amint mélyen alatta átvág a kerten. A sodzsi félrecsúszott, de ő ráordított a testőrökre, és halálbüntetés terhe mellett kiparancsolta őket a teremből. Tekintete mohón követte Alvitót, át a megerősített kapun, ki az előudvarra, míg el nem tűnt a falak és átjárók útvesztőjében. 
Aztán a magányos csendben Toranaga lassan elmosolyodott. Feltűrte kimonóját, és duhaj matróztáncra perdült. 

Huszonegyedik fejezet

Szürkületkor Kiri két szolgáló kíséretében idegesen letotyogott a lépcsőn. Az elfüggönyzött hordszék felé indult, amely ott állt a kerti kunyhó mellett. Útikimonója fölé terjedelmes köpönyeget kerített, amitől még kövérebbnek látszott, az óriási, széles karimájú kalap kötője épp hogy leért a tokájáig. 
A terhes Szazuko türelmesen várt rá a verandán, mellette Mariko. Blackthorne a falnak dőlve álldogált a megvasalt kapu közelében. A Barnák öves kimonóját viselte, hozzá tabit és katonai szíjsarut. Az előudvarban, a kapun kívül az ötven, állig felfegyverzett szamuráj alkotta kíséret sorakozott fegyelmezetten, minden harmadik ember kezében fáklya. Élükön Jabu beszélgetett Buntaróval, Mariko férjével, egy alacsony, tagbaszakadt, jóformán nyaktalan férfival. Mindkettejükön fonott páncél, vállukon íj és tegez, Buntaro fején kétszarvú acél harci sisak. Hordárok és kagavivők guggoltak türelmesen, fegyelmezett csöndben a jókora halom málha mellett. 
Az enyhe szellő már a nyár ígéretét hordozta, de Blackthorne-on kívül ezt senki sem vette észre, s még ő is érezte a mindnyájukat körüllengő feszültséget. Annak is kényelmetlenül tudatában volt, hogy egyedül ő fegyvertelen. 
Kiri odacsámpázott a verandához. – Nem volna szabad itt várakoznod a hidegben, Szazuko-szan! Megfázhatsz! Neked most csak a gyerekre kell gondolnod! Ezek a tavaszi esték tele vannak nyirkossággal. 
– Nem fázom, Kiri-szan. Az este kellemes, örülök, hogy kinn lehetek. 
– Minden rendben van? 
– Ó, igen. A legnagyobb rendben. 
– Bárcsak itt maradhatnék! Nem szívesen megyek el. Egyáltalán nem szívesen. 
– Nem kell aggódnod – nyugtatgatta Mariko, és odalépett hozzájuk. Ugyanolyan széles karimájú kalapot viselt, de az övé élénk színű volt, Kirié pedig sötét. – Örülni fogsz, ha viszontlátod Jedót. Urunk néhány nap múlva követni fog. 
– Ki tudja, mit hoz a holnap, Mariko-szan? 
– A holnap Isten kezében van. 
– A holnap is szép lesz, és ha nem, hát nem! – mondta Szazuko. – Kit érdekel a holnap? A most jó. Szép vagy, és mindnyájan hiányolni fogunk, és téged is, Mariko-szan. – Ijedten a kapu felé pillantott, ahol Buntaro dühösen leteremtett egy szamurájt, mert elejtette a fáklyáját. 
A csapat névleges parancsnoka Jabu volt, aki rangban fölötte állt Buntarónak. Kiri érkezését látva bemasírozott a kapun, nyomában Buntaróval. 
– Ó, Jabu úr... Buntaro úr – mondta Kiri, és sietve meghajolt. – Nagyon sajnálom, hogy megvárakoztattalak benneteket. Úgy volt, hogy Toranaga úr is lejön, de a végén meggondolta magát. Azt üzeni, induljunk. Kérlek, fogadd el bocsánatkérésemet. 
– Erre semmi szükség. – Jabu minél előbb maga mögött akarta tudni a várat, egész Ószakát, minél előbb Izuban szeretett volna lenni. Még most is alig hitte el, hogy ép bőrrel, a barbárral, a puskákkal és mindennel együtt távozhat. Sürgős üzeneteket küldött postagalambok útján feleségének Jedóba, hogy tegyék meg a szükséges előkészületeket fővárosában, Misimában, valamint Ominak Andzsiro falvába. – Készen vagy, úrnőm? 
Könnyek csillogtak Kiri szemében. – Hadd szedjem össze magam egy kicsit, aztán beszállok a hordszékbe. Jaj, bárcsak itt maradhatnék! – Blackthorne után kutatva körülnézett, s végül megpillantotta az árnyékban. – Ki fog felelni az Andzsin-szanért, amíg a hajóra nem érünk? 
– Megparancsoltam neki, hogy a feleségem hordszéke mellett menjen – felelte ingerülten Buntaro. – Ha ő nem tudja megzabolázni, majd én megzabolázom. 
– Jabu úr, felkísérnéd Szazuko úrnőt... 
– Őrség! 
A figyelmeztető kiáltás az előudvaron harsant. Buntaro és Jabu átsietett a megvasalt kapun, embereik utánuk tódultak, és a belső védművek közül további Barnák özönlöttek elő. 
A várfalak közti úton Isido közeledett kétszáz Szürke élén. A kapun kívül, az előudvarban megállt, s noha egyik oldalon sem mutatkozott jele az ellenségességnek, egyetlen kéz sem fonódott a kardmarkolatra, senki sem illesztett nyilat az íjára, látni való volt, hogy mindenki fel van készülve. 
Isido szertartásosan meghajolt. – Szép esténk van, Jabu úr. 
– Igen, igen. Kétségtelenül. 
Isido épp csak biccentett Buntaro felé, aki ugyanilyen hanyagul viszonozta az üdvözlést. Mindketten a taikó kedvenc hadvezérei voltak. Koreában Buntaro vezette az egyik ezredet, Isido töltötte be a főparancsnoki tisztet. Mindegyik árulással vádolta a másikat. Csupán a taikó személyes közbeavatkozásának volt köszönhető, hogy nem került sor közöttük vérontásra. 
Isido szeme a Barnákat fürkészte. Azután megpillantotta Blackthorne-t. Látta, hogy az idegen félig meghajol. A kapun belül észrevette a három nőt és a másik hordszéket. Tekintete újra Jabun állapodott meg. – Az ember azt hinné, csatába indultok, Jabu-szan, és nem Kiricubo úrnő elszállítására. 
– Hiromacu-szan rendelkezett így, az Amida-orgyilkosok miatt... 
Jabu hirtelen elhallgatott, mert Buntaro harciasan, döngő léptekkel előrement, és irdatlan lábait szétvetve odaplántálta magát a kapubejáratba. – Mi mindig készen állunk a csatára. Páncélban vagy anélkül. Bármelyikünk tíz emberrel felveszi a harcot, és ötvennel a fokhagymafalók közül. Mi sosem fordítunk hátat, nem szaladunk el, mint taknyos orrú gyáva gyerkőcök, nem hagyjuk cserben bajtársainkat! 
Isido megvetően elmosolyodott, és gúnyosan így szólt: – Igen? Talán nem is olyan soká megkapod a lehetőséget, hogy igazi férfiakkal szállj szembe – és nem fokhagymafalókkal! 
– Mikor? Miért ne ma este? Miért ne itt és most? 
Jabu közéjük óvakodott. Ő is megjárta Koreát, tudta, hogy bizonyos fokig mindkét félnek igaza van, s hogy mindegyik kiszámíthatatlan, Buntaro még inkább, mint Isido. – Azért nem ma este, mert most barátok között vagyunk, Buntaro-szan – mondta csitítólag, tudván tudva, ha összecsapásra kerül sor, örökre itt rekednek a várban. – Barátok között vagyunk, Buntaro-szan. 
– Miféle barátok között? Én ismerem a barátaimat – és az ellenségeimet! – Ismét Isido felé perdült. – Hol ez az igazi férfi, akiről beszéltél, Isido-szan? Hol vannak ezek a férfiak? Eresszed ki őket az egérlyukból, hadd álljanak elém – Toda Buntaro, Szakura ura elé –, ha van bennük bátorság! 
Mindenki készenlétbe helyezkedett. 
Isido rosszindulatú tekintettel meredt Buntaróra. 
– Ennek nem most van az ideje, Buntaro-szan – mondta Jabu. – Barát vagy ellen... 
– Barát? Hol? Ezen a trágyadombon? – Buntaro nagyot köpött a porba. 
Egy Szürke a kardmarkolatához kapott, tíz Barna követte, ötven Szürke csak egy másodpercet késett – mindenki arra várt, hogy Isido pengéje kirepüljön a hüvelyből, megadva a jelet a támadásra. 
Hiromacu ekkor lassan kilépett a kerti árnyak közül, és átballagott a kapun az előudvarba, hosszúkardja a kezében, félig kihúzva. 
– Néha a trágyadombon is találni barátokat, fiam – mondta higgadtan. A kezek lecsúsztak a kardmarkolatokról. Az egymással szembenéző mellvédeken a szamurájok – Barnák és Szürkék – megeresztették íjhúrjukat. – Ez a vár tele van barátokkal. Egész Ószaka tele van. Legalábbis így mondja folyton Toranaga úr. – Sziklaszálként állt egyetlen életben maradt fia előtt, és látta a vérszomjat a szemében. Amint Isido közeledését észlelték, Hiromacu készenlétbe helyezkedett a főbejárati ajtó mellett. Amikor az első veszély elmúlt, a macskafélék nesztelenségével előrelopakodott az árnyékok közé. Most lenézett Buntaróra. – Nem így van-e, fiam? 
Buntaro óriási erőfeszítéssel bólintott, és egy lépést tett hátra, de a bejáratot a kertbe így is lezárta. 
Hiromacu Isidóhoz fordult. – Nem vártunk ma este, Isido-szan. 
– Tiszteletemet akarom tenni Kiricubo-szan előtt. Csupán néhány perce közölték velem, hogy valaki távozni készül. 
– Igaza volt a fiamnak? Aggódnunk kellene, hogy nem barátok között vagyunk? Túszok volnánk, akiknek könyörögni kell minden kegyért? 
– Nem. De Toranaga úrral ittléte idejére bizonyos protokollban egyeztünk meg. Egy nappal előre be kell jelenteni minden fontos személyiség érkezését vagy távozását, hogy a megfelelő tiszteletben részesíthessem az illetőket. 
– Toranaga úr hirtelen döntött. Nem tartotta egyik hölgye hazautazását Jedóba olyan fontosnak, hogy ezért megzavarjon téged – mondta Hiromacu. – Mindössze a saját távozását készíti elő. 
– Annak az időpontja felől is döntött már? 
– Igen. Aznap indul, hogy a Régenstanács ülése véget ér. A protokollnak megfelelően előre értesíteni fog róla. 
– Helyes. Persze, lehet, hogy az ülést megint el kell napolnunk. Kijama úr betegebb, mint valaha. 
– Elnapolták vagy nem? 
– Csak megemlítettem, hogy sor kerülhet rá. Reméljük, hogy még sokáig élvezhetjük Toranaga úr társaságát, ne? Kimegy holnap vadászni? 
– Megkértem, hogy az ülésig ne vadásszon többé. Nem tartom biztonságosnak. Az egész környéket nem tartom többé biztonságosnak. Ha mocskos orgyilkosok ilyen könnyen kijátszhatják őrségedet, mennyivel nagyobb tere nyílik az álnokságnak odakinn, ne? 
Isido úgy tett, mintha nem vette volna észre a sértést. Tudta, hogy embereit ez még jobban feltüzeli, de egyelőre még nem akarta meggyújtania kanócot. Sőt, örült Hiromacu közbeavatkozásának, mert egy pillanatra majdnem elvesztette önuralmát. Lelki szemei előtt megjelent Buntaro porban heverő feje, haláltusában csattogó fogai, és a kísértésnek nehéz volt ellenállni. – Az aznap éjjeli őrség minden parancsnokát menesztettem a Nagy Űrbe, mint jól tudod. Sajnos, az Amida-hívek egy külön világ. De hamarosan eltapossuk őket. Felkérjük a régenseket, hogy egyszer s mindenkorra bánjanak el velük. És most talán tiszteletemet tehetem Kiricubo-szan előtt. 
Isido előreindult, személyes testőrsége a nyomában. Egyszerre döndülve megtorpantak. Buntaro szemkápráztató gyorsasággal nyílvesszőt illesztett íjára, s noha a nyíl egyelőre a földre irányult, a húr pattanásig feszült. – Szürkék ezen a kapun nem léphetnek be! Ez is hozzá tartozik a protokollhoz! 
– Én Ószaka várkastélyának kormányzója és az Örökös testőrparancsnoka vagyok! Oda megyek, ahová akarok! 
Újra Hiromacu vette kezébe az irányítást. – Igaz, mint az Örökös testőrparancsnoka oda mégy, ahová tetszik. De ezen a kapun át csak öt ember követhet. Nem ebben egyeztetek meg urammal? 
– Öt vagy ötven, teljesen mindegy! Ez a sértés türhe... 
– Sértés? Fiamnak esze ágában sem volt megsérteni. Csupán a parancsnak engedelmeskedik, amiben hűbérura és te állapodtatok meg. Öt ember. Öt! – A szó parancsként csattant. Hiromacu hátat fordított Isidónak, és fiára nézett. – Isido úr kitüntet bennünket azzal, hogy tiszteletét kívánja tenni Kiricubo úrhölgy előtt. 
Az öregember kardja kéthüvelyknyire kinn volt hüvelyéből és senki sem tudta, Isidóra akar-e lesújtani vele, ha a harc elkezdődik, vagy fia fejét csapja le, ha felemeli az íjat. Azzal mindenki tisztában volt, hogy apa és fia nem szereti, csupán kölcsönösen tiszteli egymást vadságáért és elszántságáért. – Nos, fiam, mit felelsz az Örökös testörparancsnokának? 
Buntaro arcán patakzott a verejték. Lassan félreállt és megeresztette az íjhúrt, de a vesszőt nem vette le róla. 
Isido számtalanszor látta Buntarót az íjászversenyeken: hat nyilat tudott kilőni, mielőtt az első célba érkezett volna, és mind a hattal telitalálatot ért el. Boldog lett volna, ha kiadhatja a parancsot a támadásra, és lemészároltathatja apát és fiát, összes emberükkel együtt. De tudta, hogy ostobaság lenne velük és nem Toranagával kezdeni a sort, s különben is, ha a háború ideje eljön, Hiromacut talán átcsábithatják a maguk oldalára. Ocsiba úrnő legalábbis azt mondta, megpróbál szót érteni Hiromacuval a megfelelő pillanatban. Ocsiba megesküdött rá, hogy Hiromacu sohasem hagyná cserben az Örököst, hogy ő magához fogja láncolni az öreg Vasökölt, talán még arra is rábírhatja, hogy ölje meg mostani urát – így az egész konfliktusnak elejét lehetne venni. Miféle hatalma van Ocsibának az öreg harcos felett, miféle titok tudója? Isido már rég kiadta a parancsot, hogy lehetőleg még a régensek utolsó ülése előtt csempésszék ki Ocsiba úrnőt Jedóból. Az élete egy fityinget sem érne Toranagának a Tanácsból való kizárása után – márpedig ebben egyeztek meg a többi régenssel. Kizárás és utasítás az azonnali szeppukura. Ha Ocsiba megmenekül, jó. Ha nem, az se baj. Az örökös nyolc év múlva uralkodni fog. 
Átvágott a kapun a kertbe, Hiromacu, Jabu és öt testőr követte. Udvariasan meghajolt Kiricubo előtt, és minden jót kívánt neki. Majd, meggyőződvén róla, hogy minden rendjén van, sarkon fordult, és összes emberével együtt távozott. 
Hiromacu nagyot lélegzett, és megvakargatta az aranyerét. – Induljatok mielőbb, Jabu-szan. Ez a rizskukac most már nem támaszt több akadályt. 
– Igen. Máris. 
Kin letörölte homlokáról a verejtéket egy kendővel. – Gonosz kami ez az ember! Féltem uramat. – Megeredtek a könnyei. – Nem akarok elmenni! 
– Toranaga úrnak nem esik baja, ezt megígérem, úrnőm – mondta Hiromacu. – Most azonban induljatok! 
Kiri igyekezett elfojtani zokogását, és leeresztette a fátylat, amely kalapjának széles karimájára volt feltűrve. – Ó, Jabu-szan! Bekísérnéd Szazuko úrnőt? Kérlek! 
– Természetesen. 
Szazuko meghajolt, és elsietett, Jabu utána. A lány felszaladt a lépcsőn, A teteje felé megcsúszott és elesett. 
– A gyermek! – visította Kiri. – Nem történt baja? 
Minden szem a lépcsőn heverő lányra meredt. Mariko odaszaladt, de Jabu előbb felért. Felsegítette Szazukót. Úgy látta, nagyobb az ijedsége, mint a baja. – Jól vagyok – mondta kissé zihálva. – Kérlek, ne aggódj, jól vagyok. Micsoda ostobaság tőlem. 
Jabu visszaballagott az előudvarra, hogy felkészítse a csapatot az azonnali indulásra. 
Mariko megkönnyebbülten tért vissza a kapuhoz. Blackthorne elképedten meredt a kert felé. 
– Mi az? – kérdezte az asszony. 
– Semmi – felelte rövid hallgatás után Blackthorne. – Mit kiáltott Kiricubo úrnő? 
– „A gyermek! Nem történt baja?” Szazuko úrnő ugyanis terhes – magyarázta Mariko. – Mindnyájan megijedtünk, hogy az esés végzetes lehet. 
– Toranaga-szan gyermekével terhes? 
– Igen – mondta Mariko, és hátranézett a hordszék felé. 
Kiri már benn volt az áttetsző függönyök között, fátyla leeresztve. Szegény asszony, gondolta Mariko, tudván, hogy Kiri csak a könnyeit akarja palástolni. A helyében én is rettegve gondolnék itt hagyott uramra. 
Szeme Szazukóra tévedt, aki utoljára intett még egyet a lépcső tetejéről, és bement. A vasajtó becsapódott mögötte. Úgy hangzott, mint valami gyászharang, gondolta Mariko. Viszontlátjuk-e őket valaha? 
– Mit akart Isido? – kérdezte Blackthorne. 
– A... nem ismerem a megfelelő szót. Körutazott... körutat tett a várban, előzetes figyelmeztetés nélkül. 
– Miért? 
– Ő a vár parancsnoka – felelte Mariko, mert az igazi okot nem akarta elárulni. 
Jabu parancsokat kiáltott az oszlop elején és elindult. Mariko beszállt hordszékébe, de nem rántotta egészen össze a függönyt. Buntaro intett Blackthorne-nak, hogy húzódjék félre. A navigátor engedelmeskedett. 
Várták, hogy Kiri hordszéke előremenjen. Blackthorne az elmosódó, fátyolos alakra meredt, hallotta fojtott zokogását. A két rémült szolgáló, Asza és Szono mellette gyalogolt. Blackthorne utoljára visszanézett. Hiromacu a kunyhó mellett állt kardjára támaszkodva. Aztán eltűnt szeme elől a kert, a szamurájok becsukták a jókora, megvasalt ajtót. A nagy keresztfa döndülve a helyére csapódott. Az előudvarban már nem voltak őrök. Mind a mellvéden állt. 
– Mi folyik itt? – kérdezte Blackthorne. 
– Hogy mondtad, Andzsin-szan? 
– Mintha ostrom alatt lennének. Barnák a Szürkék ellen. Bajra számítanak? Újabb bajra? 
– Ó, értem. Éjszakára mindig bezárják a kaput – felelte Mariko. 
Blackthorne lépkedni kezdett, ahogy a második hordszék is elindult, Buntaro és az utóvéd pedig besorolt mögéjük. Blackthorne az elöl imbolygó hordszéket figyelte és az elmosódó alakot a függönyök között. Nagyon ideges volt, noha igyekezett leplezni. Amint Kiricubo az imént felsikított, ő odakapta a fejét. Mindenki más a lépcsőn heverő lányt bámulta. Már-már ő is arra nézett volna, de egyszer csak azt látta, hogy Kiricubo bámulatos fürgeséggel beszalad a kis kunyhóba. Blackthorne először azt hitte, káprázott a szeme, mert a sűrűsödő sötétben a fekete köpönyeg, a fekete kimonó, a fekete kalap és a fekete fátyol szinte láthatatlanná tette az öregaszszonyt. Meredten nézte, amint a vaskos figura eltűnik, majd újra megjelenik, beugrik a hordszékbe és összerántja a függönyt. Egy pillanatra találkozott a tekintetük. Toranaga volt az. 

Huszonkettedik fejezet

A két hordszéket körülvevő kis csapat lassan haladt előre a vár útvesztőjében, át a megannyi ellenőrzőponton. Mindegyiknél ünnepélyes hajlongások kezdődtek, a passzusokat újra és részletesen megvizsgálták, újabb csoport Szürke szegődött hozzájuk új kapitánnyal, s aztán átengedték őket. Blackthorne minden ellenőrzőpontnál balsejtelmektől gyötörve nézte, amint az őrség kapitánya odamegy Kiricubo összehúzott függönyéhez és bepislog. De a tisztek minden alkalommal udvariasan meghajoltak az alig látható, zokogó asszony felé, és intettek nekik, hogy mehetnek. 
Ki tudja rajtam kívül? – töprengett kétségbeesetten Blackthorne. A szolgálók biztosan – azért olyan ijedtek. Hiromacunak is tudnia kellett, és Szazukónak, a csalinak kétségkívül. Mariko? Nem hiszem. Jabu? Megbízna benne ennyire Toranaga? És ez a nyaktalan őrült, Buntaro? Aligha. 
Ez az egész nyilvánvalóan egy igen titkos szökési kísérlet. De miért teszi kockára Toranaga az életét a váron kívül? Nem lenne nagyobb biztonságban benn? Ki elől menekül? Isido – vagy az orgyilkosok elől? Vagy valaki más elől a várban? Valószínűleg mind elől, gondolta Blackthorne, és szeretett volna máris a gályán lenni. Ha Toranagát felfedezik, kitör a botrány, a harc életre-halálra fog menni, és senki sem válogat az eszközökben. Fegyvertelen vagyok, de ha volna is egy pár pisztolyom, vagy akár egy húszfontosom és száz kikötői verekedőm, a Szürkék akkor is legyűrnének bennünket. Nincs hová futnom, nincs hol elrejtőznöm. Kurva egy kutyaszorító, akárhogy is nézem! 
– Fáradsz, Andzsin-szan? – kérdezte udvariasan Mariko. – Ha akarod, cseréljünk helyet. 
– Köszönöm – felelte savanyúan Blackthorne, aki nagyon hiányolta a csizmáját, a bőrsaruhoz még mindig nem szokott hozzá a lába. – Semmi bajom. Csak azt szeretném, ha már biztonságban a tengeren lennénk. 
– Biztonságos valaha is a tenger? 
– Néha, senhora. Nem valami gyakran.
Blackthorne alig hallotta Marikót. Úristen, csak el ne áruljam valahogy Toranagát, gondolta. Iszonyú lenne! Mennyivel egyszerűbb lett volna, ha meg se látom. Merő balszerencse, az a fajta véletlen, ami a legtökéletesebben megszerkesztett tervet is szétzilálhatja. A vénasszony, Kiricubo nagy színész, akárcsak az a fiatalka. Én is csak azért néztem rá, mert nem értettem, mit kiált. Merő balszerencse, hogy megláttam Toranagát – parókában, kifestve, kimonóban és köpönyegben, mint Kiricubo, de mégiscsak Toranaga volt az. 
A következő ellenőrzőpontnál az új Szürkék kapitánya közelebb jött, mint eddig bárki, s a szolgálók könnyes arccal hajlongva az útjába álltak, miközben nagyon igyekeztek úgy tenni, mintha nem volnának az útjában. A kapitány Blackthorne-ra pillantott, és elindult feléje. Hitetlenkedve megbámulta, mondott valamit Marikónak, aki megrázta a fejét és válaszolt. A férfi morgott valamit, visszament Jabuhoz, átadta a passzusokat, és intett, hogy folytathatják az utat. 
– Mit mondott? – kérdezte Blackthorne. 
– Arra volt kíváncsi, honnan jöttél... hol az otthonod. 
– De te a fejedet ráztad. Ez miféle válasz? 
– Ó, bocsáss meg. Azt is kérdezte... néped távoli ősei nem rokonai-e annak a kaminak... vagyis szellemnek... aki északra lakik, Kína határán. Nemrégiben még azt hittük, Kína az egyetlen civilizált hely a világon... Japán után, ne? Kína olyan óriási, hogy maga egy egész világ – mondta, lezárva a témát. Valójában a kapitány az iránt érdeklődött, ez a barbár nem Harimvakairitől, a macskák kamijától származik-e, hozzátéve, hogy úgy bűzlik, akár egy bagzó görény, márpedig, mint ismeretes, a szóban forgó kami épp erről híres. 
Mariko azt felelte, hogy nem tartja valószínűnek, s magában szégyenkezett a kapitány durvasága miatt, hiszen az Andzsin-szannak korántsem volt olyan rossz szaga, mint Cukku-szannak vagy a vizitátor atyának meg a többi barbárnak. A kipárolgását most már szinte alig lehetett érzékeim. 
Blackthorne tudta, hogy Mariko hazudik. De szeretném érteni a zagyva beszédeteket, gondolta. Még jobban szeretnék elkeveredni végre erről az átkozott szigetről, vissza az Erasmus-ra, jó erőben levő matrózok közé, ahol bőven van zabálnivaló, grog, lőpor és golyó, eladni az árut, aztán irány haza. Mikor kerül rá sor? Toranaga azt mondta, nemsokára. Bízhatok benne? Hogyan vitte Jedóba a hajómat? Vontatta? Vagy a portugálok vitorláztak rajta? Hogy lehet vajon Rodrigues? Elrohadt-e a lába? Mostanára már biztosan tudja, két lábbal fog-e élni vagy eggyel – hacsak az amputáció meg nem öli –, vagy belehal. Jóságos Istenem, ments meg engem a sebektől meg a doktoroktól. Meg a papoktól. 
Újabb ellenőrzőpont. Blackthornefel nem foghatta, hogy maradhatnak ilyen udvariasak és türelmesek, hajlonganak, átadják a passzusokat, visszaadják, mosolyognak, egyik fél se tanúsít egy szemernyi idegességet. Mennyire mások, mint mi. 
Mariko arcába nézett, amelyet félig elfedett a fátyol és a széles karimájú kalap. Nagyon bájosnak találta, és örült, hogy jól lehordta a hibája miatt. Legalább egyszer s mindenkorra véget vetettem ennek a hülye gyanújuknak. Ronda fiúpecérek, vérmocskos fattyúk! 
Miután délelőtt elfogadta az asszony bocsánatkérését, kérdezgetni kezdte Jedóról, a japán szokásokról, Isidóról és a várkastélyról. A nemi élet témáját mellőzte. Mariko részletes válaszokat adott, de a politikai magyarázatokat kerülte, s noha válaszai tartalmasak voltak, mégis kicsit általános jellegűek. Aztán hamarosan távozott a szolgálókkal együtt, hogy felkészüljön az útra, és Blackthorne magára maradt a szamuráj testőrökkel. 
Az idegeire ment, hogy folyton emberek vannak körülötte. Egy pillanatig sem hagynak magamra. És túl sok van belőlük. Nyüzsögnek, mint a hangyák. Szeretnék végre magamra reteszelni egy jó vastag tölgyajtót. Szeretnék végre fedélzetre szállni, kifutni a tengerre, tengeri levegőt szívni. Akár azon az ártányhasú, lelket kirázó gályán is! 
Most, miközben lassan átvágtak az ószakai váron, ráébredt, hogy Toranagával az ő elemében lesz együtt, a tengeren, ahol ő a császár. Kibeszélgethetjük magunkat kedvünkre. Mariko majd tolmácsol, és végre mindent elintézek. Kereskedelmi feltételek, a hajóm, az ezüst visszatérítése, a fizetség, ha meg akarja venni a muskétákat és a lőport. Eltervezhetjük azt is, hogy jövőre visszajövök selyemrakománnyal. Nagyon sajnálom Domingo atyát, de fel fogom használni az értesüléseket, amiket kaptam tőle. Felvitorlázok az Erasmus-szal a Gyöngy-folyón Kantonba, és áttöröm a portugál-kínai blokádot. Adjátok vissza a hajómat, és máris gazdag vagyok! Gazdagabb, mint Drake! Amikor hazaérek, összefüttyentem az összes tengeri farkast Plymouthtól a Zuider Zeeig, és magunkhoz ragadjuk az egész ázsiai kereskedelmet. Drake épp csak megpörkölte Fülöp szakállát, de én levágom a zacskóját is. Selyem nélkül Macau elpusztul, Macau nélkül elpusztul Malacca, aztán Goa! Úgy felgöngyölítjük a portugál birodalmat, mint valami szőnyeget! „Parancsolod India kereskedelmét, felség? Afrikáét? Ázsiáét? Japánét? A következőket kell csinálni, és öt év leforgása alatt mind a tiéd!” 
„Kelj fel, Sir John!” 
Igen, végre elérhető közelségbe kerül a lovagi cím. Vagy talán még több. Kapitányokból, navigátorokból lett már admirális, lovag, lord, még gróf is. A közrendű angol számára az egyetlen út a biztos, az igazán biztos pozícióhoz a királynő kegyén át vezet. Áldja meg őt az Isten! A kegyét pedig kincsekkel lehet elnyerni, hogy pénzelhesse háborúját a bűzös Spanyolország meg az átkozott pápa ellen. 
Három esztendő alatt megteszek három utat, gondolta kéjesen Blackthorne. Tudom, tudom, a monszun szelek meg a nagy viharok, de az Erasmus kis vitorlafelülettel vág majd neki és kisebb rakományokkal. Várjunk csak – mi a fenének vacakolnék a kisebb rakományokkal? El kell kapni az idei Fekete Hajót! Akkor meglesz mindenem! 
De hogyan? 
Könnyen – ha nincs kísérete, és váratlanul csapunk le rá. De nincs elég emberem. Várjunk csak, Nagaszakiban találhatok embereket! Hiszen ott vannak a portugálok. Nem azt mondta Domingo, hogy olyan az, akár egy portugál kikötő? És ezt mondta Rodrigues is! Mindig minden hajón akadnak matrózok, akik kényszersorozásnak estek áldozatul, vagy egyszerűen elrabolták őket, és ezek biztosan hajlandók megszökni a gyors haszon reményében, bármilyen kapitány vagy zászló alatt szolgáljanak is. Az Erasmus-ra a mi ezüstkészletünkkel kétségkívül tudnék legénységet bérelni, így nem is lenne szükségem három évre. Kettő megtenné. Két év az Erasmus-szal és az új legénységgel, aztán irány haza. Gazdag leszek és híres. És akkor elbúcsúzom a tengertől. Végre. Örökre. 
Mindennek Toranaga a kulcsa. Hogyan lehetne megforgatni? 
Átjutottak egy újabb ellenőrzőponton, és befordultak egy sarkon. Előttük a vár utolsó hullórostélya és kapuja, azon túl már csak az utolsó felvonóhíd és az utolsó árok. Túloldalán a legerősebb, végső ellenőrzőpont. Fáklyák miriádja változtatta bíborszínű nappallá az estét. 
Aztán az árnyékok közül előlépett Isido. 
A Barnák Blackthorne-nal egyszerre pillantották meg. Végighullámzott rajtuk az ellenséges indulat. Buntaro szinte elúszott mellette, hogy mielőbb az oszlop élére érjen. 
– Ez az állat valósággal kihívja maga ellen a sorsot – mondta Blackthorne. 
– Senhor? Ne haragudj, nem hallottam jól. 
– Csak... csak azt mondtam... hogy Isido, úgy látszik, igen hamar fel tudja dühítem a férjedet. 
Mariko nem felelt. 
Jabu megállt. Nyugodtan átadta a passzusokat a kapu kapitányának, és odaballagott Isidóhoz. – Nem számítottam rá, hogy újra találkozunk. Őrséged nagyon hatékony. 
– Köszönöm. – Isido Buntarót és a mögötte levő, elfüggönyzött hordszéket figyelte. 
– Egyszer is elég lenne ellenőrizni a passzusunkat – mondta Buntaro, baljóslatúan megcsörrentve fegyverzetét. – Kétszer bőven elég. Minek nézel bennünket... ostromlóknak? Ez sértés. 
– Nem akarlak megsérteni, Buntaro-szan. Az orgyilkos miatt megszigorítottam az ellenőrzést. – Isido Blackthorne-ra nézett, és újra elgondolkodott, nem kellene-e visszatartania, ahogy Onosi és Kijama tanácsolta. Visszapillantott Buntaróra. Söpredék, gondolta. Hamarosan nyársra kerül a fejed. Hogyan maradhatott egy ilyen ritka szépség, mint Mariko, ennek az orangutánnak a felesége? 
Az új kapitány aprólékosan mindenkit ellenőrzött, rajta van-e a listán. – Minden rendben, Jabu-szama – mondta az oszlop elejéhez visszatérve. – A passzusra nem lesz többé szükségetek. Itt tartjuk. 
– Jó – mondta Jabu, majd Isidóhoz fordult. – Nemsokára találkozunk. 
Isido pergamentekercset húzott elő a ruhaujjából. – Szeretném megkérni Kiricubo úrnőt, vigye el ezt Jedóba az unokahúgomnak. Nem valószínű, hogy én egyhamar megfordulnék ott. 
– Természetesen. – Jabu kinyújtotta a kezét. 
– Nem terhellek vele, Jabu-szan. Átadom én magam. – Isido elindult a hordszék felé. 
A szolgálók alázatosan elébe álltak. Asza már nyújtotta is a kezét. – Átvehetnem az üzenetet, uram? Úrnőm... 
– Nem. 
Isido és mindenki meglepetésére a szolgálók nem tágítottak az útból. 
– Sajnos, az úrnő... 
– Félre! – förmedt rájuk Buntaro. 
A két lány alázatosan, iszonyodva hátrálni kezdett. 
Isido meghajolt a függönyök előtt. – Kiricubo-szan, megkérhetnélek, hogy vidd el ezt a levelet Jedóba, az unokahúgomnak? 
A zokogás egy pillanatra elhalt, és a homályos alak beleegyezőleg meghajolt ültében. 
– Köszönöm. – Isido kinyújtotta a vékony tekercset, úgy, hogy a vége egy hüvelyknyire volt a függönytől. 
A zokogás végleg elhalt. Blackthorne ráébredt, hogy Toranaga csapdába esett. Az udvariasság azt diktálja, hogy vegye át a tekercset, és a keze el fogja árulni. 
Mindenki várta, hogy a kéz megjelenjék. 
– Kiricubo-szan? 
Semmi mozgás. Aztán Isido előrelépett, szétrántotta a függönyt, s ugyanabban a pillanatban Blackthorne fülrepesztő ordítással táncolni, ugrabugrálni kezdett, akár egy eszelős. Isido és a többiek döbbenten fordultak feléje. 
Isido mögött egy villanásnyi időre feltűnt Toranaga arca. Húsz lépésről Kiricubónak lehetne nézni, gondolta Blackthorne, de innen, ötről nem, hiába takarja fátyol. És abban a végtelennek tűnő másodpercben, míg Toranaga vissza nem rángatta a függönyt, Blackthorne tudta, hogy Jabu felismerte, Mariko is bizonyosan, Buntaro valószínűleg és talán néhány szamuráj is. Előreugrott kiragadta a tekercset Isido kezéből, bedugta a függöny résén, s közben azt hadarta: – Az én hazámban balszerencsét hoz, ha egy herceg maga adja át a levelet, mint valami közönséges nyomorult... balszerencsét... balszerencsét... 
Mindez olyan váratlanul történt, hogy Isido kardja még ki se röppent a hüvelyből, amikor Blackthorne már előtte hajlongott és habogott, akár valami eszement paprikajancsi. Aztán működésbe léptek Isido reflexei, és a penge szisszenve suhant Blackthorne torka felé. 
Blackthorne kétségbeesett tekintete meglelte Marikót. – Az isten szerelmére, segíts... balszerencse... balszerencse! 
Mariko felsikoltott. A penge egy hajszálnyival állapodott meg Blackthorne nyaka előtt. Mariko pergő nyelvvel tolmácsolta, amit a navigátor mondott. Isido leeresztette a kardot, hallgatott egy sort, majd dühödten odavetett valamit az asszonynak, és visszakézből hatalmas pofont mért Blackthorne arcára. 
Blackthorne megvadult. Óriási ökleit összeszorítva Isidóra vetette magát. 
Ha Jabu nem olyan gyors, ha nem kapja el idejében Isido karját, Blackthorne feje legurul a porba. A másodperc egy törtrészével később Buntaro kapta derékon Blackthorne-t, aki már Isido torkát szorongatta. Négy Barna egyesített erejével sikerült csak lefejteni Isidóról, aztán Buntaro egy kemény nyakszirtütéssel elkábította. Szürkék ugrottak uruk védelmére, de a Barnák máris körülvették Blackthorne-t és a hordszékeket, s egy pillanatig senki sem tudta, mit kéne csinálni. Mariko és a szolgálók megjátszott jajgatásukkal, siránkozásukkal csak fokozták a zűrzavart és fejetlenséget. 
Jabu békítgetni kezdte Isidót, Mariko pedig könnyesen, színlelt hisztériában hajtogatta, hogy az őrült barbár csupán Isidót akarta megmenteni, a nagy parancsnokot – a herceget, mert annak véli – a gonosz kamiktól. – És náluk, akárcsak nálunk, a legnagyobb sértés, ha megérintik az arcukat, ettől vesztette el egy pillanatra az eszét. Ostoba barbár ő, uram, de a hazájában daimjó, és csak segíteni akart neked! 
Isido tovább ordítozott, és belerúgott Blackthorne-ba, aki kezdett magához térni. Végtelen nyugalom szállta meg, amint a tumultust hallgatta. Behunyta a szemét. Szürkék vették körül őket hússzoros erőfölényben, de egyelőre még senki sem halt meg, valamennyien fegyelmezetten várakoztak. 
Blackthorne látta, hogy mindenki figyelme rá irányul. De most már azt is tudta, hogy vannak szövetségesei. 
Isido ismét feléje perdült, közelebb lépett és ráordított. Érezte, hogy a Barnák még erősebben szorítják, tudta, hogy megint megütik, de ahelyett, hogy kitépte volna magát, ezúttal váratlanul elernyedt, mint aki összeroskadni készül, aztán megrántotta magát, elszabadult, és eszelősen kacagva fergeteges matróztáncra perdült. Domingo atyától tudta, hogy a japánok szerint az őrületet a kamik okozzák, így az eszelősöket, akárcsak a gyerekeket és a nagyon öregeket, nem tartják felelősnek viselkedésükért, és néha különleges előjogokat élveznek. Őrjöngve ugrándozott hát, és ritmusra dalolta Marikónak: – Segíts... segíts, az isten szerelmére... nem bírom sokáig... segíts... 
– Őrült... eszelős... megszállták a gonosz szellemek – kiáltotta Mariko, aki azonnal átlátta Blackthorne tervét. 
– Igen – mondta Jabu, aki még mindig nem ocsúdott fel a megrázkódtatásból, hogy Toranagát fedezte fel a hordszékben, és azt sem tudta, valóban megőrült-e az Andzsin-szan vagy csak színleli. 
Mariko magánkívül volt. Nem tudta, mit kellene tennie. Az Andzsin-szan megmentette Toranaga úr életét, de honnan tudta? – kavargott egyre a fejében a pillanatnyilag fölösleges, értelmetlen kérdés. 
Blackthorne arca nem lett véres, csak az ütések hagytak rajta szederjes csíkokat. Táncolt, egyre táncolt, kétségbeesve várta a segítséget, de az csak nem érkezett. Elátkozva magában Jabut és Buntarót, a gyáva férgeket, és Marikót, az ostoba nőszemélyt, hirtelen abbahagyta az ugrándozást, hideglelős bábuként hajladozni kezdett Isido előtt, majd lépkedve-táncolva megindult a kapu felé. – Kövessetek, kövessetek! – ordította félelmében szinte fuldokolva, és mutatta az utat, mint valami hammelni patkányfogó. 
A Szürkék elibe álltak. Tettetett dühvel rájuk förmedt és fensőségesen félreparancsolta őket, majd hisztérikus kacajra fakadt. 
Isido felkapott egy íjat és egy nyílvesszőt. A Szürkék szétugrottak. Blackthorne már-már átjutott a kapun. Hátrafordult, tudta, hogy a futásnak semmi értelme. Tehetetlenségében ismét duhaj táncba fogott. 
– Veszett kutya ez! A veszett kutyákkal pedig el kell bánni! – hörögte Isido. Felhúzta az íjat és célzott. 
Mariko előreugrott Toranaga hordszéke mellől, és Blackthorne után indult. – Ne aggódj, Isido úr – kiáltotta. – Nem kell aggódnod... csak ideiglenesen vesztette el az eszét... ha megengeded, majd én... – Közelebb érve már ki tudta venni Blackthorne holtfáradt arcát, az eszelős vigyorba merevedett vonásokat, és ő is megijedt. – Most már segíteni fogok, Andzsin-szan – hadarta. – Meg kell próbálnunk... kisétálni. Követlek, ne félj, nem fog ránk lőni. De kérlek, most már hagyd abba a táncot. 
Blackthorne azonnal abbahagyta, sarkon fordult, és némán felballagott a hídra. Az asszony egy lépéssel lemaradva követte, ahogy illik, s minden pillanatban várta a nyilakat, szinte hallotta a hussanásukat. 
Ezer szempár figyelte az őrült óriást és az apró asszonyt, amint egyre távolodnak. 
Jabu magához tért. – Ha meg akarod ölni, bízd rám, Isido-szama. Méltatlan lenne hozzád, hogy te vedd el az életét. Hadvezér nem öl a saját kezével. Másokra bízza. – Közelebb lépett, és lehalkította a hangját. – Hagyd életben. Az váltotta ki belőle az örületet, hogy megütötted. Daimjó ő a saját hazájában, és hát az ütés... úgy van, ahogy Mariko-szan mondta, ne? Hidd el, többet érünk vele élve. 
– Mi? 
– Többet ér nekünk élve. Bízz bennem. Bármikor megöletheted. Egyelőre élve van szükségünk rá. 
Isido elkeseredést és őszinteséget olvasott ki Jabu szeméből. Letette az íjat. – Rendben van. De egy nap élve akarom megkapni. Sarkánál fogva akasztom a vizesgödör fölé. 
Jabu nyelt egyet, és kurtán meghajolt. Idegesen intett a csapatnak, hogy induljanak, mert attól tartott, Isidónak újra eszébe jut a hordszék és „Kiricubo”. 
Buntaro majdhogynem alázatosan engedelmeskedett, és elindította a Barnákat. Eszébe sem jutott eltöprengeni azon a csodán, hogy Toranaga úr egyszerre csak köztük termett, mint valami kami. Ő csak azt tudta, hogy ura veszélyben van és jóformán védtelen. Látta, hogy Isido még mindig nem vette le szemét Marikóról és az Andzsin-szanról, de azért udvariasan mégis meghajolt feléje, és besorolt Toranaga hordszéke mögé, hogy testével fogja fel az esetleg urának szánt nyilvesszőket. 
Az oszlop a kapuhoz közeledett. Jabu magányos utóvédként a sor végére állt. Minden pillanatban várta, hogy a menetet megállítják. Legalább néhány Szürke biztosan látta Toranagát, gondolta. Mikor bökik ki Isido előtt? Vajon azt fogja hinni, hogy én is be voltam avatva a szökési kísérletbe? Örökre végem? 
A híd közepéről Mariko visszanézett. – Jönnek, Andzsin-szan, a két hordszék már átért a kapun, már a hídon járnak! 
Blackthorne nem felelt, nem is fordult hátra. Minden akaraterejére szüksége volt, hogy össze ne essék. Saruját elvesztette, arca égett az ütéstől, feje úgy fájt, hogy majd széthasadt. Az utolsó őrök átengedték a hullórostélyon. Marikót sem állították meg. A hordszékeket sem. 
Blackthorne tovább baktatott, le az enyhe lejtőn, át a nyílt térségen, majd az utolsó hídon. Csak akkor roskadt le a földre, amikor már az erdőben jártak, és a várból nem lehetett látni őket. 

Huszonharmadik fejezet

– Andzsin-szan... Andzsin-szan! 
Félig eszméletlen állapotban tűrte, hogy Mariko belediktáljon egy kis szakét. Az oszlop megállt, a Barnák szoros gyűrűt vontak a hordszékek köré, a Szürkék kísérőcsapata előttük és mögöttük helyezkedett el. Buntaro rákiáltott az egyik szolgálóra, aki tüstént elővette a korsót a poggyászból, ráparancsolt személyes testőrségére, hogy mindenkit tartsanak távol „Kiricubo-szan” hordszékétől, és Marikóhoz sietett. – Jól van az Andzsin-szan? 
– Igen, azt hiszem, igen – felelte Mariko. Jabu is csatlakozott hozzájuk. 
Jabu, aki szeretett volna minél előbb megszabadulni a Szürkék kapitányától, azt mondta: – Indulhatunk, kapitány. Néhány embert itt hagyunk Mariko-szannal. Ha majd a barbár magához tér, követhetnek bennünket. 
– Bocsánatodat kérem, Jabu-szan, de nem. Az a parancsom, hogy biztonságban a gályáig kísérjünk benneteket. Egy csoportban – tette hozzá a Szürke. 
Blackthorne fuldokolni kezdett a bortól, mire mindenki ránézett. 
– Köszönöm – hörögte. – Most már biztonságban vagyunk? Ki tudja még, hogy... 
– Most már biztonságban vagy! – szakította félbe Mariko. A kapitánynak hátat fordítva állt, és figyelmeztető tekintetet vetett Blackthorne-ra. – Biztonságban vagy, Andzsin-szan, semmi okod az aggodalomra. Érted? Rohamod volt. Nézz körül... biztonságban vagy! 
Blackthorne körülnézett. Megpillantotta a Szürkék kapitányát és mindent megértett. A rizsbortól máris tért vissza az ereje. – Sajnálom, senhora. Pánikba estem, azt hiszem. Öregszem, hiába. Gyakran megszáll az őrület, és ilyenkor semmire sem emlékszem utána. Fárasztó dolog portugálul beszélni, nem? – Latinra váltott. – Értesz? 
– Értelek. 
– Ez a nyelv „könnyebb” lesz? 
– Talán – felelte Mariko, örülve, hogy a navigátor felfogta a figyelmeztetést, és most latinul beszél, ami a japánok számára jószerével kihüvelyezhetetlen és elsajátíthatatlan. Az egész országban talán ha egy maroknyian tanulták meg, de mivel ezeket a jezsuiták képezték, a legtöbb papnak állt. Egész Japánban ő volt az egyetlen nő, aki latinul is és portugálul is tudott írni-olvasni. – Mindkét nyelv nehéz, mindegyiknek meglehetnek a maga veszélyei. 
– Ki tud még a „veszélyekről”? 
– Férjem és aki vezet bennünket. 
– Bizonyos vagy ebben? 
– Mindketten jelét adták. 
A Szürkék kapitánya idegesen mocorgott, majd mondott valamit Marikónak. 
– Azt kérdezi, veszélyes vagy-e még, nem kellene-e megbéklyózni kezedet-lábadat. Nemmel feleltem. Immár kigyógyultál a szélhüdésből. 
– Igen – mondta Blackthorne, ismét visszaváltva portugálra. – Gyakran vannak rohamaim. Ha arcul ütnek, mindig elvesztem az eszem. Nagyon sajnálom. Ilyenkor nem emlékszem rá, mi történt. Isten akarata ez. – Észrevette, hogy a kapitány a száját lesi, és arra gondolt: lelepleztelek, nyomorult, lefogadom, hogy tudsz portugálul. 
Szono odahajtotta fejét a hordszék függönyéhez, majd Marikóhoz lépett. 
– Bocsánatot kérek, Mariko-szama, de úrnőm tudni szeretné, meggyógyult-e már a barbár annyira, hogy indulhassunk. Arra kér, add át neki hordszékedet, mert el kell érnünk az apályt. Ez a felfordulás, amit a barbár okozott, csak még jobban elkeserítette. De mivel tudja, hogy az őrülteket az istenek sújtják, imádkozni fog, hogy visszanyerje egészségét és személyesen ad neki orvosságokat, ha a hajón leszünk. 
Mariko lefordította. 
– Igen. Már jól vagyok. – Blackthorne támolyogva felállt. Jabu parancsot vakkantott. 
– Jabu-szan azt mondja, a hordszékbe kell ülnöd, Andzsin-szan. – Mariko elmosolyodott, amikor Blackthorne tiltakozni kezdett. – Én nagyon erős vagyok, nem kell aggódnod. Melletted megyek majd, hogy beszélgethessünk, ha úgy kívánod. 
Blackthorne hagyta, hogy belesegítsék a hordszékbe. Azonnal továbbindultak. A hordszék ringása elcsitította, kimerültén hátradőlt. Kivárta, míg a Szürkék kapitánya előremegy az oszlop élére, és latinul suttogta: – A centurio érti a másik nyelvet. 
– Igen. És azt hiszem, egy keveset latinul is ért – suttogta Mariko. – Komolyra fordítva a szót, nagyon bátor ember vagy. Köszönöm neked, hogy megmentetted. 
– A te bátorságod erősebb. 
– Nem. Isten vezetett rá az útra, ezért használhattam valamicskét. Ismételten köszönöm. 
Az esti város olyan volt, mint valami tündérország. A gazdagabb házakat sokszínű, olaj- és gyertyaégős lámpások világították meg, amelyek a kapuk keresztfáján lógtak és a kertekben álltak, s az áttetsző sodzsitáblák csodálatosan villóztak. Még a legszegényebb házakat is melegszínűvé varázsolták a sodzsik. Lámpások világítottak a gyalogosoknak és kagavivőknek, akárcsak a lovas szamurájoknak. 
– A házakban olajat is égetünk a lámpásokban, nemcsak gyertyát, de sötétedés után legtöbben aludni térnek – magyarázta Mariko, amint a kanyargós, girbegurba utcákon haladtak, s a gyalogosok meghajoltak, a szegények pedig letérdeltek előttük. Néha már a holdfényben csillogó tengert is megpillantották. 
– Akárcsak nálunk. Ti hogyan főztök? Fatüzelésű tűzhelyeken? 
Blackthorne-nak rohamosan tért vissza az ereje, s már a lábát sem érezte kocsonyásnak. Mariko azonban nem akart visszaülni a hordszékbe, ezért kényelmesen elhevert benne, élvezve a friss levegőt és a beszélgetést. 
– Mi faszénserpenyőt használunk. Mivel nem úgy táplálkozunk, mint ti, nálunk könnyebben megy a főzés. Egy kis rizs, egy kis hal, többnyire nyersen, vagy parázs felett megsütve, pikáns mártásban, ecetes zöldséggel, esetleg egy kis leves. Húst sohasem eszünk. Takarékos emberek vagyunk, hiszen oly kevés a megművelhető földünk, talán az ország ötödrésze – és sokan vagyunk hozzá. Nálunk erény a takarékosság, még az ételmennyiségben is, amit megeszünk. 
– Bátor vagy. Köszönöm neked. A nyilak azért nem repültek, mert pajzsként mögém álltál. 
– Nem, hajóskapitány. Isten akarta így. 
– Bátor vagy és szép. 
Mariko hallgatagon lépkedett. Senki se mondta még nekem, hogy szép vagyok, gondolta, senki. – Nem vagyok bátor, és szép se vagyok. Szép a kard. Szép a becsület. 
– A bátorság is szép, és tebenned nagyon sok van. 
Mariko nem felelt. Eszébe jutott a délelőtt, a csúnya szavak és gonosz gondolatok. Hogy lehet egy férfi ilyen bátor és ilyen ostoba, ilyen szelíd s ilyen kegyetlen, ilyen lelket melengető és ilyen undorító mindez egyszerre? Az Andzsin-szan mérhetetlen bátorságról tett bizonyságot, amikor elvonta Isido figyelmét a hordszékről, és hihetetlen okosságról, ahogy őrültséget színlelve kivezette Toranagát a csapdából. Milyen bölcs Toranaga, hogy ezen módon szökik meg! Csak óvatosan, Mariko, figyelmeztette magát. Gondolj inkább Toranagára, és ne erre az idegenre. Gondolj a gonoszságára és ne hagyd, hogy meleg nedv öntse el az ágyékodat, amit még sohasem tapasztaltál, amiről a kurtizánok mesélnek s a legendás- meg párnakönyvek írnak le. 
– Igen – mondta. – A bátorság is szép, és tebenned nagyon sok van. – Visszaváltott portugálra. – A latin igazán fárasztó nyelv. 
– Iskolában tanultad? 
– Nem, Andzsin-szan, később. Miután férjhez mentem, sokáig messze északon éltem. Egyedül voltam, a szolgákat és a falusiakat kivéve, és csak portugál meg latin könyvek voltak nálam... nyelvtanok, vallási értekezések és egy Biblia. Nyelvtanulással múlattam az időt, és ez a gondolataimat is lekötötte. Nagyon szerencsés voltam. 
– A férjed hol volt eközben? 
– Háborúzott. 
– Mennyi ideig voltál egyedül? 
– A mi egyik mondásunk szerint az időre nincs kizárólagos mértékegység, sok mindenhez lehet viszonyítani: fagyhoz, villámláshoz, könnyhöz, ostromhoz, viharhoz, napnyugtához, vagy akár egy sziklához. 
– Bölcs mondás – jegyezte meg Blackthorne. – Nagyszerűen beszélsz portugálul, senhora. És latinul is. Jobban, mint én. 
– Mézédes a nyelved, Andzsin-szan! 
– Hontó! 
– A hontó igen hasznos szó. A hontó jelen esetben az, hogy egyszer egy keresztény pap érkezett a faluba. Olyanok voltunk, mint két elveszett lélek. Négy esztendeig maradt, és nagyon sokat segített nekem. Örülök, hogy jól beszélem a nyelveket – mondta minden hiúság nélkül. – Apám akarta, hogy tanuljam meg őket. 
– Miért? 
– Úgy vélte, meg kell ismerni az ördögöt ahhoz, hogy legyőzhessük. 
– Bölcs ember volt. 
– Nem. Nem volt bölcs. 
– Miért? 
– Egy nap majd elmesélem. Szomorú történet. 
– Miért voltál egyedül egy egész sziklányi ideig? 
– Pihenj inkább. Hosszú még az út. 
– Beszállnál? – Blackthorne kecmergett volna kifelé, de az aszszony a fejét rázta. 
– Nem, köszönöm. Kérlek, maradj. Szeretek gyalogolni. 
– Rendben van. De beszélgetni már nem akarsz? 
– Ha szeretnéd, beszélgethetünk. Mit kívánsz tudni? 
– Miért voltál egyedül egy egész sziklányi ideig? 
– A férjem elküldött. Jelenlétem undorította. Tökéletesen korrektül viselkedett. Kitüntetett azzal, hogy nem vált el tőlem. És még jobban kitüntetett, amikor visszafogadott a fiammal együtt. – Mariko ránézett Blackthorne-ra. – Tizenöt éves fiam van. Öregasszony vagyok. 
– Nem hiszek neked, senhora. 
– Pedig hontó. 
– Hány éves voltál, amikor férjhez mentél? 
– Öreg, Andzsin-szan. Nagyon öreg. 
– Egyik mondásunk szerint a kor néha olyan, mint a fagy, az ostrom, a napnyugta vagy egy szikla. – Mariko elnevette magát. Minden olyan bájos rajta, minden, amit csinál, gondolta megbüvölten a navigátor. – Neked, tiszteletreméltó hölgy, igen jól áll az öregkor. 
– Egy nőnek, Andzsin-szan, sohasem áll jól az öregség. 
– Te bölcs vagy és bátor – váltott vissza megint latinra Blackthorne. Ünnepélyesebbnek és ódonabbnak hangzott, ugyanakkor meghittebbnek is. Nono, csak óvatosan, gondolta. 
Senki se mondta még, hogy szép vagyok, ismételte magában Mariko. Bárcsak igaz volna. – Errefelé nem bölcs dolog észrevenni más feleségét – mondta. – A mi szokásaink igen szigorúak. Például ha egy férjes asszonyt zárt ajtó mögött egyedül találnak egy szobában egy férfival – még ha egyszerűen csak kettesben beszélgetnek is –, a törvény szerint férjének, fivérének vagy apjának joga van azonnal megölni őt. Ha a lány hajadon, apja természetesen bármikor azt tehet vele, amit akar. 
– Ez nem normális és nem civilizált dolog. – Blackthorne abban a pillanatban megbánta, amint kicsúszott a száján. 
– Mi pedig meglehetősen civilizáltnak tartjuk magunkat, Andzsin-szan. – Mariko örült, hogy ismét megsértették, mert ez elűzte a varázst, a melegséget. – Törvényeink nagyon bölcsek. Rengeteg a szabad és senkihez sem tartozó nő, nem kell a másét elvenni. Igazság szerint ez a nők védelmét szolgálja. A nőt kötelessége egyedül a férjéhez fűzi. Légy türelemmel. Meg fogod látni, milyen civilizáltak, milyen haladók vagyunk. A nőknek is, a férfiaknak is megvan a maguk helye. A férfinak egyszerre csak egy hivatalos felesége lehet – emellett persze sok ágyasa –, de a nőknek nálunk sokkal több a szabadsága, mint a spanyol és portugál hölgyeknek, ha jól tudom. Szabadon mehetünk, ahová akarunk, amikor csak akarunk. Elhagyhatjuk férjünket, ha akarjuk, elválhatunk tőle. Sőt, hozzá sem kell mennünk, ha nem akarunk. Saját vagyonunkkal, tulajdonunkkal, testünkkel és lelkünkkel magunk rendelkezünk. Óriási hatalmunk van, ha úgy akarjuk. A te háztartásodban például ki ügyel a vagyonra, a pénzre? 
– Természetesen én. 
– Itt a feleség ügyel mindenre. A pénz a szamurájnak semmit sem jelent. Igazi férfi szemében megvetésre sem érdemes. Férjem minden dolgát én intézem. A döntéseket ő hozza meg. Én csak végrehajtom az akaratát, kifizetem a számlákat, így ő egészen szabad marad, hogy teljesítse kötelességét ura iránt. Neki ez az egyetlen kötelessége. Bizony, Andzsin-szan, türelmesnek kell lenned, mielőtt bírálsz. 
– Nem bírálatnak szántam, senhora. Egyszerűen csak arról van szó, hogy mi hiszünk az élet szentségében, abban, hogy senkit sem szabad könnyű szívvel megölni, míg a bíróság – az ország, vagyis a királynő bírósága – bele nem egyezett. 
Mariko most már nem hagyta újra elszédíteni magát. – Sok mindent mondasz, amit nem értek, Andzsin-szan. De mintha azt is mondtad volna: „nem normális és nem civilizált dolog”. 
– Igen. 
– Ez pedig bírálat, ne? Toranaga úr megkért, hívjam fel a figyelmedet, hogy illetlenség tudás nélkül bírálni. Ne feledd, hogy a mi civilizációnk, a mi kultúránk több ezer éves. Ebből háromezer dokumentálva is van. Bizony, ősi nép vagyunk. Éppolyan ősi, mint a kínai. A ti kultúrátok hány évre vezethető vissza? 
– Nem sokra, senhora. 
– Császárunk, Go-Nidzso a százhetedik abban a töretlen sorban, amely Dzsimmu-tennóig, az első földi uralkodóig vezethető vissza, aki a földi szellemek öt nemzedékétől származott, előttük meg az égi szellemek hét nemzedékétől, azok pedig Kunitoko-tacsi-nó-Mikotótól eredtek, az első szellemtől, aki akkor jelent meg, amikor a menny és a föld kettévált. Kína sem büszkélkedhetik ilyen történelemmel. A te királynőd hányadik nemzedéke házának? 
– Királynőm a harmadik a Tudor-ágon, senhora. De öreg már és gyermektelen, úgyhogy ő az utolsó. 
– Százhét nemzedék, Andzsin-szan, vissza egészen az istenekig – mondta büszkén Mariko. 
– Ha ezt elniszed, senhora, hogyan lehetsz katolikus? – Látta, hogy Mariko megmérgesedik, majd vállat von. 
– Én még csak tíz éve vagyok keresztény, és ámbár hiszek a keresztény Istenben, az Atyában, a Fiúban és a Szentlélekben, teljes szívemből hiszek, császárunk mégis az istenektől vagy Istentől származik. Ő maga is isten. Sok dolgot nem értek vagy nem tudok megmagyarázni. De császárom isten volta vitán felül áll. Igen, én keresztény vagyok, de elsősorban japán. 
Ez volna hát a kulcs hozzátok? Hogy elsősorban japánok vagytok? –tűnődött Blackthorae. Hallgatta Marikót, és megdöbbentette, amit hallott. A szokásaik eszelősek! A pénz semmi egy igazi férfi szemében? Íme a magyarázat, miért viselkedett olyan megvetően Toranaga, amikor az első találkozón szóba hoztam a pénzt. Százhét nemzedék? Lehetetlenség! Azonnali halál azért, mert egy asszonyt ártatlanul egyedül találnak egy férfival? Ez barbárság! Nyílt felhívás a gyilkosságra! Ezek bátorítják és dicsőítik a gyilkosságot. Nem ezt mondta Rodrigues is? Nem ennek megfelelően cselekedett Omi-szan? Amikor csak úgy ukmukfukk lemészárolta azt a parasztot? A jóistenit, már napok óta nem gondoltam Omi-szanra. Sem a falura. Sem a veremre, meg hogy ott voltam kénytelen térdelni előtte. Felejtsd el, hallgasd inkább ezt az asszonyt, légy türelmes, ahogy mondta, tégy fel neki kérdéseket, és kezedbe fogja adni a kulcsot, hogyan hajlítsd magad felé Toranagát. Toranaga most száz százalékig a lekötelezetted. Megmentetted az életét. Ő is tudja, mindenki tudja. Hisz nem mondott-e köszönetet Mariko – nem azért, hogy őt, hanem hogy Toranagát megmentetted? 
Az oszlop a városon át a tenger felé haladt. Látta a tempót diktáló Jabut, és egyszerre Pieterzoon halálordításai hasítottak a fülébe. – Csak lassan, fokozatosan – motyogta maga elé. 
– Igen – mondta Mariko. – Nehéz dolgod lehet. A mi világunk annyira különbözik a tiédtől. Nagyon más, és nagyon bölcs világ. 
Az előttük haladó hordszékben megpillantotta a csak homályosan kivehető alakot, és ismét hálát adott Istennek megmeneküléséért. Hogyan magyarázzam el a barbárnak, milyenek vagyunk, hogyan gratuláljak a bátorságáért? Toranaga megparancsolta, hogy lássam el magyarázatokkal, de hogyan? – Hadd mondjak el egy történetet, Andzsin-szan. Amikor fiatal voltam, apám tábornoka volt egy Goroda nevű daimjónak. Akkoriban Goroda még nem volt diktátor, csak egy hatalomra törő egyszerű daimjó. Apám lakomára invitálta ezt a daimjót és legfőbb vazallusait. Az eszébe sem jutott, hogy nincs pénzünk az összes élelem, szaké, lakkozott asztalka és tatami előteremtésére, amiket egy ilyen vendégeskedés szokás szerint megkíván. Nehogy azt hidd, anyám nem volt takarékos és beosztó háziaszszony, mert az volt. Apám jövedelme teljes egészében csatlós szamurájai fenntartására ment el, s noha hivatalosan csak annyi volt az évi bevétele, amennyiből négyezer harcost szegődtethetett, anyám kuporgatásának, takarékoskodásának hála ötezer-háromszáz férfit vezethetett csatába hűbérura dicsőségére. Nekünk, a családnak, anyámnak, apám ágyasainak, fivéreimnek és nővéreimnek – alig jutott betevő falat. De mit számított ez? Apám és harcosai remek fegyverekkel, pompás lovakon szolgálhatták legjobb tudásuk szerint urukat. 
Tehát, mint mondtam, nem volt elég pénzünk erre a lakomára, ezért anyám elment a kjótói parókakészítőkhöz, és eladta nekik a haját. Emlékszem, a haja éjsötét volt, és a derekáig ért. De eladta. A parókakészítők még aznap levágták, kapott tőlük egy olcsó parókát, megvásárolt mindent, amire szükség volt, és megmentette apám becsületét. Elvégre neki kellett fizetni a számlákat és ő fizetett is. Megtette kötelességét. A mi szemünkben a kötelesség mindennél fontosabb. 
– Mit szólt apád, amikor rájött a dologra? 
– Mit szólt volna? Megköszönte. Anyámnak kötelessége volt előteremteni a pénzt, hogy megmentse a becsületét. 
– Nagyon szerethette apádat. 
– A szeretet keresztény szó, Andzsin-szan. Keresztény gondolat, keresztény eszme. A mi nyelvünkbem nincs szó a „szeretet”-re, legalábbis abban az értelemben, ahogy ti használjátok. Kötelesség, hűség, becsület, tisztelet, vágy – nálunk ezek a szavak és gondolatok vannak csupán, de ezekkel be is érjük. – Ránézett Blackthorne-ra, és akarata ellenére újra átélte azt a pillanatot, amikor ez az idegen meg mentette Toranagát és rajta keresztül a férjét is. Ne felejtsd el, hogy mindketten csapdában voltak, mindketten meghaltak volna, ha nincs ez az ember. 
Körülnézett, nem hallja-e őket valaki. – Miért csináltad, amit csináltál? 
– Nem tudom. Talán mert... – Elhallgatott. Annyiféle magyarázatot adhatna: „Talán mert Toranaga tehetetlen volt, és nem akartam, hogy engem is levágjanak... Mert ha felfedezik, mindnyájan benne lettünk volna a bajban... Mert tudtam, hogy rajtam kívül senki sem tudja, tehát rajtam áll vagy bukik... Mert nem akartam meghalni – sok mindent akarok még véghez vinni, és a hajómat meg a szabadságomat csak Toranaga adhatja vissza.” Ehelyett latinul felelte: – Mert Ő is megmondta: adjátok meg a császárnak, ami a császáré. 
– Igen – bólintott Mariko, majd ugyanazon a nyelven hozzátette: – Én is ezt próbáltam elmagyarázni. A császárnak, ami a császáré. Istennek, ami Istené, így van ez nálunk is. Az Isten az Isten, és császárunk Istentől való. A császár pedig császár, és császárként kell tisztelni. – Majd, a férfi éleslátásától és szelíd hangjától meghatottan hozzáfűzte: – Bölcs vagy. Néha az az érzésem, több mindent megértesz, mint amennyit bevallasz. 
Nem azt műveled, amit pedig megfogadtad, hogy sohasem művelsz? – kérdezte magától Blackthorne. Nem az álszentet játszod? Igen is meg nem is. Nem tartozom ezeknek semmivel. Fogoly vagyok. Ellopták a hajómat, a rakományomat, egyik emberemet meggyilkolták. Pogányok ezek – legalábbis egyik részük pogány. A másik katolikus. Pogányoknak és katolikusoknak én semmivel nem tartozom. De szeretnél ágyba bújni vele, ezért elhalmozod dicsérettel, nem? 
Az isten verje meg, aki a lelkiismeretet kitalálta! 
A tenger már közelebb volt, alig fél mérföldre. Sok hajót látott, köztük a portugál fregattot, égtek rajta a horgonyzófények. Jó kis fogás lenne. Húsz kemény legénnyel elfoglalnám. Visszafordult Mariko felé. Különös asszony, különös család. Mivel sértette meg Buntarót – azt a páviánt? Hogy képes együtt hálni vele – hogyan mehetett hozzá egyáltalán? Miféle „szomorú” történetet ígért neki? 
– Senhora – mondta szelídre fogott hangon –, csodálatos asszony lehetett az anyád. Hogy ezt megtette. 
– Igen. És mivel megtette, örökké élni fog. Legendává vált. Éppúgy szamuráj volt, ahogy... ahogy apám. 
– Azt hittem, csak férfiak lehetnek szamurájok. 
– Ó, nem, Andzsin-szan. A férfiak és nők egyformán szamurájok, ugyanúgy kötelességgel tartoznak uruknak. Anyám igaz szamuráj volt, de férje iránti kötelességtudása túlszárnyalt mindent. 
– Most a te otthonodban él? 
– Nem. Sem ő, sem apám, sem egyetlen bátyám, se nővérem. Én vagyok a család utolsó tagja. 
– Katasztrófa történt? 
Mariko egyszerre nagyon fáradtnak érezte magát. Elegem van a latinból és ebből az undorító hangzású portugálból, elegem van a tanítóskodásból. Nem vagyok tanítónő. Én csak egy asszony vagyok, aki tenni akarja a kötelességét s ehhez nyugalmat szeretne. Semmi szükségem arra az elgyengítő, meleg érzésre, és erre a férfira, aki folyton zavarba hoz. Látni sem akarom. 
– Bizonyos értelemben katasztrófa volt, Andzsin-szan. Egy nap majd mesélek róla. – Meggyorsította lépteit, és közelebb ment a másik hordszékhez. A két szolgáló félénken rámosolygott. 
– Messze van még a kikötő, Mariko-szan? – kérdezte Szono. 
– Remélem, nem – felelte nyugtatólag. 
A Szürkék kapitánya hirtelen fölmagasodott a sötétben a hordszék másik oldalán. Mariko nem tudhatta, mennyit hallott meg iménti beszélgetéséből az Andzsin-szannal. 
– Szeretnél egy kagát, Mariko-szan? Fáradt vagy? – kérdezte a kapitány. 
– Nem, nem, köszönöm. – Mariko szándékosan lassított, hogy elvonja Toranaga hordszékétől. – Egyáltalán nem vagyok fáradt. 
– A barbár tisztességesen viselkedik? Nem okoz bajt? 
– Ó, nem. Már teljesen lecsillapodott. 
– Miről beszélgettetek? 
– Mindenféléről. Törvényeinket és szokásainkat próbáltam elmagyarázni neki. – Visszaintett a vár felé, amelynek öregtornya élesen kirajzolódott az ég hátterére. – Toranaga úr megkért, tanítsam meg annyira, amennyire meg lehet. 
– Á, igen, Toranaga úr. – A kapitány alig egy pillantást vetett a várra, s a tekintete visszatért Blackthorne-hoz. – Miért érdeklődik Toranaga úr ennyire ez iránt a barbár iránt, úrnőm? 
– Nem tudom. Talán mert olyan furcsa. 
Befordultak a sarkon, egy másik utcába, amelyet kertfalak mögött megbúvó házak szegélyeztek. Embert alig lehetett látni. A házakon túl a rakpart és a tenger: árbocok meredtek az épületek fölé, és a levegőt sűrű moszatszag töltötte be. – És miről beszéltetek még? 
– Nagyon furcsa elképzeléseik vannak. Folyton a pénz jár az eszükben. 
– Úgy hírlik, az egész országuk mocskos kereskedő-kalózokból áll. Egyetlen szamuráj nincs közöttük. Mit akar vele Toranaga úr? 
– Nagyon sajnálom, de nem tudom. 
– A hírek szerint keresztény, legalábbis azt állítja. Igaz ez? 
– Nem olyan fajta keresztény, mint mi. Te is keresztény vagy, kapitány? 
– Uram keresztény, így hát én is az vagyok. Kijama úrnak szolgálok. 
– Jól ismerem. Kitüntette férjemet azzal, hogy egyik leányunokáját hozzáadja a fiamhoz. 
– Igen, tudom, Toda úrnő. 
– Jobban van már Kijama úr? Úgy hallottam, az orvosok senkit sem engednek a közelébe. 
– Én magam se láttam már egy hete. Senki sem látta közülünk. Lehet, hogy kínai himlője van. Isten óvja meg attól, és verjen meg minden átkozott kínait! – Mérgesen Blackthorne-ra meredt. – Az orvosok szerint ezek a barbárok hozták Kínába, Macauba a pestist, és onnét került át a mi partjainkra. 
– Sumus omnes in manu Dei – mondta Mariko. – Mindnyájan Isten kezében vagyunk. 
– Ita, amen. Úgy van, ámen – vágta rá gondolkodás nélkül a kapitány, belesétálva a csapdába. 

Blackthorne is észrevette a kapitány botlását, és látta, hogy az arca eltorzul egy pillanatra, hallotta, hogy a foga közt odasziszeg valamit Marikónak, aki elpirult és megtorpant. Blackthorne kicsusszant a hordszékből, és visszaballagott hozzájuk. – Ha beszélsz latinul, centurio, boldoggá tennél, ha beszélgetnél velem. Szeretnék többet megtudni hatalmas országodról. 
– Igen, beszélek a nyelveden, idegen. 
– Nem az én nyelvem ez, centurio, hanem az egyházé és a világ minden tanult népéé. Nagyon jól beszéled. Hol tanultad? 
A menet lassan elkerülte őket, és minden szamuráj. Szürkék, Barnák, rájuk figyelt. A Toranaga hordszéke mellett lépkedő Buntaro megállt és hátrafordult. A kapitány habozott egy kicsit, majd elindult. Mariko örült, hogy Blackthorne csatlakozott hozzájuk. Csendben gyalogoltak egy darabig. 
– A centurio folyékonyán és nagyszerűen beszéli a latint, nem? – fordult Blackthorne Marikóhoz. 
– Igen. Szemináriumban tanultad, centurio? 
– És te, te idegen – mondta jeges hangon a kapitány, ügyet sem vetve Marikóra, mert az emlékétől is undorodott annak a macaui szemináriumnak, ahová Kijama úr kényszerítette még gyerekkorában, hogy nyelveket tanuljon. – Ha már nyíltan beszélünk, mondd meg nekem egyszerűen és világosan, miért kérdezted ettől a hölgytől: „Ki tudja még...?” Mit kellene tudni? 
– Nem emlékszem. Nem voltam egészen eszemnél. 
– Nem voltál eszednél, mi? Akkor miért mondtad: „Adjátok meg a császárnak, ami a császáré?”
– Ó, merő udvariasságból. Az úrnő érdekes történeteket mesélt nekem, amiket azonban néha nehéz megértenem. 
– Igen, én sem értek egyet-mást. Mitől őrültél meg a kapunál? És miképp tértél magadhoz olyan hirtelen a rohamodból? 
– Isten akarata. 
Megint a hordszék mellett lépkedtek, s a kapitány dühöngött, amiért olyan könnyen csapdába ejtették. Pedig Kijama úr figyelmeztette, hogy ez a nő nagyon ravasz. „Ne feledd, hogy az árulás szégyenfoltja tapad rá, a kalózt pedig maga a Sátán nemzette. Figyelj, fülelj, és mindent jegyezz meg. Talán Mariko-szan elárulja magát, s akkor újabb tanúként állíthatjuk a régensek elé Toranaga ellen. A kalózt öld meg, mihelyt a rajtaütés kezdetét veszi.”
A nyilak az éjszaka sötétjéből hussantak ki, az első átfúrta a kapitány nyakát, s miközben a tüdeje megtelt folyékony tűzzel és a halál körülölelte, értetlenül arra gondolt, hogy a rajtaütést nem is itt tervezték, hanem lenn a rakparton, s a támadásnak nem ellenük, hanem a kalóz ellen kellene irányulnia. 
A következő nyílvessző a hordszék tartórúdjába vágódott, alig egyhüvelyknyire Blackthorne fejétől. Kettő átfúrta Kiricubo előttük haladó hordszékének összehúzott függönyét, egy másik Asza, a szolgáló derekából meredt ki. Fájdalmas sikoltására a hordárok ledobták a hordszékeket, és eltűntek az éjszakában. Blackthorne fedezékbe gurult, magával rántva Marikót is a földre esett hordszék mögé. A Szürkék és Barnák szétszóródtak. Nyílzápor lyuggatta át mindkét hordszéket. Egy vessző éppen ott hasított a földbe, ahol az imént Mariko állt. Buntaro a testével fedezte Toranaga hordszéket, amennyire tudta, bőr, acélfonat és bambusz páncélja hátából nyílvessző állt ki, aztán, amikor a nyílzápor alábbhagyott, szétrántotta a függönyt. Toranaga mellkasából és oldalából két nyíl állt ki, de ő maga sértetlen maradt. Kirántotta az acélhorgokat a kimonója alatt viselt páncélból, s letépte széles karimájú kalapját és parókáját. Buntaro a sötétséget fürkészte, az ellenség után kutatva, íján készenlétben a nyíl, közben Toranaga kivackolódott a függönyök közül, s előrántva kardját a takaró alól, talpra ugrott. Mariko rohant volna Toranaga segítségére, de Blackthorne figyelmeztetően rákiáltott, és visszarántotta. Újabb nyílzápor zúdult a két hordszékre, két Barna és egy Szürke szörnyethalt. Egy nyíl végigsúrolta és lenyúzta Blackthorne arcát. Egy másik a földhöz szegezte kimonója szárnyát. Szono a földön fetrengő másik szolgáló mellett térdelt, aki bátran viszszafojtotta fájdalmas sikoltozását. Jabu felkiáltott, kinyújtott kezével mutatta az irányt, és rohamra indult. Az egyik cserepes háztetőn halvány figurák mozogtak. Még egy utolsó nyílzápor suhogott le a sötétből, ismét a hordszekekre. Buntaro és a Barnák elébe álltak Toranagának. Egy ember meghalt. Egy vessző betalált Buntaro páncéljának vállcsatlakozóján, s a daimjó felhördült fájdalmában. Jabu, Barnák és Szürkék élén, már a falnál járt, de a lesvetők eltűntek a sötétben, s noha vagy egy tucat Barna és Szürke rohanvást befordult a sarkon, hogy elébük kerüljön, mindnyájan tudták, hogy hiába. Blackthorne talpra kecmergett, és felhúzta Marikót is. Az asszony kába volt, de sértetlen. 
– Köszönöm – mondta, és Toranagához sietett, hogy segítsen elfedni a Szürkék elől. Buntaro ráordított néhány emberére, hogy oltsák ki a fáklyákat a hordszék közelében. Aztán az egyik Szürke megszólalt – Toranaga! –, és, noha majdnem suttogott, mindenki meghallotta. 
A fáklyák imbolygó fényében Toranaga kifestett, verejtékcsíkos arca groteszknek tetszett. 
A Szürkék egyik tisztje kapkodva meghajolt. Hihetetlen módon itt állt előtte ura ellensége, szabadon, kívül a várkastély falain. 
– Toranaga úr, itt maradsz. Hé, te – kiáltott rá egyik emberére –, tüstént tégy jelentést Isido úrnak! – A katona rohanni kezdett. 
– Megállítani – mondta halkan Toranaga. Buntaro utánaeresztett két nyilat. A szamuráj összeroskadt. A tiszt kirántotta kétkezes kardját, és éles csatakiáltással Toranagára vetette magát, de Buntaro résen volt: kivédte az ütést. Az összekeveredett Szürkék és Barnák egyszerre rántottak kardot, és hátraugorva helyet csináltak maguknak. Az utca nyüzsgő csatatérré változott. Buntaro és a tiszt méltó ellenfeleknek bizonyultak, el-elhajoltak, lesújtottak. Egy Szürke hirtelen kitört a kavarodásból, és Toranaga felé ugrott, de Mariko felkapott egy fáklyát, előreszaladt, és belenyomta a tiszt arcába. Buntaro kettéhasította ellenfelét, megpördült, levágta a másikat is, majd egy harmadikat, aki ugyancsak Toranaga felé indult. Mariko villámgyorsan elhátrált az útjukból, most már az ő kezében is kard volt, s tekintetét egy pillanatra sem vette le Toranagáról és rettenetes testőréről, Buntaróról. 
Négy Szürke csoportot alkotva Blackthorne-ra rontott, aki még mindig a hordszék mellett állt földbe gyökerezett lábbal. Tehetetlenül nézte, amint közelednek feléje. Jabu és egy Barna közéjük ugrott, s úgy küzdöttek, akár a megszállottak. Blackthorne hátrapattant, felragadott egy égő fáklyát, s buzogányként forgatva visszahőköltette támadóit. Jabu egyet megölt, egy másikat harcképtelenné tett, azután ott termett négy újabb Barna és végzett a megmaradt kettővel. Jabu és a sebesült Barna habozás nélkül újból támadásra lendült Toranaga védelmében. Blackthorne is előrerohant, felkapott a földről egy félig lándzsa-, félig kardszerű, hosszú nyelű fegyvert, és Toranagához sietett. Egyedül Toranaga állt mozdulatlanul, hüvelyben hagyott karddal az ordítozó, egymást gyilkoló tömegben. 
A Szürkék bátran küzdöttek. Négyen vállvetve öngyilkos rohamra indultak Toranaga ellen. A Barnák széttörték vonalukat, és visszaszorították őket. A Szürkék újra csoportot alkottak, újra támadtak. Aztán a rangidős tiszt három szamurájnak megparancsolta, hogy fussanak segítségért, a többinek pedig, hogy fedezzék társaik visszavonulását. A három Szürke kiválta kavarodásból és elrohant. Űzőbe vették őket, Buntaro egyet le is lőtt, de a másik kettő elmenekült. 
A többi meghalt. 

Huszonnegyedik fejezet

Elhagyatott mellékutcákon, kerülő utakon osontak a kikötő és a gálya felé. Tízen voltak – elöl Toranaga, aztán Jabu, Mariko, Blackthorne és hat szamuráj. A többit Buntaróval, a hordszékekkel és a poggyásszal a tervezett útvonalon küldték előre, azzal az utasítással, hogy ráérősen haladjanak a gálya irányába. Asza, a szolgáló holtteste volt az egyik hordszékben. Amikor egy pillanatra elcsitult a harc, Blackthorne kihúzta belőle a horgas nyílhegyet. Toranaga látta a nyomában ömlő fekete vért, és elképedve nézte, amint a navigátor karjába veszi a lányt, ahelyett, hogy hagyná egymagában, méltósággal meghalni, majd, a harc megszűntével, amint szomorúan, gyengéden a hordszékbe fekteti. A lány bátran viselkedett, alig nyöszörgőtt, csak nézett fel rá, amíg ki nem szenvedett. Toranaga csalétkül benn hagyta a lefüggönyzött hordszékben, és a másikba is betétetett egy sebesültet, szintén csaléteknek. 
Az ötven szamurájból, akik a kíséretet alkották, tizenöt meghalt, tizenegy halálos sebet kapott. Ezt a tizenegyet gyorsan, de tisztességgel a Nagy Űrbe küldték: három a saját kezével végezte el a műveletet, a többit kérésükre Buntaro ölte meg. Aztán Buntaro összegyűjtötte az életben maradtakat, és a lefüggönyzött hordszékeket körülvéve elindultak. Negyvennyolc Szürke holtteste hevert a porban. 
Toranaga tudta, hogy veszélyesen védtelen, mégis elégedett volt. Minden rendben ment, tekintve, hogy a balszerencse nagyobb bajt is hozhatott volna rá. Milyen érdekes is az élet! Először határozottan rossz ómennek tartottam, hogy a navigátor észrevette, amint helyet cseréltem Kirivel. Aztán a navigátor megmentett, tökéletesen eljátszotta az őrült szerepét, s neki köszönhetően megmenekültem Isido elől. Nem számítottam rá, hogy Isido a főkapuban is megjelenik, csak az előudvarban vártam. Hiba volt. De miért tűnt fel újra Isido? Isido nem szokott ilyen óvatos lenni. Ki tanácsolta neki? Kijama? Onosi? Jodoko? Egy gyakorlatias észjárású nőnek hamar eszébe jut egy efféle fortély lehetősége. 
Jó terv volt – ez a titkos szökési akció , már hetekkel ezelőtt kidolgozták, mert tudták, hogy Isido megpróbálja majd a várban tartani, ellene fordítja a többi régenst, bármit megígér nekik, szívesen feláldozza a jedói túszt, Ocsiba úrnőt is, és minden módon őrizet alá kényszerítené őt a Régenstanács utolsó üléséig, amelyen sarokba szorítják, kizárják és halálra ítélik. 
„De így is ki fognak zárni – mondta Hiromacu, amikor Toranaga tegnap este érte küldetett, és elmondta neki, mire készül s miért bizonytalankodott idáig. – Ha sikerül megszöknöd, a régensek akkor is kizárnak a Tanácsból a hátad mögött. Ha pedig megteszik, kénytelen leszel szeppukut elkövetni, amikor elrendelik, és el fogják rendelni, azt biztosra veheted.”
„Igen – felelte Toranaga. – Mint a Régenstanács elnökének bele kellene nyugodnom a rendelkezésükbe, ha mind a négyen ellenem szavaznának. Csakhogy – s azzal előhúzott kimonója ujjából egy pergamentekercset – itt a hivatalos lemondásom. Szabályszerűen kilépek a Régenstanácsból. Amint szökésem ismeretessé válik, add át Isidónak.”
„Micsoda?”
„Ha lemondok, nem köt többé régensi esküm. Ne? Azt sohasem tiltotta meg a taikó, hogy lemondjak, ne? És ezt is add át Isidónak.” Odaadta Hiromacunak a csop-ot, a hivatalos elnöki pecsétnyomót. 
„De ezzel teljesen elszigeteled magad! Minden reményről leteszel!”
„Tévedsz. A taikó végrendelete öttagú Régenstanácsot állított az ország élére. Most csak négy régens marad. Hogy a törvényességet fenntartsák, és császári mandátumukkal élhessenek, választaniuk kell egy ötödiket, ne? Vagyis Isidónak, Kijamának, Onosinak és Szugijamának egyet kell értenie, ne? Hiszen az új régenst mindannyiuknak el kell fogadniuk. És mit gondolsz, öreg bajtárs, ugyan kinek a személyében tudna ez a négy marakodó keselyű megegyezni, hogy a főhatalmat megossza vele? He? És amíg veszekednek, addig döntésképtelenek és...”
„És mi közben felkészülünk a háborúra, neked többé nincs megkötve a kezed, itt egy kis mézet cseppentesz, ott egy kis epét, és ezek a gyulladt seggű szarrágók egymást fogják felfalni! – hadarta Hiromacu. – Ó, Josi Toranaga-nó-Minovara, te férfi vagy a férfiak között! Megeszem a tulajdon fenekem, ha párod akad bölcsességben!”
Igen, jó terv volt, gondolta Toranaga, és mindenki ragyogóan játszotta a szerepét: Hiromacu, Kiri és az én drága Szazukóm. És most be vannak zárva, és vagy örökre ottmaradnak, vagy elengedik őket. Attól tartok, sosem fogják elengedni őket. 
Sajnálni fogom, ha le kell mondanom róluk. 
Tévedhetetlenül vezette a kis csapatot az utcák labirintusában, gyors, de egyenletes tempóban, ahogyan vadászni szokott és ahogyan, ha a szükség úgy hozta, két nap, egy éjjel képes volt gyalogolni. Az útiköpönyeg és Kiri kimonója még rajta volt, de az aljukat felgyűrte, hogy ne zavarják; jellegtelen páncél lábszárvédője senkinek sem szúrt szemet. 
Átvágtak egy újabb elhagyatott utcán, és befordultak egy sikátorba. Tudta, hogy hamarosan fellármázzák Isidót, és akkor igazán kezdetét veszi az embervadászat. Van még idő, mondta magában. 
Igen, jó terv volt. De a rajtaütésre nem számítottam. Háromnapi biztonságomba került. Kiri legalább három napig leplezni tudta volna eltűnésemet. De a titok kipattant, így nem fogok tudni felosonni a hajóra és kifutni a tengerre. Kinek szánták ezt a lesvetést? Nekem vagy a navigátornak. Persze hogy a navigátornak. A nyílzáporok viszont mindkét hordszéket átlyuggatták. Igen, de az íjászok messze voltak, a látási viszonyok rosszak, és különben is bölcsebb és biztonságosabb, ha mindkét utast megölik – hisz sosem lehet tudni. 
Ki rendelte el a támadást? Kijama vagy Onosi? Vagy a portugálok? Vagy a keresztény papok? 
Toranaga hátranézett. Sem a navigátor, sem az asszony nem maradt le, pedig szemlátomást fáradtak voltak. Az égre kirajzolódott a vár vaskos tömege és az öregtorony felmeredő formája. Ez volt a második eset, hogy majdnem meghaltam ott, gondolta Toranaga. Valóban ez a vár lesz a végzetem? A taikó gyakran mondta: „Amíg az ószakai vár áll, családom nem hal ki, de a te sírfeliratod, Toranaga Minovara, ennek a várnak a falain lesz olvasható. Ószaka lesz a halálod, hűséges vazallusom!” És sziszegve, ingerkedve felnevetett, amitől Toranagának a hátán felállt a szőr. 
A taikó élne Jaemon testében? Akár így van, akár nem, mindenképp Jaemon a törvényes örökös. 
Toranaga elszakította tekintetét a várról, befordult a következő sarkon, és bevetette magát egy újabb sikátorlabirintusba. Végül egy ütött-kopott kapunál megállt. A fájába a hal jele volt belevésve. Rejtjelet kopogott. A kisajtót azonnal kinyitotta egy rongyos szamuráj, és meghajolt. – Nagyuram? 
– Hozd az embereket és kövess – mondta Toranaga és továbbindult. 
– Boldogan. – Ez a szamuráj nem a Barnák uniformisát viselte, szakadozott róninrongyokba volt öltözve – egyike volt azoknak az elit katonáknak, akiket Toranaga épp egy ilyen eshetőségre felkészülve csempészett be Ószakába. Tizenöt hasonlóan öltözött és ugyanolyan jól felfegyverzett ember sorjázott ki utána a kapun, és tüstént elfoglalták helyüket mint elő- és utóvédek, egy pedig elszaladt, hogy riassza a többi titkos sejtet is. Hamarosan ötven szamuráj gyűlt Toranaga köré. Száz másik távolabb biztosított a két szárnyon. Újabb ezer áll készen hajnalra, ha szükség lesz rájuk. Toranaga megnyugodott, és lassított egy kicsit, mert látta, hogy a navigátor és az asszony ereje fogytán van. Márpedig arra szüksége lesz. 

Toranaga a raktárépület árnyékában állva fürkészte a gályát, a mólót és a partszegélyt. Jabu és egy szamuráj jött vele előre. A többieket szorosan összetömörülve ott hagyták a sikátorban, vagy száz lépéssel hátrább. 
Néhány száz lépésre tőlük, a döngölt talajú, nyílt térség túloldalán – amely kizárta a váratlan támadás lehetőségét –, a gálya feljárópallója közelében száz Szürkéből álló különítmény várakozott. A gálya ott horgonyzott a móló kövébe ágyazott bakokhoz kötve; a móló vagy százyardnyira nyúlt ki a tengerre. Az evezők rendben bevonva. A fedélzeten rengeteg matróz meg harcos nyüzsgött, de kivehetetlenül. 
– A mieink vagy az öveik? – kérdezte halkan Toranaga. 
– Túlságosan messze vannak, nem látom – felelte Jabu. 
Beállt a dagály. A gályán túl halászhajók jöttek-mentek, jelző- és halászfényként meggyújtott lámpásokkal. Északabbra a part mentén szárazra vont halászhajók és csónakok sorai, egy-két halász javítgatta őket. Ötszáz lépésnyire délre egy másik kőmólónál horgonyzott a portugál fregatt, a Santa Theresa. Fáklyafénynél hordárok tucatjai rakodták be a hordókat és bálákat. Ott őgyelgett egy másik nagy csapat Szürke is: ez nem volt szokatlan, mert minden portugál és más külföldi hajó állandó felügyelet és őrizet alatt állt a kikötőben. A portugál hajók csak Nagaszakiban közlekedhettek kedvük szerint. 
Ha ott is megszigoríthatnánk a biztonságot, mindnyájan nyugodtabban aludnánk éjszakánként, gondolta Toranaga. Csakhogy nem lehet egyszerre bezárni a portugálokat és tovább kereskedni Kínával, méghozzá egyre növekvő mértékben. A Déli Barbároknak ebből az egy csapdájából nincs menekvés, legalábbis amíg keresztény daimjók uraskodnak Kjúsún, s amíg a papokra szükségünk van. Legjobb, ha azt csináljuk, amit annak idején a taikó. Adjunk valamicskét a barbároknak, aztán tegyünk úgy, mintha el akarnánk venni, vagyis próbáljunk meg blöffölni, tudván tudva, hogy a Kínával való kereskedelem nélkül megállna az élet. 
– Engedelmeddel, uram, azonnal támadok – suttogta a szamuráj. 
– Én ellene vagyok – mondta Jabu. – Nem tudhatjuk, a mieink-e azok ott a hajón. És a környéken ezer másik Szürke rejtőzhet. Azok – a portugál hajó közelében levő Szürkékre mutatott – rögtön riadót fújnának. Nem tudnánk elfoglalni a hajót, nem maradna idő kifutni a tengerre, mert azonnal körülzárnának. Tízszer annyi katonára volna szükségünk, mint amennyi most van. 
– Isido tábornok úr úgyis hamarosan hírt kap az eseményekről – mondta a szamuráj. – És akkor úgy fognak nyüzsögni Ószaka-szerte a fejvadászok, mint legyek a friss csatatéren. Százötven emberem van, a szárnyvédelmet is beleszámolva. Ez elég. 
– De nem megnyugtató. Nem elég, ha például matrózaink nem állnak az evezőknél. Inkább elterelő műveletre volna szükség, hogy elvonja a Szürkéket, azokat is, akik esetleg rejtőzködnek. Meg azokat is – mondta Jabu a fregatt környékén ácsorgó Szürkékre mutatva. 
– Miféle elterelő műveletre? 
– Gyújtsuk fel az utcát. 
– Az lehetetlen! – mondta elszörnyedve a szamuráj. A gyújtogatás bűntettéért nyilvánosan megégették nemcsak a bűnöst, hanem egész családját. A büntetést pedig azért szabta ilyen szigorúra a törvény, mert minden falura és városra a tűz jelentette a legnagyobb veszélyt az országban. A fa és a papír volt egyedüli építőanyaguk, meg a cserép néhány ház tetején. Minden otthon, minden raktár, minden kunyhó, minden palota potenciális tűzszerszám volt. – Nem gyújthatjuk fel az utcát! 
– Mi fontosabb – kérdezte Jabu –, néhány utca elpusztítása vagy urad halála? 
– A tűz továbbterjedne, Jabu-szan. Nem perzselhetjük fel egész Ószakát. Egymillió ember él itt... talán annál is több. 
– Ez a válaszod a kérdésemre? 
A szamuráj hamuszürke arccal Toranagához fordult. – Nagyuram, megteszek bármit, amire kérsz. Ezt parancsolod? 
Toranaga némán Jabura nézett. 
A daimjó megvetően hátrabökött hüvelykujjával a városra. – Két évvel ezelőtt a fele leégett, és nézzétek meg! Öt éve volt a nagy tűz. Hány százezren pusztultak el akkor? Mit számít ez? Boltosok, kalmárok, kézművesek, eták. Ószaka még csak nem is parasztokkal teli falu. 
Toranaga már jóval előbb felmérte a szél erejét. Enyhén fúj, nem kapná fel a lángokat. Talán. De a tűz akkor is elszabadult pokolhoz válhatna hasonlóvá, amely felemészti az egész várost. Kivéve a várkastélyt. Ha azt is felemésztené, gondolta Toranaga, nem haboznék egy pillanatig sem. 
Sarkon fordult és visszasietett a többiekhez. – Mariko-szan, a navigátorral és hat szamurájjal a gályához mégy. Tégy úgy, mintha pánikban lennél. Mondd a Szürkéknek, hogy rajtunk ütöttek – banditák vagy róninok, nem tudod. Mondd meg nekik, hol történt, s hogy Szürke-kíséretünk kapitánya előreküldött segítségért az itteni Szürkékhez, hogy a csata még tart, azt hiszed, Kiricubót megölték vagy megsebesítették – tehát kéred, siessenek. Ha meggyőzően csinálod, ez a legtöbbjüket elvonja innét. 
– Tökéletesen értem, uram. 
– Aztán pedig, bármit csináljanak is a Szürkék, felmegy a hajóra a navigátorral. Ha a matrózok a mieink és a hajó biztonságos, odaállsz a feljárópalló végébe, és úgy teszel, mintha elájulnál. Ez lesz a jel. Pontosan a palló végében hajtsd végre. – Toranaga Blackthorne-ra nézett. – Mondd el neki, mit fogtok csinálni, de az ájulásról ne szólj. – Elfordult, hogy parancsokat adjon többi emberének, és részletes utasításokat a hat szamurájnak. 
Amikor ezzel végzett, Jabu félrevonta. – Miért a barbárt küldöd? Nem lenne biztonságosabb, ha itt maradna? 
– Számára biztonságosabb lenne, de számomra nem. A barbár hasznos csalétek. 
– Biztonságosabb lenne felgyújtani az utcát. 
– Igen. – Jobb, ha az én oldalamon áll Jabu, mint ha Isidóén, gondolta Toranaga. Még szerencse, hogy nem löktem le tegnap a toronyból. 
– Uram? 
– Igen, Mariko-szan? 
– Bocsáss meg, de az Andzsin-szan azt kérdezi, mi lesz, ha a hajó az ellenség kezén van. 
– Mondd meg neki, nem muszáj veled tartania, ha még nem érzi elég erősnek magát. 
Blackthorne megőrizte nyugalmát a tolmácsolás alatt. – Mondd meg Toranaga úrnak, hogy ez a terv neked nem felel meg. Neked kellene itt maradnod. Ha minden rendben lesz, én is tudok jelezni. 
– Nem tehetem, Andzsin-szan, uram parancsa nem így szól – felelte határozottan Mariko. – Az a terv, amelyet ő dolgoz ki, csakis bölcs lehet. 
Blackthorne rájött, hogy nincs értelme vitatkozni. Az isten verje meg a vérgőzös agyukat, az ostoba büszkeségüket, gondolta. De a bátorságuk, az elképesztő. A férfiaké is, az asszonyé is. 
Figyelte Marikót a rajtaütés alatt, amint ott állt, kezében a hosszú harci karddal, amely majdnem akkora volt, mint ő maga, készen rá, hogy utolsó csepp véréig harcoljon Toranagáért. Azt is látta, milyen szakértelemmel forgatta a kardot, s noha a támadót Buntaro ölte meg, Mariko megkönnyítette a dolgát azzal, hogy meghátrálásra kényszerítette a Szürkét. Kimonója most is véres volt és szakadozott, arca piszkos. 
„Hol tanultad a vívást?” – kérdezte az asszonytól, miközben a kikötő felé tartottak. 
„Tudnod kell, hogy minden szamurájnőt korán megtanítanak a kés forgatására, mert csak így védhetik meg becsületüket és uruk becsületét – magyarázta az asszony, és megmutatta, hol tartja tőrét az obiban, hogy azonnal előránthassa. – De néhányunkat – nagyon keveset – a kard és a lándzsa használatára is megtanítanak. Vannak apák, akik úgy érzik, nemcsak fiaiknak, hanem lányaiknak is készen kell állniuk, hogy bármikor csatába vonuljanak uruk oldalán. Némelyik asszony persze harciasabb, mint a többi, és örömest vesz részt a harcban férjével vagy apjával. Anyám is ilyen volt. Apám és anyám ezért úgy döntött, nekem is el kell sajátítanom a kard és a lándzsa művészetét.”
„Ha a Szürkék kapitánya nincs az utadban, az első nyílvessző téged talál el” – mondta Blackthorne. 
„Nem, téged, Andzsin-szan – javította ki Mariko. – De azzal hogy lerántottál, kétségkívül megmentetted az életemet.”
Most, ahogy elnézte az asszonyt, Blackthorne rájött: nem szeretné, ha bármi baja esne. – Hadd menjek én a szamurájokkal, Mariko-szan. Maradj itt. Kérlek. 
– Lehetetlen, Andzsin-szan. 
– Akkor adjatok egy kést. Nem, inkább kettőt. 
Mariko továbbította a kérést Toranagának, aki beleegyezett. Blackthorne egyik kést az öve mögé, a kimonó alá rejtette, a másikat, nyéllel lefelé, alkarja belsejéhez kötözte egy selyemdarabbal, amit kimonója aljáról tépett le. 
– Uram azt kérdi, minden angol rejt-e így kést a ruhaujjába. 
– Nem. De a legtöbb tengerész igen. 
– Nálunk ez nem szokás... és a portugálok közt sem – mondta Mariko. 
– A pótkést legjobb a csizmaszárba dugni. Úgy igen hamar igen csúnya dolgokra képes vele az ember. 
Az asszony lefordította, és Blackthorne látta, hogy Toranaga, akárcsak Jabu, feszülten figyel. Nem tetszik nekik, hogy fegyver van nálam, gondolta. Pompás. Talán sikerül meg is tartanom őket. 
Újból eltűnődött Toranagán. Amikor a lesvetőket elűzték s a Szürkéket levágták, Toranaga Mariko révén az összes Barna előtt köszönetet mondott neki „hűségéért”. Semmi egyéb nem hangzott el, sem ígéretek a jutalomra vagy a megegyezésekre nézve, se semmi. De Blackthorne tudta, hogy ennek is eljön az ideje. Az öreg szerzetes elmondta neki, hogy itt egyedül a hűségért jár jutalom. „Hűség és kötelesség, seor. Ebből áll a hitvallásuk, a busidó. Mi Istennek, áldott Fiának, Jézusnak és Isten Anyjának, Máriának ajánljuk életünket, ezek az állatok azonban uraiknak, és úgy halnak meg, akár a veszett kutyák. Ne feledd, seor, a lelked üdvösségéért, hogy állatok ezek." 
Nem, nem állatok, gondolta Blackthorne. És különben is sok a fanatikus túlzás abban, amit meséltél, atyám. 
– Jelt kell majd adnunk, ha kiderül, hogy a hajó biztonságos-e vagy sem – mondta Marikónak. 
Az asszony ártatlanul lefordította. – Toranaga úr azt mondja, egyik katona majd megadja a jelt. 
– Nem tartom valami bátor dolognak, hogy asszonyt küldenek férfimunka elvégzésére. 
– Kérlek, légy velünk türelmes, Andzsin-szan. Nincs különbség férfi és asszony között. Mint szamurájok, a nők egyenjogúak. És ennek a tervnek a kivitelezésére egy nő sokkal jobban megfelel. 
Toranaga mondott valamit. 
– Felkészültél, Andzsin-szan? Indulnunk kell. 
– A terv ostoba és veszélyes, és elegem van abból, hogy folyton istenverte áldozati kopasztott kacsának néznek, de igen, felkészültem. 
Mariko nevetve meghajolt Toranaga felé, és futásnak eredt. Blackthorne és a hat szamuráj utánalódult. 
Az asszony olyan fürge volt, hogy még akkor sem érte be, amikor kifordultak a sarkon és nekivágtak a nyílt terepnek. Blackthorne sosem érezte magát ilyen meztelennek. A Szürkék, amint megpillantották őket, elébük iramodtak. Hamarosan körül voltak véve, Mariko lázasan hadart, a szamurájok is közbe-közbekiáltottak. Blackthorne is hozzájárult az általános hangzavarhoz, hol portugálul, hol angolul, hol hollandul ordított a Szürkéknek, hogy siessenek, közben a feljáró felé botorkált, hogy megkapaszkodjon benne – a kimerültséget nem kellett színlelnie. Próbált belátni a hajó belsejébe, de semmit sem tudott kivenni tisztán, csak a korlát fölött feltűnő sok fejet. A szamurájok és matrózok borotvált koponyáját látta, de a kimonójuk színét nem. 
Háta mögött egy Szürke pergő nyelvvel mondott neki valamit. Blackthorne megfordult, és rákiáltott, hogy nem érti, de nem is ez a fontos, hanem hogy siessenek oda, ahol az az átkozott csata dúl még mindig. – Vakarimaszu ka? Mars innen a pokolba, vakarimaszu ka? Ott harcolhattok eleget! 
Mariko kétségbeesetten visítozott a Szürkék rangidős tisztjével. A tiszt odalépett a hajóhoz, és parancsokat osztott. Több mint száz szamuráj özönlött le a fedélzetről – mind Szürkék. Néhányat északnak küldött a part mentén, hogy fogadják az érkező sebesülteket és segítsenek nekik, ha tudnak. Egy szamuráj elrohant, hogy segítséget hozzon a portugál hajó mellett állomásozó Szürkéktől. Tíz embert hátrahagyva a feljáró védelmére, a tiszt rohanvást indult a többivel a kikötőtől elkanyarodó és a városba vezető utca felé. 
Mariko odament Blackthorne-hoz. – Mit gondolsz, rendben van a hajó? 
– Úszni úszik. – Blackthorne kimerültén megmarkolta a feljáró kötélkorlátját, és felvonszolta magát a fedélzetre. Mariko követte. Két Barna utánuk ment. 
A jobb oldali mellvédnél szorongó matrózok utat engedtek. Négy Szürke állt őrt a tatfedélzeten, kettő az orremelvényen. Nemcsak karddal, hanem íjjal és nyilakkal is fel voltak fegyverezve. 
Mariko kérdést tett fel az egyik matróznak, aki készségesen válaszolt. – Az összes matrózt arra fogadták fel, hogy Kiricubo-szant Jedóba szállítsák – mondta az asszony Blackthorne-nak. 
– Kérdezd meg... – Blackthorne elhallgatott, amint felismerte az alacsony, tagbaszakadt hajóstisztet, akit a gálya kapitányává nevezett ki a vihar után. – Konbanva, kapitány-szán! Jó estét. 
– Konbanva, Andzsin-szan. Vatasi íe kapitány-szan ima – mondta, vigyorogva a tiszt, és a fejét rázta. A hajlékony, vasszürke varkocsos tengerészre mutatott, aki egymagában állt a tatban. – Imaszu kapitány-szan! 
– Aa, szo deszu? Halloa, kapitány-szan! – kiáltott oda Blackthorne meghajolva, majd lejjebb vette a hangját. – Mariko-szan, nézz utána, vannak-e Szürkék odalenn. 
Mielőtt az asszony felelhetett volna, a kapitány meghajolt, majd odaordított valamit a tisztnek. A tiszt bólintott, és hosszan válaszolt. Több matróz egyetértöleg közbekiabált. A kapitánynak és mindenkinek, aki csak a fedélzeten volt, csodálat ült ki az arcára. 
– Aa, szo deszu, Andzsin-szan! – A kapitány elkiáltotta magát: – Keirei! – A szamurájokon kívül mindenki tisztelettel meghajolt Blackthorne felé. 
– A tiszt azt mondta a kapitánynak, hogy te mentetted meg a hajót a viharban, Andzsin-szan – fordított Mariko. – Nekünk nem meséltél sem a viharról, sem az utalókról. 
– Nem volt azon sok mesélnivaló. Egyik vihar olyan, mint a másik. Kérlek, mondj köszönetet a kapitánynak, és közöld vele, örülök, hogy újra a fedélzeten lehetek. – Halkan hozzátette: – Érdeklődd meg, vannak-e még Szürkék odalenn. 
Mariko engedelmeskedett. 
A kapitány odajött hozzájuk, az asszony érdeklődött, majd a kapitány hódolatát utánozva meghajolt Blackthorne felé. – Andzsin-szan, a kapitány köszöni, hogy megmentetted a hajóját, és azt mondja, ők készen állnak. – Halkan folytatta: – A másik dologról nem tud semmit. 
Blackthorne kinézett a partra. Buntarónak és az oszlopnak még nem volt semmi jele északra. A Santa Theresa felé futó szamuráj száz yardra volt céljától, még senki sem vette észre. – Mi legyen? – kérdezte, amikor már nem bírta tovább a várakozást. 
Biztonságos a hajó? – töprengett Mariko. Határozz. 
– Az az ember mindjárt odaér – mondta Blackthorne, a fregatt felé mutatva. 
– Kicsoda? 
– Az ott... az a szamuráj. 
– Miféle szamuráj? Sajnálom, Andzsin-szan, én nem látok olyan messzire. Itt a hajón mindent látok, bár az elöl levő Szürkéket csak homályosan. Miféle ember? 
Blackthorne elmagyarázta, majd latinul hozzátette: – Már csak ötven lépésre van. Már észre is vették. Sürgős segítségre van szükségünk. Ki adja meg a jelt? Azonnal meg kell adni. 
– A férjem, látod már a férjemet? – kérdezte Mariko portugálul. 
Blackthorne a fejét rázta. 
Tizenhat Szürke áll uram és a biztonsága között, gondolta Mariko. Ó, Szent Szűz, oltalmazd meg! 
Aztán, Istennek ajánlva lelkét, félve, hogy rosszul döntött, remegő lábakkal odament a feljárópalló végébe és összeesett. 
Blackthorne-t készületlenül érte a dolog. Látta, hogy az asszony feje keményen a bordáknak vágódik. Matrózok gyűltek köréje, Szürkék nyomakodtak oda a partról és a fedélzetről. Blackthorne odarohant. Karjába vette Marikót, és a férfiakon áttörve a tat felé indult vele. 
– Hozzatok vizet... vizet, hai? 
A matrózok értetlenül bámultak rá. Blackthorne elkeseredetten törte a fejét, hogy mondják japánul – az öreg pap ötvenszer is elismételte előtte. Úristen, hogy a fenébe mondják? – Megvan! Mizu, mizu, hai? 
– Aa, mizu! Hai, Andzsin-szan. – Egy matróz eliramodott. Hirtelen figyelmeztető kiáltás harsant. 
A parton Toranaga harminc, róninnak álcázott szamurája osont elő a sikátorból. Azok a Szürkék, akik csak most hagyták el a mólót, hátrafordultak a pallón. A szamurájok, akik közben visszatértek a tatra és az orremelvényre, nyakukat nyújtogatták. Valaki gyors parancsokat kiáltott. Az íjászok megfeszítették a húrt. A lent álló Barnák és Szürkék kardot rántva rohantak vissza a mólóról a partra. 
– Banditák! – ordította az egyik Barna. Abban a pillanatban a fedélzeten levő két Barna szétvált, egyik előreindult, a másik hátra. A parton maradt négy Barna szétszóródott, elkeveredve a várakozó Szürkékkel. 
– Állj! 
Toranaga rónin-szamurájai rohamra indultak. Egyiknek nyílvessző fúródott a mellébe, döndülve elvágódott. Az orremelvényre érő Barna ledöfte az íjászt, s a másik felé ugrott, de az túlságosan ébernek bizonyult: kardjuk összecsapott, és a Szürke odakiáltott valamit a többieknek. A tatra futó Barna harcképtelenné tett egy Szürkét, de a másik három egy pillanat alatt végzett vele, és máris a feljárópalló felé száguldottak, matrózok rebbentek félre az útjukból. A parton élethalálharcot vívtak a lenti szamurájok, a Szürkék már-már elnyomták a négy Barnát. Tudták, hogy csapdába estek, és hamarosan őket is elsodorja a túlerőben levő ellenség. A hajón levő Szürkék parancsnoka, egy megtermett, ősz szakállú szamuráj Blackthorne és Mariko felé mutatott. 
– Halál az árulókra! – ordította, és vérfagyasztó csatakiáltással rohanni kezdett. 
Blackthorne látta, hogy lenéznek Marikóra, aki még mindig ájultán hever, a szemük gyilkos tűzben ég, és tudta, ha nem kapnak hamarosan segítséget, végük, márpedig a matrózoktól segítséget nem várhat. Nem felejtette el, hogy szamurájjal csak szamuráj veheti fel a harcot. 
Tapogatózó keze megtalálta a kést és nagy ívben elhajította. A penge a szamuráj torkába fúródott. A másik két Szürke felemelt karddal Blackthorne-ra rontott. Kezében a második késsel állt Mariko fölött, tudván, hogy nem hagyhatja ott védtelenül. Szeme sarkából látta, hogy a feljáróért vívott küzdelem már majdnem véget ért. Csupán három Szürke tartotta még magát, csak ezek akadályozták, hogy a róninok elözönölhessék a fedélzetet. Ha kevesebb mint egy percig életben marad, megmenekülnek, ő is és Mariko is. öljétek meg őket, öljétek meg a rohadtakat! 
Inkább érezte, mint látta a torka felé hussanó kardot és hátraugrott. Az egyik Szürke utánadöfött, a másik felemelt karddal megállt Mariko fölött. Mariko abban a másodpercben megelevenedett. A gyanútlan szamuráj el vágódott, amint az asszony a lábának vetette magát. Mariko fürgén a halott Szürkéhez araszolt, kiragadta még remegő kezéből a kardot, és éles rikoltással ellenfele felé ugrott. A Szürke közben felpattant, és dühödten ordítva támadott. Mariko hátrálva vagdalkozott, de Blackthorne látta, hogy minden hiába: a szamuráj túlságosan erős az asszonyhoz képest. Blackthorne, maga sem tudta, hogyan, kikerült egy újabb halálos döfést a maga ellenfelétől, félrerúgta, és Mariko támadójába hajította a kését. A penge a férfi hátába mélyedt, lezúduló kardja nagy ívben elvétette célját, aztán Blackthorne a tatfedélzeten találta magát, beszorítva, egy Szürke máris rohant fel utána a létrán, a másik, aki épp az imént győzött az orremelvényen, szintén feléje száguldott a középső fedélzeten. A navigátor ugrott, hogy átvesse magát a mellvéden, le a tengerbe, de lába megcsúszott az iszamós deszkákon. 
Mariko elfehéredett arccal nézett fel az óriás szamurájra, aki még mindig ott állt előtte, dülöngélve, ereje fogytán. Vadul feléje vágott, de a Szürke kivédte az ütést, és egy csavarással kitépte Mariko kezéből a pengét. Ereje végső megfeszítésével lesújtani készült, amikor a róninok az immár halott Szürkéken átgázolva a fedélzetre zúdultak. Egyik Mariko ellenfelére vetette magát, egy másik nyilat eresztett meg a tat felé. 
A nyíl a Szürke hátába csapódott, jókorát taszítva rajta, s a kard Blackthorne mellett elzúgva belemélyedt a mellvéd korlátjába. Blackthorne ugrott volna félre, de a szamuráj elkapta, lerántotta magával, és kimeresztett ujjai a navigátor szeme felé közeledtek. Egy nyílvessző a másik Szürke lapockájába fúródott, aki elejtette kardját, és fájdalmas, dühödt ordítással igyekezett kitépni magából a szakállas vasat. Egy harmadik nyílvessző megperdítette tengelye körül. Vér lövellt a szájából, fuldokolva, meredt szemmel tapogatózott Blackthorne felé és rázuhant, miközben megérkezett az utolsó Szürke is, kezében rövid tőrrel. Lesújtott a tehetetlen Blackthorne-ra, de egy baráti kéz elkapta a karját, aztán az ellenség feje lerepült a nyakáról, és valóságos vérszökőkút lövellt fel a helyéről. Mindkét hullát lerántották Blackthorne-ról, öt magát talpra segítették. Letörölve arcáról a vért, látta, hogy Mariko a fedélzeten hever, és rónin-szamurájok nyüzsögnek körülötte. Lerázta a segítő kezeket, és botladozva feléje indult, de a térde megroggyant. Összeesett. 

Huszonötödik fejezet

Jó tíz percbe telt, míg annyira össze tudta szedni az erejét, hogy segítség nélkül talpra álljon. Közben a rónin-szamurájok végeztek az összes súlyos sebesülttel, és a tengerbe hajigálták a hullákat. Meghalt mind a hat Barna és az összes Szürke. Feltakarították a hajót és felkészítették az azonnali indulásra: embereket állítottak az evezőkhöz és a bakokhoz, hogy parancsszóra eloldhassák a horgonyköteleket. Minden fáklyát kioltottak. Néhány szamuráj északra indult a part mentén, Buntaróék elé, Toranaga embereinek nagy része pedig délnek sietett, egy kétszáz lépésre levő kő hullámtörő felé, ahol védelmi állást foglaltak el a fregatt irányából gyorsan közeledő száz Szürkével szemben. 
Amikor mindent aprólékosan ellenőriztek a fedélzeten, a róninok vezére tölcsért formált a kezéből, és kikurjantott a partra. Abban a szempillantásban újabb róninnak álcázott szamurájok tódultak elő a sötétből Jabu vezetésével, és védőpajzsot formáltak az északi meg a déli oldalon. Aztán megjelent Toranaga is, és lassan, egyedül elindult a feljárópalló felé. Női kimonóját és útiköpönyegét ledobta, a festéket eltávolította az arcáról. Páncélban volt, föléje egyszerű barna kimonót húzott, övében kardok. Mögötte testőrségének utolja, széthúzódó sorban. Az egész falanx kimért léptekkel közeledett a mólóhoz. 
A rohadt, gondolta Blackthorae. Kegyetlen, hideg, szívtelen nyomorult. De tartása, az van. 
Néhány perccel korábban látta, amint Marikót egy fiatal nő segédletével leviszik a kabinba, és feltételezte, hogy csak könnyebben sérült meg, hiszen a súlyos sebet kapott szamurájokat itt azonnal meggyilkolják, és Mariko is szamuráj. 
Reszkető kézzel megmarkolta a kormányt, és egy matróz segítségével talpra állt. Már jobban érezte magát, az enyhe szellő kifújta fejéből a rosszullét maradékát is. Imbolyogva, kábán figyelte Toranagát. 
Az öregtoronyból hirtelen fény csapott fel, s a távolban vészharangok kolompoltak. Aztán sorra tüzek gyúltak a várfalakon, és a lángok az égnek ugrottak. Jelzőtüzek. 
Úristen, megkapták a hírt, megtudták, hogy Toranaga megszökött! 
A nagy csendben látta, amint Toranaga hátranéz. Fények villóztak most már városszerte. Toranaga minden sietség nélkül visszafordult, és felment a fedélzetre. 
Északról távoli kiáltásokat hozott a szél. Buntaro! Annak kell lennie, az oszlop többi részével. Blackthorne a messzi sötétséget fürkészte, de nem látott semmit. Délen a támadó Szürkék és védekező Barnák közti távolság rohamosan fogyott. Blackthorne felmérte a számarányt. Pillanatnyilag nagyjából ugyanannyian vannak mindkét oldalon. De meddig? 
– Keirei! –  A fedélzeten mindenki letérdelt és mélyen meghajolt, amint Toranaga megjelent. Intett Jabunak, mire az szintén fellépett a hajóra, tüstént átvette a parancsnokságot, és elrendelte az azonnali indulást. A falanxból ötven szamuráj felrohant a pallón, és felvont íjjal, a part felé fordulva védekező állást foglalt el. 
Blackthorne érezte, hogy valaki megrángatja a ruhaujját. 
– Andzsin-szan! 
– Hai? – Lebámult a kapitány arcába. A férfi hadarni kezdett, és a kormány felé mutatott. Blackthorne rájött, hogy a kapitány azt hiszi, most is ő parancsnokol, és engedélyt kér az indulásra. 
– Hai, kapitány-szan – felelte. – Indulás. Iszogi! –  Igen, minél gyorsabban, gondolta, magában csodálkozva, hogy ilyen könnyen eszébe jutott a japán szó. 
A gálya távolodni kezdett a mólótól, a szél is segítette, az evezősök pedig értették a dolgukat. Aztán Blackthorne látta, hogy a száz Szürke odaért a hullámtörőhöz, és elkeseredett közelharcba kezdett a Barnákkal. Ugyanebben a pillanatban a sötétből, egy partra vont csónaksor mögül kifordult három férfi és egy lány, s futás közben viaskodtak a mögöttük loholó kilenc Szürkével. Blackthorne felismerte Buntarót és a Szono nevű szolgálót. 
Buntaróval az élen vagdalkozva vonultak vissza a móló felé. A daimjó kardja véres volt, páncéljának melléből és hátából nyilak álltak ki. A lány lándzsát forgatott, de meg-megbotlott, szemlátomást ereje végén járt. Egy Barna hősiesen megállt, hogy fedezze viszszavonulását. A Szürkék nyomban legyűrték. Buntaro felszaladt a lépcsőn, majd a lány is az utolsó Barnával, aztán Buntaro megperdült, és akár a megvadult bika vetette magát a Szürkékre. Az elülső kettő tüstént lezuhant a tíz láb magas mellvédről: egyik gerincét törte a lenti kövezeten, a másiknak már hiányzott a jobb karja. A Szürkék egy pillanatra megtorpantak, s ezzel időt adtak a lánynak, hogy előreszegezze lándzsáját, de a fedélzeten mindenki látta, hogy ez már csak jelképes gesztus. Az utolsó Barna ellépett ura mellett, és fejjel előre az ellenség közé vetette magát. A Szürkék levágták, majd egy tömegben végső támadásra indultak. 
A hajó íjászai egyik nyílzáport a másik után küldték feléjük, és két Szürke kivételével mindenkit megöltek vagy harcképtelenné tettek. Egy kard lepattant Buntaro sisakjáról, és a vállpáncélján csattant. Buntaro vasba bújtatott alkarja belereccsent a Szürke állába és eltörte a nyakát. A daimjó szembefordult az utolsó Szürkével. 
Ez a szamuráj is meghalt. 
A lány térdre esve zihált. Buntaro nem ellenőrizte, meghalt-e minden Szürke: takarékos, szakértő mozdulatokkal levágta a fejüket, s aztán, végképp megtisztítva a mólót, a tenger felé fordult, és kimerültén, de ujjongva intett Toranagának. Toranaga örömteli hangon kiáltott neki valamit. 
A hajó már húszyardnyira volt a mólótól, és a rés egyre tágult. 
– Kapitány-szan! – ordította Blackthorne. – Vissza a parthoz! Iszogi! 
A kapitány engedelmesen elkiáltotta a parancsot. Az evezők megálltak, majd visszafelé kezdtek mozogni. Jabu felrohant a tatra, és dühösen kerepelt a kapitánynak. Utasítása egyértelmű volt. A hajó nem fordul vissza. 
– Van bőven időnk, az isten szerelmére! Nézz oda! – Blackthorne a móló végi üres térségre mutatott, majd a hullámtörő felé, ahol a róninok sakkban tartották a Szürkéket. 
De Jabu megrázta a fejét. 
A rés harmincyardnyira tágult, és Blackthorne üvölteni szeretett volna: „Megőrültetek mindnyájan? Az ott Buntaro, Mariko-szan férje!” 
– Nem hagyhatjuk meghalni, hiszen a bajtársunk! – kiáltotta Jabunak és az egész hajónak. Újból a kapitány felé perdült. – Vissza! Iszogi! – De a tengerész most csak a fejét rázta tehetetlenül, és tartotta az irányt, a dobmester pedig tovább verte az ütemet. 
Blackthorne Toranagához rohant, aki a partot tanulmányozta, háttal feléje. Négy testőr toppant azonnal a navigátor elé magasra emelt karddal. – Toranaga-szama! Dózo! Rendeld vissza a hajót! Dózo! Forduljunk vissza! 
– Íe, Andzsin-szan. – Toranaga a vár jelzőfényei, majd a hullámtörő felé mutatott, és végleg hátat fordított. 
– Te gyáva, nyomorult... – kezdte Blackthorne, de elhallgatott. Odanyargalt a hajó mellvédjéhez. – Ússzatok! – harsogta, úszó mozdulatokat mimelve. – Ússzatok, az isten szerelmére! 
Buntaro megértette. Talpra állította a lányt, mondott neki valamit, és a móló széléhez lökte, de a szolgáló kétségbeesett kiáltással térdre borult előtte. Szemlátomást nem tudott úszni. 
Blackthorne elkeseredetten kutatott a fedélzeten. Egy kis csónak vízre bocsátására nincs idő. Kötelet nem vethet nekik, túlságosan messze vannak már. Ahhoz, hogy kiússzon és vissza, benne sincs elég erő. Mentőzubbonyok sehol. Végső elkeseredésében odaszaladt a legközelebbi evezősökhöz – ketten álltak egy hatalmas lapátnál –, és lefogta a karjukat. Az összes bal felőli evező kiesett a ritmusból, a lapátok egymásba ütköztek. A gálya dülöngélve lelassult, a dobpergés elnémult, és Blackthorne megmutatta az evezősöknek, mit akar. 
Két szamuráj indult, hogy lefogja, de Toranaga visszaparancsolta őket. 
Blackthorne és négy matróz megfeszített erővel elhajította a lapátot, amely egy darabig a levegőben repült, majd lapjával vizet érve kisiklott a mólóhoz. 
Abban a pillanatban diadalordítás harsant a hullámtörő felöl. Szürke utánpótláscsapatok özönlöttek le a környező utcákból, s noha a róninok még mindig tartották magukat, látni való volt, hogy percek kérdése és áttörik vonalukat. 
– Gyerünk! – harsogta Blackthorne. – Iszogi! 
Buntaro felrángatta a lányt az evezőre, majd a hajóra mutatott. A lány tántorogva meghajolt, Buntaro máris elfordult tőle, és vaskos lábát szétvetve a parton dúló csatára koncentrált. 
A lány odakiáltott valamit a hajónak. Női hang válaszolt, mire a szolgáló a vízbe vetette magát. Feje a felszínre bukkant. Csapkodva nyúlt az evező után és elérte. Könnyedén megtartotta a súlyát, és Szono rúgkapálva megindult a gálya felé. Egy kis hullám felkapta, de átsiklott rajta, és közelebb került a hajóhoz. Aztán ideges félelmében ujjai lecsúsztak a lapátról, s az evező odébb szánkázott. A lány egy végtelennek tűnő percig verdesett a vízben, aztán alámerült. 
Sosem látták többé. 
Buntaro egyedül állt a mólón, és a hullámzó, kavargó embertömeget figyelte. Újabb Szürke-erősítés érkezett dél felől, köztük lovasok, és Buntaro tudta, hogy a hullámtörő hamarosan már nem jelent akadályt. Lassan szemügyre vette a terepet északon, nyugaton és délen. Aztán hátat fordított a csatának, és kiballagott a móló végébe. A gálya hetvenyardnyira lehetett a móló tengerbe nyútó csúcsától, mozdulatlanul feküdt a vízen és várt. A halászhajók és csónakok rég elmenekültek a közelből, a kikötő két szélén várakoztak, amilyen távol csak lehetett jelzőfényeik megannyi macskaszemként villogtak a sötétben. 
A móló víz felöli végéhez érve Buntaro levette sisakját, íját és tegezét, páncélja felső részét, és kardjai mellé helyezte őket. Kivonta hüvelyéből a rövid és a hosszúkardot, és ezeket külön tette. Derékig lemeztelenítve magát, fogta felszerelését, és beledobta a tengerbe. A csupasz hosszúkardot tiszteletteljesen, sokáig szemlélte, majd amilyen messze csak tudta, kihajította a mély vízbe. Alig csobbant, amikor elmerült. 
Buntaro szertartásosan meghajolt a gálya és Toranaga felé, aki azonnal a tatra sietett, ahol a legjobban lehetett látni. Ő is meghajolt Buntaro felé. 
Buntaro letérdelt, a rövidkardot keresztben maga elé fektette a kőre, a holdfény egy pillanatra megcsillant a pengén, aztán a férfi a gálya felé fordított tekintettel mozdulatlanságba dermedt, mintha imádkozna. 
– Mi az istenre vár ez? – motyogta Blackthorne a gálya hátborzongató csendjében. – Miért nem ugrik a vízbe, miért nem úszik ide? 
– Szeppukut készül elkövetni. 
Mariko állt Blackthorne mellett, egy fiatal nő támogatta. 
– Úristen, Mariko, jól vagy? 
– Jól – mondta az asszony, oda sem figyelve rá. Az arca elgyötört volt, de így is gyönyörű. 
Blackthorne észrevette a hevenyészett kötést a bal karján, a válla közelében; karja egy kimonóból tépett csíkkal fel volt kötve. A tépést átáztatta a vér, és keskeny patakban szivárgott alá a karján. 
– Úgy örülök, hogy... – Hirtelen felfogta, mit mondott az asszony. – Szeppukut? Meg akarja ölni magát? Miért? Bőven van ideje, hogy kiérjen hozzánk! Ha nem tud úszni, nézd – ott van egy evező, az könnyedén megtartja. Ott, ott, a móló mellett. Nem látod? 
– A férjem tud úszni, Andzsin-szan – felelte Mariko. – Toranaga úr minden tisztjének meg kell tanulnia... ehhez ragaszkodik. De férjem úgy döntött, hogy nem fog úszni. 
– Az isten szerelmére, mért? 
A parton hirtelen megélénkült a kavargás, néhány muskétadurranás hallatszott, s a hullámtörőn átzúdultak a Szürkék. Több rónin azonban hátrált egy keveset, majd vad párviadalokba kezdett. Az ellenség élvonalát ismét sikerült megállítani és visszaszorítani. 
– Szólj neki, hogy ússzon ki, az isten megáldjon! Nem fog, Andzsin-szan. A halálra készül. 
– Ha meg akar halni, miért nem megy oda? – Blackthorne a dühöngő csata felé bökött az ujjával. – Miért nem segít az embereinek? Ha mindenáron meg akar halni, miért nem harcolva hal meg, mint egy igazi férfi? 
Mariko a fiatal nőre támaszkodva le sem vette szemét a mólóról. – Azért, mert elfoghatnák, és ha úszni próbálna, akkor is elfoghatnák, s az ellenség közszemlére állítaná a csőcselék előtt, megalázná, rettenetes dolgokat művelne vele. A szamuráj nem eshet fogságba, mert akkor nem szamuráj többé. Az a legnagyobb szégyen, az ellenség fogságába esni férjem épp ezért azt csinálja, amit egy igazi férfinak, egy szamurájnak csinálnia kell. A szamuráj méltósággal hal meg. Mi az élet a szamuráj számára? Semmi. Az élet csak szenvedés, ne? Joga és kötelessége, hogy méltósággal, tanúk előtt haljon meg. 
– Micsoda ostoba pazarlás – morogta Blackthorne a foga közt. 
– Légy velünk türelmes, Andzsin-szan. 
– Türelmes? Miért? Hogy még több hazugságot halljak? Miért nem bízol bennem? Nem érdemeltem ki? Mert hazudtál, nem? Úgy tettél, mintha elájulnál, és ez volt a jel. Nem igaz? Vagyis hazudtál, amikor a jelről kérdeztelek. 
– Parancsot kaptam... parancsot, amely a te védelmedet szolgálta. Persze hogy bízom benned. 
– Hazudtál – mondta Blackthorne, tudván, hogy ésszerűtlenül viselkedik, de már semmi sem érdekelte, undorodott az életnek ettől az eszelős semmibe vételétől, alvásra, nyugalomra, európai ételekre, italokra, cimborái társaságára, a saját hajójára vágyott. – Állatok vagytok egytől egyig – mondta angolul, noha tudta, hogy nincs igaza, és otthagyta őket. 
– Mit mondott, Mariko-szan? – kérdezte a fiatal nő, aki alig tudta véka alá rejteni viszolygását. Fél fejjel magasabb volt Marikónál, nagyobb csontú, szögletes arcú, apró, tűhegyes fogú. Uszagi Fudzsikónak hívták, tizenkilenc éves volt és Mariko férjének, Buntarónak az unokahúga. Mariko megismételte Blackthorne szavait. 
– Milyen szörnyű ember! Micsoda modortalanság! Undorító, ne? Hogy bírod elviselni a közelségét? 
– Megmentette urunk becsületét. Bátorsága nélkül Toranaga urat elfogták volna – mindnyájunkat elfogtak volna. – A két nő megborzongott a gondolatra. 
– Az istenek óvjanak meg bennünket ettől a szégyentől! – Fudzsiko Blackthorne-ra pillantott, aki a fedélzet mellvédjéről nézte a partot. – Olyan, mint egy aranyhajú, kék szemű majom. Gyerekeket lehetne ijesztegetni vele. Borzalmas látvány, ne? –  Fudzsiko ismét megborzongott, aztán elfeledkezett Blackthorne-ról, és Buntaróra figyelt. – Irigylem a férjedet, Mariko-szan. 
– Igen – mondta szomorúan Mariko. – Csak azt szeretném, ha lenne segédje. – A szokás előírta, hogy egy szamuráj mindig segédkezzék a szeppukut elkövetőnek: a térdelő ember háta mögött állva egyetlen csapással leüti a fejét, mielőtt még a fájdalom elviselhetetlenné válna, nehogy az élete legszebb pillanatában megszégyenüljön. Akinek nem volt segédje, az többnyire bizony szégyent vallott. 
– Karma – mondta Fudzsiko. 
– Igen, de azért sajnálom Buntarót. Világéletében csak ettől félt – hogy nem lesz segédje. 
– Mi szerencsésebbek vagyunk, mint a férfiak, ne? – A szamurájnők úgy követtek el szeppukut, hogy nyakukba döfték a tőrt, ezért nem is volt szükségük segédre. 
– Igen – mondta Mariko. 
Ordításokat, csatakiáltásokat sodort feléjük a szél, s ez egy pillanatra elvonta a figyelmüket. A Szürkék ismét átcsaptak a hullámtörőn. Észak felől ötven újabb Toranaga-rónin száguldott elő, néhányan lóháton. Vad küzdelemben újra visszaszorították a támadókat, megint nyertek néhány percet. 
De minek, gondolta keserűen Blackthorne. Toranaga már biztonságban van. Mindnyájatokat cserbenhagyott. 
Újra felhangzott a dobpergés. 
Az evezők belecsaptak a vízbe, a gálya orra meghajolt és szelni kezdte a hullámokat, mögöttük máris örvénylett a nyomvonal. 
A jelzőtüzek még mindig égtek a várfalakon. Jóformán az egész város talpon volt. 
A Szürkék tömege átzúdult a hullámtörőn, Blackthorne tekintete visszatévedt Buntaróra. – Szerencsétlen nyomorult! – mondta angolul. – Te szerencsétlen, ostoba féreg! 
Sarkon fordult, lement a főfedélzetre s az orrba tartott, hogy zátonyok után kémleljen. Csak Fudzsiko és a kapitány vette észre, hogy elhagyta a tatot. 
Az evezősök fegyelmezetten dolgoztak, a hajó kitartóan siklott előre. A tenger nyugodt volt, a szél barátságos. Blackthorne élvezettel kóstolt bele a sós permetbe. Aztán, vagy fél league-re tőlük, megpillantotta a kikötő bejáratát lezáró vízi járműveket. 
– Csapdába estünk – mondta fennhangon, mert megérezte, hogy csakis az ellenség lehet. 
Morajlás futott végig a hajón. Akik a parton dúló csatát nézték, egy emberként fordították el a fejüket. 
Blackthorne hátratekintett. A Szürkék az utolsó Barnákkal végeztek a hullámtörőnél, néhányan sietség nélkül a móló és Buntaro felé tartottak, de ekkor négy Barna lovas vágtatott elő északról, át a döngölt térségen, vezetőjük nyergéhez egy másik, gazdátlan paripa volt kötve. A vezér felkaptatott a két lóval a rakpart kőlépcsőjén, három embere pedig a közeledő Szürkék ellen fordult. Buntaro körülnézett, de nem állt fel, s amikor a szamuráj meghőköltette mögötte a lovakat, intett neki, hogy hagyja békén, két kézre fogta a rövidkardot és a hasa felé irányította. Toranaga ekkor tölcsért formált a kezéből, és odakiáltott neki: – Buntaro-szan! Menj velük – menekülj! 
A kiáltást elragadta a szél, Toranaga megismételte, és Buntaro most tisztán hallotta. Döbbenten tétovázott, kezében a döfésre emelt karddal. És ekkor újra felhangzott az ellentmondást nem tűrő, dölyfös parancs. 
Buntaro nagy nehezen visszarángatta magát a halálból, és hideg dühvel mélázott az életen, a parancsba adott menekülésen. A kockázat nagy. Jobb lenne itt meghalni, gondolta. Nem látja Toranaga? Itt a méltó halál. Ott a csaknem bizonyos fogságba esés. Hová fussak? Jedóig háromszáz rí az út. Biztos, hogy elkapnak! 
Karjában érezte a roppant erőt, meztelen hasa előtt látta a sziklaszilárd, moccanatlan, tűhegyes rövidkardot, és rettenetesen kívánta a halál végre-valahára mindent feloldó agóniáját. A halált, amely végre-valahára eltörölhetne minden szégyent: azt, hogy apja térdet hajtott Toranaga előtt, ahelyett, hogy hű maradt volna Jaemonhoz, a taikó örököséhez, amint megfogadták; azt, hogy annyi embert ölt meg, akik becsülettel szolgálták a taikó ügyét a bitorló Toranaga ellen; azt, hogy a felesége, Mariko és egyetlen fia mindörökre beszennyeződött, a fiú az anyja miatt, az asszony pedig apja, az aljas orgyilkos, Akecsi Dzsinszai miatt. És azt, hogy miattuk az ő neve is mindörökre bemocskolódott. 
Mennyi gyötrelmet kellett kiállnom e miatt az asszony miatt! 
Lelke a felejtésre, a megsemmisülésre vágyott. Olyan közel van már, olyan könnyű lenne és méltóságteljes. A következő élete jobb lesz; rosszabb hogyan is lehetne? 
Engedelmesen letette a kardot, és visszamászott az élet szakadékába. Hűbérura a legnagyobb szenvedést kényszerítette rá, nem engedélyezte a végső megbékélést. Mit tehet egy szamuráj, mint hogy engedelmeskedik? 
Felugrott, nyeregbe pattant, belevágta sarkát a ló véknyába, és a Barnával együtt elvágtatott. Újabb lovas róninok ügettek elő az éjszakából, hogy fedezzék visszavonulását, és levágták az élenjáró Szürkéket. Azután ők is eltűntek, csak néhány Szürke vágtatott utánuk. 
A hajó nevetésben tört ki. 
Toranaga ujjongva verte öklével a mellvéd korlátját, Jabu és a szamurájok hahotáztak. Még Mariko is kacagott. 
– Egy ember megmenekült, de azt a rengeteg halottat máris elfeledtétek? – ordította dühödten Blackthorne. – Nézzetek ki a partra – három-, de az is lehet, hogy négyszáz hulla hever ott! Őket nézzétek, az anyátok keservit! 
De a nevetést nem bírta túlharsogni. 
És akkor elkiáltotta magát az orrőrszem. A nevetés elhalt. 

Huszonhatodik fejezet

– Át tudunk rajtuk tömi, kapitány? – kérdezte higgadtan Toranaga. Az ötszáz yardra sorakozó halászhajókat nézte és a vonal közepén csábítóan meghagyott rést. 
– Nem, nagyuram. 
– Nincs választásunk – mondta Jabu. – Semmit sem tehetünk. – Hátranézett a parton és a mólón tolongó, sértéseket kiabáló Szürkék hadára. 
Toranaga és Jabu az orremelvényen állt. A dob elhallgatott, a gálya békésen ringott a vízen. A fedélzeten mindenki a döntést várta. Tudták, hogy kutyaszorítóba kerültek. A part katasztrófa, előttük katasztrófa, a várakozás szintén katasztrófa. A háló egyre jobban összeszűkül, s akkor fogságba esnek. Isido napokig is várhat erre, van ideje. 
Jabu őrjöngött magában. Ha azonnal nekivágunk a kikötő bejáratának, ahelyett hogy Buntaróra pocsékoljuk az időt, már rég a nyílt tengeren lennénk, gondolta. Toranaga kezd elhülyülni. És Isido azt fogja hinni, hogy elárultam. Nincs mit tennem – mert még ha valahogy kivágjuk magunkat, akkor is örökre el vagyok kötelezve Toranaga oldalán, Isido ellen. Semmit sem tehetek. Talán átadhatnám Isidónak Toranaga fejét, ne? Akkor régens lehetne belőlem, a Kvantó ura, ne? Aztán hat hónap múlva, a muskétás szamurájcsapattal, akár a Régenstanács elnöke! Sőt! Félreállíthatnám Isidót, s akkor én lennék az Örökös fővezére, Ószaka várának oltalmazója és kormányzója, én őrizhetném az öregtorony legendás kincsét, uralkodnék az egész birodalmon Jaemon nagykorúságáig, s utána is a második leghatalmasabb ember maradnék! Miért is ne? 
Vagy ott a legeslegnagyobb lehetőség. Sógun. Tedd el láb alól Jaemont, és sógun lehetsz. 
Mindezt egyetlen fejért és néhány jóindulatú isten segítségével. 
Jabunak megroggyant a térde, úgy elgyengült a vágyakozástól. Olyan könnyű lenne – de most még nem. A fejet lecsaphatnám, de most még nem menekülhetnék el vele. 
– Harcállást elfoglalni! – adta ki végül a parancsot Toranaga. Jabu rendelkezett, a szamurájok készülődni kezdtek, Toranaga pedig a barbárra fordította figyelmét, aki még mindig az orremelvény közelében tartózkodott, a kurta főárbocnak dőlve, ahol az őrszem riadókiáltása érte. 
Bárcsak kiigazodnék rajta, gondolta Toranaga. Egyik percben hihetetlenül bátor, a másikban nevetségesen gyenge. Egyik percben értékes, a másikban hasznavehetetlen. Egyik percben félelmetes gyilkos, a másikban gyáva. Egyik percben engedelmes, a másikban veszélyes. Férfi és asszony, jang és jin egyszerre. Végletekből áll, kiszámíthatatlan. 
Toranaga gondosan tanulmányozta a barbárt a várból való kiszökés, a rajtaütés közben és utána is. Mariko és a kapitány meg a többiek elmesélték, hogyan viselkedett a hajón lefolyt csetepatéban. Néhány perccel ezelőtt őrjöngő haragot látott az arcán, aztán amikor Buntarót mégis elküldte, az idegen csúnyán eltorzult képpel kiabált valamit, s ahelyett, hogy velük együtt nevetett volna, megint dühbe gurult. 
Pedig miért ne nevetnénk, ha kijátsszuk az ellenséget? Miért ne ütnénk el nevetéssel azt a tragédiát, hogy a karma megakadályozta egy igaz szamuráj gyönyörű halálát, hogy a karma értelmetlen halálra szánt egy bájos leányt? Talán nem a nevetés révén válunk eggyé az istenekkel, nem csak így tudjuk elviselni az életet, a sok borzalmat, pazarlást, szenvedést itt a földön? Mint például ma is, miközben azt néztük, mint fogadja ez a sok bátor férfi a végzetet ezen a szelíd, enyhe éjszakán, egy olyan karmának köszönhetően, amely talán ezer, de talán csak egy életidővel ezelőtt rendeltetett számukra. 
Talán nem a nevetés segítségével tudunk emberek maradni? 
Miért nem fogja föl ez a navigátor, hogy őt is a karma irányítja, akárcsak engem és mindenki mást, még azt a bizonyos Jézus Krisztust is, hiszen annak is a karmájából következett, hogy méltatlanul, közönséges bűnözők közt haljon meg azon a hegyen, amelyről a papok mesélnek. 
Mindez karma. 
Micsoda barbár eljárás, odaszegezni valakit egy darab fára és várni, hogy meghaljon! Rosszabbak, mint a kínaiak, akiknek a kínzás az örömük. 
– Kérdezd meg, Jabu-szan! – mondta Toranaga. 
– Uram? 
– Kérdezd meg tőle, mit tegyünk. A navigátortól. Vagy nem tengeri csatára készülünk? Nem azt mondtatok nekem, hogy ez a barbár valóságos csoda a tengeren? Lássuk, igazatok van-e. Bizonyítsa be. 
Jabu szája keskeny, kegyetlen vonalra húzódott szét. Toranaga megérezte a férfiból áradó félelmet, és ez élvezettel töltötte el. 
– Mariko-szan – vakkantotta Jabu –, kérdezd meg a navigátortól, hogyan juthatunk ki... hogyan törjünk át azokon a hajókon! 
Mariko engedelmesen otthagyta a mellvédet, a lány vele ment és támogatta. – Ne, most már semmi bajom, Fudzsiko-szan – mondta. – Köszönöm. – Fudzsiko elengedte, és viszolyogva nézte Blackthorne-t. 
– Azt mondja, ágyúkkal, Jabu-szan. 
– Mondd meg neki, hogy okosabban feleljen, ha meg akarja tartani a fejét! 
– Türelmesnek kell lennünk vele, Jabu-szan – szólt közbe Toranaga. – Mariko-szan, fogalmazd meg udvariasan: „Sajnálatos módon nincs ágyúnk. Nincs más módja a kitörésnek? A szárazföld felé lehetetlen.” És pontosan fordítsd le, amit felel. Pontosan. 
Mariko engedelmeskedett. – Sajnálom, uram, de azt mondja, nincs. Csupán ennyit mondott: „Nincs.” Nem fogalmazott udvariasan. 
Toranaga feljebb tolta az övét, és vakarózni kezdett a páncél alatt. – No jó – mondta derűsen –, ha az Andzsin-szan ágyút javasol, és ő a szakértő, akkor legyen ágyú. Kapitány, oda megyünk! – Kérges bőrű, tömpe ujjával vadul a portugál fregatt felé bökött. – Állítsd készenlétbe az embereket, Jabu-szan! Ha a Déli Barbárok nem adják kölcsön az ágyúikat, el kell venned tőlük. Nem igaz? 
– A legnagyobb örömmel – felelte lenyűgözve Jabu. 
– Igazad volt. Ez az ember kész csoda. 
– De a megoldásra te találtál rá, Toranaga-szan. 
– Megoldást könnyű találni, ha megvan a válasz, ne? De mi a megoldása Ószaka várának, szövetségesem? 
– Nincs megoldás. A taikó tökéletes munkát végzett. 
– Igen. És mi a megoldás az árulásra? 
– Természetesen szégyenletes halál. De nem értem, miért kérdezel tőlem ilyesmit. 
– Futó gondolat, szövetségesem. – Toranaga Blackthorne-ra nézett. – Igen, okos ember. És nekem nagy szükségem van okos emberekre. Mariko-szan, kölcsön fogják adni a barbárok az ágyúikat? 
– Természetesen. Miért ne adnák? 
Eszébe sem jutott, hogy ne adnák kölcsön őket. Még mindig Buntaro miatt aggódott. Sokkal jobb lett volna, ha engedik, hogy itt haljon meg. Miért kellett kockára tenni a becsületét? Nem értette, miért parancsolta el Toranaga szárazföldi úton Buntarót, méghozzá az utolsó percben. Ugyanígy azt is parancsolhatta volna, hogy ússzon ki a hajóhoz. Jóval biztonságosabb lett volna, idő pedig volt bőven. Már akkor elrendelhette volna, amikor Buntaro a móló végébe ért. Miért várt? Belül, a lelke mélyén valami azt súgta, hogy urának jó oka lehetett várni, majd ilyen értelmű parancsot adni. 
– És ha mégsem? Hajlandó vagy keresztényeket ölni, Mariko-szan? – kérdezte Toranaga. – Nem ez a legostobább törvényük? Hogy ne ölj? 
– De igen. Érted, uram, boldogan megyünk a pokolba, férjem, fiam és én is. 
– Igen. Igaz szamuráj vagy, és nem fogom elfelejteni, hogy kardot fogtál a védelmemben. 
– Kérlek, ne mondj nekem köszönetet. Ha bármilyen jelentéktelen módon, de segítségedre lehettem, ez a kötelességem volt. Ha emlékezni akarsz valakire, kérlek, inkább férjemre és fiamra emlékezz. Ők értékesebbek a számodra. 
– Pillanatnyilag te vagy értékesebb. Sőt, még értékesebb is lehetnél. 
– Mondd meg, hogyan, uram, és meglesz. 
– Tedd félre idegen Istenedet. 
– Uram? – Mariko arca megdermedt. 
– Tedd félre Istenedet. Eggyel többfelé kötelezted el magad a kelleténél. 
– Úgy érted, tagadjam meg hitemet, uram? Mondjak le a keresztény vallásról? 
– Igen, hacsak nem tudod oda tenni ezt az Istent, ahová való – szellemed mögé és nem elébe. 
– Kérlek, bocsáss meg, uram – felelte reszkető hangon Mariko –, de vallásom sosem állt irántad való kötelességem útjába. Vallásomat mindig külön, magánügyként kezeltem. Miben vallottam kudarcot? 
– Eddig semmiben. De előbb-utóbb ez be fog következni. 
– Mondd meg, mit tegyek, hogy elégedett légy. 
– A keresztények ellenségeimmé válhatnak, ne? 
– A te ellenségeid az enyémek is, uram. 
– A papok máris ellenem vannak. Lehet, hogy minden kereszténynek megparancsolják, szálljon szembe velem. 
– Ezt nem tehetik, uram. Ők a béke hívei. 
– És ha továbbra is ellenem áskálódnak? Ha a keresztények háborút indítanak ellenem? 
– Az én hűségemet sosem kell féltened, uram. Soha. 
– Lehet, hogy ez az Andzsin-szan beszél igazat, és papjaidnak hamis a nyelve. 
– Vannak jó papok, és vannak rossz papok, Toranaga-szama. De nekem te vagy a hűbéruram. 
– Jól van, Mariko-szan – mondta Toranaga. – Ezt elfogadom. Megparancsolom, hogy barátkozz össze ezzel a barbárral, szedj ki belőle mindent, amit tud, jelentsd nekem minden szavát, tanulj meg úgy gondolkodni, mint ő, semmit se „gyónj meg” mindebből, viseltess gyanakvással minden pap iránt, jelents nekem mindent, amit a papok kérdeznek tőled vagy mondanak neked. Istenednek ebbe bele kell férnie, vagy máshol kell megférnie – vagy sehol. 
Mariko kisimított a szeméből egy hajszálat. – Mindezt meg tudom tenni úgy, hogy közben keresztény maradjak, uram. Esküszöm. 
– Jó. Esküdj a te keresztény Istenedre. 
– Istenemre esküszöm. 
– Jó. – Toranaga elfordult. – Fudzsiko-szan! 
– Igen, uram? 
– Hoztál magaddal szolgálókat? 
– Igen, uram. Kettőt. 
– Egyiket add át Mariko-szannak. A másikat küldd csáért. 
– Van szaké is, ha parancsolod. 
– Csát. Jabu-szan, csát vagy szakét? 
– Csát, köszönöm. 
– Az Andzsin-szannak szakét hozass. 
A Mariko nyakán lógó kis aranyfeszületen megcsillant a holdfény. Az asszony látta, hogy Toranaga rámered. – Azt... azt akarod, hogy ne viseljem, uram? Hogy dobjam el? 
– Nem – felelte Toranaga. – Viseld, hogy állandóan esküdre emlékeztessen. 
Mindenki a fregattot nézte. Toranaga megérezte, hogy valaki rá bámul, és hátranézett. Megpillantotta a kemény arcot, a hideg kék szemet, és megérezte a gyűlöletet – nem, nem is gyűlöletet, gyanakvást. Hogy merészel gyanakodni rám ez a barbár? 
– Kérdezd meg az Andzsin-szant, miért nem mondta mindjárt azt, hogy a barbár hajón van elég ágyú. Hogy kísértessük vele ki magunkat a csapdából. 
Mariko lefordította. Blackthorne válaszolt. 
– Azt mondja... – Mariko habozott, majd gyorsan kibökte: – Kérlek, bocsáss meg, de azt mondja: „Nem árt, ha néha ő is használja a fejét.”
Toranaga felnevetett. – Mondj köszönetet neki a saját fejéért. Nagy hasznunkra volt. Remélem, a nyakán marad még egy darabig. Mondd meg neki, hogy most már ki van egyenlítve a tartozásunk. 
– Azt mondja: „Nem, nincs kiegyenlítve, Toranaga-szama. De add vissza a hajómat és a legénységemet, és én tisztára söpröm a tengereket. Minden ellenségtől megtisztítom őket.”
– Mariko-szan, mit gondolsz, ezt rám is értette, vagy csak a többiekre – a spanyolokra és a Déli Barbárokra? 
A szellő újabb hajszálakat fújt az asszony szemébe. Fáradtan félresimította őket. – Nem tudom, kérlek, bocsáss meg. Lehet, hogy igen, lehet, hogy nem. Akarod, hogy megkérdezzem tőle? Nagyon sajnálom, de... olyan különös ember. Attól félek, nem igazodom el rajta. Egyáltalán nem igazodom el rajta. 
– Bőven van időnk. Igen. Idővel majd feltárja magát előttünk. 

Blackthorne látta, amint a fregatt szép csendesen eloldotta magát a mólótól, alighogy a Szürkék otthagyták, figyelte, amint vízre bocsátották a nagycsónakot, s az gyorsan elvontatta a hajót a parttól, ki a vízre. Most néhány kábelnyire ült kinn a mély vízen, biztonságban, könnyű orrhorgony tartotta egy helyben, s oldalát mutatta a partnak. Minden európai hajó végrehajtotta ezt a manővert idegen vagy ellenséges kikötőben, ha a szárazföld felől veszély fenyegetett. Azt is tudta, hogy, noha semmi különösebb mozgolódás nem támadt a fedélzetén – sem akkor, sem azóta –, mostanára minden ágyút felporoztak, a muskétákat kiosztották, a kartácsot, ágyúgolyókat és láncos golyókat készenlétbe helyezték, a tengerészkardok ott várnak az állványokon – és a csarnakokon fegyveresek vigyáznak. Kutató szemek kémlelik az egész látóhatárt. Amint az ő gályájuk irányt változtatott, azonnal észrevették. A két harmincfontos tatágyút rögtön rájuk irányították. A portugál pattantyúsok pedig a legjobbak a világon – az angolok után. 
És Toranagáról is nyilván tudnak, gondolta keserűen, hiszen nem ejtették őket a fejükre, biztosan megkérdezték a rakodókat és a Szürkéket, mi ez a nagy hűhó. Azonkívül azok az istenverte jezsuiták, akik mindent tudnak, bizonyára rég megüzenték nekik, hogy Toranaga megszökött, és rólam is ejtettek egy-két szót. 
Végigfutott a hátán a hideg. Bármelyik ágyújukkal szétlőhetnek bennünket. De nem fognak, mert Toranaga is a fedélzeten van. Még szerencse. 
– Uram azt kérdi, mi a szokásotok, ha meg akartok közelíteni egy hadihajót – mondta Mariko. 
– Ha van ágyúnk, üdvlövést adunk le. Vagy zászlókkal jelzünk, engedélyt kérve, hogy odaállhassunk mellé. 
– Uram azt kérdi: és ha zászlótok sincs? 
Noha még kívül voltak az ágyúk lőtávolságán, Blackthorne máris úgy érezte magát, mintha ágyúcsőben mászna lefelé – pedig még az ágyúréseket sem nyitották ki. A fregatt nyolc-nyolc ágyút hordott a főfedélzet két oldalán, kettőt a taton és kettőt az orrban. Az Erasmus, ha megfelelő a legénysége, el tudná kapni, gondolta. De szeretnék lecsapni rá. Ébredj fel, hagyd abba az álmodozást. Most nem az Erasmus-on vagyunk, hanem ezen az ártányhasú gályán, és az a portugál hajó az egyetlen reménységünk. Ágyúi fedezetében biztonságban leszünk. Adj hálát Istennek, hogy itt van Toranaga. 
– Mondd meg a kapitánynak, hogy vonja fel az árbocra Toranaga lobogóját. Az elég lesz, senhora. Abból megtudhatják, ki tartózkodik a fedélzeten, ámbár szerintem már tudják is. 
Engedelmeskedtek, és a gályán máris mindenki jobban érezte magát. Blackthorne észrevette a gyors változást. Még őt is nyugalom szállta meg a lobogó alatt. 
– Uram azt kérdi, hogyan adjuk értésükre, hogy melléjük akarunk állni. 
– Jelzőzászlók nélkül két lehetősége van: vagy az ágyúk lőtávolán kívül marad és egy kis csónakban küldöttséget meneszt hozzájuk, vagy hallótávolságon belülre kerül. 
– Uram azt kérdi, melyiket tanácsolod. 
– Álljunk be melléjük. Óvatoskodásra semmi ok. Toranaga úr van a fedélzeten. Ő a legfontosabb daimjó az országban. Persze hogy segíteni fognak... Jóságos isten! 
– Senhor? 
– Most jöttem csak rá, hogy urad most már háborúban áll Isidóval. Vagy nem? Így korántse biztos, hogy a fregatt segítségünkre lesz. 
– Miért ne lenne? 
– Melyik oldaltól remélnek több hasznot a portugálok, Isidótól vagy Toranagától? Mert ha Isidótól, akkor forgáccsá fognak lőni bennünket pillanatokon belül. 
– Elképzelhetetlen, hogy a portugálok japán hajóra tüzet nyissanak – mondta Mariko. 
– Hidd el nekem, senhora, meg fogják tenni. És azt is lefogadom, hogy ez a fregatt nem enged minket maga mellé. A navigátora helyében én sem engedném. Atyaisten! – Blackthorne a part felé bámult. 
A gúnyolódó Szürkék elhagyták a mólót, és szerteszóródtak az egész parton. Arra nincs kiút, gondolta Blackthorne. A halászhajók továbbra is eltömték a kikötő száját. Arra sincs. – Mondd meg Toranagának, csak egyetlen másik módja van, hogy kijussunk a kikötőből. Reménykedjünk a viharban. Mi azon talán kilovagolhatnánk, a halászhajók talán nem. 
Toranaga kérdést tett fel a kapitánynak, aki hosszan válaszolt, majd Mariko szólalt meg újra. – Uram azt kérdi, gondolod, hogy vihar lesz? 
– Az orrom azt súgja, igen. De csak két vagy három nap múlva. Tudunk annyit várni? 
– Az orrod súgja? A viharnak szaga van? 
– Nem, senhora. Ez csak amolyan mondás. 
Toranaga gondolkodott. Majd kiadta a parancsot. 
– Hallótávolságon belülre megyünk, Andzsin-szan. 
– Akkor mondd meg neki, hogy a fregatt háta felé kerüljünk. Onnan nyújtjuk a legkisebb célpontot. Mondd meg, hogy álnokok ezek – én aztán tudom, milyen álnokok, ha az érdekeiket érzik fenyegetve. Rosszabbak még a hollandusoknál is! Ha ez a hajó segít Toranagának a szökésben, Isido bosszút áll a portugálokon, és ezt nem kockáztathatják! 
– Uram azt mondja, mindjárt meglátjuk. 
– Meztelenek vagyunk, senhora. Azok ellen az ágyúk ellen semmi esélyünk. Ha a hajó ellenséges, vagy akár csak semleges magatartást tanúsít, végünk. 
– Uram azt mondja, igazad van, de a te kötelességed, hogy jóindulatukat elnyerd. 
– Hogy tehetném? Ellenségük vagyok. 
– Uram azt mondja, háborúban és békében a jó ellenség sokszor többet ér, mint a jó szövetséges. Azt mondja, te ismered az eszük járását – módot fogsz találni, hogy meggyőzd őket. 
– Az egyetlen biztos mód az erő alkalmazása. 
– Pompás. Egyetértek, mondja uram. Kérlek, áruld el, hogyan foglalnád el azt a hajót. 
– Mi? 
– Uram azt mondja, pompás, egyetértek. Áruld el, hogyan foglalnád el azt a hajót. Szükségem van az ágyúikra. Bocsánatot kérek, de nem világos beszéd ez, Andzsin-szan? 

– És én megismétlem: lőjük szét őket – jelentette ki Ferriera vezérkapitány. 
– Nem – mondta dell'Aqua, aki a tatfedélzetről a gályát figyelte. 
– Ágyúmester, lőtávolon belül van már? 
– Még nincs, Don Ferriera – felelte az ágyúmester. 
– Miért közeledne felénk, ha nem ellenséges szándékkal, eminenciás uram? Miért nem fut ki a tengerre? A válasz egyszerű. – A fregatt messze volt a kikötő szájától, nem láthatták a lesben álló halászflottát. 
– Semmit sem kockáztatunk és mindent nyerhetünk, eminenciás uram – mondta Ferriera. – Úgy teszünk, mintha nem tudtuk volna, hogy Toranaga a fedélzetén van. Azt hittük, banditák akarnak ránk támadni – annak az eretnek kalóznak a vezetésével. Ne félj, provokálni könnyű lesz őket, amint lőtávolon belül érnek. 
– Nem – jelentette ki ellentmondást nem tűrően dell'Aqua. Alvito atya hátrafordult a mellvédtől. – A gálya Toranaga lobogóját húzta föl, vezérkapitány. 
– Csalnak! – mondta megvetően Ferriera. – A világ legrégibb tengeri trükkje. Toranagát személyesen nem láttuk. Lehet, hogy nincs is a fedélzeten. 
– Nem! 
– Úristen! Ha háború tör ki, az kész katasztrófa! Megakadályozná a Fekete Hajó idei útját. Ezt nem engedhetem meg magamnak! Nem tűröm, hogy ezt bármi megakadályozza! 
– A mi pénzügyi helyzetünk még rosszabb, mint a tiéd, vezérkapitány – csattant fel dell'Aqua. – Ha idén nem érkezik áru, az egyház csődbe megy, világos? Goából vagy Lisszabonból három éve nem kaptunk támogatást, a tavalyi nyereség elvesztése pedig... Istenem, adj türelmet! Én sokkal jobban tudom, mi forog a kockán! A válaszom: nem! 
Rodrigues fájdalmas képpel üldögélt navigátorszékében, sínbe tett lábát párnázott zsámolyon nyugtatta, amelyet a tájolóház közelében szíjaztak le. – A vezérkapitánynak igaza van, eminenciás uram. Miért közeledik felénk, hacsak nem rosszban sántikál? Miért nem fut ki a nyílt tengerre? Eminenciás uram, itt a mi büdös nagy esélyünk! 
– Igen, azonkívül a helyzet katonai döntést kíván – mondta Ferriera. 
Alvito feléje perdült. – Nem. A döntő szót őeminenciája mondja ki, vezérkapitány. Nem szabad megtámadnunk Toranagát. Segítenünk kell neki. 
– Tucatszor elmondtad, hogy ha a háború elkezdődik, sohasem lesz vége – szólt közbe Rodrigues. – Hát, a háború elkezdődött, nem? Tanúi voltunk. És ez ártani fog a kereskedelemnek. De ha Toranaga meghal, a háborúnak vége, érdekeinket semmi sem fenyegeti. Én azt mondom, lőjük szét a gályát. 
– Egyúttal megszabadulunk az eretnektől is – tette hozzá Ferriera, Rodriguest figyelve. – Isten nagyobb dicsőségére megakadályoztok egy háborút, és újabb eretneket küldtök a pokolra. 
– Nem szabad beleavatkoznunk a belpolitikájukba – mondta dell'Aqua, ahelyett, hogy az igazi okot megnevezte volna. 
– Úgyis folyton beleavatkozunk. A Jézus-társaság híres erről. Mi sem vagyunk ostoba parasztok! 
– Ezt nem is mondtam. De amíg én a fedélzeten vagyok, nem süllyesztheted el azt a hajót. 
– Akkor, ha megkérhetnélek, szállj partra. 
– Minél előbb meghal az a főgyilkos, annál jobb, eminenciás uram – mondta Rodrigues. – Ő vagy Isido, mi a különbség? Pogány mindenik, nem bízhatunk egyikben sem. A vezérkapitánynak igaza van, ilyen alkalmunk nem lesz még egy. És a Fekete Hajóról se feledkezzünk meg! 
Rodrigues egytizenötöddel részesült a teljes haszonból. A Fekete Hajó eredeti navigátorát három hónappal ezelőtt elvitte a himlő Macauban, és Rodriguest, határtalan örömére, leszedték hajójáról, a Santa Theresá-ról, s megkapta az új posztot. Hivatalosan legalábbis a himlőt nevezték meg a halál okául, gondolta mosolyogva Rodrigues, de úgy hírlik, az eredeti navigátort egy rónin döfte le hátulról valami bordélybeli verekedésben. Ez az én nagy lehetőségem! Nem tűröm, hogy bárki beleártsa magát! 
– Vállalom a teljes felelősséget – jelentette ki Ferriera. – A helyzet katonai döntést kíván. Belekeveredtünk a bennszülöttek háborújába. A hajóm veszélybe került. – Ismét az ágyúmesterhez fordult. – Lőtávolon belül vannak már? 
– Attól függ, mi a kívánságod, Don Ferriera. – Az ágyúmester ráfújt a szövétnekre, amely szikrázni kezdett és fellángolt. – Az orrát, a hátulját vagy a derekát innen is eltalálhatom. De ha egyvalakit akarsz megölni rajta, egy-két perc múlva elég közel ér ahhoz is. 
– Toranagának kell meghalnia. És annak az eretneknek. 
– Az Ingelesnek, a navigátornak? 
– Igen. 
– A japánit valaki meg kell hogy mutassa. A navigátort biztosan fölismerem. 
– Ha Toranaga megöléséhez és a háború megakadályozásához a navigátornak is meg kell halnia, én benne vagyok, vezérkapitány – mondta Rodrigues. – De ha nem, akkor meg kell kímélni az életét. 
– A navigátor eretnek, hazánk ellensége, maga a fertelem, és máris több bajt zúdított a nyakunkba, mint egy egész viperafészek. 
– Megmondtam már, hogy az Ingeles első- és utolsósorban navigátor, méghozzá a legjobbak egyike a világon. 
– És a navigátoroknak különleges előjogaik vannak? Még akkor is, ha eretnekek? 
– Úgy van. Úgy bizony. Ki kellene használnunk, ahogy ők is kihasználnak időnként bennünket. Istenverte pazarlás lenne ekkora tudást a tenger fenekére küldeni. Navigátorok nélkül nem lenne a büdös nagy gyarmatbirodalom, nem lenne kereskedelem, se semmi. Nélkülem például nem lenne Fekete Hajó, se haszon, se hazaút, úgyhogy a véleményem igenis számít, a szentségit! 
Az árbockosárból kiáltás harsant. – Figyelem a taton! A gálya irányt változtat! – Eddig a gálya egyenesen feléjük tartott, de most néhány fokkal balra tért, és a nyílt kikötő felé fordult. 
Rodrigues habozás nélkül parancsokat adott. – Harcállást elfoglalni! Bal oldali váltás a fedélzetre! Minden vitorlát fel! Horgonyt felvonni! – Emberei ugrottak. 
– Mi a baj, Rodrigues? 
– Nem tudom, vezérkapitány, de kifutunk a tengerre. Az a hájas ringyó szélirányba térült. 
– Na és? Bármikor elsüllyeszthetjük – mondta Ferriera. – A rakomány egy része még a parton van, és a tisztelendő atyáknak is vissza kell térniük Ószakába. 
– Tudom. De akkor se tűröm, hogy ellenség közelítse meg a hajómat szélirány felől. Az a ringyó nem függ a széltől, ellene is tud haladni. Lehet, hogy a hátunk mögé akar kerülni, ahol csak egy ágyúnk van, és megszállni a fedélzetet. 
Ferriera megvetően nevetett. – Húsz ágyúnk van! Nekik egy sincs. Azt képzeled, az a mocskos pogány disznószállító meg merne támadni bennünket? Neked elment az eszed! 
– Lehet, vezérkapitány, de a fejem már jó régóta megvan és meg is marad. A Santa Theresa kifut a tengerre! 
A vitorlák pattogva kicsavarodtak kötélzetükből, a szél beléjük kapott, a vitorlarudak nyikorogtak. Mindkét váltás a fedélzeten volt, harcállásban. A fregatt előreindult, de lassan. – Gyerünk már, te szajha! – biztatta Rodrigues. 
– Készen vagyunk, Don Ferriera – jelentette az ágyúmester. – Ráálltunk a célra, de nem tarthatjuk sokáig. Melyik az a Toranaga? Mutassa meg valaki. 
A gályán nem égtek fáklyák; a megvilágítást mindössze a hold szolgáltatta. A gálya még mindig mögöttük volt, vagy százyardnyira, de most balra fordult, és a távoli part felé tartott, evezői egyenletes ritmusban emelkedtek-süllyedtek. – Az ott a navigátor? Az a magas fickó a taton? 
– Az, az – mondta Rodrigues. 
– Manuel, Perdito! Vegyétek célba őt és a tatfedélzetet! – A legközelebbi ágyú elmozdult egy kicsit. – Melyik az a Toranaga? Gyorsan! Kormányosok, két fokkal jobbra! 
– Két fokkal jobbra! Igenis, ágyúmester úr! 
Rodrigues a homokos kikötőfenékre és a közeli zátonyokra gondolva figyelte a csarnakokat, készen rá, hogy bármelyik pillanatban visszavonja a főágyúmester parancsát, aki a szokásnak megfelelően önállóan irányíthatta a hátulról való tüzelést. – Főfedélzeti ágyúk baloldalt! – kiáltotta az ágyúmester. – Tüzelés után szél alá engedjük! Ágyúréseket kinyitni, oldalsortűzre felkészülni! – A pattantyúsok engedelmeskedtek, de tekintetük a tatfedélzeten álló tisztekre és a papokra fordult. – Az isten szerelmére, Don Ferriera, melyik az a Toranaga? 
– Melyik az, atyám? – Ferriera még sosem látta Toranagát. 
Rodrigues már rég felfedezte Toranagát az előfedélzeten, a szamurájok gyűrűjében, de nem akarta vállalni az áruló szerepét. Tegyék meg a papok, gondolta. Gyerünk, atyám, játszd el nekünk Júdást. Mért mindig mi végezzük a piszkos munkát? Nem mintha egy fületlen gombot adnék azért a pogány kurafiért. 
A papok hallgattak. 
– Gyorsan, melyik Toranaga? – kérdezte újból az ágyúmester. Rodrigues ingerülten megmutatta neki. – Ott, az orrban. Az a kurta, vaskos kurafi a között a sok pogány kurafi között. 
– Látom, navigátor úr. 
A pattantyúsok elvégezték az utolsó beállítást. 
– Rajta vagytok az eretneken? 
– Igen, vezérkapitány, készen állsz? Leejteni a kezem, az lesz a jel! 
– Jó. 
– Ne ölj! – kiáltotta dell'Aqua. 
Ferriera feléje pördült. – Ezek pogányok és eretnekek! 
– Keresztények is vannak köztük, de ha nem volnának... 
– Ügyet se vess rá, ágyumester! – acsargott Ferriera. – Ha készen vagy, tüzet nyitunk! 
Dell'Aqua odament a tatágyúhoz, és a csöve elé állt. Óriási termete felmagaslott a fedélzeten, a rajtaütést várva ott kuporgó fegyveres matrózok fölé. Kezét a feszületre tette. – Azt mondtam: Ne ölj! 
– Folyton ölünk, atyám – mondta Ferriera. 
– Tudom, szégyellem is, és kérem Istent, bocsásson meg érte! – Dell'Aqua még sohasem volt hadihajó tatfedélzetén, felporzott ágyúk, muskéták, ravaszra feszülő ujjak, halálra készülő emberek közt. – Amíg én itt vagyok, nem lesz öldöklés, és semmiféle rajtaütéshez sem adom áldásomat! 
– És ha megtámadnak bennünket? Ha megpróbálják elfoglalni a hajót? 
– Kérni fogom Istent, legyen segítségünkre ellenük. 
– Mit számít az, hogy most harcolunk vagy később? – Dell'Aqua nem felelt. Ne ölj, gondolta magában, és különben is, Toranaga mindent megígért, Isido semmit. 
– Mi legyen, vezérkapitány? Itt az idő! – kiáltotta a főágyúmester. – Most! 
Ferriera keserűen hátat fordított a papoknak, elhajította a szövétneket, és odament a korláthoz. – Felkészülni a támadás visszaverésére – kiáltotta. – Ha hívás nélkül ötven yardnál közelebb jön, szétlőni, akármit mondanak a papok! 
Rodrigues is dühöngött, de éppúgy tudta, mint a vezérkapitány, hogy a pappal szemben tehetetlenek. Még hogy ne ölj! Uramfia, ez aztán gyönyörű, szerette volna ordítani. Hát az autodafé? Az inkvizíció? Talán nem ti, papok mondjátok ki az ítéletet: „bűnös”, „boszorkány”, „sátánimádó”, „eretnek”? Emlékeztek arra a kétezer boszorkányra, akit Portugáliában égettetek meg, abban az évben, hogy Ázsiába indultam? Portugália, Spanyolország és a gyarmatok minden városát és falvát végigjárták és megvizsgálták Isten ostorai, ahogy a kámzsás inkvizítorok nevezik magukat büszkén, és nyomukban égett hússzag terjengett mindenütt. Jóságos Krisztusom, oltalmazz minket! 
Lerázta magáról a félelmet és az undort, s a gályára összpontosított. Ki tudta venni Blackthorne arcát és arra gondolt: hej, Ingeles, de jó újra látni, amint ott állsz magasan és pimaszul a parancsnok helyén! Féltem, hogy a hóhérok kezére jutottál. Örülök, hogy megúsztad, de azért szerencséd van, hogy nincs egy árva ágyúd, különben szétlőném alattad azt a tákolmányt, a papok meg elmehetnének a pokolba. 
Ó, Madonna, oltalmazz meg a gonosz papoktól! 

– Ahoj, Santa Theresa! 
– Ahoj, Ingeles! 
– Te vagy az, Rodrigues? 
– Én hát! 
– És a lábad? 
– És a jó édesanyád? 
Rodrigues élvezettel hallgatta a derűs nevetést, amelyet a két hajót elválasztó tengersávon hozott át a szél. 
A két jármű félórán át manőverezett, közeledve, eltávolodva egymástól, a gálya igyekezett szél alá kerülni, hogy partnak szorítsa a fregattot, a fregatt helyet akart csinálni magának, hogy kivitorlázhasson a kikötőből, ha szüksége lesz rá. Egyik sem tudott azonban előnyre szert tenni, s ez alatt a kergetőzés alatt vették észre a fregatt fedélzetén állók a kikötő kijáratát eltorlaszoló halászhajókat. 
„Ezért tartanak hát felénk! Oltalmat akarnak!”
„Eggyel több ok, hogy elsüllyesszük, most, hogy csapdába esett. Isido örökre hálás lesz nekünk” – mondta Ferriera. 
Dell'Aqua azonban megmakacsolta magát. „Toranaga nagyon fontos ember. Ragaszkodom hozzá, hogy előbb beszéljünk vele. Elsüllyeszteni bármikor elsüllyesztheted. Nincs ágyúja. Annyit még én is tudok, hogy ágyúval csak ágyú veheti fel a harcot.”
Rodrigues hagyta hát, hogy patthelyzet alakuljon ki, mert így mindketten lélegzethez juthattak. Mind a két hajó a kikötő közepén tartózkodott, biztonságos távolságban a halászhajóktól és egymástól, a fregatt szélirányba fordulva s indulásra készen, a gálya bevont evezőkkel, oldalát fordítva feléjük, hallótávolságban. Amikor Rodrigues látta, hogy bevonják az evezőket s oldalukat mutatják ágyúütegének, szél ellen fordult, és kiáltótávolságba eresztette őket, miközben felkészült a következő lépésekre is. Istennek, az áldott Jézusnak, Szűz Máriának és Szent Józsefnek hála, nekünk van ágyúnk, ennek a nyavalyásnak meg nincs, gondolta megint Rodrigues. Különben meg nem bíznék benne. Ez az Ingeles nagyon ravasz. 
De azért jó, hogy szakmabelivel kerül szembe az ember, tette hozzá magában. Sokkal biztonságosabb. Ilyenkor senki se követ el ostoba hibákat, senki sem sérül meg fölöslegesen. 
– Kérünk engedélyt átmenni! 
– Ki számára, Ingeles? 
– Toranaga úr, a tolmácsa és a testőrei számára. 
– Testőrökről szó se lehet – mondta halkan Ferriera. 
– Néhányat magával kell hoznia – mondta Alvito. – Ez méltóság kérdése. 
– Teszek a méltóságára! Testőrök nem jöhetnek. 
– Szamurájokat nem akarok itt látni – helyeselt Rodrigues. 
– Öt főbe beleegyeznétek? – kérdezte Alvito. – A legszemélyesebb testőrségébe? Te érted a problémát, Rodrigues. 
Rodrigues elgondolkodott, majd bólintott. – Öten átjöhetnek, vezérkapitány. Melléd is kirendelünk öt embert mint „személyes testőrséget”, az övükben egy pár pisztollyal. Atyám, beszéld meg velük a részleteket. Jobb, ha ezt a szent életű atya csinálja, vezérkapitány, ő jobban ért hozzá. Rajta, atyám, de közben fordítsd, hogy miről esik szó. 
Alvito a mellvédhez ment és átkiáltott: – Hazugságokkal semmit sem érsz el! Készítsd fel lelkedet az örök kárhozatra – és a banditáid lelkét is! Tíz percet kaptok, azután a vezérkapitány a pokol fenekére küld benneteket! 
– Toranaga lobogója alatt hajózunk, a fene egye meg! 
– Hamis zászló az, kalóz! 
Ferriera előrelépett. – Mit művelsz, atyám? 
– Kérlek, légy türelemmel, vezérkapitány – mondta Alvito. – Ez az egész merő protokoll. Különben Toranaga kénytelen volna örökre megsértődni, amiért figyelmen kívül hagytuk a lobogóját. Toranaga nem egyszerű daimjó! Jusson eszedbe, hogy több a fegyverese neki egyedül, mint Spanyolország királyának! 
A kötélzet sóhajtozott a szélben, a vitorlarudak idegesen zörögtek. Azután fáklyák gyúltak a gálya tatfedélzetén, és most már tisztán látták Toranagát. Hangja áthasított a hullámokon. 
– Cukku-szan! Hogy merészeled elkerülni a gályámat? Itt nincsenek kalózok – csak ott, azokon a halászhajókon a kikötő kijáratánál. Azonnal mellétek akarok állni! 
Alvito elképedést színlelve kiáltott vissza japánul: – Bocsánatot kérek, uram, de erről fogalmam sem volt! Azt hittük, ez az egész csak trükk! A Szürkéktől hallottuk, hogy rónin banditák szállták meg a gályát! Azt hittük, a banditák az angol kalóz vezetésével hamis lobogó alatt hajóznak! Tüstént átmegyek. 
– Nem. Én megyek át hozzátok. 
– Nagyon kérlek, Toranaga úr, engedd, hogy odamenjek és átkísérjelek! Uram, a vizitátor atya is itt van, akárcsak a vezérkapitány. Ragaszkodnak hozzá, hogy jóvátegyük hibánkat. Kérlek, fogadd el bocsánatkérésünket! – Alvito ismét portugálra váltott, és odaszólt a hajómesternek. – Eresszetek vízre egy nagycsónakot. – Majd viszszafordult Toranagához, és japánul folytatta: – Tüstént leeresztik a csónakot, uram. 
Rodrigues Alvito émelyítőén alázatos hangját hallgatva arra gondolt, mennyivel nehezebb szót érteni a japánokkal, mint a kínaiakkal. A kínaiak ismerik a tárgyalás, a megalkuvás, az engedékenység és a jutalmazás művészetét. A japánok azonban el vannak telve büszkeséggel, s ha azt megsérti az ember – akármelyikét, nem szükségszerűen csak a szamurájét –, sokszor a halál sem elég a sértés visszafizetéséhez. Gyerünk, fejezzétek már be, szerette volna odakiáltani. 
– Máris indulok, vezérkapitány – mondta Alvito atya. – Eminenciás uram, ha velem jönnél, ez a gesztus sokkal hamarabb megbékíthetné. 
– Egyetértek. 
– Nem veszélyes ez? – kérdezte Ferriera. – Túszul is ejthetnek benneteket. 
– Abban a pillanatban, hogy árulás jelét látod – mondta dell'Aqua –, Isten nevében megparancsolom: semmisítsd meg azt a hajót és rajta mindenkit, akár a fedélzetén leszünk, akár nem. – Öles léptekkel lesietett a tatról a főfedélzetre, el az ágyúk mellett, köntösének szárnyai fenségesen úsztak utána. A csónaklejárónál megállt, megfordult, és a kereszt jelét vetette a fregattra. Azután lement a csónakba. 
A hajómester ellökte a csónakot. Az összes matróznál volt pisztoly, a hajómester még egy kanócos hordó puskaport is az ülés alá dugott. 
Ferriera áthajolt a mellvéden, és halkan utánuk szólt: – Eminenciás uram, hozzátok magatokkal az eretneket is. 
– Hogy? Mit mondasz? – Dell'Aqua élvezte, hogy játszadozhat a vezérkapitánnyal, aki folytonos pimaszságával halálosan megsértette. Már rég eldöntötte magában, hogy megszerzi Blackthorne-t, és a hallásával sem volt semmi baj. Che stupido, gondolta. 
– Hozzátok magatokkal az eretneket is, jó? – ismételte meg Ferriera. 
Rodrigues a taton meghallotta a fojtott „Igen, vezérkapitány”-t, és eltöprengett. Miféle álnokságon töröd már megint a fejed, Ferriera? 
Nagy nehézséggel helyzetet változtatott a székében, arcából kiszaladt a vér. Őrjítően fájt a lába, s majdnem minden ereje arra ment rá, hogy ezt leplezze. A csontok szépen forrtak, és a Szűzanyának hála, a seb tiszta volt. De a törés akkor is törés: a hajó legkisebb moccanása belehasított. Lenyelt egy korty grogot a vászonkulacsból, amely a tájolóház falán lógott egy szegen. 
Ferriera figyelte. – Fáj a lábad? 
– Kutya baja. – A grog máris tompított a fájdalmon. 
– Meg tudod vele tenni az utat Macauig? 
– Csatázva is. De még visszafelé is a nyáron, ha erre gondolsz. 
– Igen, erre gondolok, navigátor. – Ferriera ajka megint elkeskenyedett és gúnyos mosolyra görbült. – Egészséges navigátorra van szükségem. 
– Egészséges vagyok. A lábam jól gyógyul. – Rodrigues lerázta a fájdalmat. – Az Ingeles nem fog magától idejönni. Én se tenném a helyében. 
– Száz aranyba fogadjunk, hogy tévedsz. 
– Az több mint egyévi keresetem. 
– Lisszabonban is fizethetsz, a Fekete Hajó nyereségéből. 
– Állom. Semmi pénzért nem fog idejönni önszántából. Máris gazdagabb vagyok száz arannyal! 
– Szegényebb! Elfelejted, hogy a jezsuitáknak még nagyobb szükségük van rá, mint nekem. 
– Miért lenne szükségük rá? 
Ferriera ugyanazzal a gúnyos mosollyal a szemébe nézett, de nem válaszolt. Azután tovább hergelte Rodriguest: – Az eretnekért cserébe arra is hajlandó volnék, hogy kikísérjem innen Toranagát. 
– Örülök, hogy a bajtársad vagyok, és hogy szükséged van rám a Fekete Hajóhoz – mondta Rodrigues. – Nem szeretnék az ellenséged lenni. 
– Örülök, hogy megértettük egymást, navigátor. Végre. 

– Azt kívánom, hogy kísérjetek ki a kikötőből. Méghozzá gyorsan – mondta Toranaga dell'Aquának Alvitón, a tolmácson keresztül. Mariko a közelben figyelt, akárcsak Jabu. Toranaga az orremelvényen állt, dell'Aqua lenn a főfedélzeten, de a szemük így is majdnem egy magasságban volt. – Vagy, ha óhajtjátok, hadihajótok eltávolíthatja utamból azokat a halászhajókat. 
– Bocsáss meg, de ez illetéktelen beavatkozás, ellenséges cselekedet volna, amire nem kérheted a fregattot, Toranaga úr – mondta a vizitátor egyenesen Toranagára nézve, mert Alvito szimultán tolmácsolásától, mint mindig, most is a hideg futkározott a hátán. – Ez lehetetlen... háborús lépésnek minősülne. 
– Akkor mit javasolsz? 
– Kérlek, gyere át velem a fregattra. Kérdezzük meg a vezérkapitányt. Ő majd talál megoldást, most, hogy a problémát ismerjük. Ő katonaember, mi nem vagyunk azok. 
– Hozzátok ide. 
– Gyorsabb lenne, ha te jönnél, uram. És természetesen nagy kitüntetésnek vennénk. 
Toranaga tudta, hogy igaza van. Percekkel ezelőtt vették észre, hogy a déli partról újabb, íjászokkal megrakott hajókat indítottak el, s noha egyelőre még biztonságban vannak, egy óra múlva a kikötő száját teljesen eltömi az ellenség. 
És tudta, hogy nincs választása. 
„Bocsáss meg, uram – magyarázta az Andzsin-szan korábban, az eredménytelen kergetőzés alatt –, de nem tudok közelebb kerülni hozzá. Rodrigues túlságosan okos. Ha a szél kitart, megakadályozhatom, hogy elmeneküljön, de csapdába ejteni nem tudom, hacsak valami hibát nem követ el. Tárgyalnunk kell.” 
„Fog hibát elkövetni? Kitart a szél?” – kérdezte Toranaga Mariko útján. 
„Az Andzsin-szan azt mondja – fordította Mariko a választ –, bölcs ember sose veszi biztosra a szelet, legföljebb a passzátszelet, de azt is csak kinn a tengeren. Itt a kikötőben hegyekkel vagyunk körülvéve, ahol a szél ide-oda örvénylik. Rodrigues, a navigátor pedig nem fog hibát elkövetni.”
Toranaga figyelte, amint a két navigátor összeméri tehetségét, próbálgatják egymást, és tudta, hogy mindketten mesterek. És arra is rájött, hogy sem ő, sem a birtoka, sem a birodalom nem lesz többé biztonságban ilyen modern barbár hajók nélkül, amelyekkel ellenőrizheti a honi vizeket. A gondolat mélységesen elkeserítette. 
„De hogyan tárgyalhatnék velük? Miféle mentséget hozhatnak fel ilyen nyíltan ellenséges viselkedésre? Kötelességem, hogy végezzek velük a becsületemet ért sértésekért.” 
Az Andzsin-szan ekkor elmagyarázta neki a hamis lobogó alatt hajózás trükkjét, hogy minden hajó igénybe veszi, ha közel akar férkőzni ellenségéhez vagy éppenséggel ki akarja kerülni. Toranaga megkönnyebbült; úgy látszik, mégiscsak van elfogadhatóan méltóságteljes megoldás a problémára. 
– Azt hiszem, azonnal indulnunk kellene, uram – mondta most Alvito. 
– Rendben van – mondta Toranaga. – Jabu-szan, vedd át a parancsnokságot. Mariko-szan, mondd meg az Andzsin-szannak, hogy maradjon a tatfedélzeten, a kormánynál, azután kövess. 
– Igen, uram. 
Toranaga már a csónak méretéből látta, hogy csak öt testőrt vihet magával. Számítottak ilyesmire, és ki is dolgozták a tervet: ha nem sikerül a fregattot rábírni a segítségre, ő és testőrei megölik a vezérkapitányt, navigátorát és a papokat, s elbarikádozzák magukat az egyik kabinban. A gálya egyidejűleg hátulról belerohan a fregattba, ahogy az Andzsin-szan tanácsolta, azután megpróbálják elfoglalni a hajót. Vagy elfoglalják, vagy nem, de mindenképpen gyors megoldás lesz. 
„Jó terv, Jabu-szan” – mondta Toranaga, amikor megbeszélték. 
„Kérlek, engedd, hogy én menjek tárgyalni helyetted.”
„Nem egyeznének bele.”
„Rendben van, de amint ebből a csapdából kikerülünk, tilts ki minden barbárt az országból. Ha megteszed, több daimjót nyersz meg vele, mint amennyit elveszítesz.”
„Majd még meggondolom” – mondta Toranaga, tudván, hogy a javaslat ostobaság, hogy szüksége van Onosira, Kijamára és a többi keresztény daimjóra, különben elveszett. Miért akar Jabu a fregattra menni? Miféle árulást tervez arra az esetre, ha nincs segítség? 
– Uram – fordította Alvito dell'Aqua kérdését –, meghívhatom az Andzsin-szant is a hajónkra? 
– Miért? 
– Arra gondoltam, hátha szeretné üdvözölni kollégáját, Rodrigues andzsint. Eltört a lába, azért nem tudott velünk jönni. Szeretne találkozni az Andzsin-szannal, hogy köszönetet mondjon neki, amiért megmentette az életét, ha nincs ellenedre. 
Toranaga semmi okot nem látott rá, hogy az Andzsin-szan miért ne tarthatna velük. Az ő védelme alatt áll, ezért sérthetetlen. – Ha ő is akarja, nem bánom. Mariko, kísérd oda Cukku-szant. 
Mariko meghajolt. Tudta, hogy hallgatóznia kell és jelentést tenni mindarról, ami elhangzik, s szólni, ha valami baj van. Már jobban érezte magát, haját és arcát rendbe hozta, Fudzsikótól kölcsönvett egy tiszta kimonót, bal karját tiszta ruhával újra felkötötték. Az egyik hajóstiszt, aki segédorvos is volt, bekötözte a sebét. Inat nem ért a penge, a seb tiszta maradt. Egy fürdő újjáélesztette volna, de a gályán ilyesmire nem volt lehetőség. 
Hátrament Alvitóval a tatfedélzetre. A jezsuita észrevette a kést Blackthorne övében, s azt is, hogy a mocskos kimonót milyen természetesen viseli. Vajon mennyire hízelegte be magát Toranaga kegyeibe, töprengett. – Örülök, hogy újra látlak, Blackthorne főnavigátor. 
– Eridj a pokolba, atyám – felelte egykedvűen Blackthorne. 
– Lehet, hogy találkozunk majd ott, Andzsin-szan. Meglehet. Toranaga azt mondta, te is átjöhetsz a fregattra. 
– Ez a parancsa? 
– Ha akarsz, azt mondta. 
– Nem akarok. 
– Rodrigues szeretne ismét köszönetet mondani és találkozni veled. 
– Add át neki üdvözletemet, és tedd hozzá, hogy majd találkozunk a pokolban. Vagy itt. 
– A lábától nem jöhetett. 
– Hogy van a lába? 
– Gyógyul. Hála a te segítségednek és Isten kegyelmének, ha ő is úgy akarja, egy-két héten belül járni fog, ámbár bicegős marad élete végéig. 
– Minden jót kívánok neki. Induljatok, atyám, múlik az idő. 
– Rodrigues látni szeretne. Asztalukon akad grog, sült kappan friss zöldséggel, zsírban, friss kenyér, forró vaj bőségben. Kár volna kidobni azt a sok finomságot, navigátor. 
– Micsoda? 
– Friss, aranybarna kenyerük van, navigátor, friss kétszersültjük, vajuk, marhasültjük. Friss goai narancs, meg egy hordó madeirabor, amivel le lehet öblíteni, de akad pálinka is, ha azt jobb szereted. Meg sör. Azonkívül, mint mondtam, egy egész macaui kappan, jó fűszeres és zsíros. A vezérkapitány igazi epikureus. 
– Dögölj meg! 
– Annak is eljön az ideje. Én most a jelenről beszélek. 
– Mit jelent az, hogy „epikureus”? – kérdezte Mariko. 
– Az epikureus olyan ember, aki szeret jól enni és mindenből a legjobbat teszi az asztalára, Mária asszony – felelte Alvito, keresztény nevén szólítva Marikót. Figyelmét azonban nem kerülte el a Blackthorne arcán végbemenő változás. Szinte látta, amint a nyálmirigyei működésbe lépnek, érezte a hascsikaró fájdalmat. Ma este, amikor a nagykabinban a terített asztalt meglátta – a csillogó ezüstöt, a fehér térítőt, a székeket, az igazi, bőrpárnás székeket – amikor orrába csapott a friss kenyér, a vaj, a sült húsok illata, még ő is elgyengült az éhségtől, pedig ő nem éhezett és a japán konyhát is megszokta már. 
Olyan könnyű csapdába ejteni valakit, gondolta. Csak a megfelelő csalétket kell kiválasztani. – Ég áldjon, főnavigátor! – Alvito sarkon fordult, és elindult a csónaklejáró felé. Blackthorne követte. 

– Mi a probléma, Ingeles? – kérdezte Rodrigues. 
– Hol az étel? Beszélni utána is beszélhetünk. Először az ételt lássam, amit ígértél. – Blackthorne rogyadozó lábakkal állt a főfedélzeten. 
– Kérlek, gyere utánam – mondta Alvito. 
– Hová viszed, atyám? 
– Természetesen a nagykabinba. Amíg Toranaga úr a vezérkapitánnyal tárgyal, Blackthorne megvacsorázhat. 
– Nem. Ehet az én kabinomban is. 
– Nem egyszerűbb oda menni, ahol az étel van? 
– Hajómester! Gondod legyen rá, hogy a navigátor enni kapjon – amire csak szüksége van az asztalról, de az én kabinomban. Ingeles, grogot akarsz, bort vagy sört? 
– Először sört, aztán grogot. 
– Hajómester, vidd le. És ide hallgass, Pesaro, adj neki valami ruhát is a ládámból, meg csizmát, mindent. És maradj vele, amíg nem hívlak. 
Blackthorne szó nélkül követte Pesarót, a megtermett hajómestert. Alvito visszaindult dell'Aquához és Toranagához, akik Mariko segítségével beszélgettek a fedélzeti lejárónál, de Rodrigues megállította. 
– Atyám! Egy pillanatra. Mit mondtál neki? 
– Csak azt, hogy látni szeretnéd s hogy friss étel van a hajón. 
– A nevemben kínáltad neki az ételt? 
– Nem, Rodrigues. De te nem kínálnál étellel-itallal egy éhező kollégát csak úgy magadtól? 
– Ez a szerencsétlen nem éhezik, ez már majdnem éhen halt. Ha ilyen állapotban lát neki, úgy fal föl mindent, mint a farkas, aztán gyorsabban okádja ki az egészet, mint a legrészegebb ringyó. Márpedig az nem lehet a célunk, hogy valaki közülünk, még ha eretnek is, úgy zabáljon és úgy okádjék Toranaga előtt, mint egy állat, ugye, atyám? Főleg egy ilyen húgyos nyavalyás előtt – egy ilyen kurvapecér tisztaságmániákus előtt! 
– Le kell szoknod a csúnya beszédről, fiam – mondta Alvito –, különben a pokolra kerülsz. Mondj el ezer üdvözlégyet, és két napig ne egyél, csak kenyeret és vizet végy magadhoz. Vezeklésül bűneidért. 
– Köszönöm, atyám, meglesz. Boldogan. Ha tehetném, le is térdelnék, hogy megcsókoljam a keresztedet. Én, méltatlan bűnös, köszönetet mondok istenadta türelmedért. Vigyázni fogok a nyelvemre. 
Ferriera odakiáltott a lejárótól. – Rodrigues, lejössz velünk? 
– A fedélzeten maradok, míg az a kurva gálya szem előtt van. Ha szükséged lesz rám, itt megtalálsz, vezérkapitány. – Alvito távozni készült. Rodrigues észrevette Marikót. – Egy pillanat, atyám. Ki az a nő? 
–	Donna Mária Toda. Toranaga egyik tolmácsa. 
Rodrigues füttyentett. – Tehetséges? 
– Nagyon. 
– Ostobaság volt idehozni. Hogyhogy Toda? Csak nem az öreg Toda Hiromacu ágyasa? 
– Nem. A fia felesége. 
– Ostobaság volt idehozni. – Rodrigues odaintett egy matrózt. – Mondd meg mindenkinek, hogy a nő ért portugálul. 
– Igenis, senhor. – A matróz elsietett, Rodrigues pedig hátat fordított Alvitónak. 
A papot egyáltalán nem ijesztette meg a navigátor haragja. – Mária úrnő latinul is tud – éppolyan tökéletesen. Akartál még kérdezni valamit? 
– Nem, köszönöm. Kezdem az üdvözlégyeket. 
– Azt jól teszed. – A pap keresztet vetett rá és távozott. Rodrigues beleköpött a lefolyóba, mire az egyik kormányos megborzongott, és keresztet vetett. 
– Te meg szegezd magad az árbochoz a záptojásszagú fitymádnál fogva! – förmedt rá Rodrigues. 
– Igenis, navigátor úr. Bocsánatot kérek, senhor. Mindig elfog az idegesség, ha a szent életű atyát látom. Nem akartam én semmi roszszat. – Látván, hogy a homokóra nyakán az utolsó szemek is átperegtek, a fiatalember megfordította. 
– Félkor lemész, fogsz egy rohadt vödröt meg egy súrolókefét, és föltakarítod a kabinomat. Megmondod a hajómesternek, hogy hozza fel az Ingelest, te meg nekiállsz a súrolásnak. De tiszta legyen, mert erszényt csinálok a beledből. És miközben takarítasz, mondj el egypár üdvözlégyet az istenverte lelked üdvéért. 
– Igenis, navigátor úr – motyogta a fiatal matróz. Rodrigues fanatikus bolondja volt a tisztaságnak, a kabinja mindig ragyogott, akármilyen volt is az idő a tengeren. 

Huszonhetedik fejezet

– Kell lennie valami megoldásnak, vezérkapitány – mondta dell'Aqua türelmesen. 
– Nyílt háborús lépést akarsz tenni egy baráti ország ellen? 
– Természetesen nem. 
A nagykabinban mindnyájan tudták, hogy ugyanabba a csapdába estek. Mindenféle nyílt lépés egyszer s mindenkorra Toranaga oldalán kötelezi el őket Isidóval szemben, márpedig ezt el kell kerülniük arra az esetre, ha Isido győzne. Pillanatnyilag Isido kezében volt Ószaka, a főváros, Kjóto és a régensek nagy része. Most pedig, Onosi és Kijama daimjóknak hála, Isido kezébe került a déli Kjúsú sziget nagyobbik fele, maga Nagaszaki kikötője is, márpedig az a fő kereskedelmi központ, azon áll vagy bukik az idei Fekete Hajó sorsa is. 
– Mi a baj? – kérdezte Toranaga Alvito atyán keresztül. – Mindössze annyit akarok, hogy lőjétek szét azokat a kalózhajókat a kikötő bejáratánál, ne? 
Toranaga kényelmetlenül ült a díszhelyen, a magas támlájú székben. Alvito mellette ült, a vezérkapitány szemközt, dell'Aqua a vezérkapitány mellett. Mariko Toranaga mögött állt, a szamurájok az ajtó közelében, a fegyveres matrózokkal szembefordulva. Az európaiak tisztában voltak vele, hogy noha Alvito minden egyes elhangzott szót pontosan lefordít Toranagának, Mariko ellenőrzi, nem mondanak-e egymás közt valamit, ami ura érdekei ellen való, s hogy a fordítás tökéletes és pontos-e. 
Dell'Aqua előrehajolt. – Talán hírvivőket küldhetnél Isidóhoz, uram. Tárgyalással talán többre mennétek. Semleges területként, a tárgyalás lebonyolítására felajánlhatjuk ezt a hajót, így talán véget vethetnétek a háborúnak. 
Toranaga megvetően felnevetett. – Miféle háborúnak? Isido és én nem állunk háborúban. 
– De uram, saját szemünkkel láttuk a csatát a parton. 
– Ne légy naiv! Kik haltak meg? Néhány értéktelen rónin. Ki támadt kire? Az egészben csupán róninok, banditák és megtévedt eszelősök vettek részt. 
– És a rajtaütésnél? Úgy hallottuk, Szürkék harcoltak Barnák ellen. 
– Banditák támadtak mindannyiunkra, Barnákra és Szürkékre egyaránt. Embereim mindössze meg akartak védeni engem. Az efféle éjszakai csetepatékban mindig előfordulnak tévedések. Ha Barnák vágtak le Szürkéket vagy Szürkék Barnákat, az sajnálatos hiba. De mit jelent néhány ember Isidónak és nekem? Semmit. Mi nem állunk háborúban. 
Látva hitetlenkedésüket, hozzátette: – Mondd meg nekik, Cukku-szan, hogy Japánban hadseregekkel vívnak háborút. Ezek a nevetséges csetepaték és orgyilkossági kísérletek egyszerű próbálkozások, s ha kudarcba fúlnak, mindenki elfeledkezik róluk. A háború nem ma éjjel kezdődött. Akkor kezdődött, amikor a taikó meghalt. Sőt még azelőtt, mivel nem hagyott hátra felnőtt fiat, hogy a hatalmat átvegye tőle. Vagy talán még azelőtt, amikor Gorodát, a diktátort meggyilkolták. A ma éjszaka történteknek nincs jelentősége. Ti nem ismeritek országunkat, nem értitek a politikánkat. Hogyan is érthetnétek? Persze hogy Isido meg akar gyilkoltatni. Sok más daimjónak szintén ez a szándéka. Próbálkoztak ezzel a múltban is, és próbálkozni fognak eztán is. Kijama és Onosi hol a barátaim, hol az ellenségeim. Ha engem meggyilkolnának, az megkönnyítené a dolgokat Isido, a valódi ellenség számára, de épp csak egy pillanatra. Most a csapdájában vagyok, s ha a csapda bezárul, ideiglenes előnyre tesz szert. Ha megmenekülök, ez a csapda sose létezett. De értsétek meg világosan, hogy az én halálom nem a háború okát szünteti meg, sőt, újabb konfliktusokat szül. A konfliktusok csupán Isido halálával szűnnek meg. Úgyhogy jelenleg nem folyik háború. Nincs semmiféle háború. – Fészkelődött a székben, a zsíros ételek és mosdatlan testek szaga undorította. – Van azonban egy közvetlen probléma. Az ágyúitokat akarom. Most. Kalózok álltak utamba a kikötő szájánál. Már korábban említettem neked, Cukku-szan, hogy hamarosan mindenkinek választania kell. Nos, hol álltok, te, a vezéred és az egész keresztény egyház? És hol állnak portugál barátaim – az én oldalamon vagy a másikon? 
– Hidd el, Toranaga úr, hogy mi mindnyájan a te érdekeidet tartjuk szem előtt – felelte dell'Aqua. 
– Jól van. Akkor azonnal távolítsátok el utamból a kalózokat. 
– Az háborús lépésnek minősülne, és hasznunk sem származna belőle. Próbáljunk meg egyezkedni inkább – mondta Ferriera. 
Alvito ezt nem fordította le, mindössze ennyit mondott: – A vezérkapitány el akarja kerülni a belpolitikátokba való beavatkozást, uram. Azt mondja, mi kereskedők vagyunk. 
– Bocsáss meg, uram, de ez nem igaz – mondta Mariko japánul Toranagának. – Nem így hangzott el. 
Alvito ingerülten felsóhajtott. – Egyszerűen csak átfogalmaztam a szavait, uram. A vezérkapitány idegen, nem ismeri az itteni udvariassági szabályokat. Nem érti Japánt. 
– De te érted, ugye, Cukku-szan? – kérdezte Toranaga. 
– Igyekszem, uram. 
– Mit mondott valójában? 
Alvito lefordította. 
Toranaga elgondolkodott, majd így szólt: – Az Andzsin-szantól tudom, hogy a portugálokat nagyon érdekli a kereskedelem, s abban nem ismernek sem jó modort, sem tréfát. Megértem és elfogadom a magyarázatodat, Cukku-szan. De mostantól, kérlek, mindent pontosan úgy fordíts le, ahogy elhangzik. 
– Igen, uram. 
– Mondd meg a vezérkapitánynak: amikor a konfliktust megoldjuk, ki fogom terjeszteni a kereskedelmet. Én a kereskedelem híve vagyok. Isido nem az. 
Dell'Aqua észlelte a szóváltást, és remélte, hogy Alvito helyrehozta valahogy Ferriera ostobaságát. – Mi nem politikusok vagyunk, uram, hanem egyházi személyek, mi a hitet és a hívőket képviseljük. De támogatjuk érdekeidet. Igen. 
– Akkor jó. Arra gondoltam... – Alvito tolmácsolt, aztán elakadt, arca kigyúlt, s egy pillanatra eleresztette füle mellett Toranaga többi szavát. – Bocsáss meg, eminenciás uram, de Toranaga úr épp azt mondta: „Arra gondoltam, megkérlek benneteket, építsetek egy templomot, egy nagy templomot Jedóban, hogy ezzel is jelezzem belétek vetett bizalmamat”. 
Hosszú évek óta, amióta csak Toranaga a Nyolc Tartomány ura lett, dell'Aqua ennek az engedménynek a kivívásán mesterkedett. Az, hogy most megkapja – egy katedrálist a birodalom harmadik legnagyobb városában –, óriási engedménynek tűnt. A vizitátor tisztában volt vele, hogy eljött az ideje az ágyúkérdés megoldásának. – Köszönd meg neki, Martin Cukku-szan – mondta, azt a kifejezést használva, amiben előre megállapodtak arra az esetre, ha végleg elkötelezik magukat –, és tudasd vele, hogy mindig igyekezni fogunk a szolgálatára állni. Ó, igen, és kérdezd meg, hogyan is gondolja részletesebben a katedrális dolgát – tette hozzá a vezérkapitány miatt. 
– Ha megengeded, most egyenesen beszélnék hozzád egy darabig, uram – kezdte Alvito Toranagához fordulva. – Elöljáróm köszönetet mond, és úgy véli, talán lehetséges, amit előzőleg kértél. Arra fog törekedni, hogy a segítségedre legyen. 
– A törekvés elvont fogalom és nem kielégítő. 
– Igen, uram. – Alvito a testőrökre pillantott, akik természetesen hallgatóztak, noha közönyt színleltek. – De úgy emlékszem, egyszer azt mondtad, néha bölcsebb elvontan beszélni. 
Toranaga azonnal megértette. Intett embereinek, hogy távozzanak. – Várjatok odakinn. 
Nem szívesen, de engedelmeskedtek. Alvito Ferrierához fordult. – Most már a te testőreidre sincs szükség, vezérkapitány. 
Amint a szamurájok kimentek, Ferriera utánuk küldte matrózait, és Marikóra nézett. Övében egy pár pisztolyt viselt, s egyet a csizmájában is elrejtett. 
– Nem óhajtod, uram, hogy Mariko úrnő leüljön? – kérdezte Alvito Toranagától. 
Toranaga ezúttal is megértette. Gondolkodott, majd biccentett, és hátra sem nézve így szólt: – Mariko-szan, vedd magad mellé az egyik testőrt, és keresd meg az Andzsin-szant. Maradj mellette, míg érted nem küldök. 
– Igen, uram. 
Az ajtó becsukódott az asszony mögött. 
Egyedül maradtak. Négyesben. 
– Mi az ajánlat? Mit ajánl? – kérdezte Ferriera. 
– Légy türelemmel, vezérkapitány – mondta dell'Aqua, ujjaival feszületén dobolva és a sikerért imádkozva. 
– Uram – kezdte Alvito Toranagához fordulva –, a vizitátor atya azt mondta, megpróbálja teljesíteni minden kérésedet. Negyven napon belül. Titkos üzeneteket fog küldeni a fejleményekről. Engedelmeddel én leszek a hírvivő. 
– És ha nem jár sikerrel? 
– Mindent meg fog tenni, ami csak módjában áll. Szavát adja neked. 
– A keresztény Isten előtt? 
– Igen. Isten előtt. 
– Rendben van. Írásban kérem. Lepecsételve. 
– A részletes és különösen a kényes megegyezéseket nem mindig tanácsos írásba foglalni, uram. 
– Azt akarod mondani, ha én nem adok írásos ígéretet, ti sem adtok? 
– Csupán egyik bölcsességed jutott eszembe arról, hogy a szamuráj becsülete sokkal fontosabb, mint egy darab papír. A vizitátor atya szavát adja neked Isten előtt, a becsületszavát, ahogy egy szamuráj tenné. A te becsületed teljességgel elégséges garancia a vizitátor atya számára. Én csupán attól tartok, elszomorítaná, ha ennyire nem bíznál benne. Óhajtod, hogy az aláírását kérjem? 
– Rendben van – felelte hosszú hallgatás után Toranaga. – Szavát adja a Jézus Isten előtt, ne? Szavát adja Istene előtt? 
– Én adom a nevében. A szent keresztre tette le az esküt.
– És te is, Cukku-szan? 
– Az én szavamat is bírod Isten előtt. A szent keresztre esküszöm, mindent meg fogok tenni, hogy segítsek neki meggyőzni Onosi és Kijama urakat: helyük a te oldaladon van.
– Cserébe megkapjátok, amit ígértem. A negyvenegyedik napon letehetitek az alapkövét a birodalom legnagyobb keresztény templomának. 
– Kijelölnéd azonnal a területet, uram? 
– Amint Jedóba érek. És most – mi legyen azokkal a kalózokkal? Azokkal a halászhajókkal? Eltávolítjátok őket tüstént? 
– Ha volnának ágyúid, te megtenned, uram? 
– Természetesen, Cukku-szan. 
– Kérlek, bocsáss meg, hogy ilyen tekervényesen beszélek, de ki kellett dolgoznunk egy tervet. Az ágyúk nem a mieink. Pillanatnyi türelmedet kérem. – Alvito a vizitátorhoz fordult. – A katedrálissal kapcsolatban mindent megbeszéltünk, eminenciás uram. – Majd Ferrierára nézve belevágott előzetes tervük végrehajtásába. – Örülhetsz, hogy nem süllyesztetted el őket, vezérkapitány. Toranaga úr azt kérdezi, nem vinnél-e el a nevében tízezer aranydukátot, amikor a Fekete Hajóval Goába indulsz, hogy az indiai aranypiacon befektesd. A tranzakció lebonyolítására szívesen rendelkezésedre bocsátjuk ottani kapcsolatainkat. Toranaga úr azt mondja, a fele haszon a tiéd. – Alvito és dell'Aqua előzőleg megegyezett abban, hogy mire a Fekete Hajó fél év múlva visszafordul, Toranaga vagy újra a Régenstanács elnöke lesz s örül a hasznos befektetésnek, vagy már nem is lesz életben. – Könnyen szert tehetnél akár négyezer dukát tiszta haszonra. Minden kockázat nélkül. 
– Miféle engedményért? Ez több, mint amennyit évi támogatás fejében az ázsiai Jézus-társaság Spanyolország királyától kap. Mit kell adnom érte? 
– Toranaga úr azt mondja, kalózok akadályozzák, hogy kifusson a kikötőből. És ő csak tudja, hogy kalózok. 
Ferriera ugyanazon a tárgyilagos hangon válaszolt, amelyet Toranaga kedvéért ütöttek meg. – Rosszul teszitek, ha ebbe az emberbe vetitek bizalmatokat. Minden kártya ellenségei kezében van. Ellene van az összes keresztény király. Legalábbis a két legfontosabb, ezt a saját fülemmel hallottam tőlük. Azt mondták, ez itt az igazi ellenség. És én nekik hiszek, nem ennek a vízfejű kurafinak. 
– Biztos vagyok benne, hogy Toranaga úr sokkal jobban tudja, mint mi, kik kalózok és kik nem – szúrta közbe higgadtan dell'Aqua, aki éppúgy tudta, mi a megoldás, mint Alvito. – Az ellen, gondolom, nem volna kifogásod, ha Toranaga úr maga bánna el a kalózokkal. 
– Nem hát. 
– Hajódon bőségesen vannak nélkülözhető ágyúk – mondta a vizitátor. – Adj neki néhányat, csak úgy magunk között. Vagy add el őket. Hiszen úgyis kereskedsz fegyverekkel. Ő vásárolni akar. Négy ágyú bőven elég. A nagycsónakban, persze titokban, könnyen át lehetne szállítani őket a megfelelő mennyiségű lőporral és golyóval. Ezzel a kérdés meg lenne oldva. 
Ferriera felsóhajtott. – Eminenciás uram, az ágyúk semmit sem érnek azon a gályán. Nincsenek rajta ágyúnyílások, ágyúkötelek, ágyúállások. Nem tudnák használni az ágyúkat, még akkor sem, ha lennének pattantyúsaik, aminthogy azok sincsenek. 
A két pap elképedt. – Nem tudnák használni...? 
– Nem bizony. 
– De hát, Don Ferriera, talán némi változtatásokkal... 
– Azt a gályát teljesen át kellene alakítani az ágyúk számára. Beletelne legalább egy hétbe. 
– Nan dzsa? –  kérdezte gyanakodva Toranaga, aki megérezte, hogy valami baj van, hiába próbálják titkolni. 
– Miről van szó, azt kérdezi Toranaga – mondta Alvito. 
Dell'Aqua tudta, hogy ki kell terítenie a lapjait. – Vezérkapitány, kérlek, segíts. Nagyon kérlek. Egyházunk óriási engedményt kapott. Hinned és, igen, bíznod kell bennem. Segítsd ki valahogyan Toranagát a kikötőből. Az egyház érdekében kérlek. Az a katedrális óriási engedmény. Nagyon kérlek. 
Ferriera gondosan ügyelt, hogy a diadalmámor ki ne üljön az arcára. Sőt, még komorabbra fogta a hangját. – Mivel az egyház nevében kérsz segítséget, eminenciás uram, természetesen segíteni fogok. Kiviszem ebből a csapdából. De cserébe kérem a jövő évi Fekete Hajó vezérkapitányságát is, akár sikeres lesz az idei út, akár nem. 
– A kinevezés Spanyolország királyának személyes ajándéka. Én nem szólhatok bele. 
– Aztán: elfogadom az aranyajánlatot, de garanciát követelek, hogy nem lesz bajom sem a goai alkirállyal, sem itt senkivel az arany vagy a két Fekete Hajó miatt. 
– Zsarolni merészeled az egyházat? 
– Egyszerű üzletről van szó közted, köztem és e között a majom között. 
– Ő nem majom, vezérkapitány. Ajánlom, ezt ne feledd. 
– Aztán: tizenöt százalékát kérem az idei rakománynak tíz helyett. 
– Lehetetlen. 
– Aztán: hogy a félreértéseket elkerüljük, szavadat kérem, eminenciás uram, Isten előtt, hogy sem te, sem semmilyen, hatásköröd alá tartozó pap nem fog engem kiközösítéssel fenyegetni, hacsak a jövőben szentségtörést nem követek el – mert ez itt nem az. Továbbá, szavadat kérem, Isten előtt, hogy te és a szent életű atyák aktívan támogatni fogjátok a két Fekete Hajó ügyét. 
– Aztán, vezérkapitány? Csak nem fogytál ki a követelésekből? 
– És végül: az eretneket akarom. 

Mariko elképedve nézett le Blackthorne-ra a kabinajtóból. Félig eszméletlenül hevert a padlón, és görcsösen öklendezett. A priccsnek támaszkodó hajómester Marikóra vigyorgott, kilátszottak töredezett, sárga fogai. 
– Megmérgezték vagy részeg? – kérdezte az asszony Tótómi Kanától, a mellette álló szamurájtól, s közben sikertelenül próbálta kiűzni orrából az étel és a hányadék, az előtte könyöklő csúnya tengerész és az egész hajót átjáró fenékvíz bűzét. – Majdnem úgy fest, mintha megmérgezték volna, ne? 
– Nincs kizárva, Mariko-szan. Nézd ezt a mocskot! – A szamuráj megvetően az asztalra bökött. Tele volt fatányérokkal, bennük véres sült marhahús maradéka, nyárson pirított csirke csontváza, kenyér- és sajtdarabok, kiömlött sör, vaj, egy tál hideg szalonnazsír, mellettük egy félig kiürült pálinkásüveg. 
Egyikük sem látott még húst az asztalon. 
– Mit akartok? – kérdezte a hajómester. – Ide majmok nem tehetik be a lábukat, vakarimaszu? Majom-szanoknak ittenu nincs helyu! – Hessegető mozdulatokat tett a szamuráj felé. – Ki innen! Tűnés! – Tekintete visszavándorolt Marikóhoz. – Mi a neve? Namu, he? 
– Mit mond, Mariko-szan? – kérdezte a szamuráj. A hajómester a szamurájra kapta a szemét, aztán megint visszatért Marikóhoz. 
– Mit mond a barbár, Mariko-szan? 
Mariko elfordította hitetlenkedő szemét az asztalról, és a hajómesterre nézett. – Bocsáss meg, senhor, nem értettem. Mit mondtál? 
– He? – A hajómesternek leesett az álla. Kövér ember volt, közel ülő szemekkel és lapátfülekkel, seszínű haja kátrányozott copfba fonva. Nyaka redői közt feszület lógott, övébe egy pár pisztoly volt dugva. – He? Te tudsz portugálul? Egy ferdeszemű, aki tud portugálul? Hol tanultál meg civilizáltan beszélni? 
– A... a keresztény atyáktól. 
– A jó istenit neki! Egy ilyen kis virág-szan, és civilizáltan tud beszélni! 
Blackthorne öklendezve próbált talpra állni. 
– Oda... odafektetnéd a navigátort, kérlek? – mutatott Mariko a priccsre. 
– Persze hogy. Ha ez a majom itten segít. 
– Ki? Bocsáss meg, nem értettem. Ki? 
– Ez. Ez a ferdeszemű itten. Ez. 
A szavak főbe kólintották Marikót. Minden önuralmára szükség volt, hogy a nyugalmát megőrizze. – Kana-szan – intett a szamurájnak –, kérlek, segíts a barbárnak. Oda kell tennetek az Andzsin-szant. 
– Örömmel, úrnőm. 
A két férfi együttes erővel felemelte Blackthorae-t, aki lógó fejjel, tátogó szájjal elhanyatlott a priccsen. 
– Meg kellene mosdatni – mondta Mariko japánul, még mindig kábán a szavaktól, amelyekkel a hajómester Kanát illette. 
– Igen, Mariko-szan. Parancsold meg a barbárnak, hogy küldjön szolgákért. 
– Igen. – Hitetlenkedő tekintete megint az asztalra tévedt. – Ezek tényleg megeszik ezt? 
A hajómester követte a pillantását. Tüstént ráhajolt az asztalra, letört egy kappancombot, és odanyújtotta neki. – Éhes vagy? Nesze, kis virág-szan, finom. És friss – igazi macaui kappan. 
Mariko megrázta a fejét. 
A hajómester borostás képe vigyorba rándult, segítőkészen belemártotta a combot a sűrű zsírba, és újra Mariko orra alá dugta. – Zsírral még jobb. Hej, de jólesik végre emberi nyelven beszélni veletek! Eddig sose volt módom benne. Egyél, rajta, ez erőt ad – ott, ahol számít! Mondom, hogy igazi macaui kappan. 
– Nem... nem, köszönöm. Húst enni... húst enni tilos. Tiltják a törvények, a buddhista és a sintó törvények egyaránt. 
– Nagaszakiban ugyan nem! – röhögött a hajómester. – Sok ferdeszemű zabál ott húst, nekem elhiheted. Meg a grogot is szlopálják rendesen. Te keresztény vagy, he? Na, kóstold már meg, kis Madonna! Honnan tudnád, ha ki se próbálod? 
– Nem, nem, köszönöm. 
– Az ember hús nélkül nem élhet. Az az igazi étel. Attól fickándozik minden koma, akár a nyulak. Nesze. – Kana felé nyújtotta a combot. – Kell? 
Kana émelyegve rázta a fejét. – Íe! 
A hajómester vállat vont, és visszahajította a lábat az asztalra. – Ha íe, hát íe. Mit csináltál a karoddal? Megsebesültél a csetepatéban? 
– Igen. De nem súlyos. – Mariko megmozdult, hogy mutassa, és lenyelte a fájdalmat. 
– Szegény kis jószág! Hát mit akarsz itten, Donna Senhorita, he? 
– Az An... a navigátort kerestem. Toranaga úr küldött. Részeg a navigátor? 
– Az, meg sokat is zabált. Szerencsétlen flótás kapkodva evett és kapkodva ivott. Egy kortyra lement neki a fél üveg pálinka. Az Ingelesek mind egyformák. Nem bírják a grogot, és különben is fatökűek. – Szemét az asszonyon legeltette. – Ilyen kicsi virágot még sose láttam. És olyan ferdeszeművel se találkoztam, aki értett civilizáltul. 
– Te minden japán hölgyet és szamurájt ferdeszeműnek meg majomnak nevezel? 
A tengerész elröhintette magát. – Hé, senhorita, csak úgy kicsúszott a számon. Tudod, így beszélek a szokásosakkal, a stricikkel meg a kurvákkal Nagaszakiban. Nem akartalak én megbántani. Sose társalogtam még civilizált senhoritával, azt se tudtam, hogy létezik egy is, a fene egye meg! 
– Én sem beszéltem még más civilizált portugállal, senhor, csak a szent életű atyákkal. Mi japánok vagyunk, nem ferdeszeműek, ne? A majmok pedig állatok, nem igaz? 
– De, azok. – A hajómester megint kivillantotta töröttfogait. – Te meg úgy beszélsz, mint valami donna. Az ám. Nem akartalak én megbántani, Donna Senhorita. 
Blackthorne motyogni kezdett. Mariko odament hozzá, és gyengéden megrázta. – Andzsin-szan! Andzsin-szan! 
– Igen... igen? – Blackthorne kinyitotta a szemét. – Á... hahó... bocsánat... én... – Zúgott a feje, visszahanyatlott. 
– Kérlek, hívass egy szolgát, senhor. Meg kell mosdatni. 
– Rabszolgáink vannak... de azok nem arra valók, Donna Senhorita. Hagyd a fenébe az Ingelest... mit árthat egy kis okádás egy eretneknek? 
– Nincsenek szolgáitok? – kérdezte leverten Mariko. 
– Mondom, rabszolgáink vannak... fekete ördögök, de lusták... én magam se bíznám rájuk a megmosását – tette hozzá csúnyán vigyorogva. 
Mariko tudta, hogy nem tehet mást. Toranaga úrnak bármelyik pillanatban szüksége lehet az Andzsin-szanra, s ez az egész az ő felelőssége. – Akkor vízre lesz szükségem – mondta. – Hogy megmosdassam. 
– Van egy hordóval a lépcső aljában. Az alattunk levő fedélzeten. 
– Kérlek, hozz belőle, senhor. 
– Küldd őt. – A hajómester hüvelykujjával Kanára bökött. 
– Nem. Te hozzál. Siess. 
A hajómester Blackthorne-ra nézett. – A macája vagy? 
– Mi? 
– Az Ingeles macája vagy? 
– Mi az a maca, senhor? 
– Hát a nője. A párja, senhorita, a babája, a szeretője. A macája. 
– Nem. Nem, senhor, nem vagyok a macája. 
– Hát akkor az övé? Ezé a ma... ezé a szamurájé? Vagy a királyé talán, aki az imént jött föl a fedélzetre? Azé a Tora-akármicsodáé? 
– Nem. 
– Se senki másé a hajón? 
Mariko a fejét rázta. – Kérlek, hoznál egy kis vizet? 
A hajómester biccentett és elment. 
– Ez a legrondább, legbüdösebb ember, akinek valaha is a közelébe mentem – mondta a szamuráj. – Miről beszélt? 
– Azt... azt kérdezte, a navigátor ágyasa vagyok-e. 
A szamuráj az ajtó felé lódult. 
– Kana-szan! 
– Követelem a jogot, hogy férjed nevében megbosszulhassam ezt a sértést! Most rögtön! Még hogy te együtt élnél egy barbárral! 
– Kana-szan! Kérlek, csukd be az ajtót! 
– Te Toda Mariko-szan vagy! Hogy merészel megsérteni téged? Ezt a sértést azonnal meg kell bosszulni! 
– Meg fogjuk, Kana-szan, és köszönöm. Igen. Neked adom ezt a jogot. De most Toranaga úr parancsára vagyunk itt. Amíg ő jóvá nem hagyja, nem tehetsz semmit. 
Kana kelletlenül behúzta az ajtót. – Igazad van. De ünnepélyesen kérlek, kérvényezd Toranaga úrtól ezt a kegyet, mielőtt elmegyünk. 
– Igen. Köszönöm, hogy aggódsz a becsületem miatt. – Mit tenne Kana, ha tudná, mi minden hangzott itt el, gondolta még mindig döbbenten az asszony. Mit tenne Toranaga úr? Vagy Hiromacu? Vagy a férjem? Majmok?! Ó, Madonna, adj erőt, hogy uralkodni tudjak magamon és eszemet ne vesszem! Hogy Kana dühén enyhítsen, gyorsan témát változtatott. – Az Andzsin-szan olyan tehetetlennek látszik. Akár egy csecsemő. Úgy látszik, a barbárok nem bírják a bort. Vannak ilyen férfiak nálunk is. 
–	Igen. De ez nem a bortól van. Az lehetetlen. Inkább attól, amit evett. 
Blackthorne esetlenül mocorgóit, próbált magához térni. 
– Nincsenek szolgák a hajón, Kana-szan, ezért nekem kell helyettesítenem az Andzsin-szan valamelyik szolgálóját. – Sérült karja miatt kissé ügyetlenül vetkőztetni kezdte Blackthorne-t. 
– Hadd segítsek. – Kana nagyon ügyes volt. – Gyakran csináltam apámmal, amikor a szaké megártott neki. 
– Néha jó is a férfinak, ha leissza magát. Kiűzi belőle a sok gonosz szellemet. 
– Igen. De apám másnap mindig rosszul érezte magát. 
– A férjem is nagyon rosszul érzi magát olyankor. Napokig. 
Kana hallgatott egy sort. – Adja Buddha, hogy a férjed megmeneküljön.
– Igen. – Mariko körülnézett a kabinban. – Nem értem, hogyan élhetnek ilyen mocsokban. Ez rosszabb, mint nálunk a legszegényebbek háza. A másik kabinban majdnem elájultam a bűztől. 
– Undorító. Én még sohasem voltam barbár hajón. 
– Én még tengeren sem voltam soha. 
Kinyílt az ajtó, és a hajómester letette a vizesvödröt. Blackthorne meztelenségén elbámult. Előkapott egy pokrócot a priccs alól és betakarta vele. – Halálra fázik! Azonkívül... szégyentelenség ilyesmit csinálni egy férfival, még evvel is. 
– Mi? 
– Semmi. Hogy hívnak, Donna Senhorita? – Szikrázott a szeme. 
Mariko nem felelt. Félrelökte a takarót, és tisztára mosta Blackthorne-t, örült, hogy van mivel elfoglalnia magát, közben utálkozott a kabintól, a hajómester mocskos személyétől, és nagyon szerette volna tudni, miről beszélnek a másik kabinban. Biztonságban van-e urunk? 
Amikor végzett, csomóba gyűrte a kimonót és a piszkos ágyékkötőt. – Ki lehetne mosatni ezeket, senhor? 
– He? 
– Azonnal ki kellene tisztítani ezeket. Kérlek, hívass egy rabszolgát. 
– Lusta fekete dögök azok, megmondtam már. Egy hétig is eltartana nekik. Dobd ki, Donna Senhorita, nem érnek egy fityinget se. Rodrigues úr, a navigátorunk azt mondta, adjak neki rendes ruhákat. Itt van ni. – Kinyitott egy matrózládát. – Azt mondta, innét adjak neki. 
– Nem tudom, hogyan kell ilyesmikbe öltöztetni egy férfit. 
– Ing kell neki, meg nadrág meg pőc meg harisnya meg csizma meg tengerészzubbony. Kész. – A hajómester sorra kiemelte és megmutatta őket. Mariko és a szamuráj öltöztetni kezdte a még mindig félig eszméletlen Blackthorne-t. 
– Ezt hol hordja? – Mariko feltartotta a háromszögletű, zacskószerű, madzagokkal ellátott gatyapőcöt. 
– Jóságos Szűz Mária, hát itt, elöl e – felelte zavartan a hajómester, a magáét bökdösve. – A nadrágon kell átkötni, ahogy mondtam. Ez való a micsodájára.
Mariko a hajómesterére nézett, hogy tanulmányozza. A hajómester megérezte tekintetét, és megmozdult a nadrágja. 
Az asszony gondosan helyére tette a gatyapőcöt, majd a szamuráj segítségével áthúzta a hátsó madzagokat a lába között és megkötötte a derekánál. – Ilyen nevetséges öltözködést még életemben nem láttam – mondta halkan Kanának. 
– Nagyon kényelmetlen lehet – mondta Kana. – A papok is viselnek ilyet, Mariko-szan? A köntösük alatt? 
– Nem tudom. 
Kisimított a szeméből egy hajszálat. – Senhor, jól van felöltöztetve az Andzsin-szan? 
– Jól. Csak még a csizmája hiányzik. Ehol ni. De ez várhat. – Odalépett szorosan Mariko elé, és az asszony úgy érezte, nem kap levegőt. – Mit szólnál egy gyors etyepetyéhez? 
– Mihez? 
– Tetszel nekem, senhorita. Na, mit szólsz hozzá? A szomszéd kabinban van egy priccs. A barátodat küldd föl. Az Ingeles még egy óráig nem lesz magánál. A szokásosat fizetem. 
– Mi? 
– Kereshetsz egy rézgarast... vagy hármat is, ha virgonc leszel, és megnyergeled a legjobb fütyköst Lisszabon és Japán között. Na? Mit szólsz hozzá? 
A szamuráj látta, hogy Mariko elborzad. – Mi az, Mariko-szan? 
Mariko kipréselte magát a priccs és a hajómester közül. – Azt... azt mondta... – hebegte. 
Kana azonnal kardot rántott, de máris két felhúzott kakasú pisztoly csöve meredt rá. Ügyet sem vetve rájuk, lódult előre. 
– Állj, Kana-szan! – lihegte Mariko. – Toranaga úr megtiltotta, hogy a parancsa előtt támadjunk! 
– Na, gyere csak, majom, gyere, te húgyos szarevő! Hé, te! Mondd meg ennek a majomnak, hogy tegye el a kardját, mert moslékká lövöm a fejét! 
Mariko egylábnyira állt a hajómestertől. Jobb kezét még mindig obijában tartotta, a tőr nyele a tenyerébe simult. Aztán eszébe jutott a kötelessége, és kivette kezét az obiból. 
– Kana-szan, dugd hüvelybe a kardot! Kérlek. Engedelmeskednünk kell Toranaga úrnak. Engedelmeskednünk kell. Kana rettenetes erőfeszítéssel eleget tett a felszólításnak. 
– Még most is kedvem volna a pokolra küldeni téged, te ferdeszemű! 
– Kérlek, bocsáss meg neki, senhor, és nekem is – mondta Mariko tőle telhetőleg udvariasan. – Tévedés történt, téve... 
– Ez a majomképű nyavalyás kardot emelt rám! Hol itt a tévedés? 
– Kérlek, bocsáss meg érte, senhor, nagyon sajnálom. 
A hajómester megnyalta a száját. – Megbocsátok, ha kedves leszel hozzám, kis virág. Nyomás a szomszéd kabinba, és mondd meg ennek a majom... mondd meg neki, hogy maradjon itt, és akkor nem bánom, megbocsátok. 
– Mi... mi a neved, senhor? 
– Pesaro. Manuel Pesaro, miért? 
– Semmi. Kérlek, bocsáss meg nekünk, Senhor Pesaro. 
– Nyomás a szomszéd kabinba. 
– Mi folyik itt? Mi... – Blackthorne nem tudta, ébren van-e, vagy még mindig a lidérc nyomja, de megérezte a veszély levegőjét. – Mi folyik itt, azt kérdeztem! 
– Ez a büdös ferdeszemű kardot emelt rám! 
– Tévedés... tévedés történt, Andzsin-szan – mondta Mariko. – Már... már bocsánatot kértem Senhor Pesarótól. 
– Mariko? Te vagy az... Mariko-szan? 
– Hai, Andzsin-szan. Hontó, hontó. 
Az asszony közelebb lépett a priccshez. A hajómester pisztolyai nem mozdultak Kanáról. Marikónak úgy kellett elpréselődnie mellette, és most még nagyobb erőfeszítésébe került, hogy bele ne vágja tőrét a hasába. Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó. Az ifjú kormányos lépett be a kabinba egy vödör vízzel. Döbbenten meredt a pisztolyokra, aztán hanyatt-homlok elmenekült. 
– Hol van Rodrigues? – kérdezte Blackthorne, várva, hogy kitisztuljon a feje. 
– Fönn, ahol a valamirevaló navigátorok – recsegte a hajómester. – Ez a ferdeszemű kardot emelt rám, az istenit! 
– Segítsetek a fedélzetre! – Blackthorne megmarkolta a priccs szélét. Mariko karon fogta, de nem tudta felemelni. 
A hajómester meglóbálta az egyik pisztolyt Kana felé. – Mondd meg neki, hogy segítsen. És azt is mondd meg, hogy ha van Isten, még napszállta előtt lógni fog a nagyvitorlafán! 

Santiago első tiszt elvette fülét a nagykabin oldalába fúrt titkos megfigyelőlyukról. Még mindig a fejében visszhangoztak dell'Aqua végső szavai: „Hát akkor mindent megbeszéltünk.” Nesztelenül átosont az üres kabinon, kilépett a folyosóra, és vigyázva becsukta maga mögött az ajtót. Magas, sovány férfi volt, viharvert arccal, haját bekátrányozott copfban viselte. Ruhája tiszta volt, lába meztelen, mint a legtöbb matróznak. Felszaladt a létrán, és átvágott a főfedélzeten a tatra, ahol Rodrigues éppen Marikóval beszélgetett. Bocsánatot kért, majd a navigátor füléhez hajolva, hogy senki más ne hallja, elmondta, mi hangzott el a nagykabinban. 
Blackthorne a tat hátuljában üldögélt a mellvédnek dőlve, fejét felhúzott térdén nyugtatva. Mariko egyenes háttal japán tartásban ült Rodriguesszel szemben, mellette leverten Kana, a szamuráj. A fedélzeteken és az árbockosárban fegyveres matrózok nyüzsögtek, a kormányhoz is került kettő. A hajó most is szélirányban állt, a levegő tiszta volt, a holdudvar erősebb, lógott az eső lába. A gálya vagy száz yardra hintált, oldalát mutatva feléjük, kitéve magát az ágyúk sortüzének, az evezőket bevonták, kettő kivételével mindkétfelől, hogy a helyzetet tartani tudják, mert az enyhe dagály megmeglökte a hajót. Az ellenséges szamuráj íjászokkal megtömött halászhajók valamivel közelebb jöttek, de még nem fenyegetett közvetlen támadás. 
Mariko Rodriguest és az első tisztet figyelte. Nem hallotta a hangjukat, de ha hallja, neveltetésénél fogva alighanem akkor is bezárta volna a fülét. Papírfalú házakban a magánéletre nincs lehetőség udvariasság és megértés nélkül, magánélet nélkül pedig nincs civilizált életmód – a japánok tehát megtanultak hallani és nem hallani. Mindnyájuk érdekében. 
Amikor Blackthorne-nal feljöttek a fedélzetre, Rodrigues meghallgatta a hajómestert, s utána az ő, Mariko akadozó magyarázatát: mindez az ő hibája, félreértette, amit a hajómester mondott, s ez indította Kanát arra, hogy kardot rántson becsülete védelmében. A hajómester vigyorogva hallgatta, de a pisztolyokat még most is a szamuráj hátának szegezte. 
„Csak azt kérdeztem, az Ingeles macája-e, merthogy olyan szégyentelenül mosdatta meg rakosgatta a micsodáját a pőcbe.”
„Tedd el a pisztolyokat, hajómester.”
„Ez a majom veszélyes, hidd el nekem. Húzzuk föl!”
„Majd én ügyelek rá. Menj az orrba!”
„Megölt volna, ha nem vagyok gyorsabb! Köttesd föl a vitorlafára. Nagaszakiban ezt kapná!”
„Csakhogy nem vagyunk Nagaszakiban. Mars az orrba!”
Amikor a hajómester eloldalgott, Rodrigues megkérdezte: „Mit mondott ez az ember, senhora? Őszintén?”
„Én... semmit, senhor. Kérlek.”
„Bocsánatot kérek ennek az embernek a durvaságáért tőled is és a szamurájtól is. Kérlek, magyarázd meg a szamurájnak, és kérd bocsánatát a nevemben. És mindkettőtöket ünnepélyesen kérlek, bocsássátok meg ennek az embernek a faragatlanságát. Sem a ti hűbéruratoknak, sem az enyémnek nem tenne jót, ha zavargásra kerülne sor a fedélzeten, ígérem, hogy a magam módján, a megfelelő időben móresre fogom tanítani.”
Mariko lelkére beszélt Kanának, aki hosszas győzködés után beadta a derekát. 
„Kana-szan azt mondja, rendben van, de ha a parton találkozik a hajómesterrel, lecsapja a fejét.”
„Méltányos, istenemre! Igen. Dómo arigató, Kana-szan – mondta mosolyogva Rodrigues –, és dómo arigató gozaimasita, Mariko-szan.” 
„Te beszélsz japánul?”
„Ó, dehogy, csak egy-két szót. Van egy feleségem Nagaszakiban.”
„Ó! Régóta élsz Japánban?”
„Ez a második utam Lisszabonból. Hét esztendőt töltöttem ezeken a vizeken... erre, meg Macau és Goa felé. Ne is törődj azzal az emberrel – eta. De hát, mint Buddha mondta, az etáknak is joguk van az élethez. Ne? A feleségem is beszél portugálul, de korántsem ilyen hibátlanul, mint te. Természetesen keresztény vagy, ugye?”
„Igen.”
„A feleségem is áttért. Apja szamuráj, persze alacsony rangú. Hűbérura Kijama úr.” 
„Szerencsés asszony, hogy ilyen férje van” – mondta udvariasan Mariko, de magában elálmélkodott: hogyan képes valaki férjhez menni egy barbárhoz és együtt élni vele? Jólneveltsége dacára meg kellett kérdeznie: „És az úrnő, a feleséged is eszik húst, mint... mint ti ott a kabinban?”
„Nem – válaszolta nevetve Rodrigues, és kimutatta szép, egészséges, fehér fogait. – És nagaszaki házamban én sem eszem. Tengeren és Európában igen. Nekünk ez a szokásunk. Ezer esztendővel ezelőtt, amikor Buddha még nem érkezett ide, nektek is ez volt, ne? Mielőtt Buddha megmutatta a Taót, az utat, mindenki evett húst. Még itt is, senhora. Még itt is. Azóta persze több az eszünk, legalábbis néhányunknak, ne?” 
Mariko ezen elgondolkodott. Azután megkérdezte: „Minden portugál majomnak hív bennünket? Meg ferdeszeműnek? A hátunk mögött?”
Rodrigues a fülbevalóját húzogatta. „Ti talán nem barbároknak neveztek minket? Még szemtől szembe is? Mi civilizáltak vagyunk, legalábbis úgy véljük, senhora. Indiában, Buddha szülőföldjén a japánokat »keleti ördögöknek« hívják, és fegyveresen nem engedik partra szállni őket. Ti az indiaiakat »feketéknek« és nem emberinek nevezitek. És minek hívják a kínaiak a japánokat? Hát ti a kínaiakat? És a koreaiakat? Fokhagymafalóknak, ne?” 
„Nem hiszem, hogy Toranaga úr örülne, ha úgy szólítanák. Vagy Hiromacu úr, vagy akár a feleséged apja.” 
„Áldott Krisztus urunk azt mondta: »Előbb vessétek ki a magatok szeméből a szálkát, mielőtt kivetnétek az enyémből a gerendát«” 
Mariko még mindig ezen gondolkodott, miközben figyelte, amint az első tiszt Rodrigues fülébe sugdos. Igaza van: mi is gúnyolódunk másokon. De hát mi az Istenek Földjének szülöttei vagyunk, ezért az istenek kiválasztottjai. Minden nép közül egyedül minket oltalmaz isteni császár. Nem volnánk hát teljességgel páratlanok és felsőbbrendűek mindenki másnál? És ha az ember egyszerre japán és keresztény? Nem tudom. Ó, Madonna, segíts, hogy megértsem! Ez a Rodrigues nevű navigátor éppolyan furcsa, mint az angol. Miért ilyen különlegesek ezek ketten? A neveltetésük, a taníttatásuk az oka? Hihetetlen, hogy mi mindenre képesek, ne? Hogy tudják körülhajózni a földet, hogy tudnak olyan biztos léptekkel járni a tengeren, ahogyan mi a szárazon? Rodrigues felesége vajon tudja a választ? Szeretnék találkozni vele, hogy elbeszélgessünk ezekről a dolgokról. 
A tiszt még halkabbra fogta a hangját. 
– Micsoda? – kiáltott fel önkéntelenül Rodrigues, és még egy káromkodással is megcifrázta. Mariko neveltetése ellenére hegyezni kezdte a fülét, de így sem hallotta, amikor az első tiszt megismételte szavait. Azután látta, hogy mindketten Blackthorne-ra néznek, és zavartan, értetlenül ő is követte tekintetüket. 
– Mi történt még, Santiago? – kérdezte fojtott hangon Rodrigues, mint aki csak most ébredt tudatára, hogy Mariko is ott van. Az első tiszt szájához emelte a kezét, és súgott még valamit. 
– Meddig maradnak lenn? 
– Már egymás egészségére ittak. Meg az alkura. 
– A rohadtak! – Rodrigues megmarkolta az első tiszt ingét. – Egy szót se senkinek, ha kedves az életed! 
– Erre fölösleges figyelmeztetned, navigátor. 
– Az ilyesmi sose fölösleges. – Rodrigues Blackthorne-ra nézett. – Keltsd föl! 
A tiszt odament, és durván megrázta a navigátort. 
– Mijabaj, he? 
– Vágd képen! 
A tiszt engedelmeskedett. 
– Az anyád keservit, na... – Blackthorne lángoló arccal talpra állt, megingott és elvágódott. 
– Az isten verjen meg, Ingeles, ébresztő! – Rodrigues dühödten rábökött a két kormányosra. – Dobjátok a tengerbe! 
– He? 
– Nyomás! 
A két matróz sietve fölkapta Blackthorne-t, Marikónak már csak arra maradt ideje, hogy felkiáltson: – Rodrigues navigátor úr, ezt nem teheted... –, de mielőtt még ő vagy Kana mozdulhatott volna, Blackthorne átrepült a mellvéd fölött. Húszlábnyi zuhanás után, hasára toccsanva ért vizet, és hatalmas permetfelhőt verve elmerült. Egy pillanat, és a felszínre bukott, fuldokolva, fröcskölve, csapkodva. A jeges hideg kitisztította a fejét. 
Rodrigues kecmergett kifelé a székéből. – A jó istenit, segítsen már valaki! 
Odaugrott az egyik kormányos, az első tiszt pedig a hóna alá nyúlt. – Az isten szerelmére, óvatosan, ti agyalágyultak! 
Odatámogatták a mellvédhez. Blackthorne még mindig harákolt és köpködött, de már úszott a hajó felé, s közben azokat szentségelte, akik vízbe dobták. 
– Két fokkal jobbra! – kiáltotta Rodrigues. A hajó kissé szél alá kerülve eltávolodott Blackthorne-tól. – Föl ne gyere még egyszer a hajómra, te anyaszomorító! – üvöltötte le a vízre Rodrigues, majd sietve parancsot adott az első tisztnek. – Fogd a nagycsónakot, szedd fel az Ingelest, és vidd vissza a gályára. Mondd meg neki... – Lehalkította a hangját. 
Mariko már annak is örült, hogy Blackthorne nem fulladt meg. – Navigátor! Az Andzsin-szan Toranaga úr védelme alatt áll! Követelem, hogy azonnal hozzátok vissza! 
– Egy pillanat, Mariko-szan! – Rodrigues tovább sugdolózott Santiagóval, aki bólintott és elsietett. – Bocsáss meg, Mariko-szan, gomen kudaszai, de a dolog nem tűrt halasztást. Az Ingelest fel kellett ébreszteni. Tudtam, hogy tud úszni. Ébernek kell lennie és nagyon fürgének. 
– Miért? 
– Én a barátja vagyok. Említette ezt neked? 
– Igen. De Portugália hadat visel Anglia ellen. Akárcsak Spanyolország. 
– Úgy van. Csakhogy a navigátorok felette állnak a háborúknak. 
– Akkor kihez fűz benneteket a kötelesség? 
– A lobogóhoz. 
– Nem jelent az egyet a királlyal? 
– Igen is meg nem is, senhora. Az életemmel tartoztam az Ingelesnek. – Rodrigues közben a nagycsónakot figyelte. – Egyenesen, egyenesen – és most szélnek – utasította a kormányost. 
– Igenis, senhor. 
A navigátor várt, a szelet, a zátonyokat, a távoli partot fürkészte. A mélységmérő elkiáltotta az ölek számát. – Bocsáss meg, senhora, mit is mondtál? – Rodrigues egy pillanatra ránézett, aztán újra a hajó fekvését és a nagycsónakot figyelte. Mariko is a nagycsónak felé nézett. A matrózok már kihúzták Blackthorne-t a tengerből, és a gálya irányába tartottak: ülve húzták és nem állva tolták az evezőket. Mariko már nem tudta kivenni az arcokat. Az Andzsin-szané elhomályosodott a másiké mellett, aki Rodriguesnek sugdosott. – Mit mondtál neki, senhor? 
– Kinek? 
– Annak a senhornak, akit az Andzsin-szan után küldtél. 
– Ó, csak azt, hogy kívánjon az Ingelesnek jó utat a nevemben. 
Mariko lefordította Kanának, ami eddig elhangzott. Amikor látta, hogy a nagycsónak a gálya oldalához simul, Rodrigues végre fellélegzett. – Üdvöz légy, Mária, Istennek szent anyja... 
A vezérkapitány és a két jezsuita feljött a fedélzetre, mögöttük Toranaga és a testőrei. 
– Rodrigues! Eresszék vízre a nagycsónakot. A szent életű atyák partra szállnak – mondta Ferriera. 
– És aztán? 
– Aztán kifutunk a tengerre. Jedóba megyünk. 
– Hogyhogy? Azt hittem, indulunk vissza Macauba. – Rodrigues arca maga volt a megtestesült ártatlanság. 
– Előbb hazavisszük Toranagát Jedóba. 
– Mi? Hát a gálya? 
– Az itt marad, vagy egyedül verekszi ki magát. 
Rodrigues még meglepettebbnek látszott. A gálya felé nézett, aztán Marikóra. Az asszony tekintetéből szemrehányást olvasott ki. 
– Macu –  mondta neki halkan. 
– Mi? – kérdezte Alvito atya. – Türelem? Miért mondod ezt, Rodrigues? 
– Épp imádkoztam, atyám. Azt magyaráztam a hölgynek, hogy ez türelemre nevel. Ferriera a gálya felé bámult. – Mit keres ott a mi nagycsónakunk? 
– Visszaküldtem az eretneket. 
– Micsoda? 
– Visszaküldtem az eretneket. Mi a probléma, vezérkapitány? Az Ingeles sértegetni kezdett, ezért beledobtam a tengerbe. Vártam, hogy megfullad-e, de tudott úszni, ezért utánaküldtem az első tisztet, hogy szedje fel és vigye vissza a gályára, tekintve, hogy úgy látszik, Toranaga úr a kegyeibe fogadta. Hol itt a probléma? 
– Hozasd vissza. 
– Hé, mi a baj? Nem azt mondtad, hogy a gálya itt marad, vagy egyedül verekszi ki magát? Hát akkor? Az Ingeles nyakig van a kloákában. Különben is, kinek van szüksége arra a nyamvadékra? A szent életű atyák biztosan örülnek, hogy eltűnt a szemük elöl. Nem igaz? 
Dell'Aqua és Alvito hallgatott. Ez tönkretette egész tervüket, amit Ferrierával dolgoztak ki és amit Toranaga is jóváhagyott: hogy a papok azonnal partra szállnak, és megpróbálják megnyugtatni Isidót, Onosit és Kijamát, mondván, hogy ők elhitték Toranaga meséjét a kalózokról, fogalmuk sem volt róla, hogy úgy szökött meg a várból. Közben a fregatt kifut a kikötőből, hátrahagyva a gályát, hogy az elterelje a halászhajók figyelmét. Ha a fregattot nyílt támadás éri, ágyútűzzel verik vissza – és a kocka el van vetve. 
„De nem valószínű, hogy a halászhajók megtámadnának bennünket – érvelt Ferriera. – Nekik a gályát kell elfogniuk. A te dolgod lesz, eminenciás uram, hogy meggyőzd Isidót: nem volt más választásunk. Végül is Toranaga a Régenstanács elnöke. Végül pedig: az eretnek itt marad a fregatton.” 
Egyik pap sem kérdezte, hogy miért. Ferriera pedig nem magyarázkodott. 
A vizitátor atya szelíden a vezérkapitány vállára tette a kezét, és hátat fordított a gályának. – Talán jobb is, hogy az eretnek ott van – mondta, és magában arra gondolt: milyen kifürkészhetetlenek Isten útjai. 
Nem, ordította volna legszívesebben Ferriera. Látni akartam, amint megfullad. Ember a vízben, a kora hajnali homályban – se nyom, se tanú, se semmi. Toranaga sosem tudta volna meg; tragikus baleset, ennyi az egész. És Blackthorne megérdemelte volna ezt a véget. A vezérkapitány jól tudta, mennyire rettegnek a navigátorok a vízi haláltól. 
– Nan dzsa? – kérdezte Toranaga. 
Alvito atya megmagyarázta, hogy a navigátor miképp került viszsza a gályára. Toranaga Marikóhoz fordult, aki bólintott, és hozzátette, amit előzőleg Rodriguestől hallott. 
Toranaga odament a mellvédhez, és belekémíelt a sötétbe. Újabb halászhajókat bocsátottak vízre az északi parton, a többi a helyéhez közeledett. Tudta, hogy az Andzsin-szan személye politikailag kellemetlen, s hogy az istenek ezt az egyszerű utat nyitották előtte, ha meg akarna szabadulni a navigátortól. De meg akarok-e? A keresztény papok kétségkívül boldogabbak lesznek, ha az Andzsin-szan eltűnik, gondolta. Akárcsak Onosi és Kijama, akik úgy féltek ettől az embertől, hogy vagy valamelyikük vagy mindketten még azokat a merényleteket is megszervezték. Miért ez a félelem? 
Karma, hogy az Andzsin-szan a gályán van és nem itt, biztonságban. Ne? Így hát az Andzsin-szan elsüllyed Jabuval, a többiekkel és a puskákkal együtt. Ez is karma. A puskák elvesztését kibírom, Jabuét is. Hát az Andzsin-szanét? 
Az övét is. 
Van még nyolc ilyen furcsa barbárom tartalékban. Közös tudásuk fölér egyetlen emberével, talán még túl is szárnyalja. A legfontosabb most az, hogy mielőbb Jedóba érjek, és felkészüljek az elkerülhetetlen háborúra. Kijama és Onosi? Ki tudja, támogatni fognak-e? Talán igen, talán nem. De egy telek és néhány ígéret semmiség azért, ha cserébe negyven napon belül esetleg elnyerhetem a keresztények támogatását. 
– Karma, Cukku-szan. Ne? 
– Igen, uram. – Alvito elégedetten nézett a vezérkapitányra. – Toranaga úr azt javasolja, ne tegyünk semmit. Ez Isten akarata. 
– Valóban? 
A gályán felhangzott a dob. Az evezők nagy lendülettel a vízbe merültek. 
– Az isten szerelmére, mit művel ez? – ordította Ferriera. Aztán, miközben a gálya eltávolodott tőlük, látták azt is, hogy Toranaga lobogója lekúszik az árbocról. 
– Úgy nézem, azt készülnek tudtára adni az összes tetves halászhajónak, hogy Toranaga úr nem tartózkodik többé a fedélzetenjegyezte meg Rodrigues. 
– Mit akar csinálni? 
– Nem tudom. 
– Tényleg nem tudod? – kérdezte Ferriera. 
– Nem én. De a helyében én máris indulnék ki a tengerre, benne hagyva a fregattot a kloákában. Mindenesetre az Ingeles most ránk terelte a figyelmet. Mi legyen? 
– Azonnal indulunk Jedóba. – A vezérkapitány szerette volna hozzátenni: és ökleld fel azt a gályát, de nem tette hozzá. Mariko hallgatózott. 
A papok megkönnyebbülve partra szálltak a nagycsónakban. 
– Vitorlákat fel! – kiáltotta Rodrigues, miközben csak úgy lüktetett a rossz lába. – Irány dél-délnyugat! Munkára! 
– Senhora, kérlek, mondd meg Toranaga úrnak, jobban tenné, ha lemenne a kabinba. Ott biztonságban lesz – mondta Ferriera. 
– Uram köszöni, de itt marad. 
Ferriera vállat vont, és kiment a tatfedélzet szélére. – Ágyúkat felporozni! Kartácsot tölts! Harcállásba! 

Huszonnyolcadik fejezet

– Iszogi! –  szólt rá Blackthorne a dobmesterre, hogy szaporább ritmust verjen. Hátranézett a fregattra, amely dagadó vitorlákkal közeledett feléjük, majd előretekintett, s máris a következő lépést fontolgatta. Nem tudta, jól döntött-e, mert kevés mozgástér nyílt erre, a sziklák pedig igen közel voltak – a katasztrófát csak néhány yard választotta el a sikertől. A szél miatt a fregattnak ferdéznie kell, hogy a kikötő száján átjusson, de az evezősgálya kedvére manőverezhet. Csakhogy a fregattnak van egy előnye: a gyorsasága. És a legutolsó lavírozásnál Rodrigues világosan értésére adta: a gálya takarodjon az útból, ha a Santa Theresá-nak helyre van szüksége. 
Jabu már megint ott kotkodácsolt mellette, de Blackthorne ügyet se vetett rá. – Nem értem – vakarimaszen, Jabu-szan! Ide hallgass, Toranaga-szama azt mondta, én, az Andzsin-szan icsi-ban ima! Most én vagyok a főkapitány! Vakarimaszu ka, Jabu-szan? – Megmutatta a tájolón az irányt a japán kapitánynak, aki azonban kétségbeesetten hadonászott a fregatt felé: már csak ötven yardra volt mögöttük, és minden pillanatban beléjük szaladhatott. 
– Akkor is tartsd az irányt, az istenit! – Blackthorne ruháját lassan szárogatta a szellő, így is majdnem megfagyott, de legalább a feje kitisztult. Felnézett az égre. A fénylő hold körül nem voltak felhők, és a szél sem erősödött fel. Onnan nem fenyeget veszély, gondolta. Isten adja, hogy a hold világos maradjon, míg innen ki nem jutunk. 
– Hej, kapitány! – kiáltotta angolul, tudván, hogy mindegy, angolul beszél-e, vagy portugálul, hollandul, latinul, mert úgyis egyedül van. – Hozass valakivel szakét! Szakét! Vakarimaszu ka? 
– Hai, Andzsin-szan! 
Egy matróz elrohant, közben hátranézett a válla fölött, és a sebesen közeledő fregatt nagysága halálra rémítette. Blackthorne tartotta az irányt, fordulásra igyekezve kényszeríteni a fregattot, mielőtt becsúszna a szél alatti helyre. A Santa Theresa azonban továbbra is egyenesen feléjük siklott. Az utolsó másodpercben kitért előle, s amikor a fregatt orrfája már csaknem fölszaladt a tatjukra, hallotta, hogy Rodrigues elkiáltja magát: – Balra ferdézni! Tarcsvitorlákat kiereszteni! Aztán irányt tarts! – Majd spanyolul átordított hozzá: – A nyelved az ördög seggében, Ingeles! 
– Anyádé előbb volt ott, Rodrigues! 
Aztán a fregatt lefordult szél alá, és a távoli part felé bukdácsolt, ahol majd újra meg kell fordulnia, hogy szélirányba állva ismét viszszaferdézhessen ide, mielőtt végleg megfordul és nekivág a kikötő kijáratának. 
Egy pillanatra olyan közel voltak egymáshoz, hogy Blackthorae szinte megérinthette volna őket, Rodriguest, Toranagát, Marikót és a vezérkapitányt, amint ott dülöngéltek a tatfedélzeten. Aztán a fregatt eltávolodott, s ők a nyomdokvizében imbolyogtak. 
– Iszogi, iszogi, az istenit! 
Az evezősök megduplázták erőfeszítésüket, és Blackthorne jelbeszéd segítségével még több embert rendelt oda hozzájuk, míg végül tartalék sem maradt. A fregatt előtt kell odaérniük a kijárathoz, különben elvesztek. 
A gálya csak úgy falta a távolságot. De a fregatt is. A kikötő túlsó végében úgy perdült meg, akár egy táncos, és Blackthorne látta, hogy Rodrigues a csúcsvitorlákat és a fősudárvitorlákat is kibontatta. 
– Ravasz róka, mint minden portugál! 
Megérkezett a szaké, de a matróz kezéből kivette az a fiatal nő, aki korábban Marikót támogatta, és tántorogva felkínálta neki. Volt bátorsága fenn maradni a fedélzeten, noha szemlátomást nem érezte magát elemében. Keze erős volt, haja szépen gondozott, kimonója gazdag díszítésű, elegáns, tiszta. A gálya megbillent. A lány megingott, és elejtette a csészét. Arca mozdulatlan maradt, de a navigátor látta, hogy elpirul szégyenében. 
– Por nada –  mondta, amint a lány tapogatózva kereste a csészét. – Nem számít. Namae ka? 
– Uszagi Fudzsiko, Andzsin-szan. 
– Fudzsiko-szan. Add ide az egészet. Dózo. –  Elvette a korsót, és jót húzott belőle, mert szerette volna mielőbb a hasában érezni a bor melegét. Az új irányra koncentrált, kerülgetve a zátonyokat, amelyekről Santiago Rodrigues parancsára beszámolt neki. Ismét ellenőrizte a szárazföldi tájolatot, amelynek a vonalán tisztán és egyenesen eljuthattak a kijáratig, közben kiitta a maradék bort is, és arra gondolt: hogy az ördögbe tudták itt fölmelegíteni, miért szolgálják föl mindig melegen és kis mennyiségben? 
A feje teljesen kitisztult mostanára, ereje is visszatért, de tudta, hogy vigyáznia kell, mert nincsenek tartalékai, mint ahogy a gályának sincsenek. 
– Szaké dózo, Fudzsiko-szan – mondta visszaadva a korsót, és tüstént el is feledkezett a lányról. 
A fregatt sebesen közeledett szél felől, vagy száz yarddal előttük vágott át, a partnak tartva. Jól hallotta a szél által feléjük sodort szitkokat és ingerkedéseket, de nem válaszolt rájuk, tartalékolta az energiáját. 
– Iszogi, az istenit! Vesztésre állunk! 
A versenyfutás izgalma meg az, hogy újra egyedül volt parancsnok – inkább az akaraterejének, mint a pozíciójának köszönhetően –, csak hozzátett ahhoz a ritka élvezethez, amely részegítő boldogsággal töltötte el: hogy Jabu az ő hatalmában van. – Ha a hajót meg magamat nem sajnálnám, nekiszaladnék a szikláknak, csak hogy fuldokolni lássalak, te szarevő Jabu! A jó öreg Pieterzoonért! 
De nem mentette-e meg Jabu Rodriguest, amikor te nem tudtad? Nem rohamozta-e meg a banditákat, amikor rajtatok ütöttek? És most is bátran viselkedik. Szarevő, az egyszer biztos, de legalább bátor szarevö! 
Újra felkínálták neki a szakés korsót. – Dómo. 
A fregatt szélnek vitorlázva élesen megdőlt, s a látvány elégedettséggel töltötte el. – Jobban magam se csinálnám – ordított oda a szélnek. – De ha az enyém volna, én áthajtanám azokon a halászhajókon, kifutnék a tengerre és vissza se néznék. Valahogyan hazavitorláznék rajta, és itt hagynám Japánt a japánoknak meg ezeknek a ragyaverte portugáloknak. – Észrevette, hogy Jabu és a kapitány rábámul. – De mégsem, egyelőre még nem. Van itt valahol egy Fekete Hajó, azt el kell kapni és ki kell fosztani. Na és a bosszúállás, nem igaz, Jabu-szan? 
– Nan deszu ka, Andzsin-szan? Nan dzsa? 
– Icsi-ban! Első! – felelte, a fregatt felé mutatva. Kiitta a korsót. Fudzsiko elvette tőle. 
– Szaké, Andzsin-szan? 
– Dómo, íe! 
A két hajó már nagyon közel járt az egymáshoz szoruló halászhajókhoz, a gálya egyenesen a rés felé tartott, amit szándékosan nyitva hagytak, a fregatt most fordult a kikötő szája felé. Mivel a kinyúló hegyfokok hátramaradtak, a szél felélénkült. Szélrohamok dagasztották a fregatt vitorláit, a csarnakok pattogtak, akár a pisztolylövés, most már orra is, fara is tajtékot túrt. 
Az evezősök verejtékben fürödtek és lassultak. Egy ember kidőlt. Aztán egy másik. Az ötven-valahány rónin már elfoglalta a helyét. Előttük, a keskeny csatorna mindkét oldalán íjászok húzták föl fegyverüket a halászhajókon. Blackthorne kis szénserpenyőket látott rajtuk, és tudta, hogy hamarosan gyújtónyilak fognak potyogni rájuk. 
Felkészült a harcra, ahogy tudott. Jabu is megértette, hogy küzdelemre kerülhet sor, és ő is látta a gyújtónyilakat. Blackthorne fa rekeszfalakkal vetette körül a kormányt. Kinyittatott néhány muskétásládát, és mindenkinek, aki csak értett hozzá, megparancsolta, hogy töltsenek puskát. Kis lőporos hordókat hozatott a tatfedélzetre, és kanóccal látta el őket. 
Amikor Santiago, az első tiszt berángatta a nagycsónakba, azt mondta: Rodrigues, ha Isten is úgy akarja, segítem fog neki. 
„Miért?” – kérdezte ő. 
„Navigátorom azt üzeni, csak azért dobatott be a tengerbe, hogy magadhoz térj, senhor.” 
„Miért?”
„Mert, azt mondta, mondjam meg neked, navigátor úr, hogy veszély leselkedik rád a Santa Theresa fedélzetén.”
„Miféle veszély?”
„Magad vágd ki magad a csapdából, ha tudod, azt üzeni. De segíteni fog.” 
„Miért?”
„Mária, könyörülj rajtam! Fogd be azt az eretnek pofádat és figyelj! Nincs sok időm!”
Aztán az első tiszt beszélt neki a zátonyokról, a szárazföldi tájolatról, a halászhajók közti résről és a tervről. És adott neki két pisztolyt. „Jó céllövő vagy-e, azt kérdezi a navigátorom.”
„Nem” – hazudta ő. 
„Isten óvjon, üzeni végül a navigátorom.”
„Őt is – és téged is.” 
„Tőlem elmehetsz a pokolba.”
„Majd a nővéreddel egyszer!”
Blackthorne azért csak kanócot rakott a hordókba, mert hátha mégis rákezdenek az ágyúk, hátha nincs is semmiféle terv, vagy hamis a terv, amit hallott – és a halászhajókról sem feledkezett el. 
Akármilyen kicsik a hordók, ha csak egy is égő kanóccal odasodródik a fregatt oldalához, úgy elsüllyeszti, akár egy hetvenágyús oldalsortűz. 
– Iszogi, ha kedves az életetek! – ordította, és megmarkolta a kormányt. Magában azért hálát adott Istennek Rodriguesért és a holdfényért. 

Itt, a kijáratnál a kikötő négyszáz yardnyira szűkült. A mély víz majdnem parttól partig ért, a sziklahátak élesen nyúltak ki a tengerből. 
A lesben álló halászhajók között százyardos volt a rés. 
A Santa Theresa is a végső rohamra készülődött, a szél hátulról és jobbról hajtotta, széles nyomvonalat hagyott, és óriási tempóban közeledett hozzájuk. Blackthorne tartotta a résre vett irányt, és intett Jabunak, hogy készüljenek. Az összes rónin-szamurájnak megparancsolták, hogy kuporodjanak le a mellvédek mögött, s ha Blackthorne megadja a jelt, muskétával vagy karddal, ki hogy tud, essenek neki az ellenségnek. Jabu fogja irányítani őket. A japán kapitánynak értésére adták, hogy evezősei a dob ütemét kövessék, a dobmesternek pedig, hogy csak az Andzsin-szanra figyeljen. Csakis az Andzsin-szan irányíthatja a hajót. 
A fregatt ötven yardra volt tőlük, a rés közepe felé tartottak, vagyis egyenesen feléjük, félreérthetetlenül jelezve, hogy a rés középső sávján ők akarnak áthaladni. 
A fregatton Ferriera Rodrigues fülébe súgta: – Nyársald fel! – Tekintete Marikon nyugodott, aki tíz lépéssel odébb, a korlátnál állt Toranagával. 
– Nem tehetjük... Toranaga és a lány szeme láttára. 
– Senhora! – kiáltotta Ferriera. – Senhora, jobb lenne, ha lemennétek uraddal az ágyúfedélzetre! Ott nagyobb biztonságban lesztek. 
Mariko lefordította Toranagának, aki gondolkodott egy keveset, majd elindult az ágyúfedélzet felé. 
– A jó istenit neki! – mondta a főágyúmester csak úgy maga elé. – De szeretnék végre megereszteni egy sortüzet és elsüllyeszteni valamit! Már egy éve, hogy egy árva kalózt se süllyesztettünk el. 
– Az, az. És ezek a majmok meg is érdemelnének egy fürdőt! A tatfedélzeten Ferriera megismételte: – Nyársald fel a gályát Rodrigues! 
– Minek megölni az ellenséget, ha más is elvégzi helyettünk? 
– Madonna! Te rosszabb vagy a papoknál! Hát semmi vér sincs a pucádban? – dühöngött spanyolul a vezérkapitány. 
– Nem, a gyilkos fajtából nincs, az biztos – felelte Rodrigues, szintén spanyolul. – De tebenned van, he? Esetleg spanyol vérrel keverve? 
– Felnyársalod vagy nem? – kérdezte Ferriera portugálul, mert végleg elöntötte a gyilkolásvágy. 
– Ha az utamban marad, igen. 
– Madonna, add, hogy az urunkban maradjon! 
– Mit akartál csinálni az Ingelesszel? Miért lettél olyan dühös, amikor rájöttél, hogy nincs a fedélzeten? 
– Nem tetszel nekem, Rodrigues, és többé bízni sem fogok benned. Kétszer álltál, legalábbis szemmel láthatólag, az eretnek oldalára velem, velünk szemben. Ha akadna még egy elfogadható navigátor Ázsiában, partra löknélek, Rodrigues, és nélküled vitorláznék el a Fekete Hajón. 
– Bele is fúlnál a tengerbe. Érzem rajtad a halál szagát. Csak én tudlak megóvni tőle. 
Ferriera babonásán keresztet vetett. – Madonna, micsoda mocskos nyelved van! Mi jogon mondasz nekem ilyeneket? 
– Cigány volt az anyám, hetedik gyerek hetedik gyereke, akárcsak én. 
– Hazudsz! 
Rodrigues elmosolyodott. – Lehet, vezérkapitány úr, lehet. – Tölcsért formált a kezéből, és elkiáltotta magát: – Harcállásba! – A kormányoshoz fordult: – Irányt tartani, és ha az a hasas ringyó nem tágít az útból, elsüllyeszteni! 

Blackthorne keményen markolta a kormányt, karja, lába sajgott. A dobmester verte a dobot, az evezősök utoljára feszítették meg erejüket. 
A fregatt húsz yardra volt mögöttük, már csak tizenötre, már csak tízre. Blackthorne hirtelen jobbra kapta a kormányt. A fregatt szinte súrolta őket, megdőlt feléjük a vápában, azután besiklott melléjük. Blackthorne keményen balra rántotta a kormányt, hogy párhuzamba kerüljenek a fregattal, köztük tízyardnyi tengerrel. Együtt – jóformán vállt vállnak vetve – készen álltak a vesszőfutásra az ellenség sorai között. 
– Húzzátok, húzzátok, nyavalyások! – ordította Blackthorne, mert csak szorosan a fregatt mellett maradva remélhette, hogy tömege és vitorlái oltalmat nyújtanak. Néhány muskéta durrant, nyílzápor zúdult rájuk, de kárt nem tett bennük, egyik-másik nyíl azonban tévedésből a fregatt alsó vitorlázatába csapódott és felgyújtotta. 
A halászhajók szamuráj parancsnokai rémülten állították le íjászaikat. Déli Barbárok hajójára még soha senki nem támadt. Hisz nem egyedül ők szállítják-e a selymet, ami a nyár párás hőségét s a tél hidegét elviselhetővé, a tavaszt és az őszt élvezetessé teszi? Nem védi-e a Déli Barbárokat császári rendelet? Nem dühítené-e fel őket, jogosan, egyik hajójuk felperzselése annyira, hogy többé vissza se jöjjenek? 
A parancsnokok tehát álljt kiáltottak embereiknek, nehogy Isido tábornok engedélye nélkül felbőszítsék a Déli Barbárokat, s így ők legyenek az okai a Fekete Hajók eltávozásának. De fellélegezni csak akkor lélegeztek fel, amikor a matrózoknak sikerült eloltani a lángokat. 
Amint a nyilazás abbamaradt, Blackthorne megnyugodott. És Rodrigues is. A terv bevált. Rodrigues értésére adta Blackthorne-nak, hogy a gálya szélalján lesz az egyetlen esélye. „De navigátorom azt is üzeni, hogy a váratlanra is készülj fel, Ingeles” – tette hozzá Santiago. 
– Taszítsd meg azt a nyomorultat! – mondta Ferriera. – Az isten verjen meg, parancsolom, hogy lökd be a majmok közé! 
– Öt fokkal jobbra! – kiáltotta engedelmesen Rodrigues. 
– Öt fokkal jobbra, igenis! – visszhangozta a kormányos. 
Blackthorne meghallotta a parancsot. Öt fokkal azonnal jobbra rántotta a kormányt és imádkozott. Ha Rodrigues sokáig tartja ezt az irányt, bevágódnak a halászhajók közé és elvesznek. Ha csökken a sebességük és lemaradnak, az ellenséges hajók elözönlik őket, akár hiszik, hogy Toranaga a fedélzeten van, akár nem. A fregatt mellett kell maradnia. 
– Öt fokkal balra! – parancsolta Rodrigues, épp idejében, ő sem akart több gyújtónyilat látni: túlságosan sok volt a lőpor az ágyúfedélzeten. – Gyere már, a fene a pofádat! – motyogta a szélnek. – Kapj a vitorláimba, és vigyél innen a pokolba bennünket! 
Blackthorne is balra fordult öt fokot, hogy mellette maradjon, és a két hajó egymással versenyezve száguldott a nyílt tenger felé, a gálya bal oldali evezői szinte súrolták a fregattot, a jobb oldaliak a halászflottát. A kapitány végre felfogta a szándékot, akárcsak a dobmester és az evezősök. Erejük maradékával feszültek neki a lapátoknak. Jabu parancsot kiáltott, mire a róninok ledobták az íjat s ugrottak segíteni. Jabu maga is csatlakozott hozzájuk. 
Fej fej mellett haladtak. Már csak néhány száz yard volt hátra. 
Egy-két merészebb halászhajó ekkor kisiklott eléjük, és a rajtuk kuporgó Szürkék elhajították a mászóhorgokat. A gálya orra széttúrta a ladikokat. A horgokat levetették, mielőtt még beakaszkodtak volna. A lenn kötelüket markoló szamurájok megfulladtak. Az evezők üteme nem tört meg. 
– Lódulj jobbra egy kicsit! 
– Nem merek, vezérkapitány. Toranaga nem ostoba, és nézd azt a zátonyt előttünk! 
Ferriera megpillantotta az utolsó halászhajók közelében fölmeredő taréjokat. – Madonna! Kergesd rá! 
– Két fokkal jobbra! 
A fregatt ismét jobbra térült – akárcsak Blackthorne. A két hajó az összezsúfolódott halászhajók felé tartott. Blackthorne is észrevette a sziklákat. Elgázoltak egy újabb ladikot, és nyílzápor zúdult a fedélzetre. Tartotta az irányt, amíg merte, aztán elordította magát: – Öt fokkal balra! –, hogy figyelmeztesse Rodriguest, és balra rántotta a kormányt. 
Rodrigues kitért előle, de nem állt vissza egészen a párhuzamosra: hegyesszögben egymás felé nyargaltak megint. Ez nem volt benne a tervben. 
– Gyerünk, te nyavalyás! – morogta a versenyfutástól és a rettegéstől felajzott Rodrigues. – Lássuk, van-e merszed? 
Blackthorne-nak azonnal választania kellett a sziklazátonyok és a fregatt között. Szerette volna megölelni az evezősöket, akik még mindig nem dőltek ki, az egész legénységet és mindenkit a fedélzeten, amiért fegyelmezettségüknek hála, megadták neki a választás lehetőségét. És választott. 
Újból balra rántotta a kormányt, övéből kihúzta a pisztolyt, és célzásra emelte. – Utat, a mindenségit! – kiáltotta, és meghúzta a ravaszt. A golyó a vezérkapitány és Rodrigues között fütyült át a tatfedélzeten. 
A vezérkapitány lebukott, de Rodriguesnek is megrándult az arca. Te utcára kitett Ingeles kurafi! Mi volt ez – szerencse, vagy a fejünkre céloztál? Vagy tényleg tudsz lőni? 
Meglátta Blackthorne kezében a másik pisztolyt, és azt is észrevette, hogy Toranaga őt nézi. Toranaga azonban nem érdekelte. 
Jóságos Szűzmária, mit csináljak? Tartsam magam a tervhez, vagy változtassam meg? Nem lenne jobb eltenni láb alól ezt az Ingelest? Mindenki érdekében? Válaszolj, igen vagy nem? 
Válaszolj te magadnak, Rodrigues, a halhatatlan lelkedre! Vagy nem vagy férfi? 
Jó, jó, de ezt az eretneket így is, úgy is követi majd a többi, akár a tetvek. Azonkívül az életemmel tartozom neki, és esküszöm mindenre, ami szent, énbennem nincs gyilkos vér – egy másik navigátor vérére legalábbis nem vágyom. 
– Balra azt a kormányt! – kiáltotta. És engedett. 

– Uram azt kérdi, miért akartál belefutni a gályába. 
– Csak játék volt, senhora, amolyan navigátorjáték. Mi így tesszük próbára egymás idegeit. 
– És a pisztolylövés? 
– Az is hozzá tartozik a játékhoz – azzal az én idegeimet tette próbára. A sziklák túl közel voltak, és talán túlságosan megszorongattam az Ingelest. Hiszen barátok vagyunk, ne? 
– Uram azt mondja, ezek ostoba játékok. 
– Kérlek, tolmácsold bocsánatkérésemet. A fő az, hogy megmenekült, a gálya is megmenekült, és én ennek örülök. Hontó. 
– Megbeszélted ezt a megmenekülést, ezt a fortélyt az Andzsin-szannal? 
– Az a helyzet, hogy nagyon ügyes ember, és tökéletesen időzített. A hold megvilágította az útját, a tenger is mellé állt, és ő nem követett el hibát. De hogy az ellenség miért nem rohanta meg, arról fogalmam sincs. Isten akarta így. 
– Valóban? – kérdezte Ferriera. Az immár hátramaradt gályát figyelte, és meg sem fordult Rodrigues szavaira. 
Kinn voltak a kikötőből, az Ószakát övező tenger biztonságában, a gálya néhány kábelnyire mögöttük, és most már egyik hajó sem sietett. A gályán a legtöbb evezőt bevonták, csak néhány dolgozott, hogy valamennyire azért haladjanak, az evezősök nagy része jól megérdemelt pihenését élvezte. 
Rodrigues ügyet sem vetett Ferriera vezérkapitányra. Toranagával volt elfoglalva. Örülök, hogy az ő oldalán állunk, gondolta. Figyelte Toranagát a vesszőfutás alatt. A japán szeme ide-oda cikázott, olthatatlan kíváncsisággal nézte a pattantyúsokat, az ágyúkat, a vitorlákat, a tűzoltókat, és folyton kérdezgetett Marikon keresztül, hol az első tiszttől, hol a matrózoktól: ez mire való? Hogyan kell megtölteni az ágyút? Mennyi lőpor kell bele? Hogyan kell elsütni? Mire valók ezek a kötelek? 
– Uram azt mondja, lehet, hogy mindez karma. Tudod, mi a karma, navigátor? 
– Igen. 
– Uram köszöni, hogy rendelkezésére bocsátottad a hajót. Most pedig visszamegy a sajátjára. 
– Micsoda? – perdült meg Ferriera. – Mi sokkal hamarabb érünk Jedóba, mint a gálya. Toranaga úr szívesen látott vendég a fedélzeten. 
– Uram azt mondja, semmi szükség rá, hogy továbbra is gondot okozzon nektek. Vissza fog menni a saját hajójára. 
– Kérlek, vedd rá, hogy maradjon. Nagyon élvezzük a társaságát. 
– Toranaga úr köszönetét fejezi ki, de tüstént átszáll a gályára. 
– Rendben van. Rodrigues, jelezz a gályának, és bocsásd vízre a nagycsónakot. – Ferrierát csalódottság fogta el. Szerette volna látni Jedót és jobban megismerni Toranagát, most, hogy a jövőjük oly sok szállal kapcsolódott egymáshoz. Egyetlen szavát sem hitte el Toranagának arról, hogy a háború megakadályozható. Máris háborúban állunk ennek a majomnak az oldalán Isido ellen, akár tetszik, akár nem. És nekem egyáltalán nem tetszik, – Sajnálom, hogy nélkülöznöm kell Toranaga úr társaságát. – Udvariasan meghajolt. 
Toranaga is meghajolt, és mondott valamit. 
– Uram köszönetét fejezi ki. – Rodrigueshoz fordulva, Mariko hozzátette: – Uram azt mondja, meg fog jutalmazni a gálya megmentéséért, amint a Fekete Hajóval visszatérsz. 
– Semmiség. Csak a kötelességemet teljesítettem. Kérlek, bocsássatok meg, amiért nem állok fel – a lábam, ne? – Rodrigues meghajolt. – Isten óvjon, senhora. 
– Köszönöm, navigátor úr. Isten óvjon téged is. 
Amint Toranaga mögött fáradtan lebotorkált a csónaklejárón, Mariko észrevette, hogy Pesaro hajómester parancsnokol a nagycsónakban. Lúdbőrzött a háta, émelygés kerülgette. Erőt vett magán, hálás volt Toranagának, amiért mindnyájukat leparancsolta erről a bűzös hajóról. 
– Jó szelet és kellemes utat – kiáltotta utánuk Ferriera. Intett nekik, ők viszonozták az üdvözlést, aztán a nagycsónak elindult. 
– Amint a nagycsónak visszatér és az a rohadt gálya látótávolon kívül kerül, harckészültséget megszüntetni – szólt oda Ferriera a főágyúmesternek. 
A tatra visszamenve megállt Rodrigues előtt. – Meg fogod még bánni, hogy életben hagytad – mutatott a gálya felé. 
– Isten akarta így. Az Ingeles „elfogadható” navigátor, vezérkapitány úr, már ha a vallásától el bírsz tekinteni.
– Ez az én fejemben is megfordult. 
– És? 
– Minél előbb Macauba érünk, annál jobb. Állíts fel rekordot, Rodrigues. – Ferriera lement a kabinjába. 
Rodriguesnek lüktetett a lába. Nagyot húzott a vászonkulacsból. Ferriera dögöljön meg, gondolta. De majd csak akkor, Uram, ha Lisszabonba érünk. 
A szél fordulni látszott, felhő közeledett a hold udvara felé, esőt jósolva, és a hajnalpír már csíkozni kezdte az eget. Rodrigues most minden figyelmét hajójára, a vitorlákra, a helyzetükre fordította. Amikor mindent ellenőrzött, a nagycsónak és végül a gálya felé nézett. 
Újra belekortyolt a rumba, és elégedetten gondolt rá, hogy a terve ilyen jól bevált. A pisztolylövéssel egyetemben, ami végleg megoldotta a kérdést. Rodrigues elégedett volt a döntésével. 
Döntenem kellett, gondolta, és jól döntöttem. 
– De azért a vezérkapitánynak igaza van, Ingeles – mondta végtelen szomorúsággal. – Személyedben maga az eretnekség tette be lábát a paradicsomba. 

Huszonkilencedik fejezet

– Andzsin-szan? 
– Hai? – Blackthorne mély álomból riadt. 
– Hoztam egy kis ételt. És csát. 
Egy pillanatig azt sem tudta, ki ő és hol van. Azután felismerte kabinját a gályán. Napsugár hatolt át a sötétségen. Kipihentnek érezte magát. A dobpergés elhallgatott, és mély álmában is érzékelte, hogy leeresztik a horgonyt, hogy a hajó biztonságban van, partközeiben s a tenger nyugodt. 
Látta, hogy egy szolgáló tálcát hozott, mellette Mariko – a karja már nem volt felkötve –, ő pedig a navigátor priccsén fekszik, ugyanazon, amelyen az Andzsiróból Ószakába vezető úton pihent néha s amely most majdnem olyan ismerősnek tetszett, akár a saját priccse és kabinja az Erasmus-on. Az Erasmus! De jó lesz újra a fedélzetén állni, újra találkozni a fiúkkal! 
Kéjesen nyújtózkodott egyet, és átvette a csésze teát Marikótól. 
– Köszönöm. Nagyon finom. Hogy van a karod? 
– Sokkal jobban, köszönöm. – Az asszony bizonyságul felemelte és megmozgatta a karját. – Csak húst ért a kard. 
– Jobban is nézel ki, Mariko-szan. 
– Igen jobban is vagyok. 
Amikor hajnalban a fedélzetre szállt Toranagával, az asszonyt az ájulás környékezte. „Jobb, ha idefönn maradsz – mondta neki Blackthorne. – Itt hamarabb elmúlik a rosszullét.”
„Uram azt kérdi, mire... mire volt jó az a pisztolylövés.”
„Amolyan navigátorok közti játék” – felelte Blackthorne. 
„Uram gratulál tengerészeti tehetségedhez.”
„Szerencsénk volt. A hold is segített. A legénységet pedig minden hála megilleti. Mariko-szan, megkérdeznéd a kapitány-szant, ismeri-e ezeket a vizeket? Kérlek, mondd meg Toranaga-szamának, hogy borzasztóan sajnálom, de nem bírok sokáig ébren maradni. Vagy esetleg lehorgonyozhatnánk egy órára kinn a nyílt vízen. Alvásra van szükségem.”
Blackthorne halványan emlékezett, hogy Toranaga azt mondta: menjen csak le a kabinjába, a kapitány-szan rendben el fogja látni a dolgát, hiszen partközeiben fognak hajózni, nem futnak ki a nyílt vízre. 
Blackthorne nyújtózkodott még egyet, és kinyitotta a kabinablakot. A sziklás part mindössze kétszáz yardra lehetett. 
– Hol vagyunk? 
– Tótómi tartomány mellett, Andzsin-szan. Toranaga úr úszni kívánt, és az evezősöknek is pihenniük kell néhány órát. Holnapra Andzsiróban leszünk. 
– Abban a halászfaluban? Lehetetlen. Most dél felé jár, és csak hajnalban indultunk Ószakából. Lehetetlen! 
– Az tegnap volt, Andzsin-szan. Átaludtál egy napot, egy éjszakát és még egy fél napot. Toranaga úr megparancsolta, hogy hagyjunk aludni. Most pedig, úgy véli, egy kis úszás felébresztene. Étkezés után. 
Két tálka rizst hoztak neki és faszéntűzön sütött halat azzal a sötét, sós-ecetes mártással, amelyet, mint Marikótól megtudta, erjesztett babból készítenek. 
– Köszönöm... igen, tényleg szeretnék úszni egyet. Szóval majdnem harminchat órát aludtam? Nem csoda, hogy jól érzem magam. – Mohón elvette a tálcát a szolgálótól. – Miért fél ez tőlem ennyire? – kérdezte. 
– Nem fél, Andzsin-szan. Csak ideges egy kicsit. Kérlek, bocsáss meg neki. Sosem látott még idegent közelről. 
– Mondd meg neki, hogy teliholdnál a barbároknak szarva nő, és a szájuk tüzet okád, mint a sárkányé. 
Mariko nevetett. – Eszem ágában sincs. – Az asztalra mutatott. – Ott találsz fogport, kefét és vizet meg friss törülközőket. – Latinul hozzátette: – Örömmel tölt el, hogy ilyen jól vagy. Amint menetelés közben is mondtam, nagy a te bátorságod. 
Tekintetük találkozott, de aztán hagyták elmúlni a pillanatot. Mariko udvariasan meghajolt, akárcsak a szolgáló. Az ajtó becsukódott mögöttük. 
Ne gondolj rá, parancsolta magának Blackthorne. Gondolj inkább Toranagára vagy Andzsiróra. Miért állunk meg holnap Andzsirónál? Hogy kitegyük Jabut? Remélem. 
Andzsiróban ott lesz Omi is. 
Kérjem Omi fejét Toranagától? Elvégre tartozik nekem eggyel s mással. Vagy kérjem azt, hogy hadd küzdjek meg Omival? De hogyan? Pisztollyal vagy karddal? Karddal semmi esélyem ellene, ha pisztolyt használok, az egyenlő a gyilkossággal. Egyelőre várok inkább. Nemsokára úgyis megkapom a lehetőséget, és akkor mindkettőn bosszút állok. Most Toranaga kegyeiben sütkérezem. Csak türelem. Mire is volna szükségem Toranagától? Hamarosan Jedóba érünk, nincs sok idő a töprengésre. 
Az evőpálcikákat használta, ahogy a raboktól látta a börtönben, állához emelve a tálkát és úgy tologatva szájába a ragadós rizst. A haldarabokkal már nehezebben boldogult. Kézzel kellett ennie őket, és örült, hogy egyedül van, mert tudta, az ilyesmi nagy udvariatlanság volna Mariko, Toranaga vagy bármelyik japán jelenlétében. 
Az utolsó morzsákat is eltüntette, de a szeme még mindig kopogott az éhségtől. 
– Többet kell ennem – mondta fennhangon. – Jóságos isten, de szeretnék egy kis friss kenyeret, tojást, vajat meg sajtot... 
Felment a fedélzetre. Majdnem mindenki meztelen volt. A férfiak szárítkoztak, napoztak vagy éppen a tengerbe ugráltak. Szamurájok és matrózok úszkáltak, fröcsköltek a vízben, akár a gyerekek. 
– Konnicsi va, Andzsin-szan. 
– Konnicsi va, Toranaga-szama. 
Toranaga anyaszült meztelenül kapaszkodott felfelé a leeresztett csónaklejárón. – Szonata va ojogitamo ka? –  kérdezte a tenger felé intve, miközben a vizet csapkodta le a hasáról és a válláról. Melegen sütött a nap. 
– Hai, Toranaga-szama, dómo – felelte Blackthorne, mert feltételezte, hogy azt kérdezik tőle, nem akar-e úszni. 
Toranaga megint a tenger felé intett, mondott valamit, majd odahívta Marikót, hogy tolmácsoljon. Mariko bíbor napernyőt tartott a feje fölé, miközben lesétált az orremelvényről, hétköznapi fehér pamutkimonóját most csak lazán fogta össze az öv. 
– Toranaga-szama azt mondja, nagyon kipihentnek látszol, Andzsin-szan. A víz felfrissültét. 
– Felfrissít – javította ki udvariasan Blackthorne. – Igen. 
– Ó, köszönöm szépen... felfrissít. Uram azt mondja, ússzál nyugodtan. 
Toranaga hanyagul a mellvédnek dőlve a fülét törölgette egy kis törülközővel, s amikor a balból nem akart kijönni a víz. félrehajtotta a fejét, és ráugrott a bal sarkára. Blackthorne látta, hogy nagy hasától eltekintve milyen feszes és izmos az egész teste. Mariko jelenlététől zavartan ő is levetette az ingét, gatyapőcét és nadrágját, míg végül ott állt anyaszült meztelenül. 
– Toranaga úr azt kérdi, minden angol ilyen szőrös-e, mint te, és ilyen világos szőrűek-e. 
– Nem mindenki, de azért vagyunk néhányan. 
– Mi... nálunk a férfiaknak nem szőrös a melle és a karja. Legalábbis nem nagyon. Uram azt mondja, nagyon jó felépítésű a tested.
– Akárcsak az övé. Kérlek, köszönd meg neki. 
Blackthorne a csónaklejáróhoz ballagott, magán érezve nemcsak Mariko, hanem az orremelvényen sárga napernyő alatt térdelő Fudzsiko és szolgálója tekintetét is. Annyira már nem futotta a hidegvéréből, hogy méltóságteljesen lesétáljon a lépcsőn – a mellvéd mellől egyenesen belevetette magát a halványkék vízbe. Szép ugrás volt, és jólesően frissítő a hideg tengervíz. A homokos alj mindössze háromölnyire volt, hínárok hajladoztak körülötte, halak nyüzsögtek, ügyet sem vetve a köztük úszkálókra. A tengerágyhoz közel átbucskázott a fején, játszadozott egy kicsit a halakkal, majd lassúnak, ráérősnek tűnő mozdulatokkal, de valójában gyors tempóban pillangózni kezdett a part felé, ahogy Alban Caradoc tanította. 
A kis öböl elhagyatott volt: sziklák, egy kis kavicsos partszakasz, életnek semmi jele. Beljebb ezer láb magas hegyek szöktek a végtelen kék égnek. 
Kifeküdt egy sziklára és sütkérezett. Négy szamuráj vele tartott, tőle nem messze foglaltak helyet. Mosolyogva integettek neki. Később visszaúszott, és a szamurájok követték. Toranaga most is figyelte. 
Felkapaszkodott a fedélzetre. A ruhái eltűntek. Fudzsiko, Mariko és a két szolgáló még mindig ott volt. Az egyik lány meghajolt, és nevetségesen apró törülközőt nyújtott néki. Blackthorne szégyellősen a mellvéd felé fordulva szárogatni kezdte magát. 
Parancsolom, hogy ne legyél zavarban, mondta magának. Felicityvel, bezárt szobában, pucéran is fesztelenül érzed magad, nem? Csak a nyilvánosság előtt, a nők előtt – őelőtte – esel ennyire zavarba. De miért? Ők észre sem veszik a meztelenséget, és ez teljesen ésszerű. Japánban vagy. Úgy kell viselkedned, ahogy ők. 
– Toranaga úr azt mondja, nagyon jól úszol. Megtanítanád neki ezt a módszert? – kérdezte Mariko. 
– Örömmel – felelte, csak azért is megfordult, és Toranagát utánozva nekidőlt a mellvédnek. Mariko felmosolygott rá – milyen gyönyörű, gondolta Blackthorne. 
– Ahogy fejjel előre belevetetted magad a tengerbe. Mi... mi sosem láttunk még ilyet. Mi csak úgy leugrunk. Ezt is meg akarja tanulni. 
– Most? 
– Igen. 
– Megtaníthatom – legalábbis megpróbálhatjuk. 
Egyik szolgáló pamutkimonót tartott eléje, Blackthorne hálásan belebújt, és megkötötte az övet. Végleg megnyugodva elmagyarázta, hogyan kell fejest ugrani, a karok közt behúzott nyakkal, úgy vetődve, nehogy hasas legyen belőle. 
– Legjobb lesz a csónaklejárónál kezdeni, és egyszerűen csak lefordulni fejjel előre, ugrás, nekifutás nélkül, így tanítjuk a gyerekeket. 
Toranaga figyelmesen hallgatta, kérdéseket tett fel, majd Marikon keresztül így szólt: – Jó. Azt hiszem, most már értem. – Odament a lejáró széléhez. Mielőtt Blackthorne megállíthatta volna, elrugaszkodott és zuhanni kezdett a tizenöt lábnyira levő víztükör felé. A hasa akkorát csattant, mint egy ágyú. Senki sem nevetett. Toranaga prüszkölve visszamászott, és újra próbálkozott. Ismét a hasával ért vizet. A vállalkozóbb kedvű szamurájok csakúgy kudarcot vallottak. 
– Nem könnyű – mondta Blackthorne. – Nekem is sokáig tartott, mire megtanultam. Most pihenjünk inkább, holnap majd újból megpróbáljuk. 
– Toranaga úr azt mondja, a holnap az holnap. Ő ma fog megtanulni fejest ugrani. 
Blackthorne ledobta kimonóját, és bemutatót tartott. A szamurájok utánozták. Megint kudarcot vallottak. Toranaga is, hatszor egymás után. 
Újabb demonstráció után Blackthorne felmászott a fedélzetre, és látta, hogy Mariko is pucéran áll a többiek közt, készen rá, hogy levesse magát. Teste eszményi volt, felsőkarján friss kötés. 
– Várj, Mariko-szan! Innen próbáld először. 
– Jó, Andzsin-szan. 
Az asszony odament hozzá a lejáró széléhez. Az apró feszület csak még inkább hangsúlyozta meztelenségét. Blackthorne megmutatta neki, hogyan hajoljon előre és vetődjön el, majd megfogta a derekát, hogy átfordítsa és így biztosan fejjel előre induljon. 
Toranaga most a merülési vonal magasságából próbálkozott, és viszonylagos sikert ért el. Mariko is újra ugrott, s a bőre érintésétől Blackthorne úgy felforrósodott, hogy kénytelen volt bohóckodva megtántorodni és belezuhanni a vízbe. Innen irányította őket, míg kellőképp le nem hűlt. Aztán visszaszaladt a fedélzetre, felállt a mellvéd tetejére, és bemutatta a „hullavetődést”. Tudta, hogy ezt könynyebb megtanulni, és azt is tudta, hogy Toranagának mindenképp sikerélményre van szüksége. – De mereven kell tartanotok magatokat, mint egy kard, hai? –  Eldőlve lezuhant a korlátról, s a vizet taposva várt. 
Több szamuráj is előrelépett, de Toranaga elhessegette őket. Mereven felemelte a karját, gerincét kiegyenesítette. Mellkasa és ágyéka csak úgy vöröslött a sok hasas ugrástól. Előredőlt és lezuhant, ahogyan Blackthorne-tól látta. Fejjel ért vizet, s noha a lábai behajlottak, mégiscsak fejes volt ez, az első sikeres japán fejes, és amint felbukkant, örvendező ordítás fogadta. Újra próbálkozott, még nagyobb sikerrel. Azután Mariko állt fel a korlátra. 
Blackthorne látta a feszes kicsi melleket, a karcsú derekat, a lapos hasat és a szépen ívelt lábakat. Az asszonynak megrándult kissé az arca, amint karját a magasba emelte, de úgy tartotta magát, akár egy lándzsa, és bátran dőlt le a korlátról. Simán fúródott bele a vízbe. Blackthorne-on kívül szinte senki sem vette észre. 
– Szép fejes volt. Nagyon szép – mondta, miközben könnyedén kiemelte a vízből és a csónaklejáró pallójára tette az asszonyt. – De most már abba kellene hagynod. Még a végén fölnyílik a seb a karodon. 
– Igen, köszönöm, Andzsin-szan. – Mariko ott állt mellette, a válláig sem ért, és nagyon elégedett volt magával. – Érdekes érzés lezuhanni, merevnek maradni, de a legérdekesebb, hogy az embernek közben úrrá kell lenni a félelmén. Igen, nagyon érdekes és kellemes érzés. – Felment a fedélzetre, és belebújt a kimonóba, amit a szolgáló eléje tartott. Finoman megtörölgette az arcát, és lement a kabinjába. 
Micsoda nő, te úristen, gondolta Blackthorne. 

Napszálltakor Toranaga Blackthorne-ért küldött. Tiszta futonokon ült az orremelvényen, mellette egy kis faszénserpenyőben jó szagú fadarabok égtek. Füstjük megillatosította a levegőt, és a szúnyogokat meg moszkitókat is távol tartotta. Toranaga frissen vasalt, tiszta kimonót viselt, s keményített köpönyegének hatalmas vállszárnyai félelmetes külsőt kölcsönöztek neki. Jabu és Mariko is ünnepélyesen volt öltözve. Ott volt Fudzsiko is. Húszfőnyi szamurájőrség ülte körül őket némán. A tartókban fáklyák lobogtak, a gálya lassan ringatózott horgonyláncán az öbölben. 
– Szakét, Andzsin-szan? 
– Dómo, Toranaga-szama. 
Blackthorne meghajolt, és átvette a kis csészét Fudzsikótól, megemelte Toranaga felé és felhajtotta. Azonnal újratöltötték. Blackthorne-on a Barnák egyenkimonója volt, kényelmesebbnek és lazábbnak érezte, mint a saját ruháját. 
– Toranaga úr azt mondja, éjszakára itt maradunk. Holnap megérkezünk Andzsiróba. Most szeretné, ha mesélnél még országodról és a külvilágról. 
– Szívesen. Miről kíván hallani? Kellemes este, ugye? – Blackthorne kényelmesen elhelyezkedett, s közben nagyon is tudatában volt Mariko nőiességének. Furcsa, gondolta, még jobban hat rám így felöltözve, mint meztelenül. 
– Igen, nagyon. Nemsokára párás és fülledt lesz a levegő, Andzsin-szan. A nyár nem a legjobb időszak. – Lefordította Toranagának is, amit mondott. – Uram közli veled, hogy Jedo mocsaras vidék. A moszkitók nyáron kellemetlenek, de a tavasz és az ősz szép – igen, a születés és a halál évszaka gyönyörű. 
– Anglia éghajlata mérsékelt. Csak körülbelül minden hetedik tél szigorú, így van ez a nyarakkal is. Éhínség átlag hatesztendőnként sújt bennünket, de néha két rossz év is jön egymás után. 
– Nálunk is előfordul éhínség. És az rossz. Most mi a helyzet országodban? 
– Az utóbbi tíz esztendőben háromszor volt rossz a termés, nem sütött eleget a nap, hogy a gabona beérjen. A Mindenható akarata. De Anglia most nagyon erős. Virágzunk, boldogulunk. Népünk keményen dolgozik. A szükséges ruha- és fegyvermennyiséget mi magunk állítjuk elő – Európa gyapjúszövetének jó részét mi termeljük. Némi selymet Franciaországból hozatunk, de elég rossz minőségű, és csak a nagyon gazdagok tudják megvásárolni.
Blackthorne úgy döntött, a pestisről, a lázadásokról, a közföldek bekerítése miatt kitört felkelésekről, a parasztoknak a városokba való lassú beáramlásáról nem beszél. Inkább a jó királyokról és királynékról, okos vezérekről, bölcs parlamentekről és sikeres háborúkról mesélt. 
– Toranaga úr szeretné világosan látni a helyzetet. Azt mondod, csak tengeri hatalmatok véd meg benneteket Spanyolországtól és Portugáliától? 
– Igen. Csak az. Úgy maradhatunk szabadok, ha uralkodunk a tengereken. Ti is szigeti nép vagytok, akárcsak mi. Ha a tengereken nem parancsoltok, nem vagytok ti is védtelenek a külső ellenséggel szemben? 
– Uram egyetért veled. 
– Á, szóval benneteket is meg akartak már szállni? 
Blackthorne látta, hogy Mariko alig észrevehetően összeráncolja a homlokát, miközben Toranaga felé fordul, és eszébe jutott, hogy csak felelnie illik, kérdezni nem. 
Mariko még komorabban fordult vissza. – Toranaga úr azt mondja, feleljek a kérdésedre, Andzsin-szan. Igen, kétszer is megtámadtak bennünket. Több mint háromszáz évvel ezelőtt – a ti időszámításotok szerint 1274-ben – Kublai kán mongoljai, miután meghódították Kínát és Koreát, ránk törtek, mivel nem fogadtuk el a fennhatóságát. Néhány ezer emberük partra szállt Kjúsún, de szamurájainknak sikerült sakkban tartani őket, és hamarosan visszavonultak. De hét évvel később újra megindultak. Az inváziós flotta ezúttal majdnem ezer kínai és koreai hajóból állt, rajtuk kétszázezer katonával, mongolokkal, kínaiakkal, koreaiakkal, többnyire lovasokkal. Ez volt a kínai történelem legnagyobb inváziós hadereje. Ekkora túlerő ellen tehetetlenek voltunk, Andzsin-szan. Ismét a kjúsúi Hakata-öbölben kezdtek partra szállni, de mielőtt még egységeik elrendeződhettek volna, hatalmas szél, tai-fun támadt dél felől, és elpusztította az inváziós flottát és mindenkit, aki rajta volt. A parton maradt katonákkal embereink könnyen végeztek. A kamikaze, az isteni szél volt ez, Andzsin-szan – magyarázta teljes meggyőződéssel Mariko –, az istenek küldték, hogy megmentsék az Istenek Földjét az ellenségtől. A mongolok soha többé nem tértek vissza, és nyolcvan esztendő elmúltával dinasztiájukat, a Csint kiűzték Kínából – tette hozzá elégedetten. – Az istenek megóvtak bennünket. Mindig is meg fognak óvni minden invázió ellen. Elvégre, ez az ő országuk, ne?
Blackthorne-t elképesztette a hajóhad és a támadó sereg nagysága; ehhez képest a spanyol armada jelentéktelennek tetszett. – Minekünk is vihar sietett a segítségünkre, senhora – mondta ugyanolyan komolysággal. – Sokan hisznek benne, hogy azt is Isten küldte, hogy csoda volt – és talán csakugyan az volt. – A serpenyőben pattogni kezdett a parázs, a lángok imbolyogtak. Blackthorne odanézett, majd folytatta: – A mongolok Európát is csaknem lerohanták. – Elmesélte, hogy Kublai kán nagyapjának, Dzsingisz kánnak a hordái majdnem Bécs alá értek, mire sikerült őket visszafordítani, s hogy mindenütt koponyahegyek tornyosultak a nyomukban. – Az emberek akkoriban azt hitték, Dzsingisz kánt Isten küldte a nyakukra, hogy bűnhődjenek bűneikért. 
– Toranaga úr szerint mindössze egy barbár volt, aki nagyon értett a hadviseléshez. 
– Igen. De azért mi Angliában áldjuk a szerencsénket, hogy sziget vagyunk. Hálát adunk érte Istennek, ezért és a Csatornáért. És a flottánkért. Mivel Kína olyan közel van és olyan hatalmas – ráadásul háborúban álltok vele –, csodálom, hogy nincs nagy hadiflottátok. Nem féltek egy újabb támadástól? 
Mariko nem felelt, csak lefordította Toranagának, amit Blackthorne mondott. Amikor befejezte, Toranaga Jabuhoz kezdett beszélni, aki bólintott, és hasonló komolysággal válaszolt. A két férfi egy darabig beszélgetett. Mariko felelt Toranaga egy újabb kérdésére, majd Blackthorne-hoz fordult. 
– Hány hajóra van szükségetek ahhoz, hogy urai legyetek a körülöttetek levő tengereknek, Andzsin-szan? 
– Pontosan nem tudom, de királynőnknek pillanatnyilag százötven sorhajója lehet. Az effajta hajókat kizárólag háborúzásra építik. 
– Uram azt kérdi, hány hajót építtet évente királynőtök. 
– Húsz vagy harminc hadihajót, a legjobbakat és leggyorsabbakat a világon. De a hajókat általában kereskedőcégek építik, azután eladják az uralkodónak. 
– Haszonért? 
Blackthorne-nak eszébe jutott, mit tartanak a szamurájok a haszon és a pénz felől. – A királynő kegyesen többet ad nekik, mint amennyibe a hajók előállítása kerül, hogy ezzel is további kutatásra és új módszerek kidolgozására serkentse őket. Királyi pártfogás nélkül ez lehetetlen volna. Például az én hajóm, az Erasmus új típusú, angol tervek alapján építették Hollandiában. 
– Tudnál ilyen hajót építeni itt? 
– Igen. Ha ácsok, tolmácsok állnának rendelkezésemre, és kapnék elegendő anyagot és időt. Először kisebb hajót kellene építenem, ugyanis jómagam még sohasem próbálkoztam ilyesmivel, ezért kísérleteznem kellene... Persze – tette hozzá, izgalmát palástolva, most, hogy a gondolat testet öltött –, ha Toranaga úrnak hajóra vagy hajókra van szüksége, meg is egyezhetnénk. Rendelhetne például bizonyos számú hadihajót Angliától. Olyan felszereléssel és fegyverzettel szállítanánk le őket, amilyennel csak parancsolja. 
Mariko tolmácsolt. Toranaga arcára érdeklődés ült ki. Akárcsak Jabuéra. – Uram azt kérdi, ki lehet-e képezni a mi tengerészeinket, hogy ilyen hajókat irányítsanak. 
– Hogyne, idővel. Kapitányaink itt maradhatnának, mondjuk, egy évig, és kidolgozhatnánk egy részletes képzésprogramot. Néhány év leforgása alatt megszületne a saját haditengerészetetek. Modern haditengerészet. Jobb, mint bárkié. 
Mariko fordított. 
– Jabu-szan azt kérdi: jobb, mint bárkié? 
– Igen. Jobb, mint a spanyoloké. Vagy a portugáloké. 
Csend lett. Toranagát szemlátomást elkábította az eszme, hiába próbálta titkolni. 
– Uram azt kérdi, biztos, hogy el tudnád ezt intézni? 
– Biztos. 
– Mennyi időbe telne? 
– Két év, mire hazaérek. Kettő, hogy megépítsenek egy hajót vagy hajókat. Kettő, hogy megérkezzenek. A fele költséget előre kellene fizetni, a másik felét szállításkor. 
Toranaga elgondolkodva előrehajolt, és újabb illatos fadarabkákat vetett a serpenyőre. Mindenki várt, és őt figyelte. Azután hosszú beszélgetésbe fogott Jabuval. Mariko nem fordította, Blackthornenak pedig volt annyi esze, hogy ne kérdezze, miről folyik a szó, pedig nagyon szerette volna tudni. Kutatólag fürkészte őket, még Fudzsikót is, aki szintén odaadóan hallgatta a két férfit, de ettől sem lett okosabb. Tudta, hogy az ötlet zseniális, óriási haszonnal kecsegtet és a hazaútját is biztosítaná. 
– Andzsin-szan, hány hajót tudnál szállítani? 
– Egyszerre ötöt, ez lenne a legcélszerűbb. Legalább egy valószínűleg áldozatul esne a viharoknak vagy a spanyoloknak, portugáloknak, mert biztos vagyok benne, hogy minden eszközzel meg akarnák akadályozni, hogy hadiflottátok legyen. Tíz év alatt Toranaga úr tizenöt-húsz hadihajóval rendelkezhetne. – Megvárta, míg az asszony lefordítja, majd kimérten, lassan folytatta: – Az első flottillával ácsmesterek, hajóépítők, pattantyúsok, ágyúk és hajómesterek érkeznének. Tíz-tizenöt év leforgása alatt Anglia harminc modern hadihajóval láthatná el Toranaga urat, ami bőven elég lenne ahhoz, hogy ellenőrzést gyakorolhassatok honi vizeitek felett. Aztán az új hajókat már ti magatok építtethetnétek idehaza. Igen, királynőm kitüntetve érezné magát, ha segíthetne haditengerészetetek felállításában, és ha óhajtjátok, kiképezzük és fel is szereljük nektek. 
Az ám, gondolta ujjongva, amint a terv utolsó részlete is helyére került az agyában, és mi látjuk el tisztekkel meg admirálissal, azután a királynő szövetséget ajánl, ami nektek is és nekünk is előnyös lesz, és akkor, barátom, Toranaga, vállvetve kiűzzük a spanyol és portugál kutyát ezekről a tengerekről, és örökre birtokba vesszük őket. Ez lenne a legnagyobb kereskedelmi szerződés a világtörténelemben, gondolta boldogan. És ha az angol-japán flotta megtisztítja ezeket a vizeket, mi angolok fogjuk bonyolítani a Japán és Kína közti selyemkereskedelmet. Dőlni fognak a milliók, évente! 
Ha ezt végbeviszem, új irányt szabok a történelemnek. Hihetetlenül gazdag leszek és híres. Dinasztiát alapítok. Márpedig ez a legnagyobb dolog, amit ember tehet. 
– Uram azt mondja, kár, hogy nem beszéled a nyelvünket. 
– Igen, de biztos vagyok benne, hogy te tökéletesen tolmácsolsz. 
– Azt mondja, ezt nem ellenem irányuló bírálatnak szánta, Andzsin-szan, hanem a tény leszögezésének. És igaza van. Sokkal jobb lenne, ha uram közvetlenül tudna beszélni veled, úgy, ahogy én tudok. 
– Vannak szótáraitok, Mariko-szan? És nyelvtanaitok – portugál-japán vagy latin-japán nyelvtanotok? Ha Toranaga úr el tudna látni könyvekkel és tanítókkal, megpróbálnám elsajátítani a nyelveteket. 
– Nincsenek ilyen könyveink. 
– De a jezsuitáknak vannak. Te magad mondtad. 
– Ó! – Mariko mondott valamit Toranagának, mire Jabu és Toranaga arca felderült. 
– Uram azt mondja, megkapod a szükséges segítséget, Andzsin-szan. 
Toranaga parancsára Fudzsiko ismét szakéval kínálta Jabut és Blackthorne-t. Toranaga csak csat ivott, és Mariko is. Blackthorne nem bírta tovább. – Mit szól a javaslatomhoz? Mi a válasza? 
– Andzsin-szan, jobb, ha türelmesen vársz. Ha eljön az ideje, meg fogod kapni a választ. 
– Kérlek, kérdezd meg most. 
Mariko vonakodva Toranagához fordult. – Bocsáss meg, uram, de az Andzsin-szan tiszteletteljesen azt kérdezi, hogyan vélekedsz a terve felől. Alázatosan és udvariasan választ kér tőled. 
– Megkapja, ha eljön az ideje. 
Mariko így szólt Blackthorne-hoz: – Uram azt mondja, megfontolja, amit mondtál, és gondosan mérlegelni fogja mindazt, amit hallott tőled. Arra kér, legyél türelemmel. 
– Dómo, Toranaga-szama. 
– Lefekszem. Hajnalban indulunk. 
Toranaga felállt. Nyomában mindenki lement a fedélzetről, kivéve Blackthorne-t. Blackthorne magára maradt az éjszakával. 

A pirkadat első jelére Toranaga útnak eresztette a négy postagalambot, amelyeket még a poggyász nagyobb részével együtt küldetett fel a hajóra, amikor az útra előkészítették. A madarak leírtak két kört, majd elrepültek, kettő Ószaka, kettő Jedo felé. A Kiricubónak szóló rejtjeles üzenet parancs volt Hiromacu számára: tüstént próbáljanak meg békésen távozni a várból. Ha ebben megakadályozzák őket, zárkózzanak be. Abban a pillanatban, hogy a kaput rájuk törik, gyújtsák fel a várkastélynak azt a részét, és kövessenek el szeppukut. 
A fiának, Szudarának Jedóba küldött rejtjeles üzenetben beszámolt arról, hogy sikeresen megszökött, biztonságban van, és megparancsolta neki, hogy folytassa a háborús előkészületeket. 
– Indulás, kapitány. 
– Igenis, nagyuram. 
Délre maguk mögött hagyták a Tótómi és Izu tartományok közti öblöt, és egy vonalba kerültek az Izu-félsziget legdélibb pontjával, az Itó-fokkal. A szél jó volt, a hullámzás tűrhető, csak a főtörzsvitorlát kellett kibontani, hogy vigye őket. 
Aztán, épp amikor egy mély csatornán hajóztak át a szárazföld és néhány kis sziklasziget között, a part felől baljós morajlást hallottak. 
Minden evező megállt. 
– Ez meg mi az úristen...? – kiáltotta Blackthorne, a partra meredve. 
Hirtelen hatalmas szakadék támadt a sziklák között, és a tengerbe tonnaszám zuhogtak a lehasadt kődarabok. A víz egy pillanatra forrni látszott. Kis hullám szaladt ki a gályához, majd tovagördült. A lavina abbamaradt. Aztán újra a morajlás, ezúttal mélyebben, fenyegetőbben, de távolabbról, benn a szárazföldön. A sziklaszigetekről kődarabok potyogtak. Mindenki némán várt, a kőfalat figyelve. Sirályok hangja, hullámverésé, szélé. Toranaga intett a dobmesternek, aki azonnal verni kezdte ismét az ütemet. Az evezők a vízbe merültek. Az élet visszazökkent a normális kerékvágásba. 
– Mi volt ez? – kérdezte Blackthorne. 
– Csak egy földrengés – mondta csodálkozva Mariko. – Nálatok nincsenek földrengések? 
– Nem. Nincsenek. Sose láttam még ilyet. 
– Nálunk igen gyakoriak, Andzsin-szan. Ez semmiség volt, egészen aprócska. A központja jóval odébb lehetett, talán kinn a tengeren. De az sincs kizárva, hogy kicsi, helyi földrengés volt itt, ahol láttuk. Szerencsés vagy, hogy csak egy kisebb rengésnek voltál tanúja. 
– Mintha az egész föld rázkódott, rengett volna. Szinte láttam, ahogy... Földlökésekről már hallottam. A Szentföldön meg az ottománoknál előfordulnak néha. Jóságos isten! – Nagyot szusszantott, a szíve még mindig hevesen zakatolt. – Megesküdtem volna, hogy az az egész szikla megremegett. 
– Persze hogy megremegett, Andzsin-szan. Ha szárazföldön éri az embert, ennél borzalmasabb érzés nincs is a világon. Teljesen váratlanul jön, minden figyelmeztetés nélkül. A lökések hullámokban érkeznek, néha vízszintesen, néha föl-lefelé, néha három vagy négy gyors egymásutánban. Előfordul, hogy egy kis rengést egy sokkal nagyobb követ egy nap múlva. Semmi rendszeresség nincs benne. A legrosszabb, amiben részem volt, éjszaka következett be, hat esztendővel ezelőtt Ószaka közelében, a Hulló Falevelek havának harmadik napján. Az egész ház a fejünkre dőlt, Andzsin-szan. De sem a fiam, sem én nem sérültünk meg. Kiástuk magunkat. A lökések egy hétig tartottak, erősek voltak, néha igen erősek. A taikó nagy, új vára, Fusimi teljesen összeomlott. Emberek százezrei vesztek oda abban a földrengésben és a rákövetkező tüzekben. Mert ez a legnagyobb veszély, Andzsin-szan – az utána következő tűzvészék. Városaink és falvaink olyan könnyen megsemmisülnek. Néha messze kinn a tengeren kerül sor egy hatalmas földrengésre, és a legenda szerint az szüli a Nagy Hullámokat. Tíz vagy húsz láb magas hullámok ezek. Teljesen váratlanul, előre megjósolhatatlanul érkeznek. A Nagy Hullám végigszalad a tengeren és becsap a szárazföldre. Ilyenkor egész városok tűnnek el nyomtalanul. Néhány éve egy ilyen hullám pusztította el Jedo felét. 
– És ez rendszeres nálatok? Minden évben előfordulhat? 
– Ó, igen. Ezen az Istenek Földjén évente vannak földrengések. És tüzek meg áradások meg Nagy Hullámok – és rettenetes viharok, tai-funok. Nálunk igen erős a természet. – Könnyek gyűltek az asszony szeme sarkába. – Talán ezért is szeretjük annyira az életet, Andzsin-szan. Kénytelenek vagyunk. A halál benne van a levegőnkben, tengerünkben, földünkben. Tudnod kell, Andzsin-szan, hogy a könnyeknek ebben a világában a halál a mi örökségünk. 

HARMADIK KÖNYV

Harmincadik fejezet

– Biztos, hogy minden készen áll, Mura? 
– Igen, Omi-szan, igen, azt hiszem. Pontosan teljesítettük parancsaidat – és Igurasi-szan parancsait. 
– Ha valami hiba csúszik be, estére új elöljárója lesz a falunak – mondta mogorván Jabu fő vazallusa, Igurasi. Egyetlen ép szeme véreres volt a kialvatlanságtól. Tegnap érkezett meg Jedóból az első szamurájegységekkel és nagyon részletes utasításokkal. 
Lenn álltak a parton, a móló közelében, a néma, ijedt és szintén kimerült falusiak – minden férfi, nő és gyerek, kivéve az ágyhoz kötötteket – térdelő sorai előtt, és a gályát várták. Mindenki a legjobb ruháját öltötte fel. Arcukat alaposan megmosták, a falut ragyogó tisztára söpörték, mintha csak újév előnapja lenne, amikor ősi szokás szerint az egész birodalmat megtisztítják. A halászhajókat és csónakokat példás rendben egymás mellé sorakoztatták, a hálókat és köteleket csinosan összetekerték. Még az öböl menti homoksávot is fölgereblyézték. 
– Nem csúszik be semmi hiba, Igurasi-szan – monda Omi. Alig aludt valamit az elmúlt héten, amióta csak megkapta Jabu parancsait Ószakából, Toranaga egyik postagalambja révén. Azonnal mozgósította az egész falut és mindenki mást húszrís körzetben, hogy készítsék föl Andzsirót Jabu és a szamurájok fogadására. És most, hogy Igurasi a fülébe súgta azt a nagyon bizalmas titkot, hogy nagybátyjával együtt ideérkezik Toranaga, a hatalmas daimjó is, aki szerencsésen megszökött Isido fogságából, borzasztóan örült, hogy olyan sok pénzt költött a készülődésre. – Nem kell aggódnod, Igurasi-szan. Ez itt az én birtokom, enyém a felelősség. 
– Igen, egyetértek. – Igurasi megvetően elhessegette Murát, majd hozzátette: – Tiéd a felelősség. De meg kell mondanom, te még sosem láttad urunkat olyankor, amikor valami hiba csúszik be. Ha valamiről megfeledkeztünk, vagy ha ezek a nyomorultak nem végeztek el mindent, amit kell, urunk holnap estére trágyadombot csinál birtokodból és az egész környékből. – Azzal öles léptekkel viszszasietett katonái élére. 
Reggel az utolsó szamurájegységek is belovagoltak Misimából, Jabu északra eső fővárosából. A többiekkel együtt szabályos alakzatban sorakoztak most a parton, a falu terén és a domboldalon, zászlóik lobogtak az enyhe szélben, egyenesen tartott lándzsáik vasán meg-megcsillant a nap. Háromezer szamuráj, Jabu hadseregének elitje. Köztük ötszáz lovas. 
Omi nem félt. Mindent megtett, ami csak lehetséges, és mindent személyesen ellenőrzött. Ha mégis balul üt ki valami – karma, ne? De nem lesz itt semmi hiba, gondolta izgatottan, ötszáz kokut költött az előkészületekre – ez több mint egyévi jövedelme volt, mielőtt Jabu megnövelte a birtokát. Őt magát kétségbe ejtette az összeg nagysága, de Midori, a felesége azt mondta, sose sajnálja, mert ez semmiség ahhoz a megtiszteltetéshez képest, ami Jabu úr látogatásával éri. „És itt lesz Toranaga nagyúr is – ki tudja, miféle lehetőségek nyílnak meg előtted!” – súgta a fülébe Midori.
Mennyire igaza van, gondolta büszkén Omi. 
Újból ellenőrizte a partot és a teret. Minden tökéletes. Midori és Omi anyja az alatt a hatalmas ernyő alatt várakozott, amit Jabu és vendége, Toranaga számára feszítettek ki. Omi látta, hogy anyjának megint jár a szája, és megsajnálta Midorit, amiért ennyi szidalmazásnak van kitéve. Kisimított egy ráncot tökéletesen elrendezett kimonóján, megigazította övében a kardokat, és kinézett a tengerre. 
– Ide hallgass, Mura-szzn – suttogta Uo, a halász. Egyike volt a falu öt vénének, akik Murával együtt a többiek előtt térdeltek. – Úgy meg vagyok rémülve, hogy ha hugyoznom kéne, port hugyoznék. 
– Akkor ne hugyozz, öreg barátom – mondta Mura, elfojtva mosolyát. 
Uo széles vállú, sziklaforma férfi volt, hatalmas lapátkezekkel és törött orral, és mindig elégedetlen arcot vágott. – Nem fogok. De azt hiszem, szellentés, az lesz belőle. – Uo híres volt humoráról, merészségéről és hihetetlen szellentő képességéről. Tavaly is megnyerte a tőlük északra fekvő faluval rendezett szellentőversenyt, és ezzel nagy dicsőséget szerzett Andzsirónak. 
– Iiií, jól gondold meg – kuncogott Haru, egy alacsony, ráncos képű halász. – Valamelyik szarfejű még megirigyel. 
– Hányszor mondtam, hogy ne nevezzétek így a szamurájokat, amíg a falu közelében vannak? – sziszegte Mura. Ó kó, gondolta kimerültén, remélem, semmiről sem feledkeztünk meg. Felnézett a hegyoldalra, arra a bambuszkerítésre, amely a sebtiben és oly nagy fáradsággal épített ideiglenes erődöt vette körül. Háromszáz ember ásott, épített, cipekedett. Az új házzal könnyebb dolguk volt. A kis dombon állt, Omi háza alatt, kisebb volt Omiénál, de a teteje cserepes, és hamarjában készített kert meg fürdőház is járt hozzá. Omi biztosan átköltözik ebbe, és a magáét bocsátja Jabu úr rendelkezésére, gondolta Mura. 
A hegyfok felé nézett, amely mögül most már bármelyik pillanatban előtűnhet a gálya. Jabu hamarosan partra száll, és akkor mindnyájan az istenek, a kamik, az Atyaisten, a Fiúisten és Szűz Mária kezében leszünk, ó kó! 
Áldott Szűz, oltalmazz meg minket! Túlságosan nagy kérés volna, hogy a következő néhány napban függeszd szemedet Andzsiro falvára? Szükségünk van védelmedre urunkkal és gazdánkkal szemben, ó, de mennyire! Ötven gyertyát fogok gyújtani, és ígérem, hogy fiaimat az igaz hitben nevelem föl, fogadkozott magában Mura. 
Ma Mura különösen örült annak, hogy keresztény; közbenjárhatott az egyetlen Istennél, és ez nagy védelmet jelentett a falu számára. Ifjúkorában keresztelkedett meg, mert hűbérura áttért és minden hívének ugyanezt parancsolta. Aztán, amikor húsz esztendeje hűbérura Toranaga oldalán elesett a taikó ellen vívott csatában, Mura továbbra is megmaradt kereszténynek ura emléke iránti tiszteletből. A jó katonának csak egy ura van, gondolta. Egy igazi ura. 
A kerek képű, kiálló fogú Nindzsint különösen aggasztotta a sok szamuráj jelenléte. „Mura-szan, bocsáss meg, de veszélyes, amit tettél – sőt, rettenetes, ne? Az a kis földrengés ma reggel jeladás volt az istenektől, rossz ómen. Szörnyű hibát követtél el, Mura-szan!”
„Ami megtörtént, megtörtént, Nindzsin. Felejtsd el.”
„Hogyan tehetném? Hiszen az én pincémben van és...” 
„Egy része van a te pincédben. Az enyémbe is került épp elég” – mondta Uo. 
„Semmi sincs sehol. Semmi, barátaim – jelentette ki szigorúan Mura. – Az egész nem létezik.” Parancsára az elmúlt néhány nap alatt harminc koku rizst lopkodtak össze a szamurájok hadtápközpontjából, és a falu különböző részein rejtették el egyéb készletekkel, felszereléssel – és fegyverekkel együtt. 
„Fegyvereket ne – mondta Uo. – A rizs rendben van, de fegyvereke ne!” 
„Háború lesz.”
„Törvénybe ütközik, hogy fegyvereink legyenek” – jajongott Nindzsin. 
Mura megvetően felhorkant. „Új törvény az, alig tizenkét esztendős. Előtte annyi fegyverünk lehetett, amennyit csak akartunk, és nem voltunk a faluhoz kötve. Oda mehettünk, ahová akartunk, azok lehettünk, amik akartunk. Parasztkatonák, halászok, kereskedők, még szamurájok is – legalábbis néhányunk, ez az igazság, jól tudjátok.”
„Igen, de most más idők járnak. Mura-szan, más idők. A taikó mindezt megváltoztatta!”
„Hamarosan megint minden úgy lesz, mint régen. Katonáskodni fogunk, meglássátok.”
„Várjuk ki – könyörgött Nindzsin. – Kérlek. Jelenleg törvénybe ütközik. Ha a törvényt megváltoztatják – az karma. A taikó törvénye úgy szól, hogy nem lehet fegyverünk. Halálbüntetés jár érte.”
„Nyissátok már ki a szemeteket! A taikó halott. Omi-szannak nemsoká képzett fegyverforgatókra lesz szüksége, és mi mindnyájan háborúztunk már, ne? Hol halászok voltunk, hol katonák, mikor hogy hozta a sora. Nem igaz?”
„De igaz, Mura-szan – helyeselt félelmével küszködve Uo. – A taikó előtt nem volt megkötve a kezünk.”
„El fognak kapni bennünket – jajgatott Nindzsin. – Ezek nem ismernek irgalmat. Elevenen főznek meg, mint azt a barbárt!”
„A barbárról hallgass, egyszer s mindenkorra!”
„Figyeljetek ide, barátaim – mondta Mura. – Ilyen lehetőségünk nem adódik még egy. Isten küldte. Vagy az istenek. Rá kell tennünk a kezünket minden késre, nyílra, lándzsára, kardra, muskétára, pajzsra és íjra, ami csak az utunkba kerül. A szamurájok azt fogják hinni, hogy a többi szamuráj lopta el őket – hiszen Izu minden részéből gyűltek össze ezek a szarfejűek, ne? És melyik szamuráj bízik a másikban? Vissza kell szereznünk a harchoz való jogunkat. Az én apám háborúban esett el – és az övé is meg annak az apja is! Hány csatában vettél részt, Nindzsin? Egy tucatban? És te, Uo – húszban, harmincban?”
„Többen. Hiszen a taikó alatt szolgáltam, átkozott legyen az emléke! Mielőtt taikó lett belőle, még férfi volt. Ez az igazság. Aztán valamitől megváltozott, ne? Nindzsin, ne feledd, hogy Mura-szan az elöljárónk! És azt se felejtsük el, hogy az apja is elöljáró volt! Márpedig ha az elöljáró azt mondja, fegyvereket kell szereznünk, akkor fegyvereket szerzünk!”
Most, a tűző napon térdelve, Mura meg volt győződve róla, hogy helyesen járt el, hogy ennek az új háborúnak sose lesz vége, s a világ megint visszatér a régi kerékvágásba. De a falu változatlanul itt marad, akárcsak a halászhajók és a falusiak. Enni mindenkinek kell parasztnak, daimjónak, szamurájnak, még az etának is –, és a tengerben bőven akad hal. A katonaparasztok időről időre otthagyják majd a háborút, és tengerre szállnak a halászhajókon, ahogy mindig is tették... 
– Nézzétek! – mondta Uo, és a néma csendben előremutatott. A vízbe nyúló hegyfok mögül előbukkant a gálya. 

Fudzsiko alázatosan térdelt Toranaga előtt a nagykabinban. Egyedül voltak. 
– Kérlek, uram – könyörgött. – Kérlek, vond vissza ezt az ítéletet! 
– Ez nem ítélet, ez parancs. 
– Természetesen engedelmeskedem. De képtelen lennék... 
– Képtelen? – csattant fel Toranaga. – Hogy merészelsz vitába szállni velem? Megparancsoltam, hogy légy a navigátor ágyasa, és te vitatkozni merészelsz? 
– Teljes szívemből bocsánatért esedezem, uram – hadarta Fudzsiko. – Én nem vitatkozni akartam. Csak annyit szeretnék mondani, hogy képtelen lennék úgy hajtani végre parancsodat, ahogyan kívánod. Kérlek, érts meg. Bocsánatodat kérem, uram, de lehetetlen boldogan élnem vele... vagy boldogságot színlelnem. – Meghajló feje a futont érintette. – Alázatosan könyörgök, engedd meg, hogy szeppukut kövessek el. 
– Mondtam már, hogy nem helyeslem az értelmetlen halált. Hasznodat akarom venni. 
– Meg szeretnék halni, uram. Alázatosan kérlek, engedd, hogy csatlakozzam férjemhez és fiamhoz. 
Toranaga dühödt hangja a gálya minden neszét elnyomta. – Ezt a kitüntetést egyszer már megtagadtam tőled. Nem érdemled meg, egyelőre még nem. És csupán nagyapád, az én öreg barátom, Hiromacu úr kedvéért voltam hajlandó türelmesen végighallgatni modortalan nyavalygásodat. De most már elég ebből az ostobaságból, te asszony. Ne viselkedj úgy, mint egy szarfejű paraszt! 
– Alázatosan kérlek, engedd, hogy levágjam a hajam és apácának álljak. Buddha majd... 
– Nem. Parancsot adtam. Engedelmeskedj! 
– Engedelmeskedni? – mondta Fudzsiko lehajtott fejjel, s az arca merev volt, akár a kő. – Azt hittem, az a parancs, hogy Jedóba menjek – motyogta maga elé. 
– A parancs mindössze az volt, hogy szállj fel a hajóra! Megfeledkezel a helyzetedről, megfeledkezel a származásodról, megfeledkezel a kötelességedről. Megfeledkezel a kötelességedről! Undorodom tőled. Menj és készülj fel. 
– Meg akarok halni, kérlek, engedd, hogy kövessem őket, uram. 
– Férjed tévedésből született szamurájnak. Torzszülött volt, ezért az ivadéka is az lett volna. Az az ostoba majdnem tönkretett engem! Még hogy követni őket! Micsoda ostobaság! Megtiltom, hogy szeppukut kövess el. És most tűnj el a szemem elől! 
Fudzsiko azonban nem mozdult. 
– Talán az etákhoz kellene küldenem téged. Egy eta házba. Ott majd eszedbe jutna, mit diktál a jó modor és a kötelesség! 
Fudzsiko megrázkódott, de azután dacosan sziszegte: – Azok legalább japánok! 
– A hübérurad vagyok! Azt teszed, amit parancsolok! 
Fudzsiko habozott, majd vállat vont. – Igen, uram. Bocsánatot kérek modortalanságomért. – Mindkét tenyerét a futonra helyezve mélyen meghajtotta magát, hangja bűnbánó volt. De a lelke legmélyén nem engedett, és mindketten tudták, mire készül. – Uram, mélységesen sajnálom, hogy felzaklattalak, hogy megzavartam a vá-dat, a harmóniádat, és hogy modortalanul viselkedtem. Neked van igazad. – Felállt, és csendesen a kabinajtóhoz ment. 
– Ha megkapod tőlem az engedélyt – szólt utána Toranaga –, viszonzásul teljesíted a kívánságomat? 
Fudzsiko lassan visszanézett. – Meddig, uram? Alázatosan kérdezem, meddig kell a barbár ágyasának lennem. 
– Egy évig. 
Fudzsiko elfordult, és a kilincs után nyúlt. 
– Fél évig – mondta Toranaga. 
Fudzsiko keze megállt. Egész testében reszketve az ajtónak támasztotta homlokát. – Igen. Köszönöm, uram. Köszönöm. 
Toranaga felállt, és odament az ajtóhoz. Fudzsiko kinyitotta neki, meghajolt előtte, amint kiment, majd becsukta. És csak utána eredtek el a könnyei. 
Szamuráj volt. 
Toranaga nagyon elégedett volt magával, amint felment a fedélzetre. A lehető legkisebb kényelmetlenséggel elérte, amit akart. Ha túlságos könyörtelenséget tanúsít, a lány inkább vállalja az engedetlenséget, és parancsa ellenére szeppukut követ el. Így azonban boldogan fog a kedvére tenni, márpedig nagyon fontos, hogy legalábbis látszólag önként, szívesen váljék a navigátor ágyasává. És a fél év bőven elegendő lesz. Mennyivel könnyebb a nőkkel bánni, mint a férfiakkal, gondolta elégedetten. Legalábbis bizonyos dolgokban. 
Azután megpillantotta az öböl környékét ellepő Jabu-szamurájok tömegét, és elégedettsége szertefoszlott. 
– Köszöntlek Izuban, Toranaga úr – mondta Jabu. – Iderendeltem néhány embert, hogy díszkíséretedül szolgáljanak. 
– Helyes. 
A gálya még mindig kétszáz yardra volt a dokktól, de már látni lehetett Omit, Igurasit, a futonokat és az ernyőt. 
– Minden úgy történt, ahogy Ószakában megbeszéltük – mondta Jabu. – De igazán nálunk tölthetnél néhány napot. Kitüntetnél vele, és hasznos is lenne. Magad választhatnád ki a muskétásezred kétszázötven emberét és megismerkedhetnél a parancsnokukkal is. 
– Semminek sem örülnék jobban, de mielőbb Jedóba kell érnem, Jabu-szan. 
– Csak két-három napot. Kérlek. Néhány nyugodt, gondtalan nap javadra válna, ne? Egészséged fontos nekem – minden szövetségesednek az. Pihennénk, ennénk-innánk, vadásznánk. 
Toranaga kétségbeesve kereste a kibúvót. Hogy mindössze ötven szamurájával itt maradjon, az elképzelhetetlen. Teljesen Jabu hatalmába kerülne, és az rosszabb lenne még Ószakánál is. Isido cselekedetei kiszámíthatók voltak, őt kötötték bizonyos szabályok. De Jabut? Jabu olyan álnok, akár egy cápa, és az ember ne kezdjen cápákkal, főleg honi vizeiken ne. Az életét pedig végképp ne bízza rájuk. Tudta, hogy az alkunak, amit Ószakában kötött Jabuval, csak anynyi lesz a súlya, mint a hugyuknak, amivel megpecsételték, mihelyt Jabu úgy véli, Isidótól többre számíthat. Márpedig ha Jabu fatálcán kínálja Toranaga fejét, Isidótól sokkal többet kap, mint amennyit Toranaga valaha is hajlandó lenne adni neki. 
Öljem meg? Vagy szálljak partra? Ezek közt választhatok. 
– Nagyon kedves vagy – mondta. – De Jedóba kell sietnem. – Nem hittem volna, hogy Jabunak ideje lesz ennyi embert összegyűjteni. Megfejtette volna rejtjelrendszerünket? 
– Kérlek, engedd meg, hogy ragaszkodjam hozzá, Toranaga-szama. Errefelé igen jók a vadászterületek. Embereimnél mindig tartok sólymokat. Kellemes lenne egy kis vadászgatás az ószakai bezártság után, ne? 
– De igen, jólesne ma egy kis vadászat. Kár, hogy ott vesztek a sólymaim. 
– De hisz nem vesztek el örökre. Hiromacu bizonyára elviszi őket Jedóba. 
– Megparancsoltam neki, hogy amint biztonságba kerülünk, azonnal eressze szabadon őket. Mire Jedóba értek volna, kijöttek volna a gyakorlatból, hasznavehetetlenné váltak volna. Ez is azon kevés szabály egyike, amiket mindig betartok: csak azokat a sólymokat röptetem, amelyeket én tanítottam be, és sohasem lehet más a gazdájuk, így ugyanis csak az én hibáimat követik el. 
– Jó szabály. Szívesen meghallgatnám a többit is. Talán ma este, vacsora közben? 
Szükségem van erre a cápára, gondolta keserűen Toranaga. Korai volna megölni. 
Két kötél kígyózott ki a partra, elkapták és rögzítették őket. A kötelek ropogva megfeszültek, és mintaszerűen a mólóhoz fordították a gályát. Az evezőket bevonták, a feljárópallót kilökték, és Jabu odaállt a végébe. 
A szamurájsokaság egy emberként harsogta a csatakiáltást. – Kaszigi! Kaszigi! –  A sirályok kétségbeesve, vijjogva röppentek fel az égre. A szamurájok, megint csak egy emberként, meghajoltak. 
Jabu is meghajolt, majd Toranaga felé fordulva fenségesen intett neki. – Szálljunk partra. 
Toranaga végignézett a rengeteg szamurájon, a porban heverő parasztokon, és arra gondolt: itt halok hát meg kard által, ahogy a csillagjós megjövendölte? A jóslat első fele kétségkívül valóra vált: a nevemet felírtam Ószaka falaira. 
Kiverte fejéből a gondolatot. Odaállt a palló végébe, és dölyfösen elharsogta parancsát az ötven szamurájnak, akik most már a szabályos barna uniformist viselték, akárcsak ő. – Mindnyájan itt maradtok! Kapitány, felkészülni az azonnali indulásra! Mariko-szan, te három napig itt maradsz Andzsiróban. Tüstént vidd ki a partra a navigátort és Fudzsiko-szant, s a téren várjatok rám! – Azután ismét a part felé nézett, és Jabu elképedésére még jobban felemelte hangját. – És most, Jabu-szan, megszemlélem ezredeidet! – Ellépett Jabu mellett, és a sok csatát látott hadvezér könnyed, magabiztos arroganciájával levonult a pallón. 
Nem volt hadvezér, aki több csatát nyert vagy ravaszabb lett volna, kivéve a taikót, de az meghalt. Nem volt hadvezér, aki több csatában vett volna részt, türelmesebb lett volna nála, és kevesebb embert veszített volna. És még sohasem győzték le. 
Döbbent moraj futott végig a parton, amint felismerték. Ez a szemle teljesen váratlanul ért mindenkit. Szájról szájra járt a neve, és az egyre erősödő suttogás, a félelemmel vegyes tisztelet, amit támasztott, elégedettséggel töltötte el. Érezte, hogy Jabu követi, de nem nézett hátra. 
– Á, Igurasi-szan – mondta tettetett nyájassággal. – Örülök látásodnak. Tarts velem, együtt fogjuk megszemlélni embereidet. 
– Igenis, uram. 
– Te pedig bizonyára Kaszigi Omi-szan vagy. Apád régi fegyvertársam. Kövess te is. 
– Igen, uram – mondta Omi, s a megtiszteltetéstől szinte szárnyakat kapott. – Köszönöm. 
Toranaga gyors tempót diktált. Azért vitte magával őket, hogy ne válthassanak szót Jabuval, tudván, az élete függ tőle, magánál tudja-e tartani a kezdeményezést. 
– Nem harcoltál te is velünk Odavaránál, Igurasi-szan? – kérdezte, holott jól tudta, hogy a szamuráj Odavaránál vesztette el a fél szemét. 
– De igen, uram. Abban a kitüntetésben részesültem, hogy Jabu úrral a taikó jobbszárnyán szolgálhattam. 
– Vagyis a legdicsőbb helyen – a harc sűrűjében. Köszönettel tartozom neked és uradnak. 
– Levertük az ellenséget, uram. Csak a kötelességünket teljesítettük. – Noha gyűlölte Toranagát, Igurasi mégis büszke volt, hogy emlékszik rá és köszönetet mond neki. 
Odaértek az első ezred elé. Toranaga hangja messzire szállt. – Igen, te és az izui harcosok nagy segítségünkre voltatok. Ha ti nem vagytok, talán el sem nyerem a Kvantót! Igaz, Jabu-szama? – mondta váratlanul megállva s a nagyobb tekintélyű formulával illetve Jabut. 
Jabut ismét meglepetésszerűen érte és zavarba ejtette a hízelgés. Hiába érezte úgy, hogy ez jár neki, Toranagától nem várta, és tervei közt egyáltalán nem szerepelt, hogy megengedje az ünnepélyes seregszemlét. – Meglehet, ámbár kétlem. A taikó elrendelte, hogy a Beppu klánt ki kell irtani, így hát kiirtottuk. 
Tíz esztendeje történt. Annak, hogy Nakamura teljhatalomra tegyen szert az egész országban, már csak a nagy hatalmú és ősi Beppu klán állt az útjában. Beppu Genzaemon vezetésével szálltak szembe Nakamura tábornok – a leendő taikó – és Toranaga egyesült hadával. Százötvenezer harcos vette körül odavarai erődvárosukat, amely a hihetetlenül gazdag rizstermő síkságra vezető szorost védte a hegyek között. Tizenegy hónapig tartott az ostrom. Nakamura új ágyasa, az előkelő származású, gyönyörű, alig tizennyolc éves Ocsiba úrnő is ott volt a táborban, karján csecsemő fiával, akin Nakamura majomszeretettel csüggött. Ocsiba úrnőt pedig elkísérte húga, Gendzsiko, akit Nakamura Toranagával akart összeházasítani. 
„Uram – mondta akkor Toranaga –, kitüntetésnek tartanám, ha családjainkat még szorosabb szálak fűznék össze, de ahelyett, hogy én venném feleségül Gendzsiko úrnőt, kérlek, add hozzá fiamhoz és örökösömhöz, Szudarához.”
Sok-sok napba telt, mire meggyőzte Nakamurát, de sikerült. Azután, amikor a döntést bejelentették Ocsiba úrnőnek, az asszony gondolkodás nélkül rávágta: „Engedelmeddel, uram, ellenzem ezt a házasságot!”
Nakamura nevetett. „Én is ellenzem. Szudara csak tízéves, Gendzsiko pedig tizenhárom. De hát most már egymásnak vannak ígérve, és a fiú tizenötödik születésnapján egybekelnek.”
„De uram, Toranaga úr máris a sógorod, ne? Nem elég kapcsolat ez? Szorosabb szálakkal a Fudzsimotokhoz és a Takasimákhoz kellene fűznöd magad – vagy akár a császári udvarhoz!”
„Szarfejűek azok mind az udvarban, madzagon rángatott bábuk! – felelte Nakamura közönséges paraszti hangján. – Ide hallgass, O-csan: Toranagának hetvenezer szamurája van. Ha majd a Beppukat szétzúzzuk és megkapja a Kvantót, még több lesz neki. Fiamnak szüksége lesz olyan vezérekre, mint Josi Toranaga, mint ahogy nekem is szükségem van rájuk. Bizony, és a fiam mellett egy nap majd ott áll Josi Szudara. Jobb tehát, ha Szudara nagybátyja lesz a fiamnak. Húgodat eljegyeztük Szudarával, aki persze néhány évig nálunk fog nevelkedni, ne?”
„Természetesen, uram” – egyezett bele azonnal Toranaga, hogy fiát és örökösét túszul adja. 
486 
„Rendben van. De ide hallgass, előbb te és Szudara esküdjetek örök hűséget a fiamnak.” 
Hát így történt. Azután az ostrom tizedik havában Nakamura első gyermeke – láztól, megromlott vértől, gonosz kami beavatkozásától? – meghalt. 
„Verjék meg az istenek Odavarát és Toranagát! – őrjöngött Ocsiba. – Toranaga hibája, hogy itt vagyunk – mert kell neki a Kvantó! Az ő hibája, hogy a fiunk meghalt, ő a te igazi ellenséged. Azt szeretné, ha meghalnál és én is meghalnék! Végeztesd ki – vagy fogd munkára! Vezesse ő a támadást, és fizessen az életével fiunk életéért! Bosszút követelek...”
Ő vezette hát a támadást. Aláaknáztatta a várfalakat, majd rohamra indult a kapu ellen. A gyász sújtotta Nakamura a földdel tette egyenlővé az általa, Toranaga által elfoglalt várost. Miután a Beppuk egytől egyig áldozatul estek az ellenük indított hajtóvadászatnak, az egész birodalom meghódolt, s Nakamura előbb kvampaku, később taikó lett. De Odavaránál sokan ott vesztek. 
Nagyon sokan, gondolta most Toranaga az andzsirói parton. Jabut figyelte. – Kár, hogy a taikó meghalt, ne? 
– Igen. 
– Sógorom nagy vezető volt. És nagy tanító is. Akárcsak ő, én sem feledkezem meg soha a barátaimról. És az ellenségeimről. 
– Jaemon úr nemsokára nagykorú lesz. Szelleme a taikó szelleme. Tora... – De mielőtt még Jabu véget vethetett volna a szemlének, Toranaga már indult is tovább, úgyhogy nemigen tehetett mást, követte. 
Toranaga nyájasan, barátságos arccal vonult el a sorok előtt, kiválasztott egy-egy embert és szólt hozzá néhány szót, másokat felismert, tekintete ide-oda járt, miközben arcok és nevek után kutatott emlékezetében. Rendelkezett azzal a nagyon ritka hadvezéri képességgel , hogy úgy szemlélte meg a katonákat, mint aki csakis ezt vagy azt az embert veszi szemügyre, csakis vele vált szót annak összes bajtársai közül. Vagyis azt csinálta, amire született, amit már ezerszer megcsinált élete során: embereket irányított, manipulált az akaraterejével. 
Mire az utolsó szamuráj előtt is elhaladtak, Jabu, Igurasi és Omi ki volt merülve. Toranaga azonban nem, és Jabu ismét csak nem tudta megakadályozni abban, hogy fürgén felkaptasson egy domb tetejére. Ott állt a magason, egyedül. 
– Izui szamurájok, barátom és szövetségesem, Kaszigi Jabu-szama vazallusai! – kiáltotta erős, öblös hangján. – Kitüntetésnek tartom, hogy köztetek lehetek! Kitüntetésnek tartom, hogy láthatom Izu erejének, nagy szövetségesem haderejének egy részét. Figyeljetek rám, szamurájok! Sötét fellegek gyülekeznek a birodalom fölött, és a taikó békéjét fenyegetik. Meg kell védenünk a taikó ajándékát a magas helyeken ülő árulókkal szemben! Legyen hát készen minden szamuráj! Legyen éles minden fegyver! Vállvetve meg fogjuk védeni a taikó végakaratát. Győzedelmeskedni fogunk! Figyelmezzenek ránk Japán összes istenei, kicsik és nagyok! Söpörjenek el irgalom nélkül mindenkit, aki szembeszáll a taikó parancsaival! – Azután mindkét karját felemelve elordította csatakiáltásukat – Kaszigi! –, majd – alig akartak hinni a szemüknek – meghajolt a katonák előtt és ki sem egyenesedett. 
Döbbenten nézték. – Toranaga!  – bömbölték aztán újra és újra az ezredek. És a szamurájok meghajoltak. 
Még Jabu is meghajolt, úgy magával ragadta a pillanat fenségessége. 
Mielőtt Jabu kiegyenesedhetett volna, Toranaga gyors tempóban elindult lefelé a dombról. – Menj vele, Omi-szan – parancsolta Jabu. Méltatlan lett volna neki magának Toranaga után szaladnia. 
– Igenis, uram. 
Amikor Omi eltávozott, Jabu Igurasihoz fordult. – Mi hír Jedóból? 
– Feleséged, Juriko úrnő azt üzeni, hogy először is hatalmas méretű mozgósítás folyik az egész Kvantóban. A felszínen mindebből jóformán semmi sem látszik, de alatta minden forrong. Úgy véli, Toranaga háborúra készül – váratlan támadásra, talán éppen Ószaka ellen. 
– Hát Isido? 
– Róla semmit sem tudunk. Öt napja indultunk el, akkor még semmi hír nem jött róla, sem Toranaga szökéséről. Utóbbiról is csak tegnap értesültem, amikor az úrnő postagalambot küldött Jedóból. 
– Szóval Zukimoto már felállította a postaszolgálatot? 
– Igen, uram. 
– Pompás. 
– Az úrnő üzenete így szólt: „Toranaga megszökött Ószakából urunkkal együtt egy gályán. Készüljetek fel a fogadására Andzsiróban.” Gondoltam, jobb lesz, ha Omi-szant kivéve ezt mindenki előtt titokban tartom, de felkészülni azért felkészültünk. 
– Hogyan? 
– „Hadgyakorlatot” rendeltem el, uram, Izu egész területén. Három napon belül minden Izuba vezető utat és hágót lezárhatunk, ha ez az óhajod. Innen északra kalózoknak álcázott flotta állomásozik, amely akár éjjel, akár nappal el tud süllyeszteni egy kíséret nélküli hajót, ha ez az óhajod. És van illendő lakhely itt számodra és egy vendég számára, akármilyen fontos vendég is, ha ez az óhajod. 
– Jó. Más? Egyéb hírek? 
Igurasi nem szívesen vált meg olyan értesülésektől, amelyeket maga sem értett. – Mindenre fel vagyunk készülve. De ma reggel rejtjeles üzenet jött Ószakából: „Toranaga lemondott és kilépett a Régenstanácsból.” 
– Az lehetetlen! Miért tenne ilyet? 
– Nem tudom. Képtelen vagyok kihámozni az értelmét. De igaznak kell lennie, uram. Ebből a forrásból még sohasem érkezett téves információ. 
– Szazuko úrnő? – kérdezte óvatosan Jabu, megnevezve Toranaga legfiatalabb ágyasát, akinek szobalánya az ő zsoldjában állt. 
Igurasi bólintott. – Igen. De érteni egyáltalán nem értem. A régensek vád alá fogják helyezni, nem? Halálra fogják ítélni. Őrültség lenne, ha lemondott volna, ne? 
– Isido kényszeríthette rá. De hogyan? Erről ott semmilyen szóbeszéd nem járta. Toranaga magától sohasem mondana le. Igazad van, ez őrültség lenne. Ha megtette, elveszett. A hír csak hamis lehet. 
Jabu zavarodottan ballagott le a dombról, és Toranagát figyelte, amint átvág a téren Mariko és a barbár meg Fudzsiko felé. Azután Mariko Toranaga mellett sétált, a többiek a téren várakoztak. Toranaga sietve, nyomatékosan beszélt. Jabu látta, hogy átad az aszszonynak egy kis pergamentekercset, és eltűnődött, mi állhat benne és miről beszélnek. Miféle új cselre készülődik Toranaga? Jabu nagyon szerette volna, ha itt van vele a felesége, hogy bölcs tanácsokkal lássa el. 
Toranaga megállt a dokknál. Nem szállt fel a hajóra, emberei védőgyűrűjébe. Tudta, hogy a végső döntés a parton születik meg. Most még nem menekülhet. Még semmi sincs eldöntve. Figyelte a feléje közeledő Jabut és Igurasit. Jabu feltűnő szenvtelensége sok mindent elárult. 
– Nos, Jabu-szan? 
– Maradsz pár napig, Toranaga úr? 
– Jobb volna, ha azonnal indulnék.
Jabu mindenkit elparancsolt a közelből. Egy pillanat, és a két férfi egyedül volt a parton. 
– Nyugtalanító híreket kaptam Ószakából. Lemondtál és kiléptél a Régenstanácsból? 
– Igen, lemondtam. 
– Akkor végeztél magaddal, kudarcra ítélted az ügyet, tönkretetted minden vazallusodat, minden szövetségesedet, minden barátodat! Eltemetted Izut és megöltél engem! 
– A Régenstanács kétségkívül elveheti hűbérbirtokodat és az életedet is, ha akarja. Igen. 
– Az istenekre, élőkre és holtakra s eztán születendőkre...! – Jabu nehezen türtőztette magát. – Bocsánatot kérek modortalanságomért, de... de elképesztő viselkedésed... igen, bocsánatot kérek. – Érzelmei kimutatásával semmit sem nyerhetett, hiszen mindenki tudta, hogy az ilyesmi illetlen és megalázó. – Nos, akkor valóban jobb lesz, ha itt maradsz, Toranaga úr. 
– Azt hiszem, mégis az azonnali távozás mellett döntök. 
– Akár itt vagy, akár Jedóban, mi a különbség? A régensek parancsa hamarosan megérkezik. Gondolom, ez esetben tüstént szeppukut óhajtasz elkövetni. Méltósággal. Békében. Kitüntetnél, ha elfogadnál segédednek. 
– Köszönöm. De mivel törvényes parancs még nem jött, a fejem a helyén marad. 
– Mit számít egy-két nap? A parancs elkerülhetetlenül meg fog érkezni. Megteszem a szükséges előkészületeket, mindent tökéletesen megszervezek. Bízhatsz bennem. 
– Köszönöm. Igen, megértem, hogy a fejemet akarod. 
– Én is lemondhatok a magaméról. Ha a tiédet elküldöm Isidónak, vagy leütöm és cserébe bocsánatát kérem, esetleg megbocsátana, ámbár kétlem, ne? 
– A te helyedben elképzelhető, hogy én is így gondolkodnék. Sajnos azonban, az én fejem nem fog rajtad segíteni. 
– Azt hiszem, igazad van. De érdemes megpróbálni. – Jabu dühödten a homokba köpött, – Megérdemlem a halált, amiért olyan ostoba voltam, hogy annak a szarfejűnek a kezére adtam magam. 
– Isido habozás nélkül a fejedet fogja követelni. De előbb elveszi tőled Izut. Ó, igen, ha ő diadalmaskodik, Izunak vége. 
– Ne ingerelj! Ezt én is tudom. 
– Nem ingerellek, barátom – mondta Toranaga, élvezve Jabu megszégyenülését. – Csak annyit mondtam, hogy ha Isido diadalmaskodik, te elvesztél és Izu is elveszett, mert rokona, Ikava Dzsikkju Izura feni a fogát, ne? De Isido egyelőre még nem diadalmaskodott, Jabu-szan. – És Toranaga, mint barát a barátnak, elmagyarázta, miért mondott le a Régenstanács elnöki tisztéről. 
– A Tanács keze meg van kötve?! – Jabu nem akart hinni a fülének. 
– Egyáltalán nincs Tanács! És nem is lesz addig, míg ötödik tagot nem választanak. – Toranaga elmosolyodott. – Gondold meg, Jabu-szan. Most erősebb vagyok, mint valaha, ne? Isidót semlegesítettem – akárcsak Ikavát. Bőven lesz időd, hogy kiképeztesd puskásaidat és tüzéreidet. Máris a kezedben van Szuruga és Tótómi. Máris megkaptad Dzsikkju fejét. Alig néhány hónap, és nyárson láthatod összes rokona fejével együtt, s akkor nagy pompával belovagolhatsz új birtokaidra. – Hirtelen sarkon fordult és elkiáltotta magát. – Igurasi-szan! – ötszáz ember hallotta a parancsot. 
Igurasi rohanvást indult volna, de alig tett három lépést, Toranaga újból rákiáltott: – Hozz magaddal díszegységet! Ötven főt! Végrehajtani! – Percnyi nyugtot sem mert hagyni Jabunak, nehogy észrevegye érvelésében a rejtett hibát: ha Isido keze most meg van kötve, akkor Toranaga fatálcán felkínált feje különösen sokat érne neki s így Jabunak is. Sőt és még inkább: a gúzsba kötött és Ószaka várkapujánál közönséges bűnözőként élve átadott Toranaga egyenesen a halhatatlanságot hozná Jabunak s az egész Kvantót ráadásul. 
Amint a díszegység felsorakozott előtte, Toranaga hangosan így szólt: – Ennek az alkalomnak a megünneplésére kérlek, Jabu-szan, fogadd ezt tőlem barátságom zálogául. – Azzal kihúzta övéből hosszúkardját, és két tenyerén előrenyújtotta. 
Jabu úgy vette át a kardot, mint aki álmodik. A fegyver értéke felbecsülhetetlen volt, lévén országszerte híres Minovara-hagyaték, családi ereklye. Toranagának tizenöt éve volt a birtokában. Nakamurától kapta az ország összes nagy hatalmú daimjójának jelenlétében, titkos alkujuk megpecsételéseképpen. 
Nem sokkal a nagakudei csata után, még jóval Ocsiba úrnő előtt történt. Toranaga legyőzte Nakamura tábornokot, a leendő taikót, aki akkor még csak egy felkapaszkodott senkiházi volt, császári mandátum, törvényes kinevezés és cím nélkül, s egyelőre még csak ácsingózott a teljhatalom után. Ahelyett, hogy szokása szerint óriási túlerőt összegyűjtve elsöpörte volna Toranagát, úgy döntött, kiegyezik vele. Barátsági és szövetségi szerződést ajánlott neki, s konkrét kapocsként mostohanővérét mint feleséget. Az, hogy a középkorú asszony már férjnél volt, nem zavarta egyiküket sem. A férj, Nakamura vazallusa – hálát adva az isteneknek, hogy a válásra való felszólítás nem járt együtt szeppukura való felszólítással – hálásan visszaküldte az asszonyt mostohatestvéréhez. Toranaga a lehető legnagyobb pompával és ceremóniával nőül vette, de még aznap titkos barátsági egyezményt kötött a nagy hatalmú Beppu klánnal, Nakamura ellenségeivel is, akik ekkor még dölyfösen benne ültek a kvantói uradalomban, vagyis Toranaga hátulról védtelen birtokát fenyegették. 
Ezután Toranaga gondtalanul tovább solymászott, és várta Nakamura elkerülhetetlen támadását. De erre nem került sor. Sőt, Nakamura hihetetlen módon túszul küldte Toranaga táborába rajongva tisztelt és szeretett anyját, látszólag azért, hogy meglátogathassa mostohalányát, Toranaga új feleségét, azután meghívta Toranagát a birodalom összes daimjójának hatalmas gyűlésére, amit Ószakában rendezett meg. Toranaga hosszan és erősen gondolkodott. Aztán elfogadta a meghívást, de ugyanakkor kifejtette szövetségesének, Beppu Genzaemonnak, hogy nem volna bölcs, ha mindketten elmennének. Ezenkívül hatvanezer szamurájt indított útnak titokban Ószaka felé Nakamura várható esküszegésének kivédésére, új feleségét és anyósát pedig rábízta legidősebb fiára, Noborura. Noboru tüstént taplószáraz tűzifát halmozott a két asszony háza köré, és teketóriázás nélkül közölte velük: rájuk gyújtja, ha apjával bármi történik. 
Toranagát még most is megmosolyogtatták az emlékek. Előtte való éjjel, hogy Ószakába be kellett volna lépnie, a hagyományokra mindig is fittyet hányó Nakamura titokban, egyedül és fegyvertelenül meglátogatta. 
„Örülök, hogy látlak, Tora-szan.” 
„Örülök, hogy látlak, Nakamura úr.” 
„Ide hallgass: több csatában vettünk részt együtt, több titkot tudunk, többször szartunk ugyanabba az edénybe, hogysem most a tulajdon lábunkat vagy egymásét hugyozzuk le.”
„Egyetértek” – felelte óvatosan Toranaga. 
„Akkor figyelj rám: nem nagyobb távolság, mint egy kard éle választ el a teljhatalomtól. Ahhoz, hogy megszerezzem, szükségem van az ősi klánok, az örökletes birtokosok, a jelenlegi Fudzsimoto-, Takasima- és Minovara-leszármazottak tiszteletére és hódolatára. Ha a hatalomba beleültem, tőlem vért pisálhat bármelyik daimjó vagy bármelyik három, ha már ott tartunk.”
„Az én tiszteletemet bírod – mindig is bírtad.”
A majomképű emberke derűsen elröhögte magát. „Nagakudénál alaposan elvertél. Te vagy a legjobb hadvezér, akit csak ismerek, a legnagyobb daimjó a birodalomban. De most abbahagyjuk a játszadozást, te meg én. Ide hallgass: azt akarom, hogy holnap hajolj meg előttem mint vazallusom, az összes daimjó szeme láttára. Azt akarom, hogy te, Josi Toranaga-nó-Minovara engedelmes vazallusomnak mutatkozz. A nyilvánosság előtt. Semmi seggnyalás, csupán udvariasság, alázat és tiszteletnyilvánítás. Ha vazallusomnak mutatkozol, a többi elszellenti magát sietségében, hogy mielőbb porba csapja a fejét és a levegőbe meressze a seggét. Az a néhány pedig, aki netán nem teszi – vigyázzon magára.”
„Így egész Japán ura leszel. Ne?”
„Igen. Elsőként a történelemben. És tőled kapom meg. Elismerem, hogy nélküled nem tudnám megcsinálni. De ide hallgass: ha megteszed, mögöttem tiéd az első hely. Minden tisztséget megkapsz, amit akarsz. Mindent. Terem itt bőven mindkettőnk számára.”
„Valóban?”
„Igen. Először elfoglalom Japánt. Aztán Koreát. Aztán Kínát. Megmondtam Gorodának is, hogy ezt akarom, és meg is fogom csinálni. És akkor megkaphatod tőlem Japánt – Nakamura Kínájának egyik tartományát!”
„De most, Nakamura úr? Most be kell hódolnom, ne? Most a hatalmadban vagyok, ne? Túlerővel állsz előttem – a hátamat meg a Beppuk fenyegetik.”
„Nemsokára elbánok velük – mondta a parasztból lett hadúr. – Azok a dölyfös dögevő keselyűk visszautasították a meghívásomat – madárszarral bekenve küldték vissza a pergamenemet. A birtokukat akarod? Az egész Kvantót?”
„Semmit sem akarok tőlük, sem senki mástól” – felelte ő. 
„Hazudsz – mondta derűsen Nakamura. – Ide hallgass, Tora-szan: én nemsokára ötvenéves leszek. Egyik asszonyom se szült még soha. Levem az van bőven, mindig is volt, száz, kétszáz nővel párnáztam életemben, mindenféle fajtával, korúval, mindenféle pozitúrában, de egyik se szült gyereket, még halva se. Megvan mindenem, csak fiam nincs és már nem is lesz. Ez az én karmám. Neked négy fiad él és ki tudja, hány lányod. Negyvenhárom esztendős vagy, könnyen párnázhatsz még egy tucat fiúgyereket. Ez a te karmád. Azonkívül Minovara származék vagy. Ez is karma. Mit szólnál hozzá, ha örökbe fogadnám valamelyik fiadat és megtennem utódommá?”
„Most?”
„Hamarosan. Mondjuk, három év múlva. Eddig sosem volt fontos számomra az utódom kérdése, de most változtak az idők. Néhai urunk, Goroda elkövette azt az ostobaságot, hogy megölette magát. Most enyém az ország – az enyém lehet. Nos?”
„Egyezményünket a nyilvánosság előtt is megerősíted – két év múlva?”
„Igen. Két év múlva. Bízhatsz bennem – érdekeink egybeesnek. Ide hallgass: két év múlva, a nyilvánosság előtt; és mi döntjük el, mi ketten, melyik fiú legyen az. Így mindenben osztozni fogunk, ne? Egyesített dinasztiánknak megvetjük az alapját, úgyhogy a jövőre nézve se lesz gondunk. És rengeteget nyerünk. Te először a Kvantót. Na?”
„Lehet, hogy Beppu Genzaemon is behódol – ha én behódolok.”
„Nem engedhetem meg nekik, Tora-szan. A birtokukra áhítozol.”
„Én nem áhítozom semmire.”
Nakamura vidáman felnevetett. „Nem. De áhítoznod kellene. A Kvantó méltó hozzád. Biztonságban van a hegyfalak mögött, könnyen védhető. És ott a delta – a tiéd lesz a leggazdagabb rizstermő vidék a birodalomban. Hátad mögött csak a tenger, évi jövedelmed kétmillió koku. De ne Kamakurát tedd meg fővárosoddá. És ne is Odavarát.”
„A Kvantónak mindig Kamakura volt a fővárosa.”
„És miért is ne áhítoznál Kamakurára, Tora-szan? Nem ott van-e családod védőkamijának szentélye hatszáz esztendeje? Nem Hacsiman, a háború kamija a Minovarák családi istensége? Őseid bölcsen tették, amikor a háború kamiját kezdték imádni.”
„Én nem áhítozom semmire, és nem imádok semmit. Egy szentély nem több, csak egy szentély, a háború kamija pedig tudtommal sosem lakozott egyetlen szentélyben sem.”
„Örülök, hogy nem áhítozol semmire, Tora-szan, mert így sosem érhet csalódás. Ebben olyan vagy, mint én. De Kamakura akkor sem megfelelő fővárosnak. Hét hágón vezet oda út, s azt mind védeni kellene. Azonkívül nem a tengerparton fekszik. Nem, Kamakurát nem tanácsolom neked. Ide hallgass: sokkal nagyobb biztonságban lennél följebb, a hegyeken túl. Tengeri kikötőre lesz szükséged. Láttam arra egyszer egy halászfalut – Jedónak hívják –, nagy várost építhetnél belőle. Azt könnyű lenne védeni, és kereskedni is egyszerűbb lenne onnan. Te pártolod a kereskedelmet. Én is pártolom. Nahát, akkor pedig tengeri kikötőre lesz szükséged. Ami meg Odavarát illeti, azt le fogjuk rombolni, intő például a többiek számára.” 
„Kemény dió az.”
„Igen. De egyben jó lecke a többi daimjó számára, ne?" 
„Rohammal venni be azt a várost drága mulatság lesz.” 
A parasztgenerális ingerkedve felnevetett. „Neked lesz az, ha nem csatlakozol hozzám. Át kell vonulnom mostani birtokodon, hogy elérjem – tudod, ugye, hogy te vagy a Beppuk frontvonala? A Beppuk parasztja a sakktáblán? Velük együtt egy vagy két évig, esetleg háromig is tartani tudnád magad ellenem. De végül csak áttörnék rajtad. Iiií, akkor meg minek vesztegetni rájuk az időt? Máris halottak – kivéve a vődet, ha kívánod – ó, persze hogy tudom, hogy szövetséget kötöttél velük, de ennek annyi jelentősége sincs, mint egy lógombócnak. Szóval mi a válaszod? Rengeteget nyerhetünk. Előbb a Kvantó neked, nekem meg Japán. Aztán Korea – az gyerekjáték. Utána Kína – na, az kemény dió, de föl lehet törni. Tudom, hogy egy parasztból nem lehet sógun, de a »fiunkból« lehet, és ő vagy az ő fia még Kína sárkánytrónusára is felülhet. Elég a szócséplésből. Mi a válaszod, Josi Toranaga-nó-Minovara? Vazallusom leszel, vagy nem? Kevesebbel nem érhetem be.”
„Hugyozzunk az alkura” – mondta akkor Toranaga, mert elért mindent, amit akart és amit tervbe vett. Másnap pedig, a kelletlenkedő daimjók elképedt tömege előtt, alázatosan felkínálta kardját, birtokát, becsületét és előkelő származását a felkapaszkodott parasztgenerálisnak. Arra kérte Nakamurát, hadd szolgálja őt és családját élete végéig. Azután ő, Josi Toranaga-nó-Minovara, megalázkodva a porba hajtotta homlokát. A leendő taikó kegyesen elfogadta birtokát, majd azonnal megajándékozta a Kvantóval, és totális háborút hirdetett a Beppuk ellen, amiért merészelték megsérteni a császárt. Megajándékozta azonkívül Toranagát ezzel a karddal, amelyet nemrégen szerzett be az egyik császári kincstárból. A pengét hosszú évszázadokkal azelőtt maga Mijosi-Go készítette, s valaha a leghíresebb harcos, Minovara Jositomo, az első Minovara sógun tulajdonában volt. 
Toranaga jól emlékezett erre a napra. De emlékezett más napokra is: néhány évvel később Ocsiba úrnő fiúgyermeknek adott életet; aztán, amikor ez a fiú nagyon alkalmatos módon meghalt, megszülte a másodikat, Jaemont. Így dőlt dugába az egész terv. Karma. 
Nézte Jabut, amint tisztelettel tartja kezében őse kardját. 
– Tényleg olyan éles, ahogy mondják? – kérdezte Jabu. 
– Igen. 
– Nagy kitüntetés ez nekem. Kincsként fogom őrizni ajándékodat. – Jabu meghajolt, tudván, hogy ennek az ajándéknak köszönhetően Toranaga után ő lesz az első ember az országban. 
Toranaga is meghajolt, és immár fegyvertelenül elindult a feljárópalló felé. Minden akaraterejére szükség volt, hogy dühét palástolni tudja, léptei el ne bizonytalanodjanak, s magában imádkozott, hogy Jabut még néhány percre bűvöletében tartsa a mohósága. 
– Köteleket eloldani! – parancsolta, amint a fedélzetre ért, majd a part felé fordulva vidáman integetni kezdett. 
Valaki megtörte a csendet és a nevét kiáltotta, aztán mások is csatlakoztak hozzá. Hamarosan egybemosódó, általános ordítás ünnepelte őt Jabu kitüntetéséért. Készséges kezek lökték el a hajót a mólótól. Az evezősök fürgén munkához láttak. A gálya távolodott a parttól. 
– Kapitány, Jedóba, de gyorsan! 
– Igenis, nagyuram! 
Toranaga hátranézett, tekintete a partot fürkészte, minden percben veszélyre számítva. Jabu a móló közelében állt, még mindig lenyűgözve bámulta a kardot. Mariko és Fudzsiko a többi asszonynyal együtt az ernyő mellett várt. Az Andzsin-szan, ahogy megparancsolták neki, a tér szélén várakozott – mereven, toronymagasan s minden bizonnyal dühöngve. Tekintetük találkozott. Toranaga elmosolyodott és intett. 
A navigátor igen hűvösen intett vissza, és Toranaga ezen jót mulatott. 

Blackthorne keserűen leballagott a partra. 
– Mikor jön vissza, Mariko-szan? 
– Nem tudom, Andzsin-szan. 
– Hogyan jutunk el Jedóba? 
– Itt maradunk. Én legalábbis három napig. Utána Jedóba kell mennem. 
– Tengeren? 
– Szárazföldön. 
– És én? 
– Te itt maradsz. 
– Miért? 
– Kifejezted kívánságodat, hogy meg szeretnéd tanulni a nyelvünket. Azonkívül munka vár rád itt. 
– Miféle munka? 
– Nem tudom, sajnálom. Jabu úr majd megmondja. Uram azért hagyott itt engem, hogy tolmácsoljak nektek. Három napig. 
Blackthorne-t balsejtelem fogta el. Pisztolyai az övében voltak, de nem volt se kése, se több lőpora és golyója. Minden a gályán maradt, a kabinjában. 
– Miért nem mondtad meg, hogy itt maradunk? – kérdezte. – Csak annyit mondtál, hogy kiszállunk a partra. 
– Nem tudtam, hogy neked is itt kell maradnod – felelte Mariko. – Toranaga úr csak most közölte velem, egy perce a téren. 
– Akkor miért nem mondta meg nekem, személyesen? 
– Nem tudom. 
– Úgy volt, hogy Jedóba megyek. Ott van a legénységem. Ott van a hajóm. Velük mi lesz? 
– Csak annyit mondott, hogy itt maradsz. 
– Meddig? 
– Ezt nem közölte velem, Andzsin-szan. Talán Jabu úr tudni fogja. Kérlek, légy türelmes. 
Blackthorne még mindig látta Toranagát a tatfedélzeten, amint a szárazföldet nézi. – Én azt hiszem, elejétől tudta, hogy itt fog hagyni, nem igaz? 
Mariko nem felelt. Micsoda gyerekes viselkedés, gondolta, hangosan kimondani azt, amit gondol az ember. És milyen elképesztő ügyességgel bújt ki Toranaga ebből a csapdából! 
Fudzsiko és a két szolgáló mellette állt, türelmesen várakoztak az árnyékban Omi anyjával és feleségével, akivel néhány perce már találkozott. Mariko elnézett mellettük a gálya felé. Egyre gyorsabban haladt, de még mindig a nyilak hatótávolságán belül volt. Tudta, hogy most már bármelyik percben el kell kezdenie. Ó, Madonna, adj erőt, fohászkodott, és Jabura fordította minden figyelmét. 
– Így van, nem? Nem így van? – kérdezgette Blackthorne. 
– Micsoda? Ó, bocsáss meg, Andzsin-szan. Nem tudom. Csak annyit mondhatok, hogy Toranaga úr nagyon bölcs. Ő a legbölcsebb ember a világon. Akármi volt is az oka, biztos, hogy jó és ésszerű ok. – A kék szempárt és a kemény arcot nézve Mariko rájött, hogy Blackthorne semmit sem fogott fel abból, ami itt történt. – Kérlek, légy türelemmel, Andzsin-szan. Semmitől sem kell félned. Kedvenc hűbérese vagy és... 
– Nem félek én semmitől, Mariko-szan. Csak unom már, hogy ide-oda tologatnak a sakktáblán, mint valami parasztot. És a hűbérese sem vagyok senkinek. 
– A „csatlós” megfelelőbb szó? Ti hogy nevezitek azt az embert, aki egy másiknak dolgozik, vagy különleges szolgálatok elvégzésére fogadják... – Ebben a pillanatban észrevette, hogy Jabu arcát elönti a vér. 
– A puskák... a puskák a gályán maradtak! – ordította. Mariko tudta, hogy eljött az idő. Amint Jabu megperdült, hogy parancsokat kiáltson Igurasinak, odasietett hozzá. 
– Bocsáss meg, Jabu úr – mondta közbevágva –, de a puskák miatt nem kell aggódnod. Toranaga úr megkért, hogy tolmácsoljam sajnálkozását a sietség miatt, de mindkettőtök érdekében sürgős elintéznivalói vannak Jedóban. A gályát azonnal vissza fogja küldeni. A puskákkal és még több lőporral együtt. Rajta lesz az a kétszázötven ember is, akit kértél tőle. Öt vagy hat napon belül megérkeznek. 
– Mi? 
Mariko mindent türelmesen és udvariasan elmagyarázott neki, ahogy Toranaga parancsolta. Amikor Jabu végre megértette, kis tekercset húzott elő a kimonója ujjából. – Uram kéri, hogy olvasd el ezt. Az Andzsin-szanra vonatkozik. – Szertartásosan feléje nyújtotta a tekercset. 
Jabu azonban nem vette át. Szeme visszatért a gályához. Jó meszsze volt már, és egyre gyorsult. Lőtávolon kívül van, de mit számít az, gondolta elégedetten, legyűrve nyugtalanságát. Nemsokára visszakapom a puskáimat, Isido csapdájából kimenekültem, enyém Toranaga leghíresebb kardja, és hamarosan minden daimjó meg fogja tudni, hol az új helyem a keleti hadakban – mindjárt Toranaga után következem! Még ki tudta venni Toranagát, intett neki. Toranaga visszaintett, azután eltűnt a tatról. 
Jabu átvette a tekercset, és visszatért a jelenbe, az Andzsin-szanhoz. 
Blackthorne harminc lépésről figyelte, és Jabu átható tekintetétől borsózott a háta. Hallotta, hogy Mariko a maga dallamos hangján magyaráz neki valamit, de ez nem nyugtatta meg. Ujjai lopva ráfonódtak a pisztoly agyára. 
– Andzsin-szan! – kiáltotta Mariko. – Kérlek, gyere ide! 
Blackthorne közeledésére Jabu felpillantott, és barátságosan biccentett. Amikor befejezte az olvasást, visszaadta a tekercset Marikónak, és mondott valamit, részben az asszonynak, részben neki. 
Mariko hódolatteljes mozdulattal átnyújtotta a tekercset Blackthorne-nak. A navigátor elvette, és értetlenül nézegette a kihüvelyezhetetlen jeleket. 
– Jabu úr azt mondja, üdvözöl a falujában. Ez a tekercs Toranaga úr pecsétjét viseli, Andzsin-szan. Őrizd meg. Toranaga úr nagy kitüntetésben részesített. Hatamotójává tett. Ez azt jelenti, hogy a személyzetéhez tartozó, kivételes előjogokat élvező csatlósa lettél. Abszolút védelmét élvezed. Ezt természetesen Jabu úr is elismeri. Később majd megmagyarázom, mik ezek a kivételes előjogok, de annyit még hozzáteszek, hogy Toranaga úr havi húsz koku fizetést is adott neked. Ez körülbelül... 
Jabu félbeszakította, nagylelkű mozdulattal Blackthorne, majd a falu felé intett, és hosszan beszélt hozzá. Mariko fordította. – Jabu úr megismétli, hogy szívesen látott vendég vagy itt. Reméli, hogy jól fogod érezni magad, mindent meg fognak tenni kényelmed érdekében. Házat bocsátanak rendelkezésedre. És tanítókat. Minél hamarabb meg kell tanulnod japánul, azt mondja. Ma este feltesz majd néhány kérdést, és arról a bizonyos munkáról is beszélni fog. 
– Kérlek, kérdezd meg tőle, miféle munkáról van szó. 
– Ha megengeded, több türelmet tanácsolok, Andzsin-szan. Ennek nem most van itt az ideje, hidd el. 
– Jó, nem bánom. 
– Vakarimaszu ka, Andzsin-szan? – kérdezte Jabu. 
– Hai, Jabu-szan. Dómo. 
Jabu megparancsolta Igurasinak, hogy oszoltassa a katonaságot, majd öles léptekkel a falusiakhoz ment, akik változatlanul a porban hasaltak. 
Megállt előttük a szép, meleg tavaszi délutánban, Toranaga kardját még mindig a kezében tartva. Szavai korbácsként vágtak végig rajtuk. Blackthorne-ra bökött a karddal, ordítozott még néhány percig, majd hirtelen elhallgatott. Remegés futott át a parasztokon. Mura meghajolt, többször elmondta, hogy hai, aztán megfordult, kérdezett valamit a falusiaktól, mire minden szem Blackthorne felé fordult. 
– Vakarimaszu ka? – kiáltotta Mura, s a parasztok egy emberként felelték, hogy hai, és a hangjuk egybeolvadt a parton locsogó, sóhajtozó hullámokkal. 
– Miről van szó? – kérdezte Blackthorne Marikótól, de Mura felkiáltott – Keirei! –, mire a parasztok újból mélyen meghajoltak, egyszer Jabu, egyszer Blackthorne felé. 
– Mi van itt, Mariko-szan? 
– Ja... Jabu úr megmondta nekik, hogy tiszteletre méltó vendég vagy a faluban. Hogy Toranaga úr nagyon tiszteletreméltó hűb... csatlósa vagy. Hogy legfőképp azért vagy itt, mert meg akarod tanulni a nyelvünket. A falunak adta azt a tisztességet és feladatot, hogy megtanítsanak rá. A falu felel érted, Andzsin-szan. Mindenki segíteni fog. Jabu úr közölte velük, ha fél éven belül nem tanulsz meg kielégítően japánul, az egész falut felperzselteti, de előbb minden férfit, asszonyt és gyermeket keresztre feszíttet. 

Harmincegyedik fejezet

A nap már haldoklott, az árnyékok megnyúltak, a tenger színe vörösre vált. Kellemes szél fújt. 
Blackthorne az ösvényen baktatott, fel a faluból a felé a ház felé, amelyet Mariko korábban megmutatott neki: az lesz az ő háza. Az asszony el is akarta kísérni mindjárt, de Blackthorne köszönettel viszautasította, és elment a térdelő falusiak mellett a szirtfok felé, mert egyedül akart maradni, hogy gondolkodjék. 
De a gondolkodás túlságosan nagy erőfeszítésbe került. Semmi sem volt rendjén. Sós vizet mert a fejére, hogy kitisztuljon, de az sem segített. Végül feladta, és céltalanul kóborolva a parton, el a móló mellett, visszatért a térre, átvágott a falun, és elindult fölfelé abba a házba, ahol mostantól élnie kell és ahol, mint megtudta, még soha senki sem élt. Magasan, a szemközti domboldalon egy másik, részben zsúppal, részben cseréppel fedett hatalmas lakóhely állt magas cölöpkerítéssel körülvéve, s a megerősített kapubejáratot rengeteg szamuráj őrizte. 
Szamurájok masíroztak faluszerte vagy álltak csoportokban, beszélgetve. A legtöbb már felvonult, parancsnokai mögött, rendezett sorokban a dombra, táborerődjükbe. Akikkel még Blackthorne találkozott, azokat szórakozottan üdvözölte, és a szamurájok viszonozták az üdvözlést. Parasztokat nem látott. 
Blackthorne megállt a kerítéskapunál. A szemöldökfára szintén különös, kihüvelyezhetetlen jelek voltak fölfestve, magát az ajtót pedig bonyolult mintázatban úgy vágták ki, hogy elrejtse, de ugyanakkor fel is fedje a mögötte megbúvó kertet. 
Mielőtt kinyithatta volna, az ajtó kinyílt, és egy rémült öregember hajlongott előtte, ahogy belépett. 
– Konbanva, Andzsin-szan. – A hangja szánalmasan remegett. – Jó estét. 
– Konbanva –  mondta ő is. – Ide hallgass, öreg... öö... o namae ka? 
– Namae vatasi va, Andzsin-szan? Aa, válási Ueki-ja... Ueki-ja. – A vénembernek szinte a nyála csurgott megkönnyebbülésében. 
Blackthorne többször elismételte, hogy megjegyezze, s hozzáragasztotta a „szant"-t, mire az öreg hevesen rázni kezdte a fejét. – Íe, gomen naszai! Íe szan, Andzsin-szama. Ueki-ja! Ueki-ja! 
– Nem bánom, Ueki-ja. – Blackthorne nem értette, miért nem lehet „szan” ő is, mint mindenki más. 
Blackthorne intett neki, hogy elmehet. Az öreg fürgén elbicegett. – Óvatosabbnak kell lennem. Segítenem kell nekik – mondta fennhangon. 
Egy szolgáló lépett ki idegesen a verandára a nyitott sodzsin, és mélyen meghajolt. 
– Konbanva, Andzsin-szan. 
– Konbanva –  felelte, és halványan rémlett neki, hogy a hajón már látta a lányt. Őt is elbocsátotta egy intéssel. 
Selyemsuhogást hallott. Fudzsiko jött elő a házból, Marikóval együtt. 
– Kellemes volt a séta, Andzsin-szan? 
– Igen, kellemes, Mariko-szan. – Alig érzékelte a két nőt, a házat, a kertet. 
– Parancsolsz csát? Vagy inkább szakét? Esetleg fürdőt? A víz forró. – Mariko felnevetett idegességében, mert zavarba ejtette a navigátor tekintete. – A fürdőház még nem készült el egészen, de reméljük, azért megfelel. 
– Szakét kérek. Igen, előbb egy kis szakét, ha lehet, Mariko-szan. 
Mariko mondott valamit Fudzsikónak, aki eltűnt a házban. Egy szolgáló némán három párnát hozott és elment. Mariko kecsesen leült az egyikre. 
– Ülj le, Andzsin-szan, fáradt lehetsz. 
– Köszönöm. 
A veranda lépcsőjére ült, és nem vetette le a saruját. Fudzsiko két korsó szakét hozott és egy teáscsészét, ahogy Mariko meghagyta neki, nem pedig miniatűr porceláncsészét, ami a szakeiváshoz illik. 
„Itassunk vele gyorsan minél több szakét – mondta az imént Mariko. – Az lenne a legjobb talán, ha leitatnánk, de Jabu úr még ma este beszélni akar vele. A fürdőtől és a szakétól talán megkönnyebbül.”
Blackthorne úgy hajtotta fel a csésze meleg bort, hogy az ízét sem érezte. Azután felhajtott még eggyel. Majd még eggyel. 
Marikóék a résnyire megnyitott sodzsik között figyelték, amint az ösvényen fölfelé jött. 
„Mi baja?” – kérdezte ijedten Fudzsiko. 
„Elkeserítette, amit Jabu úr mondott – amit a falunak ígért.”
„Miért bántja az őt? Nem az ő élete van veszélyben.”
„A barbárok mások, mint mi, Fudzsiko-szan. Az Andzsin-szan például azt hiszi, a parasztok is emberek, mint bárki más, mint akár a szamurájok, sőt, egyik-másik talán még jobb is a szamurájoknál.”
Fudzsiko idegesen felnevetett. „Ez butaság, ne? Hogyan lehetne a paraszt egyenlő a szamurájjal?”
Mariko nem felelt, csak nézte az egyre közeledő Andzsin-szant. „Szegény ember” – mondta aztán. 
„Szegény falu! – Fudzsiko kurta felső ajka megvetően legörbült. – Micsoda ostoba pocsékolása a parasztnak és halásznak! Kaszigi Jabu bolond! Hogyan tanulhatná meg egy barbár fél év alatt a nyelvünket? A barbár Cukku-szannak mennyi idejébe telt? Több mint húsz évbe, ne? És nem ő az egyetlen barbár, aki csak egy kicsit is elfogadhatóan tud japánul?”
„Nem, nem ő az egyetlen, bár ő tud a legjobban azok közül, akikkel találkoztam. Igen, ez nagy nehézségek elé állítja őket. De az Andzsin-szan okos ember, és Toranaga úr azt mondta, ha fél évig a barbároktól elszigetelve él, a mi ételeinket eszi, úgy él, ahogy mi, csát iszik, mindennap fürdik, akkor hamarosan olyan lesz, akárcsak mi.”
Fudzsiko arca nem engedett merevségéből. „De hát nézz rá, Mariko-szan... olyan csúnya. Olyan iszonyú és idegen. Különös elgondolni, hogy bármennyire megvetem is a barbárokat, amint belép a kapun, el vagyok kötelezve, urammá és parancsolómmá válik.”
„Bátor, nagyon bátor ember ő, Fudzsiko. Megmentette Toranaga úr életét, és különben is nagyon értékes a számára.”
„Igen, tudom, és épp ezért kevésbé kellene utálnom, de sajnos, hiába minden igyekezetem. Azért persze minden erőmmel azon leszek, hogy magunkhoz hasonlóvá formáljam. Imádkozom Buddha urunkhoz, hogy segítsen.”
Mariko szerette volna megkérdezni férje unokahúgát: miért ez a hirtelen változás? Miért vagy most már hajlandó szolgálni az Andzsin-szant, és engedelmeskedni Toranaga úr akaratának, amikor ma reggel ezt még megtagadtad, megesküdtél, hogy engedély nélkül is végzel magaddal, vagy megölöd a barbárt, abban a pillanatban, hogy elalszik? Mit mondott Toranaga úr, hogy ennyire megváltoztál? 
De Mariko természetesen jól tudta, hogy nem kérdezheti meg. 
Toranaga úr nem avatta őt a bizalmába. Fudzsiko nem árulná el. Túlságosan jól nevelte az anyja, Buntaro nővére, akit meg az apja, Hiromacu nevelt. 
Vajon megmenekül-e Hiromacu úr az ószakai várból, tűnődött Mariko, aki nagyon kedvelte apósát, az öreg hadvezért. És Kiri-szan meg Szazuko úrnő? Hol lehet Buntaro, a férjem? Hol fogták el? Vagy volt ideje, hogy meghaljon? 
Mariko figyelte Fudzsikót, amint az utolsó csésze szakét is kitölti. A navigátor ugyanúgy hajtotta fel, mint a többit, kifejezéstelen arccal. 
– Dózo. Szakét – mondta Blackthorne. 
Hoztak. Az is elfogyott. – Dózo, szakét. 
– Mariko-szan – mondta Fudzsiko –, nem volna szabad többet innia az úrnak, ne? Be fog rúgni. Kérlek, kérdezd meg, nem fürödne-e inkább. Elküldetek Szuvóért. 
Mariko megkérdezte. – Sajnos, azt mondja, majd később fürdik. 
Fudzsiko türelmesen megparancsolta a szolgálónak, hogy hozzon még szakét, Mariko pedig halkan hozzátette: – És egy kis sült halat is. 
Az új korsót ugyanazzal a néma elszántsággal ürítette ki a navigátor. Az étel nemigen csábította, de Mariko kedves biztatására kezébe vett egy darabot. Nem ette meg. 
Hoztak még bort, újabb két korsóval elfogyott. 
– Kérlek, tolmácsold az Andzsin-szannak bocsánatkérésemet – mondta Fudzsiko. – Nagyon sajnálom, de nincs több szaké itthon. Mondd meg neki, hogy bocsánatát kérem a hibáért. Már elküldtem a szolgálót, hogy hozzon a faluból. 
– Jó. Úgyis többet ivott a kelleténél, noha érdekes módon nem látszik meg rajta. Hagyj magunkra bennünket, Fudzsiko. Ünnepélyesen megteszem neki az ajánlatodat. 
Fudzsiko meghajolt Blackthorne felé és elment, örült, hogy a szokás előírja: fontos ügyeket mindig egy harmadik személy bonyolítson, négyszemközt, így mindkét fél minden esetben megőrizheti a méltóságát. 
Mariko megmagyarázta Blackthorne-nak, mi a helyzet a borral. 
– Mennyi időbe kerül, míg meghozzák? 
– Nem sokba. Szeretnél esetleg megfürdeni? Amint a szaké megérkezik, beküldetem. 
– Mondott valamit Toranaga a tervemről, mielőtt elment? A hadiflottájára vonatkozó tervemről? 
– Nem. Nagyon sajnálom, de semmit sem mondott róla. – Mariko a részegségről árulkodó jeleket kutatta, de meglepetésére semmit sem látott, az idegennek az arca sem pirult ki, a szavakat sem zagyválta össze. Ennyi bortól, főleg ha ilyen rövid idő alatt isszák meg, a legtöbb japán berúgott volna. – Nem ízlik a szaké, Andzsin-szan? 
– Nem nagyon. Gyönge. Nem segít. 
– Feledést keresel? 
– Nem...megoldást. 
– Mindent megkapsz, amire csak szükséged lesz. 
– Könyvek, papír, tollak. 
– Holnap elkezdem összeszedni őket. 
– Nem, még ma, Mariko-szan. Azonnal hozzá kell látnom. 
– Toranaga úr azt mondta, küld neked könyveket – hogy is nevezted? – nyelvtankönyveket meg szókönyveket a szent életű atyáktól. 
– Ez mennyi időbe telik? 
– Nem tudom. Én három napig leszek itt. Talán addig is segíthetek. És Fudzsiko-szan még tovább itt lesz, hogy segítsen. – Mariko, mivel örült Blackthorne szerencséjének, elmosolyodott. – Nagy kitüntetés nekem, hogy közölhetem: megkaptad őt ágyasul és... 
– Micsoda? 
– Toranaga úr megkérdezte, akar-e ágyasod lenni, ő azt felelte, kitüntetésnek veszi és beleegyezett. Ő majd... 
– De én nem egyeztem bele! 
– Bocsáss meg, nem értem. 
– Nincs szükségem rá. Semmint ágyasra, sem a látására. Csúnyának találom. 
Mariko elképedve meredt rá. – De hát mi köze ennek az ágyassághoz? 
– Mondd meg neki, hogy menjen innen! 
– De Andzsin-szan, nem utasíthatod vissza! Ez rettenetes sértés lenne Toranaga úrra, Fudzsikóra és mindenkire nézve. Mit ártott neked Uszagi Fudzsiko? Semmit. Beleegye... 
– Azt mondtam, küldd el! – Blackthorne szavai visszhangoztak a veranda és a ház körül. 
– Bocsáss meg, Andzsin-szan – mondta azonnal Mariko. – Igazad van, ha dühös vagy. De... 
– Nem vagyok dühös – válaszolta jeges hangon Blackthorne. 
Nem... nem tudjátok fölfogni, hogy unom már ezt a folytonos bábuszerepet? Látni sem akarom ezt a nőt, a hajómat akarom meg az embereimet, és kész! Nem maradok itt fél évig, és undorodom a szokásaitoktól. Aljas és mocskos dolog, hogy egy ember kiirtással fenyegethet egy egész falut, ha nem tanítanak meg japánul, ami meg az ágyasokat illeti, ez rosszabb még a rabszolgatartásnál is! Azonkívül sértő és felháborító, hogy engem meg se kérdeztek! 
Most meg mi baja? – töprengett tehetetlenül Mariko. Miért baj az, ha egy ágyas csúnya? És Fudzsiko különben sem csúnya. Hogy viselkedhet valaki ilyen érthetetlenül? Azután eszébe jutott Toranaga figyelmeztetése: „Mariko-szan, személyesen téged teszlek felelőssé azért, hogy Jabu-szan ne akadályozza meg távozásomat, miután a kardomat neki adom, és azért is te viseled a felelősséget, hogy az Andzsin-szan engedelmesen megtelepedjék Andzsiróban.”
„Mindent megteszek, uram. De attól félek, nem ismerem ki magam az Andzsin-szanon.” 
„Bánj vele úgy, ahogy a sólymokkal szokás. Ez az ő nyitja. Én két nap alatt szelídítek meg egy sólymot. Te hármat kapsz.”
Elfordította tekintetét Blackthorne-ról, és gondolkodóba esett. Valóban olyan, mint egy sólyom, amikor dühöng, gondolta. Fülsértő hangokat ad ki, esztelen vadság költözik bele, aztán, ha lecsillapodik, dölyfösen, rebbenéstelen szemmel néz, teljesen magába merül, de a felszín alatt akkor is ott a kirobbanni kész gonoszság. 
– Igazad van. Teljesen igazad van. Sok mindennek voltál kitéve, jogos a haragod – mondta csitítólag. – És Toranaga úrnak tényleg meg kellett volna kérdeznie előbb, még ha nem ismeri is a ti szokásaitokat. De hát eszébe sem jutott, hogy tiltakozni fogsz, ő csak ki akart tüntetni téged, mint a megbecsült szamurájokat szokás. Hatamotóvá emelt, ami majdnem olyan, mintha a rokona volnál, Andzsin-szan. Az egész Kvantóban talán ha ezer hatamoto van. Ami pedig Fudzsiko úrnőt illeti, ő csak segíteni akart neked. Uszagi Fudzsiko úrnő nálunk... ő nálunk nagy kitüntetésnek számít, Andzsin-szan. 
– Miért? 
– Mert származása ősi, neveltetése kitűnő. Apja és nagyapja daimjó. Természetesen ő maga is szamuráj, és természetesen – tette hozzá Mariko hízelegve –, természetesen kitüntetésnek venné, ha elfogadnád. Arról nem is beszélve, hogy pillanatnyilag szüksége van otthonra és új életre. 
– Miért? 
– Nemrég özvegyült meg. Szegény lány mindössze tizenkilenc éves, Andzsin-szan, elvesztette férjét is, fiát is, és tele van bánattal. Ha hivatalos ágyasod lehetne, azzal új életet adnál neki. 
– Mi történt a férjével meg a fiával? 
Mariko habozott, Blackthorne udvariatlanul nyílt kérdései elkeserítették. De annyit már tudott róla, hogy megértse: ezek az ő szokásai, tehát nem feltétlenül viselkedik modortalanul. – Kivégezték őket, Andzsin-szan. Amíg itt élsz, szükséged lesz valakire, hogy vezesse házadat. Fudzsiko úrnő tökéle... 
– Miért végezték ki őket? 
– A férje majdnem Toranaga úr halálát okozta. Kérlek, be... 
– Toranaga ítélte halálra őket? 
– Igen. De helyesen tette. Kérdezd meg Fudzsikót – ő is ezt fogja mondani. 
– Mennyi idős volt a gyermek? 
– Néhány hónapos, Andzsin-szan. 
– Toranaga megöletett egy csecsemőt olyasmiért, amit az apja követettel? 
– Igen. Nálunk ez a szokás. Kérlek, légy türelmes velünk. Bizonyos dolgokban nem vagyunk szabadok. Szokásaink mások, mint a tieitek. Tudod, a törvény előírja, hogy mindenki a hűbérurához tartozik. A törvény előírja, hogy az apa rendelkezik gyermekei, felesége, ágyasai és szolgái élete felett. Az ő élete felett pedig hűbérura rendelkezik. Ez a szokás. 
– Szóval az apa bárkit megölhet a házában? 
– Igen. 
– Akkor ez a gyilkosok országa. 
– Nem. 
– De a szokásotok elnézi és jóváhagyja a gyilkosságot. Azt hittem, te keresztény vagy. 
– Az vagyok, Andzsin-szan. 
– Na és a tízparancsolat? 
– Nem tudom megmagyarázni. Keresztény vagyok, szamuráj és japán, de számomra ezek nem ellentétes dolgok. Kérlek, légy türelmes velünk és velem. Kérlek. 
– Megölnéd a saját gyerekedet, ha Toranaga megparancsolná? 
– Igen. Csak egy fiam van, de igen, azt hiszem, megtenném. Legalábbis ez lenne a kötelességem. Ez a törvény – ha a férjem is beleegyezne. 
– Remélem, Isten megbocsát nektek. Mindnyájatoknak. 
– Isten megértő, Andzsin-szan. Ő meg fog érteni bennünket. Remélem, a te elmédet is megnyitja, hogy te is megérthess minket. Bocsáss meg, rosszul magyarázok, ugye? Kérlek, bocsásd meg hiányosságomat. – Elhallgatott, idegesen figyelte a néma idegent. – Én sem értlek téged, Andzsin-szan. Zavarba ejtesz. Szokásaid zavarba ejtenek. Talán ha mindketten türelmesebbek leszünk, tanulhatunk egymástól. Itt van például Fudzsiko úrnő. Mint ágyasod ügyelni fog a házra és a szolgákra. Mindenben gondodat viseli. Szükséged lesz egy ilyen valakire. Fudzsiko fogja vezetni a házat, és szemmel tart mindent. Nem kell vele párnáznod, ha ez aggaszt – ha nem találod vonzónak, nem muszáj. Még udvariasnak sem kell lenned hozzá, ámbár azt megérdemli. Szolgálni fog téged, ahogy csak akarod, amilyen módon csak akarod. 
– Úgy bánhatok vele, ahogy akarok? 
– Igen. 
– Páraázhatok is vele, meg nem is? 
– Természetesen. Ha kívánod, keres neked valaki mást, aki tetszik, hogy kielégíthesd testi szükségleteidet, de ha nem, ebbe sem avatkozik bele. 
– Úgy bánhatok vele, mint egy szolgával? Mint egy rabszolgával? 
– Igen. De jobbat érdemel. 
– Ki is dobhatom? Elkergethetem? 
– Ha ellenedre van vagy tesz, igen. 
– Mi történne vele ebben az esetben? 
– Általában megszégyenülve visszamenne szülei házába, akik vagy befogadnák, vagy nem. A Fudzsiko úrnőhöz hasonlók azonban inkább megölnék magukat, mint hogy ennek a megaláztatásnak legyenek kitéve. De ő... tudnod kell, hogy az igaz szamuráj nem végezhet magával hűbérura engedélye nélkül. Néhányan persze megteszik, de ezzel megtagadják kötelességük parancsát, tehát nem tekinthetők többé szamurájnak. Én magam, bármilyen szégyen érne, nem követnék el szeppukut Toranaga úr vagy férjem engedélye nélkül. Toranaga úr megtiltotta Fudzsikónak, hogy megölje magát. Ha elküldöd, számkivetetté válik. 
– Miért? Miért nem fogadja vissza a családja? 
Mariko felsóhajtott. – Nagyon sajnálom, Andzsin-szan, de ha elküldöd, olyan nagy lesz a gyalázata, hogy senki sem fogadhatja be. 
– Mert megfertőződött egy barbár közelségétől? 
– Jaj, dehogy, Andzsin-szan, egyszerűen csak azért, mert nem tudta teljesíteni irántad való kötelességét – felelte sietve Mariko. – Ő most a te ágyasod – Toranaga úr elrendelte, és ő beleegyezett. Te pedig egy ház ura vagy. 
– Igen? 
– Igen, igen, hidd el, Andzsin-szan, mindenféle előjogaid vannak. Mint hatamoto kiváltságos ember lettél. És jómódú. Toranaga úr havi húsz kokut juttatott neked. Ezért az összegért egy szamurájnak rendszerint ura rendelkezésére kellene bocsátania saját magát és két másik szamurájt, fegyverzettel, lóval, ellátással egy egész évre, és természetesen a családokról is gondoskodnia kellene. De te nem tartozol neki ezekkel. Kérlek, tekintsd embernek Fudzsikót, Andzsin-szan. Kérlek, viszonyulj hozzá keresztényi irgalommal. Jó asszony. Bocsásd meg a csúnyaságát. Méltó ágyasod lesz. 
– Nincs otthona? 
– De van. Ez. – Mariko elfojtotta mérgét. – Kérlek, fogadd el őt hivatalosan. Sok mindenben segítségedre lehet, tanítani is fog, ha akarod. Ha úgy tartja kedved, vedd semmibe – mint ezt a faoszlopot vagy egy sodzsit vagy egy sziklát a kertedben –, de kérlek, engedd, hogy maradjon. Ha pedig nem kívánod őt ágyasodul, légy könyörületes. Fogadd el, aztán, mint a ház ura, törvényünk szerint öld meg. 
– Ez a válaszotok mindenre? Öld meg!? 
– Nem, Andzsin-szan. De az élet és a halál végső soron ugyanaz. Ki tudja, talán nagyobb szolgálatot teszel Fudzsikónak azzal, ha megölöd. Ez jogodban áll. A te jogod. Ha számkivetetté akarod tenni, az is jogodban áll. 
– Vagyis megint csapdába estem – mondta Blackthorne. – Fudzsiko így is, úgy is meghal. Ha nem tanulom meg a nyelveteket, az egész falut lemészárolják. Ha nem teszek meg mindent, ami csak eszetekbe jut, valaki ártatlan mindig meghal. Nincs kiút. 
– Van egy nagyon könnyű megoldás, Andzsin-szan. Halj meg. Nem kell elviselned az elviselhetetlent. 
– Az öngyilkosság őrültség – és halálos bűn. Azt hittem, te keresztény vagy. 
– Mondtam már, hogy az vagyok. De számodra, Andzsin-szan, több módja is nyílik a tiszteletre méltó halálnak. Kigúnyoltad a férjemet, amiért nem akart harcolva meghalni, ne? Nálunk nem ez a szokás, de úgy látszik, nálatok igen. Hát akkor miért nem teszed ezt? Van pisztolyod. Öld meg Jabu urat. Úgyis szörnyetegnek tartod, ne? Vagy csak tégy úgy, mintha meg akarnád ölni, és még ma a mennyországba vagy a pokolba jutsz. 
Blackthorne ránézett az asszonyra, gyűlölte ezt a derűs, békés arcot, de gyűlöletén keresztül is látta, milyen szép. – Gyengeség így, ok nélkül halni meg. Sőt, ostobaság. 
– Azt mondod, keresztény vagy. Tehát hiszel Jézusban, a Fiúban, az Istenben és a mennyországban. Akkor nincs félnivalód a haláltól. Ami pedig az „okot” illeti, neked kell eldöntened, értékes lenne-e ez számodra, vagy nem. Lehet, hogy épp elég okod van a halálra. 
– A hatalmatokban vagyok. Te is tudod. Én is tudom. 
Mariko odahajolt hozzá, és együttérzően megérintette. – Andzsin-szan, felejtsd el a falut. Ezermillió dolog történhet, mielőtt az a fél év lejár. Szökőár, földrengés, visszakapod a hajód és el vitorlázol, meghal Jabu, meghalunk mindnyájan, ki tudja? Isten gondját hagyd Istenre, a karmát a karmára. Ma itt vagy, és ezen semmivel sem változtathatsz. Ma élsz, itt vagy, kitüntettek, szerencsével halmoztak el. Nézd a napnyugtát, olyan szép, ne? Ez a napnyugta van. A holnap még nincs. Csak a most. Kérlek, nézd. Olyan gyönyörű, és soha többé nem lesz ilyen, egészen ilyen, mert a következő napnyugta már más lesz. Merülj el benne, légy eggyé a természettel, és ne aggódj a karma miatt, se a tiéd, se az enyém, se a falusiaké miatt. 
Blackthorne érezte, hogy elömlik rajta az asszony derűje. Nyugat felé nézett. Nagy bíborvörös és fekete fénytócsák terjedeztek az égen. 
Nézte a napot, míg el nem tűnt. 
– Bárcsak te lehetnél az ágyas – mondta. 
– Én Buntaro úrhoz tartozom, és amíg meg nem hal, nem gondolhatok semmire, nem mondhatok semmit. 
Karma, gondolta Blackthorne. 
Fogadjam el a karmát? Az enyémet? Az övét? Az övékét? 
Gyönyörű este. 
Ő is gyönyörű, és máshoz tartozik. 
Igen, gyönyörű. És bölcs: Isten gondját hagyd Istenre, a karmát a karmára. Hívatlanul jöttél ide. Itt vagy. A hatalmukban. 
És mi a válasz minderre?
Azt is megkapod majd, mondta magának. Mert van Isten a mennyben, valahol van Isten. 
Lépteket hallott. Fáklyák közeledtek a domboldalon: húsz szamuráj, élükön Omival. 

– Sajnálom, Andzsin-szan, de Omi-szan azt parancsolja, add át pisztolyaidat. 
– Mondd meg neki, hogy menjen a pokolba. 
– Nem tehetem, Andzsin-szan. Nem merem. 
Blackthorne Omira szegezte tekintetét, egyik keze lazán a pisztoly agyára fonódott. Szándékosan ülve maradt a verandalépcsőn. Tíz szamuráj benn volt a kertben Omival, a többi kinn várakozott a gyaloghintónál. Amint Omi hívatlanul belépett a kertbe, Fudzsiko kijött a ház belsejéből, és elfehéredett arccal megállt Blackthorne mögött. – Toranaga úr sohasem kifogásolta őket, pedig napokig fegyveresen járkáltam körülötte és Jabu-szan körül. 
Mariko idegesen felelte: – Igen, Andzsin-szan, de kérlek, értsd meg, Omi-szannak is igaza van. Nálunk az a szokás, hogy senki sem járulhat fegyveresen egy daimjó elé. Semmitől sem kell fél... tartanod. Jabu-szan a barátod. A vendége vagy. 
– Mondd meg Omi-szannak, hogy nem kapja meg a pisztolyaimat. – Aztán, hogy Mariko szótlan maradt, Blackthorne elvesztette a türelmét, és megrázta a fejét. – Íe, Omi-szan! Vakarimaszu ka? Íe! 
Omi arca megfeszült. Parancsot vakkantott. Két szamuráj előreindult. Blackthorne kirántotta övéből a pisztolyokat. A szamurájok megtorpantak. Mindkét pisztoly egyenesen Omi arcára szegeződött. 
– Íe! – mondta Blackthorne. – Mariko-szan, közöld vele, hogy ha nem rendeli vissza őket, meghúzom a ravaszt. 
Mariko lefordította. Senki sem mozdult. Blackthorne lassan felállt, a pisztolyok egy pillanatra sem tértek el a célponttól. Omi mozdulatlanná merevedve, félelem nélkül figyelte Blackthorne macskaszem mozgását. 
– Andzsin-szan, kérlek. Ez nagyon veszélyes. Találkoznod kell Jabu úrral. A pisztolyokat nem viheted. Hatamoto vagy, védelem alatt állsz, azonkívül Jabu úrnál vendégeskedsz. 
– Mondd meg Omi-szannak, ha ő vagy bárki tíz lábnál közelebb jön, szétlövöm a fejét. 
– Omi-szan udvariasan azt mondja: „Utoljára parancsolom, add át a pisztolyokat, de azonnal.”
– Íe. 
– Hagyd itt őket, Andzsin-szan. Nincs mitől tartanod. Senki sem fog hozzájuk... 
– Bolondnak nézel? 
– Akkor add át őket Fudzsiko-szannak! 
– Mit tehetne ő? Elveszi tőle, bárki elveszi tőle, és akkor védtelen vagyok! 
Mariko hangja felcsattant. – Miért nem figyelsz oda az emberre, Andzsin-szan? Fudzsiko-szan az ágyasod. Ha megparancsolod neki, élete árán is megvédelmezi a fegyvereidet. Ez a kötelessége. Utoljára mondom, jól jegyezd meg: Toda-nó-Uszagi Fudzsiko szamuráj. 
Blackthorne azonban Omit figyelte, alig hallgatott rá. – Mondd meg Omi-szannak, hogy nem szeretem a parancsolgatást. Én Toranaga úr és Jabu úr vendége vagyok. A vendéget pedig kérni szokás. A vendégnek nem parancsolgatnak, és nem lépnek be a kertjébe hívatlanul. 
Mariko lefordította. Omi kifejezéstelen arccal végighallgatta, majd röviden mondott valamit, és tovább figyelte a rezzenéstelen pisztolycsöveket. 
– Azt mondja: „Én, Kaszigi Omi megkérnélek, hogy add át pisztolyaidat és megkérnélek, hogy gyere velem, mert Kaszigi Jabu-szama magához parancsolt. De Kaszigi Jabu-szama azt parancsolta, parancsoljam meg neked, hogy add át fegyvereidet. Sajnálom, Andzsin-szan, de utoljára parancsolom, add át őket.”
Blackthorne szúrást érzett a mellkasában. Tudta, hogy rá fognak rohanni, és átkozta magát ostobaságáért. De egyszer eljön az idő, amikor az ember nem hajlandó tűrni többé, pisztolyt vagy kést ránt, és az értelmetlen büszkeség miatt vér folyik. Értelmetlen és ostoba dolog, többnyire. De ha meg kell halnom, Omi előttem hal meg, az istenit! 
Óriási erőt érzett magában, holott a feje kissé szédült. Azután egyszerre visszhangot vert benne, amit Mariko mondott: „Fudzsiko szamuráj, ő a te ágyasod!” Agya újra működni kezdett. – Egy pillanat! Mariko-szan, kérlek, fordítsd le Fudzsiko-szannak a következőket, de pontosan: „Rád bízom a pisztolyaimat. Vigyázz rájuk. Rajtam kívül senki sem nyúlhat hozzájuk.”
Mariko lefordította, és Blackthorne a háta mögül hallotta Fudzsiko válaszát: – Hai. 
– Vakarimaszu ka, Fudzsiko-szan? – kérdezte. 
– Vakarimaszu, Andzsin-szan – felelte vékony, ijedt hangon az asszony. 
– Mariko-szan, kérlek, mondd meg Omi-szannak, hogy vele megyek. Sajnálom, hogy nézeteltérésre került sor. Igen, sajnálom. 
Blackthorne visszahátrált, majd megfordult. Fudzsiko elvette tőle a fegyvereket, és veríték ütközött ki a homlokán. Blackthorne szembefordult Omival, és magában imádkozott, hogy beváljon a dolog. – Mehetünk? 
Omi mondott valamit Fudzsikónak, és kinyújtotta a kezét. Az asszony a fejét rázta. Omi kurta parancsot vakkantott. A két szamuráj elindult Fudzsiko felé. Az asszony abban a pillanatban obijába dugta az egyik pisztolyt, a másikat két kézzel megmarkolva kinyújtotta és célba vette vele Omi fejét. A ravasz megmozdult, a kakas hátraindult. – Ugoku na! – mondta. – Dózo! 
A szamurájok engedelmesen megálltak. 
Omi gyorsan és dühösen mondott valamit, Fudzsiko meghallgatta, majd lágy és udvarias hangon válaszolt, de a pisztolyt nem mozdította el, s a kakas már félúton járt. – Íe, gomen naszai, Omi-szan! Nagyon sajnálom, de nem, Omi-szan! – Ez volt az utolsó mondata. 
Blackthorne várt. 
Az egyik szamuráj éppen csak megmoccant. A kakas veszélyesen továbbindult, már majdnem teljesen hátraért. Fudzsiko karja azonban nem rezzent. 
– Ugoku na! –  parancsolta. 
Senki sem kételkedett benne, hogy elsütné a pisztolyt. Még Blackthorne sem. Omi kurtán mondott valamit Fudzsikónak és embereinek. A két szamuráj visszahátrált. Az asszony leeresztette a pisztolyt, de éberen figyelt tovább. 
– Mit mondott? – kérdezte Blackthorne. 
– Csak azt, hogy jelenteni fogja az esetet Jabu-szannak. 
– Jelentse. Mondd meg neki, hogy én is ezt fogom tenni. – Blackthorne megfordult. – Dómo, Fudzsiko-szan. – Aztán eszébe jutott, hogyan beszélt Toranaga és Jabu a nőkhöz, és dölyfösen rámordult Marikóra. – Gyerünk, Mariko-szan... ikamasó! –  És indult a kertkapu felé. 
– Andzsin-szan! – kiáltott utána Fudzsiko. 
– Hai?- Blackthorne megtorpant. Fudzsiko meghajolt feléje, és gyorsan beszélni kezdett Marikóhoz. 
Mariko szeme elkerekedett, de azután bólintott, felelt, majd Ominak mondott valamit, aki szintén bólintott – látni lehetett, hogy dühöng, de fékezi magát. 
– Mi van? 
– Kérlek, légy türelemmel, Andzsin-szan. 
Fudzsiko kiáltott valamit, és a házból válasz érkezett. Egy szolgáló lépett ki a verandára. Két kardot tartott a kezében. Szamurájkardokat. 
Fudzsiko tiszteletteljesen átvette őket, meghajolt, és Blackthorne felé nyújtotta s közben mondott valamit. 
Mariko fordított. – Ágyasod felhívja figyelmedet, hogy mint hatamotónak természetesen viselned kell a szamurájok két kardját. Sőt, kötelességed ez. Úgy véli, nem volna helyes, ha kardok nélkül mennél Jabu úrhoz – sőt, udvariatlanság volna. A mi törvényünk kötelességgé teszi a kardok viselését. Azt kérdezi, elfogadod-e ezeket, noha méltatlanok hozzád természetesen, amíg újakat nem vásárolsz. 
Blackthorne döbbenten nézett Marikóra, majd Fudzsikóra és újra Marikóra. – Azt jelentené ez, hogy szamuráj vagyok? Hogy Toranaga úr szamurájt csinált belőlem? 
– Nem tudom, Andzsin-szan. De olyan hatamoto még nem volt, aki ne lett volna szamuráj. Soha. – Mariko Omihoz fordult a kérdéssel. Omi türelmetlenül megrázta a fejét, és mondott valamit. – Omi-szan sem tudja. Mindenesetre a hatamoto különleges előjoga, hogy mindig viselje a kardokat, még Toranaga úr jelenlétében is. Ez a kötelessége, mert ő tökéletesen megbízható testőr. Ezenkívül csak a hatamoto nyer azonnali bebocsátást urához. 
Blackthorne fogta a rövidkardot és beletűzte az övébe, aztán a másikat, a hosszú harci kardot is, pontosan úgy, ahogy Omi viselte őket. Felfegyverezve jobban érezte magát. – Arigató gozaimasita, Fudzsiko-szan – mondta csendesen. 
Az asszony lesütötte a szemét, és halkan válaszolt. Mariko fordította. 
– Fudzsiko-szan azt mondja, engedelmeddel, uram, mivel minél előbb és jól meg kell tanulnod nyelvünket, alázatosan felhívja figyelmedet, hogy férfiember bőven elég, ha annyit mond: dómo. Az arigató a gozaimasitá-val  együtt vagy anélkül fölöslegesen nagy udvariasság, azt csak a nőknek kell használniuk. 
– Hai. Dómo. Vakarimaszu, Fudzsiko-szan. – Blackthorne most nézett először nyíltan az asszony szemébe. Látta, hogy homlokát kiverte a verejték, és a keze is nyirkos. Szeme keskeny, arca szögletes, fogai kiállnak. – Kérlek, mondd meg ágyasomnak, ebben az egy esetben nem tekinteni fölöslegesen nagy udvariasságnak az arigató gozaimasitá-t. 

Jabu újra a kardokra pillantott. Blackthorne keresztbe vetett lábbal ült előtte egy párnán, a díszhelyen, Mariko mellette, Igurasi mögötte. Az erőd főtermében voltak. 
Omi befejezte a magyarázatot. 
Jabu vállat vont. – Ügyetlenül viselkedtél, öcsém. Persze hogy az ágyas kötelessége megvédeni az Andzsin-szant és tulajdonát. Persze hogy van joga a kardok viseléséhez. Igen, ügyetlenül és rosszul cselekedtél. Világosan megmondtam, hogy az Andzsin-szan nagyra becsült vendégem. Kérj tőle bocsánatot. 
Omi tüstént felkelt, letérdelt Blackthorne elé és meghajolt. – Bocsánatot kérek a hibámért, Andzsin-szan. – Hallotta Mariko hangját: a barbár elfogadj a a bocsánatkérést. Újra meghajolt, nyugodtan visszament a helyére és leült. Belül azonban nem volt nyugodt. Most már csak egyetlen cél éltette: megölni Jabut. 
Eldöntötte, hogy megteszi az elképzelhetetlent: megöli hűbérurát, klánja fejét. 
Nem azért, mert nyilvánosan bocsánatot kellett kérnie a barbártól. Ebben Jabunak teljesen igaza volt. Omi tudta, hogy rosszul kezelte az ügyet, mert noha Jabu ostoba módon valóban azt parancsolta, hogy még ma este vegye el az Andzsin-szantól a fegyvereket, úgy kellett volna intézni, hogy a pisztolyok a házban maradjanak, ahonnan később ellopathatják és összetörhetik őket. 
És az Andzsin-szan helyesen cselekedett akkor is, amikor ágyasának adta át a pisztolyokat, gondolta Omi, mint ahogy az ágyas is helyesen és jogosan cselekedett úgy, ahogy cselekedett. És meg is húzta volna a ravaszt. Nem volt titok, hogy Uszagi Fudzsiko a halált keresi, az sem, hogy miért. Omi tudta, hogy ha délelőtt nem határozza el Jabu megölését, előrelépett volna, bele a halálba, aztán emberei elvették volna az asszonytól a pisztolyokat. Nemesen halt volna meg, az asszonyt is nemesen küldték volna a halálba, s férfiak és nők mesélték volna a tragikus történetet nemzedékeken át. Lelkesítő, tragikus hangú dalok, versek, esetleg nó-játékok születtek volna hármukról: a hűséges ágyasról és a hűséges szamurájról, akik kötelességtudóan meghaltak az elképesztő barbár miatt, aki a keleti tengerből jött elő. 
Nem, Omi döntésének semmi köze sem volt ehhez a nyilvános bocsánatkéréshez, noha a dolog tisztességtelensége tovább fokozta benne az égő gyűlöletet. A fő ok az volt, hogy Jabu nyilvánosan megsértette Omi anyját és feleségét: órákig hagyta őket várakozni a napon, mint a közönséges parasztokat, aztán egy szó üdvözlet nélkül elbocsátotta őket, megint csak mint a közönséges parasztokat. 
„Nem számít, fiam – mondta az anyja. – Ehhez joga van.” 
„Hűbérurunk ő – mondta Midori, a felesége, miközben a szégyen könnyei csurogtak az arcán. – Kérlek, bocsáss meg neki.”
„És meg sem hívott benneteket, hogy üdvözöljétek őt és a tiszteket az erődben – folytatta Omi. – Arra a lakomára, amelyet ti rendeztetek! Csak az élelem és a szaké egy kokuba került!”
„Ez a kötelességünk, fiam. Kötelességünk, hogy mindenben engedelmeskedjünk Jabu úrnak.” 
„És az apámra vonatkozó parancsa?”
„Az még nem parancs. Csak pletyka.”
„Apám üzenetében az áll, hogy hallotta: Jabu meg fogja parancsolni neki, hogy borotválja le a fejét és menjen papnak, vagy vágja fel a hasát. Jabu felesége már újságolja is baráti körben!”
„Csak egy kém súgta apád fülébe. A kémekben nem lehet mindig megbízni. Nagyon sajnálom, fiam, de apád néha nem viselkedik valami bölcsen.”
„És mi lesz veled, anyám, ha mégsem csak pletyka?”
„Bármi történjék, az karma. A karmát el kell fogadni.” 
„Nem, ezek a sértések elviselhetetlenek.”
„Kérlek, fiam, tűrd el őket.”
„Kulcsot adtam Jabu kezébe a hajóhoz, az Andzsin-szanhoz, az új barbárokhoz, megmutattam neki, hogyan másszon ki Toranaga csapdájából. Segítségemmel óriási tekintélyre tett szert. A jelkép kardajándékkal pedig Toranaga után második ember lett a keleti hadakban. És mit kaptunk viszonzásul? Mocskos sértéseket.”
„Fogadd el a karmádat.”
„Kérlek, uram, hallgass anyádra, az úrnőre.”
„Nem élhetek ezzel a szégyennel. Bosszút állok, aztán megölöm magam, és a szégyen el lesz törölve.”
„Utoljára kérlek, fiam, fogadd el a karmádat.”
„Az én karmám az, hogy elpusztítsam Jabut.”
Az öreg hölgy felsóhajtott. „Jól van hát. Férfi vagy. Tiéd a döntés joga. Legyen, aminek lennie kell. De Jabu megölése önmagában semmit sem ér. Tervet kell készítenünk. Fiát is el kell tenni láb alól és Igurasit is. Főleg Igurasit. Akkor apád lesz a klán vezére, méghozzá jogosan.”
„Hogyan csináljuk, anyám?”
„Tervet fogunk készíteni. Addig pedig légy türelmes, ne? Azután megtárgyaljuk a dolgot apáddal. Még te is adhatsz tanácsot, Midori, de nagyon kérlek, ne valami ostobaságot.”
„És Toranaga úr? Jabunak adta a kardját.”
„Én azt hiszem, Toranaga úrnak csak mint erős vazallus tartományra van szüksége Izura. Nem mint szövetségesre. Éppúgy nem akar ő szövetségeseket, mint annak idején a taikó. Jabu azt hiszi magáról, hogy szövetséges. De szerintem Toranaga megveti a szövetségeseket. Klánunk fel fog virágozni mint Toranaga vazallusa. Vagy mint Isido vazallusa! Ki válasszon, he? És hogyan hajtsuk végre az akciót?”
Omi most is érezte azt a gyönyört, ami elfogta, amikor a döntést véglegesítették. De az arcán mindebből semmi sem látszott, miközben csát és bort szolgáltak fel azok a gondosan válogatott szolgálók, akiket Misimából hozatott Jabu számára. Figyelte Jabut, az Andzsin-szant, Marikót és Igurasit. Mindnyájan arra vártak, hogy Jabu elkezdje. 
A terem nagy volt és levegős, harminc tiszt ehetett-ihatott, társaloghatott benne kényelmesen. A testőrök és a szolgák számára volt még sok szoba és konyha, az egész épületet kert vette körül, s noha sebtében kellett felhúzni, a lehető legszebben építették s úgy, hogy könnyen védhető legyen. Hogy a költségeket az ő megnövelt birtokáról kellett előteremteni, az Omit egyáltalán nem zavarta. Ez volt a kötelessége. 
Kinézett a sodzsin. Az előudvarban még több az őr. Istállók. Az erődöt vizesárok vette körül. A kerítés szorosan összekötözött, óriási bambuszrudakból készült. Nagy központi oszlopok tartották a cserepezett tetőt. A falak könnyű tolósodzsikból álltak, szokás szerint olajos papírral fedve. A tatamikkal borított padlót pompás deszkákból szerkesztették össze, és cölöpök emelték a döngölt föld fölé. 
Jabu parancsára Omi négy falut kifosztott, hogy összeszedje az építőanyagot ehhez meg a másik házhoz, Igurasi pedig minőségi tatamikat és futonokat hozott, amelyek faluhelyen beszerezhetetlenek. 
Omi büszke volt munkájára. Elkészült a szabad ég alatti tábor is a háromezer szamuráj részére a domb fölötti fennsíkon – ez a faluba és a tengerpartra vezető utakat őrizte. A falu a szárazföld felől szorosan és biztonságosan le volt zárva. A tenger felől jókor észre lehet venni a közeledő ellenséget, a hűbérúr idejében elmenekülhet, ha veszély fenyegeti. 
De nekem nincs többé hűbéruram. Kit szolgáljak mostantól, töprengett Omi. Ikava Dzsikkjut? Vagy egyenesen Toranagát? Megkapnám Toranagától cserébe, amit kívánok? Vagy Isidót? Isidóhoz nehéz eljutni manapság, ne? Igen, de lenne miről beszámolnom neki... 
Délután Jabu magához rendelte Igurasit, Omit és a négy főkapitányt, és ismertette az ötszáz puskás szamuráj titkos kiképzési tervét. Igurasi lesz a parancsnok, Omi az egyik száz vezetője. Megbeszélték, hogyan osszák szét az egységek között Toranaga katonáit, ha majd megérkeznek, hogy azután az árulás első jelére semlegesíteni lehessen őket. 
Omi azt javasolta, hogy még három, egyenként száz szamurájból álló egységet képezzenek ki titokban a félsziget egy távol eső pontján, mint tartalékot és biztosítékot Toranaga esetleges álnoksága ellen. 
„Ki lesz Toranaga embereinek a parancsnoka? Kit küld parancsnokhelyettesnek?” – kérdezte Igurasi. 
„Teljesen mindegy – felelte Jabu. – Öt alárendelt tisztjét én jelölöm ki, s azok tüstént elvágják a torkát, amint szükségesnek látszik. A jelszó a parancsnokhelyettes és a többi nem idevalósi meggyilkolására az lesz, hogy: „Szilvafa”. Igurasi-szan, holnap kiválasztod a katonákat. Mindegyiket személyesen fogom jóváhagyni, és egyelőre senki sem tudhat meg közülük semmit a muskétásezreddel kapcsolatos általános haditervemről.”
Most, Jabut figyelve, Omi átélte a bosszú újszerű, édes izgalmát. Könnyű volna megölni Jabut, de meg kell szervezni a dolgot. Csak így biztosíthatja, hogy apja vagy bátyja vegye át a hatalmat Izu és a klán fölött. 
Jabu a tárgyra tért. – Mariko-szan, kérlek, mondd meg az Andzsin-szannak, hogy holnaptól elkezdi embereim kiképzését a barbárok lövésztudományára, azonkívül mindent meg akarok tudni arról, hogyan szoktak háborúzni a barbárok. 
– Sajnálom, Jabu-szan, de a puskák csak hat nap múlva érkeznek meg – emlékeztette Mariko. 
– Embereimnek van annyi, hogy elkezdhessük – felelte Jabu. – Holnap akarok kezdeni. 
Mariko fordított. 
– Mit akar tudni a háborúzásról? – kérdezte Blackthorae. 
– Azt mondta, mindent. 
– De mégis mit? 
Mariko megkérdezte. 
– Jabu-szan az iránt érdeklődik, vettél-e már részt szárazföldi ütközetben. 
– Igen. Németalföldön. És egyszer Franciaországban. 
– Jabu-szan azt mondja, kitűnő. Meg akarja ismerni az európai hadviselést. Tudni akarja, hogyan vívják meg a csatákat a ti országaitokban. Részletesen. 
Blackthorne gondolkodott. Majd így szólt: – Mondd meg Jabu-szannak, bármennyi embert ki tudok képezni a számára, és pontosan tisztában vagyok azzal is, mire kíváncsi. – Domingo testvértől sok mindent megtudott a japán háborúkról. A szerzetes szakértő volt, azonkívül aggódott. „Végül is, seor – mondta –, életbevágó tudnunk, hogyan háborúznak a pogányok, nem igaz? Minden papnak meg kell védenie nyáját. És a dicső konkvisztádorok serege nem az anyaszentegyház áldott élcsapata-e? Nem voltam-e köztük mindenütt az első sorokban, az Újvilágban és a Fülöp-szigeteken, nem tanultam-e tőlük több mint húsz esztendőn át? Én ismerem a háborút, ismerem, seor. Kötelességem volt, Isten akarata, hogy megismerjem. Isten talán azért küldött, hogy adjam át neked tudásomat arra az esetre, ha meghalnék. Nyájam tagjai itt a börtönben sok mindent elárultak a japán hadviselésről is. Tudom, hogyan harcolnak és hogyan lehet legyőzni őket. S hogy hogyan tudnának ők legyőzni minket! Elárulok neked egy titkot, soha ne feledd, seor: a japánok vérszomját és vadságát soha ne társítsd modern fegyverekkel és módszerekkel. Különben szárazföldön elsöpörnek bennünket.”
Blackthorne Isten kegyelmébe ajánlotta magát és belevágott: – Mondd meg Jabu úrnak, hogy sok mindenben a segítségére lehetek. Neki is és Toranaga úrnak is. Legyőzhetetlenné tudom tenni a hadseregüket. 
– Jabu úr azt mondja, ha kiderül, hogy igazat beszélsz, a Toranaga úrtól kapott évi kétszáznegyven kokudat ötszáz kokura fogja emelni egy hónap múlva. 
– Köszönöm. De mondd meg neki, ha mindezt megteszem, cserébe egy kegyet kérek: vonja vissza a falura kimondott ítéletét, s öt hónapon belül adja vissza hajómat és legénységemet. 
– Andzsin-szan – mondta Mariko –, nem alkudozhatsz Jabu úrral, mint holmi kalmárral. 
– Kérlek, mondd meg neki, hogy alázatosan kérem ezt a kegyet. Úgy is mint megbecsült vendég és mint leendő hálás hűbéres. 
Jabu összeráncolt homlokkal, hosszan válaszolt. 
– Jabu-szan azt mondja, a falunak nincs jelentősége. A parasztoknak tüzet kell gyújtani a fenekük alá, csak úgy serénykednek. Ne törődj velük. Ami a hajót illeti, az Toranaga úr kezén van. Minden bizonnyal vissza fogod kapni. Megkért engem, hogy terjesszem kérésedet Toranaga úr elé, amint Jedóba érek. Meg fogom tenni, Andzsin-szan. 
– Kérlek, kérj bocsánatot a nevemben Jabu úrtól, de ragaszkodom hozzá, hogy vonja vissza az ítéletet. Még ma este. 
– Csak az imént tagadta meg, Andzsin-szan. Modortalanság volna megismételni a kérést. 
– Igen, értem. De azért ismételd meg, légy szíves. Ez nagyon fontos nekem. 
– Azt mondja, türelmesnek kell lenned. Ne törődj a parasztokkal. 
Blackthorne bólintott. És döntött. – Köszönöm. Értem. Igen. Kérlek, köszönd meg Jabu-szannak, és mondd meg neki, hogy nem élhetek tovább ezzel a szégyennel. 
Mariko elfehéredett. – Micsoda? 
– Nem élhetek azzal a szégyennel, hogy a falu pusztulása a lelkiismeretemet terheli. Csorba esett a becsületemen. Ezt nem bírom elviselni. Keresztény hitem ellen való. Tüstént öngyilkosságot kell elkövetnem. 
– Öngyilkosságot? 
– Igen. Így döntöttem. 
– Nan dzsa, Mariko-szan? – szólt közbe Jabu. 
Mariko akadozva lefordította, amit Blackthorne mondott. Jabu kérdéseket tett fel neki, az asszony válaszolt. Aztán Jabu azt mondta: – A reagálásodtól eltekintve ez merő tréfa, Mariko-szan. Miért aggódsz ennyire? Miért gondolod, hogy valóban megtenné? 
– Nem tudom, uram. Olyan... nem is tudom... – Az asszony hangja elhalt. 
– Omi-szan? 
– Az öngyilkosság elfogadhatatlan a keresztények számára, uram. Sohasem követnek el öngyilkosságot úgy, ahogy mi, szamurájok. 
– Mariko-szan, te keresztény vagy. Igaz ez? 
– Igen, uram. Az öngyilkosság halálos bűn, Isten parancsolata tiltja. 
– Igurasi-szan? Te mit gondolsz? 
– Blöfföl. Ez az ember nem keresztény. Emlékszel az első napra, uram? Emlékszel, hogy mit művelt azzal a pappal? És mit tűrt el Omi-szantól, hogy megmentse azt a fiút? 
Jabu mosolyogva emlékezett vissza arra a napra és az azt követő éjszakára. – Igen. Egyetértek. Ez az ember nem keresztény, Mariko-szan. 
– Nagyon sajnálom, Jabu-szan, de nem értem. Mi történt azzal a pappal? 
Jabu elmondta, mi történt Blackthorne és a pap között. 
– Megszentségtelenített egy feszületet? – kérdezte iszonyodva Mariko. 
– És darabjait a porba vetette – tette hozzá Igurasi. – Blöfföl, uram. Ha ez a dolog a falusiakkal csorbát ejt a becsületén, hogyan képes itt lenni köztünk, ahol Omi-szan úgy megszégyenítette azzal, hogy a hátára hugyozott? 
– Micsoda? Bocsánatot kérek, uram, de ezt sem értem – mondta Mariko. 
– Magyarázd meg neki – utasította Jabu Omit. Omi engedelmeskedett. Mariko undorodva hallgatta, de az arcán ennek semmi jelét nem mutatkozott. 
– Utána az Andzsin-szan teljesen megjuhászodott, Mariko-szan – mondta Omi. – Fegyver nélkül mindig is meg fog juhászodni. 
Jabu ivott egy kis szakét. – Mariko-szan, mondd meg neki, hogy az öngyilkosság nem barbár szokás. Tiltja a keresztény Isten. Akkor meg hogy követhetne el ilyesmit? 
Mariko fordított. Jabu figyelmesen vizsgálta Blackthorne arcát, miközben az válaszolt. 
– Az Andzsin-szan a lehető legalázatosabban bocsánatot kér, de azt mondja, akár szokás, akár nem, akár tiltja Isten, akár nem, ez a szégyen a faluval kapcsolatban elviselhetetlen a számára. Azt mondja... hogy most Japánban van, hatamoto lett, s joga van a mi törvényeink szerint élni. – Marikónak remegett a keze. – Ezt mondja, Jabu-szan. Joga van a mi szokásaink... a mi törvényünk szerint élni. 
– A barbároknak nincsenek semmiféle jogaik. 
– Toranaga úr hatamotóvá emelte. Ez jogokkal jár, ne? – mondta Mariko. Enyhe szellő zörgette meg a sodzsikat.
– Hogyan tudna öngyilkosságot elkövetni? He? Kérdezd meg tőle. 
Blackthorne kivonta hüvelyéből a tűhegyes rövidkardot, és szelíd mozdulattal, hegyével maga felé a tatamira tette. 
– Blöfföl! – mordult fel Igurasi. – Ki hallott már olyat, hogy egy barbár civilizált módon tudjon viselkedni? 
Jabu a szemöldökét ráncolta, szívverése lelassult izgalmában. – Ez az ember bátor, Igurasi-szan. Efelől ne legyen kétséged. És különös. De hogy ezt meg tudja tenni? – Jabu szeretett volna tanúja lenni az esetnek, szerette volna látni a barbár önuralmát, hogy hogyan megy a halálba, szerette volna átérezni vele a távozás eksztázisát. Előre lubickolt az élvezetben, de erőt vett magán. – Te mit tanácsolsz, Omi-szan? – kérdezte rekedten. 
– A falunak azt mondtad, uram: „Ha az Andzsin-szan nem tanul megkielégítően.” Azt javaslom, tégy egy kis engedményt, ígérd meg neki, hogy bármennyit tanuljon is meg öt hónap alatt, az „kielégítő” lesz, de cserébe esküdjön meg a saját Istenére, hogy a falunak ebből semmit sem árul el. 
– De hiszen nem keresztény. Hogyan köthetné egy ilyen eskü? 
– Valamilyen módon keresztény, véleményem szerint. A feketeköntösűek ellen van, és ez a fontos. Azt hiszem, az esküje kötni fogja. És arra is meg kell esketni, hogy minden erejét és tehetségét a tanulásra és a te szolgálatodra fordítja. Okos ember, tehát sok mindent meg fog tanulni öt hónap alatt, így a te becsületed is tiszta marad és az övé is – ha van neki egyáltalán. Nem vesztesz semmit, de sokat nyersz. S ami még fontosabb: saját jószántából fog hűséggel szolgálni. 
– Hiszel benne, hogy megöli magát? 
– Igen. 
– Mariko-szan? 
– Nem tudom, Jabu-szan. Bocsáss meg, de nem tudok tanácsot adni. Néhány órával ezelőtt azt mondtam volna, nem, nem fog öngyilkosságot elkövetni. De most már nem vagyok biztos benne. Mióta... mióta Omi-szan érte jött ma este... megváltozott. 
– Igurasi-szan? 
– Ha most beadod a derekad és blöfföl, akkor ugyanezt számtalanszor eljátszhatj a még veled. Ravasz, mint a róka-kami. Egyszer úgyis nemet kell neki mondanod, uram. Azt ajánlom, tedd most. Blöfföl. 
Omi előrehajolt, és megrázta a fejét. – Uram, kérlek, bocsáss meg, de ismétlem, ha nemet mondasz, sokat kockáztatsz. Ha blöfföl – és ez könnyen megeshet –, akkor mint büszke ember gyűlölettel telik el irántad a megaláztatás miatt, és nem lesz teljes lényévei a segítségedre, márpedig erre van szükséged. Kért tőled valamit mint hatamoto, és ehhez joga van, azonkívül saját jószántából a mi szokásaink szerint akar élni. Ez máris óriási lépés előre, uram. Tanácsolom, légy óvatos. 
– Igen, értékes ember – mondta Igurasi –, és szükségünk van a tudására. De a markunkban kell tartanunk, irányítanunk kell, te magad mondtad többször is, Omi-szan. Ez az ember barbár. Nem egyéb. Ó, tudom, mától hatamoto, mától viselheti a két kardot. De ettől még nem lett szamuráj. Nem az, és nem is lesz soha. 
Mariko tudta, hogy mindnyájuk közül éppen neki kellene a legjobban kiigazodnia az Andzsin-szanon. De nem igazodott ki rajta. Egyik pillanatban értette, a másikban rejtély volt a viselkedése. Egyikben kedvelte, a másikban gyűlölte. Miért? 
Blackthorne kísérteties tekintete a távolba meredt. Veríték gyöngyözött a homlokán. A félelemtől? – töprengett Jabu. Fél, hogy szaván fogjuk? Blöfföl vajon? 
– Mariko-szan? 
– Igen, uram? 
– Mondd meg neki... – Jabu szája hirtelen kiszáradt, mellkasa összeszorult. – Mondd meg az Andzsin-szannak, hogy a falura kimondott ítélet érvényben marad. 
– Uram, kérlek, bocsáss meg, de ajánlom, fogadd meg Omi-szan tanácsát. 
Jabu nem nézett rá, Blackthorne-t nézte. Halántékán lüktetett az ér. – Az Andzsin-szan azt mondta, döntött. Legyen. Most majd kiderül, barbár-e – vagy hatamoto. 
Mariko hangját alig lehetett hallani. – Andzsin-szan, Jabu-szan azt mondja, az ítélet érvényben marad. Nagyon sajnálom. 
Blackthorne hallotta a szavakat, de nem hatottak rá. Erősebbnek és nyugodtabbnak érezte magát, mint valaha, sokkal inkább átérezte az életet, mint valaha. 
Miközben várakozott, nem hallgatta őket, nem is figyelt rájuk. Elkötelezte magát. A többit Istenre bízta. Saját agyába zárva újra és újra azokat a szavakat hallotta, amelyek az itteni élet értelmét megvilágították előtte s amelyeket minden bizonnyal Isten küldött Mariko révén: „Van egy könnyű megoldás – halj meg. De ha életben akarsz itt maradni, a mi szokásaink szerint kell élned...”
„...az ítélet érvényben marad.”
Tehát meg kell halnom. 
Félnem kellene. De nem félek. 
Miért? 
Nem tudom. Csak azt tudom, hogy amint igazán eldöntöttem: itt csak úgy lehet férfiként élni, ha elfogadom a szokásaikat, ha kockáztatom a halált, ha meghalok... esetleg meghalok... abban a pillanatban eltűnt belőlem a halálfélelem. „Az élet és a halál ugyanaz... Hagyd a karmát a karmára.”
Nem félek a haláltól. 
A sodzsin kívül csendesen eleredt az eső. Lenézett a késre. 
Jó életem volt, gondolta. 
Tekintete visszatért Jabuhoz. – Vakarimaszu –  mondta világosan, és noha tudta, hogy az ő ajkai formálták a szót, mintha mégis másvalaki ejtette volna ki. 
Senki sem mozdult. 
Nézte a jobb kezét, amint felveszi a kést. Aztán baljával is megragadta a markolatot, és szilárdan a szíve felé fordította a pengét. Most már csak az élete hangját hallotta, egyre erősebben, egyre szárnyalóbban, amíg nem bírta tovább. Lelke az örök csendért kiáltott. 
A kiáltás mozgásba hozta a reflexet. Biztos kézzel célja felé rántotta a kést. 
Omi fel volt készülve, hogy megállítsa, de Blackthorne mozdulatának váratlanságára és hevességére nem készült fel, s amint balja elkapta a pengét jobbja a markolatot, fájdalom hasított bele, és bal kezéből dőlt a vér. Minden erejét megfeszítve küzdött, hogy megállítsa a döfést. Látni való volt, hogy nem fog sikerülni. Azután Igurasi a segítségére sietett. Kivették a kést Blackthorne kezéből. Vékony patakban vér szivárgott a navigátor szíve tájáról, ahol a kés hegye behatolt a bőr alá. 
Mariko és Jabu nem mozdult. 
– Mondd meg neki – szólalt meg Jabu –, mondd meg neki, Mariko-szan, hogy bármennyit tanul meg, elegendő lesz. Parancsold... nem, kérd meg, hogy tegyen esküt, ahogy Omi-szan javasolta. Mindent úgy, ahogy Omi-szan javasolta. 

Blackthorne lassan tért vissza a halálból. Mérhetetlen messziről, értetlenül meredt rájuk és a pengére. Aztán az élet árja visszazúdult rá, de nem tudott mit kezdeni vele, mert halottnak hitte magát, nem élőnek. 
– Andzsin-szan? Andzsin-szan? 
Látta, hogy Mariko ajka mozog, hallotta a szavakat, de minden érzéke az esőre és a szellőre koncentrált. 
– Igen? – Hangja még mindig messziről jött, de már érezte az eső szagát, hallotta a cseppeket, ízlelte a tengeri sót a levegőben. 
Élek, gondolta csodálkozva. Élek, és odakinn igazi eső esik, a szél is igazi, északról fúj. Igazi a serpenyő, benne a szén, és ha felveszem ezt a csészét, igazi folyadék lesz benne, és íze lesz. Nem haltam meg. Élek! 
A többiek némán ülve, türelmesen vártak, tisztelettel adóztak bátorságának. Nem akadt még férfi Japánban, aki ilyesminek tanúja lett volna. Magában mindegyik azt kérdezte: mit fog most csinálni az Andzsin-szan? Képes lesz egyedül felállni és elmenni, vagy elhagyta a lélek? Mit csinálnék én a helyében? 
Egy szolga zajtalanul tépést hozott, és bekötötte Omi kezén a mély sebet, elállítva a vérzést. Senki sem mozdult. Mariko csendesen szólongatta időről időre, miközben a csát vagy a szakét kortyolták, de épp csak egy keveset, mert sokkal édesebb volt, hogy várakozhattak, nézhették az Andzsin-szant és elraktározhatták emlékezetükben az eseményt. 
Blackthorne számára ennek a nem életnek mintha sosem akart volna vége szakadni. Aztán egyszer csak a szeme látott. A füle hallott. 
– Andzsin-szan? 
– Hai? – válaszolta olyan kimerültséggel küszködve, amilyet még soha életében nem tapasztalt. 
Mariko elismételte, amit Omi mondott, de úgy, mintha az ötlet Jabutól származna. Többször el kellett mondania, mire meggyőződött róla, hogy Blackthorne megértette. 
Blackthorne összeszedte ereje utolját, a győzelem íze édes volt a szájában. – A szavam is elég, mint ahogy elég az övé is. De azért megesküszöm Istenre, ha akarja. Igen. És Jabu-szan is esküdjön meg az ő istenére, hogy ugyanolyan becsületesen fogja állni az alkut. 
– Jabu úr azt mondja, Buddha urunkra esküszik. 
Blackthorne tehát megesküdött. Aztán átvette a feléje nyújtott csát. Sosem ivott ilyen jóízűt. A csésze nagyon nehéz volt, nem bírta sokáig tartani. 
– Gyönyörű az eső, ugye? – kérdezte a sodzsit érő, majd eltűnő esőcseppeket nézve, és megdöbbentette az érzékelés vakító fényessége. 
– Igen – felelte szelíden Mariko, tudván, hogy az Andzsin-szan érzékei olyan síkon mozognak most, ahová sosem jut el az, aki nem ment önként a halál elé s a kifürkészhetetlen karma jóvoltából csodálatos módon vissza nem tért. 
– Pihenj most, Andzsin-szan. Jabu-szan megkért, tolmácsoljam köszönetét, s hogy holnap majd folytatja veled a beszélgetést. Pihenj most. 
– Igen. Köszönöm. Az jó lesz. 
– Gondolod, hogy fel bírsz állni? 
– Igen. Azt hiszem. 
– Jabu-szan azt kérdi, nem akarsz-e gyaloghintót. 
Blackthorne elgondolkodott. Végül úgy döntött, a szamuráj gyalog menne – legalábbis megpróbálná. 
– Nem, köszönöm – felelte, ámbár nagyon szeretett volna lefeküdni, behunyni a szemét és álomba merülni. Ugyanakkor tudta, hogy még nem merne elaludni, hátha kiderülne, hogy mindez csak a halál utáni álom, hogy a kés nem ott van a futonon, hanem a szívében, s ez itt a pokol, a pokol kezdete. 
Lassan felvette a kést és nézegette, élvezte valódiságát. Azután visszadugta a hüvelyébe. Mindez nagyon sokáig tartott. 
– Sajnálom, hogy ilyen lassú vagyok – mormolta. 
– Ne sajnáld, Andzsin-szan. Ma újjászülettél. Ez egy másik élet, egy új élet – mondta büszkén Mariko, örülve a tisztességnek, ami Blackthorne-t érte. – Keveseknek adatik meg, hogy visszatérjenek. Ne sajnáld. Tudjuk, hogy nagy-nagyszilárdságot igényel. A legtöbb férfiban nincs annyi erő, hogy akár csak felállni tudjon utána. Segíthetek? 
– Nem. Nem, köszönöm. 
– Nem szégyen elfogadni a segítséget. Kitüntetnél, ha megengednéd, hogy segítsek. 
– Köszönöm. De... de magam akarok. Megpróbálom. 
Nem bírt azonnal felállni. A kezére kellett támaszkodnia, hogy feltérdelhessen, s utána újból erőt kellett gyűjtenie. Később feltápászkodott, de kis híján elvágódott. Megingott, de nem esett el. 
Jabu meghajolt előtte. Mariko is, Omi is, Igurasi is. 
Az első lépéseket úgy tette meg, mint a részeg. Elkapott egy oszlopot, megpihent. Aztán újrakezdte. Tántorgott, de ment, egyedül. Mint egy férfi. Egyik kezét a hosszúkard markolatán nyugtatta, fejét felszegte. 

Jabu kifújta a levegőt, és nagyot kortyolt a szakéból. Amikor szóhoz jutott, Marikóhoz fordult. – Kérlek, menj utána. Ügyelj rá, hogy biztonságban hazaérjen. 
– Igen, uram. 
Amint Mariko távozott, Jabu Igurasi felé perdült. – Te trágyadomb! 
Igurasi tüstént a tatamira hajtotta homlokát. 
– Blöfföl, ugye? Az ostobaságod miatt majdnem elvesztettem egy felbecsülhetetlen kincset. 
– Igen, uram. Igazad van, uram. Kérlek, engedd meg, hogy azonnal véget vessek életemnek. 
– Nem érdemled meg! Eridj az istállóba, ott fogsz lakni, míg érted nem küldök! Aludj az esztelen lovakkal! Lófejű barom! 
– Igen, uram. Bocsánatot kérek, uram. 
– Takarodj! A puskások parancsnoka Omi-szan lesz. Kifelé! 
A gyertyák sercegni kezdtek, lángjuk ide-oda imbolygott. Egyik szolgáló apró szakecsöppet ejtett a Jabu előtt levő lakkozott asztalkára, és Jabu kacskaringósan leteremtette. A többiek azonnal bocsánatot kértek. Tűrte, hogy megbékítsék, azután elfogadott még egy kis bort. – Blöfföl, mondja. Blöfföl! A hülye. Miért vagyok én hülyékkel körülvéve? 
Omi hallgatott, de a lelke mélyén eszméletlenre nevette magát. 
– De te nem vagy ostoba, Omi-szan. A te tanácsod értékes. Mától megkettőzöm jövedelmedet. Hatezer koku. A jövő évben. Birtokod harminc ríre terjed Andzsiro körül. 
Omi a futonig hajolt. Jabu megérdemli a halált, gondolta megvetően, amiért ilyen könnyen manipulálható. – Semmit sem érdemlek, uram. Csak a kötelességemet teljesítettem. 
– Igen. De a hűbérúrnak meg kell jutalmaznia a hűséget és a kötelességtudást. – Jabu a Josimoto-kardot viselte ma este. Az érintése is élvezetet szerzett neki. – Küldjétek be Zukimotót! 
– Mikor kezdődik a háború? – kérdezte Omi. 
– Még az idén. Talán fél év múlva, talán nem. Miért? 
– Mariko úrnőnek tovább kellene maradnia három napnál. Hogy védve legyél. 
– He? Miért? 
– Ő az Andzsin-szan szája. Fél hónap alatt az ő segítségével az Andzsin-szan kiképezhet húsz embert, akik aztán kiképezhetnek százat, azok meg a többit. Utána él-e, hal-e, nem számít. 
– Miért kellene meghalnia? 
– Előbb vagy utóbb megint szaván fogod az Andzsin-szant, uram. És legközelebb ki tudja, mi lesz az eredmény? Lehet, hogy a halálát fogod kívánni. – Mindketten tudták, mint ahogy Mariko és Igurasi is: annak, hogy Jabu megesküszik akármelyik istenre, semmi jelentősége, mert esze ágában sincs betartani ígéretét. – Lehet, hogy nyomást akarsz majd gyakorolni rá. Ha kifacsartad belőle a tudást, mit ér a héj? 
– Semmit. 
– Meg kell tanulnod a barbárok harcmodorát, de minél előbb. Lehet, hogy Toranaga úr érte küld, úgyhogy a lehető legtovább itt kell tartanod az asszonyt. Fél hónap elegendő idő, hogy mindent kifacsarj a fejéből, most, hogy minden figyelmét neked fogja szentelni. Kísérletezned kell, összehangolni az ő módszereiket a mieinkkel. Igen, legalább fél hónapba beletelik Ne? 
– És Toranaga-szan? 
– Bele fog egyezni, ha megfelelőképpen teszed meg a javaslatot, uram. Bele kell hogy egyezzen. A puskák az övéi is. Az asszony minél további jelenléte pedig több módon is értékes lehet a számodra. 
– Igen – mondta elégedetten Jabu, mert a gondolat, hogy túszul magánál tartja Marikót, már akkor megjárta az eszét, amikor a hajón azt tervezte, hogy felkínálja Toranaga fejét Isidónak. – Toda Marikót meg kell védeni, ez kétségtelen. Szörnyű lenne, ha gonosz kezekbekerülne. 
– Igen. És az ő révén esetleg sakkban lehetne tartani Hiromacut, Buntarót és egész klánjukat, talán még Toranagát is. 
– Fogalmazd meg az üzenetet. 
Omi, mintha most jutna eszébe, megjegyezte: – Anyám ma híreket kapott Jedóból, uram. Kéri, hogy mondjam meg neked: Gendzsiko úrnő megajándékozta Toranagát első fiúunokájával. 
Jabu hegyezni kezdte a fülét. Toranaga fiúunokája! Nem lehetne sakkban tartani Toranagát a csecsemővel? Végül is a fiúunoka biztosítja a dinasztia fennmaradását, ne? Hogyan kaparinthatnám kezembe túsznak a csecsemőt? – És Ocsiba, Ocsiba úrnő? – kérdezte. 
– Kíséretével együtt elhagyta Jedót. Három napja. Mostanára biztonságban lehet, Isido által ellenőrzött területen. 
Jabu Ocsibára és a húgára, Gendzsikóra gondolt. Micsoda különbség! Ocsiba életerős, gyönyörű, ravasz, izgékony, a birodalom legkívánatosabb asszonya és az Örökös anyja. Gendzsiko, a húga magának való, mogorva, s a könyörtelenségét, amelyről legendákat mesélnek, anyjától, Goroda egyik húgától kapta örökségbe. A két nővér szerette egymást, de Ocsiba gyűlölte Toranagát és egész családját, Gendzsiko pedig megvetette a taikót és fiát, Jaemont. Vajon tényleg a taikó nemzette Ocsiba fiát, tűnődött Jabu, mint ahogy ezen tűnődött minden daimjó évek óta. Mit nem adnék a válaszért! Mit nem adnék azért az asszonyért! 
– Most, hogy Ocsiba úrnő már nem túsz Jedóban... ez jó is lehet meg rossz is – mondta tétován Jabu. – Ne? 
– Jó, csakis jó lehet, így Isidónak és Toranagának nagyon hamar el kell kezdenie a háborút. – Omi gondosan elhagyta a „szama” szót mindegyik név mellől. – Mariko úrnőnek maradnia kell, a te érdekedben. 
– Gondod legyen rá. Szövegezd meg az üzenetet Toranagának. 
Szuzu, a szolgáló halkan megkopogtatta és félrehúzta az ajtót. Zukimoto lépett a szobába. – Uram? 
– Hol vannak az ajándékok, amiket Misimából rendeltem Omi-szannak? 
– A raktárban, uram. Itt a lista. A két lovat ki lehet választani az istállóból. Akarod, hogy intézkedjem? 
– Nem. Omi-szan fogja kiválasztani őket holnap. – Jabu rápillantott a gondosan összeállított listára: „Húsz kimonó (másodosztályú minőség); két kard; egy teljes páncél (javított, de jó állapotban); két ló; fegyverzet száz szamurájnak – egy kard, sisak, mellvért, íj, húsz nyílvessző és lándzsa egynek-egynek (a legjobb minőség). Teljes érték: négyszázhuszonhat koku. Azonkívül a »Várakozás Köve« értéke: felbecsülhetetlen.”
– Á, igen – mondta Jabu jobb kedvre derülve, amint eszébe jutott az a bizonyos éjszaka. – A kő, amit Kjúsún találtam. „Várakozó Barbár”, erre akartad változtatni a nevét, ugye? 
– Igen, uram, ha még mindig tetszik neked – felelte Omi. – De kitüntetnél azzal, hogy helyet választasz neki a kertben? Attól félek, nem találsz hozzá illőt. 
– Majd holnap eldöntőm. Igen. – Jabu hagyta, hogy gondolatai elkalandozzanak a kőre, azokra a régi-régi napokra rajongva tisztelt hűbérura társaságában és az Üvöltések Éjjelére. Elöntötte a melankólia. Az élet olyan kurta, szomorú és kegyetlen, gondolta. Végigmérte Szuzut. A szolgáló tétován rámosolygott; ovális arcú, vékony, finom teremtés, akárcsak a másik kettő. Gyaloghintóban hozták ide őket misimai házából. Ma mindhárman mezítláb voltak, kimonójuk a legfinomabb selyem, bőrük hófehér. Különös, hogy a fiúk milyen kecsesek, gondolta, sokszor jóval nőiesebbek, érzékibbek, mint a lányok. Aztán észrevette Zukimotót. – Hát te mire vársz? He? Kifelé! 
– Igenis, uram. Megparancsoltad, hogy emlékeztesselek az adókra, uram. – Zukimoto felemelte izzadó, kövér testét, és megkönynyebbülten elloholt. 
– Omi-szan, azonnal duplázd meg az adókat – mondta Jabu. 
– Igen, uram. 
– Mocskos parasztok! Nem dolgoznak elég keményen! Lusták... lusta népség! Távol tartom az utaktól a banditákat, biztonságossá teszem számukra a tengert, elnézően kormányozom őket, erre mit csinálnak? Álló nap csát meg szakét isznak és rizst zabálnak! Ideje, hogy parasztjaim teljesítsék irántam való kötelességüket! 
– Igen, uram – mondta Omi. 
Jabu visszatért arra a kérdésre, amely a leginkább foglalkoztatta. – Az Andzsin-szan meglepett ma este. Téged nem? 
– Ó, dehogynem, uram. Jobban, mint téged. De bölcsen tetted, hogy szaván fogtad. 
– Azt mondod, Igurasinak igaza volt? 
– Csak a bölcsességedet csodáltam, uram. Előbb vagy utóbb úgyis nemet kellett volna mondanod neki. Azt hiszem, igen bölcsen cselekedtél, hogy ezt ma este tetted. 
– Azt hittem, megöli magát. Igen. Örülök, hogy résen voltál. Számítottam rá, hogy résen leszel. Rendkívüli ember ez az Andzsin-szan, ahhoz képest, hogy barbár, ne? Kár, hogy barbár és hogy olyan naiv. 
– Igen. 
Jabu ásított. Elfogadott egy kis szakét Szuzutól. – Fél hónap, azt mondod? Marikónak legalább ennyi ideig itt kell maradnia, Omi-szan. Azután majd döntök felőle és a barbár felől. Hamarosan újabb leckére kell tanítani. – Nevetett, kimutatva rossz fogait. – Hamár az Andzsin-szan tanítani fog bennünket, mi is tanítsuk őt, ne? Meg kell tanítanunk, hogyan követik el szabályosan a szeppukut. Az lenne csak a látványosság, ne? Gondod legyen rá. Igen, egyetértek, a barbár napjai meg vannak számlálva. 

Harminckettedik fejezet

Tizenkét nappal később, délután küldönc érkezett Ószakából. Tíz szamurájból álló kísérettel lovagolt be. Agyonhajszolt lovaikról patakzott a tajték. A lándzsák hegyén lobogó zászlók a mindenható Régenstanács jelvényét viselték. Forró, felhős, nyirkos idő volt. 
A magas rangú, szikár, keménykötésű küldönc Isido legfőbb vezérei közé tartozott. Nebara Dzsozennek hívták, és könyörtelenségéről volt hírhedt. Sáros Szürke-kimonója rongyokban lógott róla, szeme égett a kimerültségtől. Ételt-italt nem fogadott el, és udvariatlanul követelte, hogy azonnal vezessék Jabu elé. 
– Bocsásd meg a külsőmet, Jabu-szan, de dolgom nem tűr halasztást – mondta. – Igen, bocsánatot kérek. Uram először is azt kérdezteti, miért képez ki Toranaga-katonákat is a tieid között, másodszor pedig miért gyakorlatoztok ennyi puskával? 
Jabu elvörösödött a durva hangnemtől, de megőrizte hidegvérét, mert tudta, hogy Dzsozen csak a pontos parancsot teljesíti, és ez a modortalan viselkedés szokatlan hatalmi pozícióról tanúskodik. Azonkívül az is zavarba hozta, hogy már megint kiszivárgott valami, újabb rés támadt a biztonsági szolgálatában. 
– Örömmel látott vendég vagy, Dzsozen-szan. Kérlek, mondd meg uradnak, hogy mindig szívemen viselem a boldogulását – mondta olyan udvariassággal, amelyet a jelenlevők közül senki sem vett komolyan. 
Az erőd verandáján tartózkodtak. Omi Jabu mögött ült. Igurasi, akinek néhány napja megbocsátottak, közelebb volt Dzsozenhez, és mindnyájukat a legmegbízhatóbb őrök vették körül. – Mit üzen még urad? 
– Uram örömmel fogja hallani, hogy szíveden viseled a boldogulását – mondta Dzsozen. – És most rátérve a puskákra és a kiképzésre: uram tudni akarja, miért Toranaga fia, Naga a parancsnokhelyettes. Mi olyan fontos ebben az egészben, hogy Toranaga egyik fia itt tartózkodjék, kérdi uram a megfelelő udvariassággal. Ez nagyon érdekli őt. Igen. Minden érdekli, amit a szövetségesei csinálnak. Például miért a barbár irányítja a kiképzést? És mire képezi ki az embereket? Igen, ez is érdekes kérdés, Jabu-szama. – Dzsozen kényelmesen eligazította kardjait, és örült, hogy legalább a hátát biztosítják az emberei. – Aztán: az újhold első napján ismét összeül a Régenstanács. Vagyis húsz nap múlva. Hivatalosan meg vagy híva Ószakába, hogy hűségesküdet megújítsd. 
Jabunak összeszorult a gyomra. – Úgy hallottam, Toranaga-szama lemondott. 
– Le bizony, Jabu-szan. Itó Teruzumi úr foglalta el a helyét. Uram lesz a Régenstanács új elnöke. 
Jabu pánikba esett. Toranaga azt mondta, a négy régens sose lesz képes megegyezni az ötödik személyében. Itó Teruzumi kisebb daimjó a nyugat-honsúi Negato tartományban, de családja ősi, a Fudzsimotóktól származik, ezért elfogadható régensnek, még akkor is, ha jelentéktelen, férfiatlan báb. – Kitüntetésnek fogom tekinteni, ha meghívást kapok tőlük – mondta védekezőleg Jabu, megpróbálva időt nyerni a gondolkodásra. 
– Uram úgy vélte, esetleg máris indulni akarsz majd. Hogy idejében Ószakába érj az ünnepélyes megnyitóülésre. Megparancsolta, hogy mondjam meg neked, minden daimjó ugyanezt az üzenetet kapja. Mégpedig most. Így mindnyájan ott lehetnek idejében, a huszonegyedik napon. Ő Császári Felsége, Go-Nidzso virágszemlélési ceremóniát rendelt el az alkalom megünneplésére. – Dzsozen előrenyújtotta a hivatalos irattekercset. 
– Ezen nincs rajta a Régenstanács pecsétje. 
– Uram már most kiadta a meghívót, jól tudván, hogy mint a néhai taikó hű vazallusa, mint fiának, Jaemonnak, nagykorúságától fogva a birodalom jogos urának hű vazallusa tisztában leszel vele, hogy az új Tanács jóvá fogja hagyni eljárását. Ne? 
– Kétségkívül nagy tisztesség lenne látni az ünnepi megnyitót – mondta Jabu, igyekezvén szenvtelen arcot vágni. 
– Rendben van – felelte Dzsozen. Újabb tekercset húzott elő, szétgöngyölte és magasra tartotta. – Íme Itó úr kinevező okmányának egy másolata, amelyet elfogadott, jóváhagyott és kézjegyével látott el a többi régens, Isido, Kijama, Onosi és Szugijama úr. – Dzsozen nem is leplezte diadalmas vigyorát, mert tudta, hogy ezzel az okmánnyal végleg rázárult a csapda Toranagára és minden szövetségesére, ugyanakkor neki és embereinek sérthetetlenséget biztosít. 
Jabu átvette a tekercset. Ujjai remegtek. Eredetisége felől kétség nem lehetett. A taikó felesége, Jodoko úrnő ellenjegyezte, tanúsítván, hogy a dokumentum valódi, az ő jelenlétében írták alá, hat példány készült belőle, amelyeket szerteküldtek a birodalomban, s ez a példány Ivari, Mikava, Tótómi, Szuruga, Izu és a Kvantó uraihoz kerül. A dokumentum tizenegy nappal azelőtt kelt. 
– Ivari, Mikava, Szuruga és Tótómi urai már elfogadták a meghívást. Itt vannak a pecsétjeik. Te vagy az utolsó előtti a listámon. Az utolsó Toranaga úr. 
– Kérlek, köszönd meg a nevemben uradnak, és mondd meg neki, előre örülök a találkozásnak, s hogy gratulálhatok új tisztéhez – mondta Jabu. 
– Rendben, írásban kérem. Jó lesz most azonnal. 
– Ma este, Dzsozen-szan. Vacsora után. 
– Jó. Most pedig mehetünk megszemlélni a kiképzést. 
– Ma nem gyakorlatozunk. Minden emberem erőltetett meneten van – felelte Jabu. Amint Dzsozen és szamurájai átlépték Izu határát, Jabu azonnal értesítést kapott, és elrendelte, hogy a muskétások kiképzését hagyják abba, s Andzsirótól távol zajtalan fegyverekkel folytassák a gyakorlatozást. – Holnap velem tarthatsz... délben, ha megfelel. 
Dzsozen felnézett az égre. Későre járt. – Rendben van. Egy kis alvás rám férne. De napnyugta után visszajövök, engedelmeddel. Akkor majd te és parancsnokod, Omi-szan meg a helyettese, Naga-szan elmagyarázhatjátok uram épülésére, mi ez az egész a puskákkal meg a barbárral. 
– Ő csak... igen. Természetesen. – Jabu intett Igurasinak. – Adj szállást tiszteletre méltó vendégünknek és embereinek. 
– Köszönöm, de nem szükséges – vágta rá Dzsozen. – A föld megfelelő futon a szamurájnak, a nyereg megfelelő párna. De egy fürdőt, ha megengeded... ez a nedvesség, ne? A gerincen fogok táborozni... engedelmeddel, természetesen. 
– Ahogy óhajtod. 
Dzsozen mereven meghajolt, és szamurájaitól körülvéve távozott. Állig fel voltak fegyverezve valahányan. Lovaikat két íjász tartotta. 
Amint hallótávolságon kívülre értek, Jabu arca eltorzult a dühtől. – Ki árult el? Ki? Ki a kémjük? 
A szintén halottsápadt arcú Igurasi elparancsolta közelükből az őröket. – Csak Jedóban lehet, uram – mondta. – Itt tökéletes a biztonság. 
– Ó kó! –  dühöngött Jabu, kis híján megszaggatva ruháját. – El vagyunk szigetelve. Izu és a Kvantó el van szigetelve. Isido nyert. 
– Húsz napig még nem – szúrta közbe gyorsan Omi. – Uram, azonnal küldj üzenetet Toranaga úrnak. Közöld vele, hogy... 
– Ostoba! – sziszegte Jabu. – Toranaga már tudja. Ahol nekem egy kémem van, neki ötven. Benne hagyott a pácban. 
– Nem hiszem, uram – mondta a félelem legcsekélyebb jele nélkül Omi. – Ivari, Mikava, Tótómi és Szuruga az ellenségei, ne? Mint ahogy ellenségei mindenkinek, aki az ő szövetségese. Ők biztosan nem figyelmeztették, ezért gondolom, hogy még nem tud a dologról. Közöld vele a hírt, és javasold, hogy... 
– Süket vagy? – ordította Jabu. – Mind a négy régens hozzájárult Itó kinevezéséhez, a Tanács újra törvényesen működik és húsz nap múlva összeül! 
– Erre egyszerű a válasz, uram. Javasold Toranagának, hogy azonnal ölesse meg Itó Teruzumit vagy valamelyik másik régenst. 
Jabunak tátva maradt a szája. – Mi? 
– Ha te nem akarod megtenni, küldj engem, hadd próbáljam meg. Vagy Igurasi-szant. Ha Itó úr meghal, Isido újra tehetetlen lesz. 
– Megőrültél te, vagy mi bajod? – kérdezte elképedten Jabu. – Tudod egyáltalán, hogy miről beszélsz? 
– Kérlek, uram, légy egy kis türelemmel. Az Andzsin-szan felbecsülhetetlen tudás birtokába juttatott, ne? Ezt most már Toranaga is tudja a beszámolódból, és nyilván Naga-szan is megküldte a maga beszámolóját. Ha elég időt nyerünk, ötszáz puskásod és az a háromszáz másik teljes győzelmet biztosít számodra, de csak egyszer. Amint az ellenség, akárki legyen az, meglátja, hogyan veted be ezeket az embereket és a tűzerőt, hamar tanulni fog belőle. De azt az első csatát elveszti. Egyetlen csata – ha az az igazán fontos csata lesz  – teljes győzelmet biztosít Taranagának. 
– Isidónak többé nincs szüksége csatára. Húsz nap múlva megkapja a császár mandátumát. 
– Isido paraszt. Paraszttól született, hazug alak, és a csatában cserbenhagyja bajtársait. 
Jabu liluló arccal bámult Omira. – Tudod... tudod te, hogy mit beszélsz? 
– Ezt tette Koreában. Ott voltam. Én is láttam, apám is látta. Isido cserbenhagyott minket és Buntaro-szant, hogy boldoguljunk, ahogy tudunk. Álnok paraszt ő, a taikó kutyája. Parasztokban nem bízhat az ember. Toranaga azonban Minovara. Benne megbízhatsz. Azt tanácsolom, hogy csakis Toranaga érdekeit tartsd szem előtt. 
Jabu hitetlenkedve rázta a fejét. – Süket vagy? Nem hallottad Nebara Dzsozent? Isido győzött. A Tanács húsz nap múlva ismét törvényes lesz. 
– Lehet, hogy az lesz. 
– Még ha Itó... Hogy tehetnéd meg? Ez lehetetlen. 
– Megpróbálhatnám, de idejében biztosan nem tudnám végrehajtani. Egyikünk sem tudná húsz napon belül. Toranaga azonban meg tudná szervezni. – Omi tudta, hogy végleg bedugta a fejét a sárkány torkába. – Kérlek, vedd fontolóra. 
Jabu a kezével törölte végig arcát, egész teste izzadt. – Ez után az idézés után, ha a Tanács összeül és én nem jelenek meg, egész klánommal együtt végem, beleértve téged is. Legalább két hónapra van szükségem, hogy kiképezzem az ezredet. De még ha máris ki volna képezve, Toranaga és én akkor sem győzhetnénk az összes többi ellen. Nem, tévedsz, Isidót kell támogatnom. 
– Még tíz napig nem kell Ószakába indulnod – mondta Omi –, sőt, tizennégyig, ha erőltetett menettel számolunk. Azonnal értesítsd Toranagát Nebara Dzsozenről. Így mentheted meg Izut és a Kaszigi-házat. Kérlek. Isido cserben fog hagyni és fel fog falni. Ikava Dzsikkju a rokona, ne? 
– De mi legyen Dzsozennel? – kiáltott fel Igurasi. – He? És a puskákkal? A haditervvel? Mindent meg akar tudni róluk még ma este. 
– Mondjunk el neki mindent. Részletesen. Ő csak egy lakáj. – Omi hozzáfogott a manipulálásukhoz. Tudta, hogy mindent kockáztat, de meg kellett akadályoznia, hogy Jabu Isido oldalára álljon és mindnyájukat tönkretegye. – Tárjuk fel előtte terveinket. 
Igurasi mérgesen ellentmondott. – Amint Dzsozen megtudja, mire készülünk, azonnal üzenetet küld Isido úrnak. Isido pedig egyszerűen ellopja a terveket, és azzal végünk. 
– Követjük a hírvivőt, és eltesszük láb alól. 
Jabu elvörösödött. – Azt a tekercset az ország legfelsőbb hatósága látta el kézjegyével! A régensek védelme alatt utaznak. Megőrültél, hogy ilyesmiket javasolsz? A számkivetésemet kockáztatod? 
Omi határozott arccal megrázta a fejét. – Véleményem szerint Jodoko-szamát és a többieket becsapta az az álnok Isido, akárcsak őfelségét. Meg kell védenünk a puskákat, uram. Nem hagyhatjuk, hogy egy hírvivő kijusson... 
– Hallgass! Amit tanácsolsz, őrültség! 
Omi meghajolt. Majd felnézett, és higgadtan így szólt: – Akkor kérlek, engedd meg, hogy szeppukut kövessek el, uram. De előbb hagyd, hogy befejezzem. Nem teljesíteném irántad való kötelességemet, ha nem próbálnálak minden módon megvédeni. Mint hű vazallusod kérem ezt a kegyet. 
– Fejezd be! 
– Most még nincs Régenstanács, így nem áll hivatalos védelem alatt az a mocskos szájú Dzsozen sem, hacsak nem tartasz tiszteletben egy törvénytelen dokumentumot, mivel... – azt akarta mondani: „gyenge vagy”, de meggondolta magát, és szilárd, nyugodt hangon folytatta – akár a többiek, hagyod magad becsapni, uram. Nincs Régenstanács. Nem „utasíthatnak" semmire. Amint összeül, akkor igen, akkor engedelmeskedned kell. De most, most hány daimjó fog engedelmeskedni, míg a hivatalos idézést ki nem bocsátják? Csakis Isido szövetségesei, ne? Ivarit, Mikavát, Tótómit és Szurugát nem rokonai és szövetségesei birtokolják-e? Ez az irat háborút jelent, ez kétségtelen, de kérlek, ne Isido, hanem a saját feltételeid mellett vívd meg. Fogadd ezt a fenyegetőzést azzal a megvetéssel, amit megérdemel! Toranagát még sohasem verték meg csatában. Isidót igen. Toranaga kibújt az alól, hogy részt vegyen a taikó szerencsétlen koreai háborújában. Isido nem. Toranaga pártolja a hajózást és a kereskedelmet. Isido nem. Toranaga létre akarja hozni a barbár haditengerészetét – nem ezt javasoltad neki? Isido nem akarja. Isido le fogja zárni a birodalom határait. Toranaga nem tesz ilyet. Isido Ikava Dzsikkjunak adja örökletes tartományodat, Izut, ha győz. Toranaga neked ajándékozza Dzsikkju tartományát. Te vagy Toranaga fő szövetségese. Nem ajándékozta-e neked a kardját? Nem bízta-e rád a puskákat? Nem szavatolnak-e a puskák egy győzelmet, a meglepetés erejénél fogva? És mit kaptál a paraszt Isidótól? Ide küldött egy modortalan rónin szamurájt, azzal a paranccsal, hogy szégyenítsen meg a saját tartományodban! Én azt mondom, Toranaga Minovara az egyetlen választási lehetőséged. Melléje kell állnod. – Omi meghajolt és elhallgatott. 
Jabu Igurasira nézett. – Nos? 
– Egyetértek Omi-szannal, uram. – Igurasi arca aggodalmat tükrözött. – Ami a hírvivő meggyilkolását illeti, veszélyes dolog, attól már nincs visszaút. Dzsozen biztosan útnak indít egyet vagy kettőt holnap. Esetleg eltűnhetnének, banditák csaphatnának le rájuk... 
Elakadt a szava. – A postagalambok! Két kosárra valót is láttam Dzsozen málhás lovain! 
– Még ma éjszaka meg kell mérgeznünk mindet – mondta Omi. 
– De hogyan? Őrizni fogják őket. 
– Nem tudom. De még hajnal előtt el kell intézni. 
– Igurasi – mondta Jabu –, tüstént állíts embereket Dzsozenre. Figyeljék, nem indít-e útnak galambot még ma. 
– Javaslom, hogy azonnal küldd összes sólymunkat és solymászunkat keletnek – mondta gyorsan Omi. 
– Árulásra fog gyanakodni, ha látja, hogy a madarát elcsípjük vagy ha az összesét megmérgezzük – mondta Igurasi. 
Omi vállat vont. – Márpedig meg kell akadályozni. 
Igurasi Jabura nézett. 
Jabu lemondóan biccentett. – Intézkedj. 
Amikor Igurasi visszajött, azt mondta: – Omi-szan, eszembe jutott valami. Sok mindenben igazad van, amit mondtál Dzsikkjuról meg Isidóról. De ha azt tanácsolod, hogy a hírvivők „tűnjenek el”, minek játszadozzunk egyáltalán Dzsozennel? Miért mondjunk el neki bármit is? Miért ne öljük meg most, azonnal? 
– Valóban. Jabu-szamát még szórakoztathatná is a dolog. Egyetértek, Igurasi-szan, a te terved jobb – felelte Omi. 
Mindketten Jabura néztek. – Hogyan őrizhetem meg a puskák titkát? – kérdezte tőlük Jabu. 
– Ölesd meg Dzsozent és embereit – felelte Omi. 
– Nincs más módja? 
Omi megrázta a fejét. Igurasi is. 
– Talán megalkudhatnék Isidóval – mondta a lesújtott daimjó, kiutat keresve a csapdából. – Ami az időt illeti, igazad van. Tíz, legföljebb tizennégy nap, ennyi áll rendelkezésemre. Hogyan bánjak el Dzsozennel, hogy mégis maradjon időm a taktikázáshoz? 
– Bölcs lenne, ha úgy tennél, mint aki máris Ószakába készül – mondta Omi. – De Toranagát értesíthetnéd, ne? Valamelyik galambunk még szürkület előtt Jedóba érhet. Talán. 
– Arról valóban értesíthetnéd Toranagát – mondta Igurasi –, hogy megjött Dzsozen, és hogy a Tanács húsz nap múlva összeül. De ami a másikat, Itó úr meggyilkolását illeti, azt túlságosan veszélyes írásba foglalni, még ha... nagyon veszélyes, ne? 
– Egyetértek. Itóról egy szót se. Toranaga magától is kitalálja, mit kell tenni, ne? Hiszen olyan kézenfekvő. 
– Igen, uram. Elképzelhetetlen, de kézenfekvő. 
Omi csendben várt, agya kétségbeesetten kereste a megoldást. Jabu rajta tartotta a tekintetét, de ő nem félt. Jó tanácsokat adott, a klán, a család és Jabu, a klán jelenlegi feje biztonságát tartva szem előtt. Az, hogy Omi elhatározta: végez Jabuval, egyáltalán nem befolyásolta a hű tanácsadásban. Felkészült a halálra is. Ha Jabu olyan ostoba, hogy nem látja meg az általa elébe tárt nyilvánvaló igazságokat, úgyis hamarosan elpusztul az egész klán. Karma. 
Jabu, még mindig habozva, előrehajolt. – El lehet tenni láb alól Dzsozent és embereit úgy, hogy én ne kerüljek veszélybe és még tíz napig ne kelljen elköteleznem magam? 
– Naga. Valahogyan rá kell uszítanunk Nagát – jelentette ki Omi. 

Napnyugtakor Blackthorne és Mariko odalovagolt a kert kapujához, mögöttük a csatlósokkal. Mindketten fáradtak voltak. Az asszony férfimód ülte meg a lovát, bő nadrágban s fölötte övvel összefogott köpenyben. Széles karimájú kalap és kesztyű óvta bőrét a naptól. Még a parasztasszonyok is próbálták úgy-ahogy megóvni arcukat és kezüket a napsugaraktól. A sötét bőr időtlen idők óta az alacsony származás jele volt; a fehéret sokkal többre becsülték. 
Szolgák fogták meg a kantárt és vezették el a lovakat. Blackthorne tűrhető japánsággal elbocsátotta a csatlósokat, és üdvözölte Fudzsikót, aki, mint mindig, büszkén várta a verandán. 
– Hozhatok csát, Andzsin-szan? – kérdezte szertartásosan, mint mindig, és Blackthorne, mint mindig, azt felelte: – Nem. Előbb megfürdöm. Utána szakét és valami ennivalót. – Aztán, mint mindig, viszonozta Fudzsiko meghajtását, végigment a folyosón, a ház végébe és ki a kertbe, a kanyargós ösvényen a sárral körülvett fürdőházba. Egy szolga elvette ruháját, Blackthorne belépett, és meztelenül leült. Egy másik szolga lesikálta, beszappanozta, megsamponozta és vizet öntött rá, hogy lemossa a szappanhabot és a koszt. Azután, immár megtisztulva, fokonként – mert a víz iszonyúan forró volt – beleeresztette magát a hatalmas, vasfalú fürdőbe és leült benne. 
– Úristen, micsoda mennyei érzés – nyögte, amint a forróság szétáradt izmaiban. Behunyta a szemét, és a verejték csak úgy patakzott a homlokán. 
Hallotta, hogy kinyílik az ajtó, és Szuvo üdvözli – Jó estét, uram –, majd rengeteg japán szó következett, amiket nem értett. De ma túlságosan fáradt volt ahhoz, hogy Szuvóval beszélgetni próbáljon. 
A fürdő, mint Mariko többször elmagyarázta, „nemcsak a bőr megtisztítására való. A fürdő Isten vagy az istenek ajándéka, isteni gyönyör, amit élvezni kell.”
– Ma nincs beszéd, Szuvo – mondta. – Ma gondolkod akar. 
– Igen, uram. Bocsáss meg, de úgy kell mondani: „Ma gondolkodni akarok.”
– Ma gondolkodni akarok. – Blackthorne elismételte a szabatos kifejezést, igyekezve megjegyezni a szinte kivehetetlen hangokat; örült, hogy folyton kijavítják, de egy kicsit azért már unta. 
„Hol az a szótár-nyelvtankönyv? – kérdezte ma reggel Marikótól. – Megsürgette Jabu-szama?”
„Igen. Kérlek, légy türelemmel, Andzsin-szan. Hamarosan megérkezik.”
„Azt ígérték, a gályával és a katonákkal elküldik. Nem jött meg. A katonák meg a puskák igen, de a könyv nem. Még szerencse, hogy te itt vagy. Nélküled semmire se mennék.”
„Nehezebb lenne a dolgod, Andzsin-szan, de boldogulnál.”
„Hogy mondják azt, hogy: »Nem, rosszul csináljátok! Együtt, csapatként kell futnotok, csapatként kell megállnotok, csapatként kell céloznotok és tüzelnetek! «?” 
„Attól függ, kikhez beszélsz, Andzsin-szan” – mondta Mariko. 
Blackthorne-t újra elfogta a kilátástalanság érzése. „Nagyon nehéz ez, Mariko-szan.”
„Jaj, dehogy, Andzsin-szan. A japán a többi nyelvhez képest igen egyszerű. Nincsenek benne névelők, sem »a«, »az«, sem »egy«. Nincs igeragozás, nincsenek rendhagyó igék, mind maszu-ra végződik, és jóformán mindent ki tudsz fejezni akkor is, ha csak a jelen időt használod. Ha kérdőmondatot akarsz csinálni, tedd oda az ige után, hogy ka, ha tagadómondatot, változtasd az ige végét maszu-ról maszen-re. Mi sem egyszerűbb ennél. A jukimaszu azt jelenti: én megyek, de ugyanúgy jelentheti azt is: te mégy, ő megy, mi megyünk, ti mentek, ők mennek vagy menni fog, fognak vagy: lehet, hogy már elment, elmentek. A főnevek egyes száma ugyanaz, mint a többes. A cuma feleséget is, feleségeket is jelent. Nagyon egyszerű.” 
„Na és hogyan különbözteted meg azt, hogy én megyek, jukimaszu, attól, hogy ők elmentek, jukimaszu?”
„A hanglejtés és a hangszín különbözteti meg őket, Andzsin-szan. Figyelj csak: jukimaszu – jukimaszu”
„Nekem ez ugyanúgy hangzott.”
„Ez azért van, mert a magad nyelvében gondolkodsz, Andzsin-szan. Ahhoz, hogy a japánt megértsd, japánul kell gondolkodnod. Ne feledd, hogy a mi nyelvünk a végtelen nyelve. Roppant egyszerű az egész, Andzsin-szan. Változtasd meg a világról alkotott képzetedet. Aki japánul tanul, az egy új, a világtól elvonatkoztatott művészetet tanul... Mindez olyan egyszerű.”
„Mindez egy nagy rakás lószar” – motyogta Blackthorne angolul, és ettől mindjárt jobban érezte magát. 
„Hogy? Mit mondtál?”
„Nem érdekes. De amit te mondasz, annak számomra semmi értelme.”
„Tanuld meg az írásjeleket” – felelte Mariko. 
„Képtelen vagyok rá. Sokáig tartana. Kivehetetlen krikszkraksz mindegyik.”
„Pedig roppant egyszerűek, Andzsin-szan. A kínaiak nagyon okosak. Az ő írásukat vettük kölcsön vagy ezer éve. Nézzük például ezt a jelet, amely a disznót jelképezi.”
„Egyáltalán nem emlékeztet disznóra.”
„Valaha emlékeztetett, Andzsin-szan. Hadd mutassam meg. Látod? És ha a disznó jele fölé egy tetőjelet rajzolsz, akkor mit kapsz?”
„Egy disznót meg egy tetőt.”
„De mit jelent? Mit jelent ez az új írásjel?”
„Nem tudom.”
„Otthont. A régi időkben a kínaiak azt tartották, egy disznó a tető alatt egyenlő az otthonnal. Mivel nem buddhisták, hanem húsevők, a disznó az ő szemükben, a parasztok szemében a gazdagságot, tehát a jó otthont jelképezte. Innen az írásjel.”
„De hogy kell kiejteni?”
„Az attól függ, hogy kínai vagy, vagy japán.”
„Ó kó!”
„De ó kó ám – nevetett Mariko. – Itt egy másik jel. Tetőjel, disznójel és asszonyjel. A tetőjel alatt két disznójel azt jelenti: elégedettség. A tetőjel alatt két asszonyjel pedig azt: viszálykodás. Ne?” 
„De mennyire!”
„Persze, a kínaiak sok tekintetben nagyon ostobák, például az asszonyokat nem úgy nevelik, mint nálunk. A te otthonodban nincs viszálykodás, igaz?”
Blackthorne most, tizenkét nappal újjászületése után elgondolkodott ezen. Nem, nincs benne viszálykodás. De otthonnak sem nevezhető. Fudzsiko mindössze olyan, mint egy megbízható házvezetőnő. Ma este is, amikor feküdni megy, a futonok szépen vissza lesznek hajtva, ő pedig ott fog térdelni mellettük türelmesen, kifejezéstelen arccal. Hálókimonóját fogja viselni, ami olyan, mint a nappali, csak puhább anyagból készült és lazább öv fogja össze, nem a merev obi. 
„Köszönöm, úrnő – mondja majd Fudzsikónak. – Jó éjt.” 
Fudzsiko meghajol, és nesztelenül átmegy a folyosó másik oldalán, Marikóé mellett levő szobájába. Ő meg bebújik a finom selyem moszkitóháló alá. Sohasem látott még ilyen hálókat. Elégedetten hanyatt fekszik, és az éjszakai csendben, amelyet csak néhány rovar zümmögése tör meg, a Fekete Hajón fog gondolkodni, azon, hogy milyen fontos a Fekete Hajó Japán számára. 
A portugálok nélkül nincs kereskedelem Kínával. És nincs selyem a ruhákhoz, a moszkitóhálókhoz. A nyirkos időszak még csak most köszöntött be, de Blackthorne már érezte, milyen fontos a selyem Japánban. 
Ha csak megmoccan éjszaka, egy szolgáló azonnal kinyitja az ajtót, és megkérdezi, parancsol-e valamit. Az elején egyáltalán nem értette ezt. Elhessegette a szolgálót, kiment a kertbe, leült a lépcsőre, és a holdat nézte. Néhány perc múlva kiment utána az összekuszált hajú, álmos szemű Fudzsiko, és némán leült mögéje. 
„Hozhatok valamit, uram?”
„Nem, köszönöm. Feküdj le nyugodtan.”
Fudzsiko mondott valamit, amit ő nem értett. Intett az asszonynak, hogy menjen, mire az rászólt a szolgálóra, aki úgy követte mindenüvé, akár az árnyék. Hamarosan megjelent Mariko. 
„Nincs semmi baj, Andzsin-szan?”
„Persze hogy nincs. Nem tudom, minek keltettek fel téged is. Az isten szerelmére, csak a holdat bámulom. Nem tudok aludni, kijöttem egyet levegőzni.”
Fudzsiko akadozva, ingerült hangjától megfélemlítve mondott valamit. „Fudzsiko azt mondja, aludni küldted. Tudomásodra akarja hozni, hogy nálunk nem szokása a feleségnek vagy az ágyasnak, hogy aludjék, ha ura ébren van, Andzsin-szan.”
„Akkor kénytelen lesz megváltoztatni a szokását. Gyakran felébredek éjszaka. A tengertől van – szárazföldön igen rosszul alszom.”
„Értem, Andzsin-szan.”
Mariko lefordította, és a két nő visszament a házba. De Blackthorne tudta, hogy Fudzsiko nem feküdt le és nem is fog addig, amíg ő újra el nem alszik. Mindig fenn volt és mindig várta, akármikor érkezett haza. Néha a tengerparton sétált éjjel. Ilyenkor ragaszkodott hozzá, hogy hagyják magára, de tisztában volt vele, hogy követik és figyelik. Nem mintha attól tartottak volna, hogy megszökik. Egyszerűen csak az a szokásuk, hogy fontos embereknek mindig a szolgálatára állnak. Ő pedig fontos ember Andzsiróban. 
Idővel megtanulta elfogadni Fudzsiko állandó jelenlétét. Úgy volt, ahogy Mariko megmondta: „Gondolj rá úgy, mint egy sziklára, egy sodzsira vagy egy falra. Az ő kötelessége az, hogy téged szolgáljon.”
Marikóval más volt a helyzet. 
Blackthorne nagyon örült neki, hogy itt maradt. Nélküle el sem kezdhette volna a kiképzést, nemhogy a hadászat finomságait meg tudja magyarázni. Magában hálát adott neki, Domingo atyának, Alban Caradocnak és többi tanítójának. 
Nem hittem volna, hogy azok a csaták még jól jönnek valamikor, gondolta. Egyszer, amikor épp egy hajórakomány angol gyapjút vitt Antwerpenbe, egy spanyol sereg zúdult le a városra, és minden járóképes férfi kiment a sáncokra meg a gátakra. A váratlan támadást visszaverték, a spanyol gyalogságot tűzfölénnyel és fortéllyal megfutamították. Blackthorne ekkor volt először tanúja annak, hogy Vilmos, Oránia hercege úgy mozgatta az ezredeket, mint bábukat a sakktáblán. Előrenyomultak, színlelt pánikban visszavonultak, újra egyesültek, megint támadtak, összehangolt, gyomortépő, fülsiketítő sortüzeket adtak le a muskétákból, átgázoltak a „legyőzhetetleneken”, haldokló, ordítva fetrengő testeket hagytak maguk mögött, a vér, a lőpor, a húgy, a lovak és a trágya szaga eltömte az orrukat, az öldöklés vad öröme szállta meg őket, és mindenki húsz férfi erejét érezte a karjában. 
– Győzni! Micsoda fenséges érzés, te Úristen! – mondta fennhangon a kádban. 
– Uram? – mondta Szuvo. 
– Semmi – felelte japánul. – Csak beszél... csak gondol... csak hangosan gondolkodtam. 
– Értem, uram. Bocsánatot kérek. 
Blackthorne újra elmerült gondolataiban. 
Mariko. Igen, ez az asszony felbecsülhetetlen kincs. 
Az óta az első este óta, majdnem bevégzett öngyilkossága óta egyetlen szót sem ejtettek a dologról. Miért is ejtettek volna? 
Örülök, hogy ilyen sok a munkám, gondolta. Nincs időm töprengeni, csak itt a kádban, erre a néhány percre. Soha semmire sincs elég időm. Azt parancsolták, hogy a kiképzésre és a tanításra koncentráljak, ne a tanulásra, de tanulni akarok, tanulni próbálok, muszáj, hogy teljesítsem Jabunak tett ígéretemet. Kevés az idő. Estére kifáradok, kiürülök, azonnal elalszom, és hajnalban újra fel kell kelni, vágtatni ki a fennsíkra. Délelőtt gyakorlatozás, utána szűkös ebéd, ami mindig kevés és sosincs benne hús. Délutánonként, egészen estig – sokszor éjszakába nyúlóan – Jabu, Omi, Igurasi, Naga, Zukimoto meg a többi tiszt faggat a háborúról. Hogyan kell háborút vívni. Hogyan háborúznak a barbárok, hogyan a japánok. Szárazföldön, tengeren. És az írnokok folyton jegyeznek. Folyton. 
Néha Jabuval, négyszemközt. 
De Mariko mindig ott van – szinte a részévé vált – rajta keresztül beszél. Mariko most már máshogy viszonyul hozzá, nem úgy, mint egy idegenhez. 
Vannak napok, amikor az írnokok visszaolvassák neki a jegyzeteket, szőrszálhasogatóan ellenőriznek és még egyszer ellenőriznek mindent, míg végül tizenkét nap és több mint száz óra részletes, kimerítő magyarázat után kezd kialakulni, testet ölteni egy hadviselési kézikönyv. Pontos, halálos kézikönyv. 
Halálos, de kinek? Nem az angoloknak és a hollandusoknak, akik békésen, kereskedőkként jönnek majd ide. Halálos Jabu és Toranaga ellenségeinek, és a mi portugál meg spanyol ellenségeinknek, ha majd megpróbálják meghódítani Japánt. Mert így viselkedtek eddig mindenhol. Minden újonnan felfedezett területen. Előbb a papok érkeztek. Aztán a konkvisztádorok. 
De itt nem így lesz, gondolta elégedetten. Most már nem. A halálos kézikönyv garancia ez ellen. Itt nem lesz hódítás, ha jut rá néhány esztendő, hogy az új tudás elterjedjen. 
– Andzsin-szan? 
– Hai, Mariko-szan? 
Mariko meghajolt. – Jabu-kó va kiden nó gosusszeki ó kon-ja va hicujó tó szenu tó ószerareru, Andzsin-szan. 
Fejében lassan formát öltöttek a szavak: „Jabu úr ma este nem kíván találkozni veled.”
– Icsi-ban –  felelte boldogan. – Dómo. 
– Gomen naszai, Andzsin-szan. Anatava... 
– Igen, Mariko-szan – szakította félbe Blackthorne, amint a hőség lassan minden energiát kiszívott belőle. – Tudom, hogy nem jól mondtam, nem így mondják ezt japánul, de ma este nem akarok több japán szót hallani. Úgy érzem magam, mint a kisiskolás, amikor beköszönt a karácsonyi szünet. Van fogalmad róla, hogy amióta ideérkeztem, ez lesz az első szabad estém? 
– Hogyne, persze. – Az asszony szárazon elmosolyodott. – És neked van fogalmad róla, B'akthon navigátor senhor, hogy amióta ideérkeztem, nekem is ez lesz az első szabad estém? 
Blackthorne nevetett. Marikon vastag pamut fürdőköpeny volt, lazán megkötve, fejére törülközőt csavart, hogy a haja be ne vizeződjék. Minden este, amint őt, Blackthorne-t masszírozni kezdték, Mariko foglalta el helyét a fürdőben, néha egyedül, néha Fudzsikóval közösen. 
– Tessék, parancsolj – mondta, és mászott volna kifelé. 
– Ó, kérlek, maradj, nem akarlak zavarni. 
– Akkor oszd meg velem. Csodálatos. 
– Köszönöm. Alig várom már, hogy leáztassam magamról az izzadságot és a piszkot. – Levette köpenyét, és leült az apró ülőkére. Egy szolga szappanozni kezdte, Szuvo türelmesen várakozott a masszázsasztalnál. 
– Tényleg olyan, mint valami iskolai szünet – mondta boldogan Mariko. 
Aznap, amikor először látta meztelenül az asszonyt a gályán, a látvány igencsak hatott Blackthorne-ra. De most már fizikailag meg sem érintette a meztelensége. Mivel japán módra, japán házban lakott, ahol a falak papírból vannak és a szobák egyszerre több célt szolgálnak, látta már ruhátlanul vagy csak félig felöltözve többször is. Még olyankor is látta, amikor a szükségét végezte. 
„Mi sem természetesebb ennél, Andzsin-szan. A test is természetes, a férfiak és a nők közti különbség is természetes, ne?”
„Igen, de, öö, minket máshogyan neveltek.”
„De most itt vagy, a mi szokásaink a szokásaid, és ami természetes, az természetes, ne?”
Természetes volt, hogy a szabadban végezték szükségüket, ha nem volt a közelben árnyékszék vagy vödör; az ember felemelte a kimonóját vagy csak széthúzta, leguggolt vagy állva csinálta, a többiek pedig udvariasan vártak, és nem néztek oda. Aztán hamarosan megjelent egy paraszt, összeszedte az ürüléket, és vízzel elkeverve megtrágyázta vele a földjét. Japánban a trágya jórészt az emberi ürülékből származott. Az ember minden darabka végtermékét gondosan összeszedték és eladták a parasztoknak országszerte. 
És ha az ember előkelőt és nemtelent egyaránt látott fölemelt vagy széthúzott kimonóval leguggolni, nemsokára már egyáltalán nem jött zavarba. 
„Zavarba kell ettől jönni, Andzsin-szan?”
„Nem.”
„No látod – mondta elégedetten Mariko. – Hamarosan a nyers halat és a friss tengeri zöldségeket is megkedveled, és akkor igazi hatamoto válik belőled.”
A szolgáló vizet öntött az asszonyra. Immár megtisztulva, Mariko belelépett a kádba, és hosszú, érzéki sóhajjal elnyúlt Blackthorne-nal szemben, a kis feszület melle dombjai között csüngött. 
– Hogy csinálod ezt? 
– Mit? 
– Hogy olyan gyorsan bele bírsz merülni. Iszonyú forró. 
– Nem tudom, Andzsin-szan, de az az igazság, hogy megkértem őket, tegyenek még a tűzre, mert ez... Fudzsiko-szan mindig ügyel rá, hogy a te fürdővized... langyos legyen. 
– Hát ha ez langyos, én megeszem a kalapomat! 
– Mit csinálsz? 
– Semmi, semmi. 
A forróság elálmosította őket, egy darabig szótlanul hevertek. 
– Mit szeretnél csinálni ma este, Andzsin-szan? – kérdezte később Mariko. 
– Ha Londonban volnánk... – Blackthorne elhallgatott. Nem fogok rájuk gondolni. Se Londonra. Annak vége. Megszűnt. Csak az van, ami itt és most van. 
– Igen? – Az asszony kíváncsian figyelte, mert észrevette a változást az arcán. 
– Színházba mennénk, hogy megnézzünk egy darabot – mondta Blackthorne, erőt véve magán. – Nálatok is vannak színdarabok? 
– Hogyne. Nagyon népszerűek. A taikó szívesen játszott bennük vendégei szórakoztatására, és Toranaga úr is kedveli őket. És vannak vándortársulatok is, ezek a köznépnek adnak elő. De a mi színjátékaink, azt hiszem, mások, mint a tieitek. Nálunk a színészek és színésznők maszkot viselnek. Mi ezeket a színdarabokat úgy hívjuk, hogy nó. Zene meg tánc is van bennük, és többnyire nagyon szomorúak, nagyon tragikusak. Történelmi játékok, de akadnak komédiák is. Komédiát látnánk Londonban vagy vallásos darabot? 
– Nem, a Globe Színházba mennénk, és egy Shakespeare nevű író valamelyik darabját néznénk meg. Őt sokkal jobban szeretem, mint Ben Jonsont vagy Marlowe-t. Megnézhetnénk, mondjuk, A makrancos hölgy-et, a Szentivánéji álom címűt vagy a Rómeó és Júliá-t, A Rómeó és Júliá-t a feleségemmel együtt láttam, és neki is nagyon tetszett. – Elmesélte Marikónak a darabok tartalmát. 
Mariko nemigen értette őket. – Nálunk elképzelhetetlen, hogy egy leány ilyen engedetlen legyen az apjával szemben. Milyen szomorú mese. Olyan fiatalok voltak még, ne? A lány csak tizenhárom éves volt? Ilyen korán mennek férjhez nálatok a nők? 
– Nem. Általában tizenöt-tizenhat évesen. Az én feleségem tizenhét volt, amikor elvettem. Te hány évesen mentél férjhez? 
– Tizenöt voltam, Andzsin-szan. – Árnyék suhant át Mariko homlokán, de Blackthorne nem vette észre. – És a színdarab után mit csinálnánk? 
– Elvinnélek valahová vacsorázni. Mondjuk, Stone Lacikonyhájába a Fetter Lane-en, vagy a Fleet Street-i Cheshire Cheese-be. Ezekben a vendéglőkben egészen különlegesen főznek. 
– Mit ennél? 
– Ezt inkább felejtsük el – felelte lusta mosollyal Blackthorne, és visszatért a jelenbe. – Az az igazság, hogy már el is felejtettem. Most itt vagyunk, hát itt eszünk, imádom a nyers halat, a karma pedig, mint tudjuk, karma. – Még mélyebbre merült a kádban. – Hasznos egy szó ez a karma. Rengeteget segítettél nekem, Mariko-szan. 
– Örömömre szolgál, ha bármilyen csekély mértékben a segítségedre lehettem. – Mariko elengedte magát a forróságban. – Fudzsiko különleges vacsorával vár ma este. 
– Nocsak. 
– Vett egy... azt hiszem, fácánnak hívják. Jó nagy madár. Az egyik solymász fogta neki. 
– Fácán?! Ezt komolyan mondod? Hontó? 
– Hontó – felelte Mariko. – Fudzsiko megkérte őket, hogy szerezzenek egyet neked. Arra kért, hogy készítselek fel rá. 
– És hogyan sütik meg? 
– Egyik katona látta a portugáloktól, és mindenről beszámolt Fudzsiko-szannak. Arra kér, légy türelmes, ha az eredmény nem bizonyul tökéletesnek. 
– Jó, jó, de hogyan csinálja... illetve hogyan csinálják a szakácsok? – javította ki magát, mert a főzést és mosogatást mindig a szolgák végezték. 
– Úgy hallotta a katonától, hogy először ki kell húzkodni az öszszes tollat, aztán... aztán ki kell szedni a beleket. – Mariko kissé már émelygett. – Azután kis darabokra vagdalják a madarat és olajban megsütik, vagy sós-fűszeres lében megfőzik. Vagy néha agyaggal vonják be, parázs közé teszik és úgy sütik meg. De minálunk nincsenek sütők, Andzsin-szan. Úgyhogy serpenyőben fogják elkészíteni, olajban. Remélem, így is ízleni fog. 
– Tökéletes lesz – felelte Blackthorne, aki meg volt győződve róla, hogy tönkre fogják tenni a fácánt. Mariko nevetett. – Néha olyan átlátszó vagy, Andzsin-szan. 
– Ti nem tudjátok, milyen fontos az étel! – Azután Blackthorne elmosolyodott. – Igazad van, nem kellene folyton az ennivalóra gondolnom. De mit csináljak, ha mindig éhes vagyok? 
– Hamarosan erről is leszoksz. És azt is megtanulod, hogyan kell üres csészéből csát inni. 
– Micsoda? 
– Ezt itt és most nem tudom megmagyarázni, Andzsin-szan. Ehhez nagyon ébernek kell lenni, minden erőddel összpontosítanod kell. A csendes napnyugta vagy hajnal elengedhetetlen hozzá. Egy nap majd megmutatom. Ugye, milyen kellemes itt heverni? A fürdő valóban Isten ajándéka. 
Hallotta, amint odakinn a szolgák megrakják a tüzet. Tűrte az egyre fokozódó hőséget, amíg bírta, azután Szuvo segítségével kimászott a vízből, és levegőért kapkodva hanyatt dőlt a vastag törülközőn. Az öregember ujjai gyúrni kezdték. Blackthorne dorombolt gyönyörűségében. – Á, de jó! 
– Sokat változtál az elmúlt napokban, Andzsin-szan. 
– Igen? 
– Nagyon sokat, amióta újjászülettél... bizony, nagyon sokat. 
Blackthorne megpróbálta felidézni azt az első éjszakát, de kevés sikerrel. Valahogy hazajutott a saját lábán. Fudzsiko és a szolgák lefektették. Álmatlan alvásból ébredve, hajnaltájt lement a tengerpartra, és úszott egyet. És, miközben a napon szárítkozott, magában hálát adott Istennek a kitartásáért és Marikónak, hogy olyan remek ötlettel látta el. Később, hazafelé ballagva, üdvözölte a parasztokat, és élvezte, hogy ő már tudja: megszabadultak Jabu fenyegetésétől, és ő is felszabadult. 
Aztán, amint Mariko megérkezett, megkérte, hogy küldjön Muráért. 
„Mariko-szan, kérlek, mondd meg Murának: »Közös a gondunk. Együtt fogjuk megoldani is. Be akarok iratkozni a falu iskolájába. A gyerekekkel együtt akarom tanulni a beszédet«.”
„Itt nincs iskola, Andzsin-szan.”
„Nincs?”
„Nincs. Mura azt mondja, van egy kolostor néhány ríre nyugatra, a szerzetesek megtaníthatnak írni és olvasni, ha akarod. De ez csak egy falu, Andzsin-szan. A gyerekek itt csak a halászatot, a tengeri ismereteket, a hálófonást, az ültetést, a rizstermesztést és az aratást tanulják. Másra alig jut idő, legfeljebb csak az írás-olvasásra. Azt meg a szülők és nagyszülők tanítják nekik időtlen idők óta.”
„Akkor hogyan tanuljak, ha te elmégy?”
„Toranaga úr el fogja küldeni a könyveket.”
„Magukkal a könyvekkel nem sokat érek.”
„Minden kielégítő lesz, Andzsin-szan.”
„Igen. Lehet. De azért csak mondd meg az elöljárónak, hogy ha hibát követek el, mindenki – még a gyerekek is – azonnal javítsanak ki. Azonnal. Megparancsolom.”
„Mura azt mondja: »Köszönöm, Andzsin-szan«.” 
„Beszél itt valaki portugálul?”
„Azt mondja, nem.”
„A közelben sem?”
„Íe, Andzsin-szan.”
„Mariko-szan, valakire szükségem lesz, ha elmégy.”
„Majd megmondom Jabu-szannak.”
„Mura-szan, te pedig...”
„Azt mondja, nem szabad a szant használnod vele és a többi paraszttal kapcsolatban, ők alattad állnak. Helytelen, ha nekik és a többi alattad állónak azt mondod: szan.” 
Azon az első napon Fudzsiko-szan is földig hajolt előtte. „Fudzsiko-szan üdvözöl otthonodban, Andzsin-szan. Azt mondja, nagy tisztességben részesíted, és bocsánatodat kéri, amiért a hajón durván viselkedett. Kitüntetésnek tekinti, hogy ágyasod lehet és házad vezetője. Azt kérdi, megtartod-e a kardokat, mert ez nagy boldogságot jelentene neki. Elhalt apja viselte őket. Férjének azért nem adta oda, mert neki már voltak kardjai.”
„Köszönd meg neki, és mondd meg, kitüntet vele, hogy az ágyasom lesz.”
Mariko is szertartásosan meghajolt Blackthorne előtt. „Mostantól új életet élsz, Andzsin-szan. Új szemmel tekintünk rád. Mi néha nagyon komolyan és szertartásosan viselkedünk, ez a szokásunk. Te felnyitottad a szememet. Nemrég még csupán egy barbár voltál számomra. Kérlek, bocsásd meg ostobaságomat. Amit tettél, azt bizonyítja, hogy szamuráj vagy. Az vagy, szamuráj. Kérlek, bocsásd meg korábbi modortalanságomat.”
Aznap roppant büszke volt magára. De az a majdnem halál jobban megváltoztatta, mint gondolta volna, örök életére megjelölte, sokkal inkább, mint az összes halálos veszedelem, amiben addig része volt. 
Számítottál Omira? – kérdezgette magában. Hogy Omi elkapja a kardot? Nem figyelmeztetted-e idejében a viselkedéseddel? 
Nem tudom. Csak azt tudom: örülök, hogy olyan éber volt, vallotta be magának őszintén. Megint elpocsékoltam egy életet! 
– Ez volt a kilencedik életem. Az utolsó! – mondta fennhangon. Szuvo ujjai azonnal megálltak. 
– Hogy? – kérdezte Mariko. – Mit mondtál, Andzsin-szan? 
– Semmi, semmi – felelte zavartan Blackthorne. 
– Fájdalmat okoztam, uram? – kérdezte Szuvo. 
– Nem. 
Szuvo mondott még valamit, amit nem értett. 
– Dózo? 
– Most a hátadat szeretné megmasszírozni – hallotta Mariko hangját valahonnan messziről. 
Blackthorne hasra fordult, elismételte a japán kifejezést, de azonnal el is felejtette. A gomolygó gőzön át megpillantotta az asszonyt. Mélyeket lélegzett, fejét hátrahajtotta, bőre rózsaszínűre pirult. 
Hogy bírja azt a hőséget? – tűnődött Blackthorne. Nyilván így nevelték, gyerekkora óta. 
Szuvo ujjai élvezetesen belemélyedtek a testébe, egy pillanatra elbóbiskolt. 
Min is gondolkodtam az imént? 
A kilencedik életeden, az utolsón, és meg voltál rémülve, mert eszedbe jutott a babona. De itt, ezen az Istenek Földjén ostobaság babonákban hinni. Itt minden másként van, és ez örökre szól. A ma örökre szól. 
Holnap sok minden történhet. 
De ma az ő szabályaik szerint fogok élni. 
Igen. 

A szolgáló behozta a lefedett edényt. Szokás szerint magasan a feje fölé tartotta, hogy lélegzete be ne szennyezze az ételt. Izgatottan letérdelt, és a Blackthorne előtt levő tálcaasztalkára helyezte. Mindegyik asztalkán voltak tálak, evőpálcikák, szakéscsészék, szalvéták és egy miniatűr virágkompozíció. Fudzsiko és Mariko vele szemben ült. Virágot és ezüstfésűket viseltek a hajukban. Fudzsiko kimonója fehér volt, halványzöld halmintákkal, obija aranyszínű. Mariko kimonója fekete és vörös, vékonyan rászőtt ezüst krizantémokkal, obija vörös és ezüst. Mint mindig, most is beillatosították magukat. Az éjszakai rovarok ellen füstölőt égettek. 
Blackthorne már jóval előbb nyugalmat erőltetett magára, kiegyensúlyozta a lelkét. Tudta, hogy ha csak egy kicsit is kimutatja nemtetszését, elrontja egész estéjüket. Ha itt lehet fácánt fogni, akkor van más vad is, gondolta. Van lovam, puskám, vadászhatok kedvemre – ha egyszer lesz elég időm. 
Fudzsiko előrehajolt, és levette a fedőt a tálról. Az apró sülthúsdarabok barnák voltak, és tökéletesnek látszottak. Blackthornenak már az illatukra csurogni kezdett a nyála. 
Lassan kiemelt egy darabot a pálcikákkal, vigyázva, hogy le ne ejtse, és rágni kezdte a húst. Kemény volt és száraz, de olyan régóta nélkülözte a húsételeket, hogy mennyeinek érezte. Bekapott még egy falatot. Kéjesen felsóhajtott. – Icsi-ban, icsi-ban, úgy éljek! 
Fudzsiko elpirult, és szakét töltött neki, hogy elrejtse arcát. Mariko legyezni kezdte magát a bíborszínű szitakötőt formázó legyezővel. Blackthorne felhajtotta a bort, megevett még egy falatot, újra töltött, és szertartásosan felkínálta a tele csészét Fudzsikónak. Az asszony a szokásnak engedelmeskedve visszautasította, de Blackthorne most nem hagyta, úgyhogy ki kellett innia az egészet. Kicsit köhögött is tőle. Mariko szintén visszautasította, de végül neki is el kellett fogadnia. Aztán Blackthorne az illendőség minimális keretei között nekiesett a fácánnak. A nők alig nyúltak apró zöldség- és haladagjukhoz. Blackthorne nem bánta, mert tudta: az asszonyok étkezés előtt vagy után esznek, hogy közben minden figyelmüket uruknak szentelhessék. 
Blackthorne bekebelezte az egész fácánt meg három tálka rizst, és szürcsölve itta a szakét, mert ez is hozzátartozott a jó modorhoz. Hónapok óta először érezte magát jóllakottnak. Hat korsó meleg bort ivott meg vacsora közben, Mariko és Fudzsiko összesen kettőt. Ki voltak pirulva, kuncogtak, becsíptek kissé. 
Mariko nevetett, és szája elé kapta a kezét. – Bárcsak én is úgy bírnám a szakét, mint te, Andzsin-szan. Te jobban bírod, mint a legtöbb itteni férfi. Lefogadom, hogy egész Izuban te lennél az első! Sok pénzt nyerhetnék rajtad! 
– Azt hittem, a szamurájok megvetik a szerencsejátékot. 
– Ó, persze hogy megvetik, de mennyire, a szamuráj nem paraszt vagy kereskedő. De nem mindegyiknek hibátlan az önfegyelme, és ezek... hogy is mondják... ezek úgy fogadnak, akár a Déli Bar... a portugálok. 
– Asszonyok is fogadnak? 
– De mennyire. Úgy bizony. Persze, csakis hölgytársaságban, kis összegben és úgy, hogy a férjük sose jöjjön rá! – Mariko vidáman lefordította mindezt Fudzsikónak, aki még jobban kipirult, mint ő. 
– Ágyasod azt kérdi, fogadnak-e az angolok is. Szerettek fogadásokat kötni? 
– Nálunk ez nemzeti sport. – Mesélt nekik a lóversenyekről, a kugliról, a bikaheccekről, az agárversenyekről, a solymászásról, az új részvénytársaságokról, a hajóépítési és kalózkodási engedélyekről, a célbadobósdiról, a lottózásról, a bokszmeccsekről, a kártyajátékokról, a birkózásról, a kocka vetésről, az ostábláról, a dominóról meg amikor a vásárban az ember feltesz néhány garast egy bizonyos számra és a kerék forgására bízza a szerencséjét. 
– Hogyan jut mindeközben időtök az életre, a háborúzásra, a párnázásra, kérdi Fudzsiko. 
– Ezekre mindig jut idő. – Tekintetük találkozott egy pillanatra, de Blackthorne semmit sem tudott kiolvasni az asszonyéból, csak jókedvet és azt, hogy egy kissé sokat ivott. 
Mariko megkérte, dalolja el Fudzsikónak is azt a bizonyos matrózdalt, Blackthorne eldalolta, az asszonyok gratuláltak, és kijelentették, hogy ilyen szépet még sohasem hallottak. 
– Igyál még egy kis szakét! 
– Jaj, neked nem szabad öntened, Andzsin-szan, nem mondtam még? Ez az asszonyok kötelessége. 
– Nem baj. Igyál. Dózo. 
– Inkább nem. Így is mindjárt rosszul leszek. – Mariko szélsebesen mozgatta a legyezőjét, mire néhány hajszál kiszabadult tökéletes frizurájából. 
– Gyönyörű a füled – mondta Blackthorne. 
– A tiéd is. Nekem és Fudzsiko-szannak az a véleményünk, az orrod is tökéletes, méltó egy daimjóhoz is. 
Blackthorne elvigyorodott, és szertartásosan meghajolt feléjük, ők is meghajoltak. Mariko kimonója kissé elvált a nyakától, látni engedte piros alsókimonója szegélyét és a melle hajlatát, amitől Blackthorne igencsak izgalomba jött. 
– Szakét, Andzsin-szan? 
Blackthorne szilárd ujjakkal előrenyújtotta a csészéjét. Mariko a csésze szélét figyelve töltött, igyekezetében nyelve hegyét ajkai közé dugta. 
Fudzsiko is elfogadott, noha vonakodva, még egy csészével, ámbár, mint mondta, már nem is érzi a lábát. A csöndes melankólia ma este elszállt belőle, újra fiatalnak látszott, és Blackthorne észrevette: nem is olyan csúnya, mint egykor hitte. 

Dzsozennek zúgott a feje. Nem a szakétól, hanem attól a hihetetlen haditervtől, amelyet Jabu, Omi és Igurasi olyan nyíltan lefestett előtte. Csupán Naga, a parancsnokhelyettes, a fő ellenség fia nem szólt semmit, dölyfösen, merev háttal ült egész este, hűvös arcában azzal a jellegzetes nagy Toranaga-orral. 
– Elképesztő, Jabu-szama – mondta Dzsozen. – Most már értem ezt a nagy titkolózást. Uram is meg fogja érteni. Bölcs, nagyon bölcs. De te, Naga-szan, te egész este csak hallgatsz. Kíváncsi volnék a véleményedre. Hogy tetszik neked ez az újmódi mozgékonyság, ez az új stratégia? 
– Apám úgy véli, a háborúzás minden lehetséges formáját mérlegelni kell, Dzsozen-szan – felelte a fiatalember. 
– És te, neked mi a véleményed? 
– Engem azért küldtek ide, hogy engedelmeskedjem, figyeljek, tanuljak és kísérletezzem. Nem azért, hogy véleményt mondjak. 
– Természetesen. De mint parancsnokhelyettes – úgy is mondhatnám, mint kiváló parancsnokhelyettes – sikeresnek tartod a kísérletet? 
– Erre Jabu-szamának, Omi-szannak vagy apámnak kell felelni. 
– De Jabu-szama azt mondta, ma este mindenki nyíltan beszélhet. Nincsen itt semmi rejtegetnivaló. Mindnyájan barátok vagyunk, ne? Egy ilyen híres apának ilyen híres fia csak tud valami véleményt mondani. Ne? 
Naga szeme összeszűkült az ingerkedő szavaktól, de nem válaszolt. 
– Mindenki nyíltan beszélhet, Naga-szan – mondta Jabu. – Nos, mi a véleményed? 
– Azt hiszem, a meglepetés erejénél fogva, ezzel az ötlettel megnyerhetünk egy csetepatét vagy akár egy egész csatát. Igen. De azután? – Jeges hangon folytatta: – Azután mindenki átveszi ugyanezt a módszert, rengeteg ember hal meg fölöslegesen, aljas, becstelen módon, olyan támadó kezétől, aki azt sem fogja látni, kit ölt meg. Nem hiszem, hogy apám jóváhagyja ennek a módszernek az alkalmazását egy igazi csatában. 
– Ezt ő mondta? – csattant fel Jabu, ügyet sem vetve Dzsozen jelenlétére. 
– Nem, Jabu-szama. Csak a magam véleményét mondom. Természetesen. 
– De a puskásezred... szóval nem helyesled? Undorodsz tőle? – kérdezte sötéten Jabu. 
Naga lapos hüllőszemekkel nézett rá. – Megbocsáss, ha már a véleményemet kéred, igen. Undorítónak találom. Őseink mindig tudták, kit öltek meg vagy ki győzte le őket. Ez a busidó, a harcos útja, a szamuráj útja. Győzzön a jobbik, ne? De ez? Hogyan bizonyítsa így az ember vitézségét ura előtt? S ura hogyan jutalmazza a bátorságát? Golyók ellen rohamra indulni bátor dolog, elismerem, de ostobaság is. Hol ebben a vitézség? Puskák a szamurájkódex ellen, így a barbárok harcolnak, a parasztok. Tudod-e, hogy így még a mocskos kereskedők, parasztok és eták is tudnának harcolni? – Dzsozen elnevette magát, Naga pedig még fenyegetőbben folytatta. – Egy maroknyi fanatikus paraszt akárhány szamurájt megölhet puskákkal! Igen, parasztok ölhetnének meg mindnyájunkat, még Isido urat is, aki apám helyébe akar ülni! 
Dzsozen megmérgesedett. – Isido úr nem kívánja apád földjeit. Ő csak a birodalmat akarja megoltalmazni a jogos örökös számára. 
– Apám nem fenyegeti sem Jaemon urat, sem a birodalmat. 
– Persze hogy nem, de az imént a parasztokról beszéltél. Valaha a taikó úr is paraszt volt. Uram, Isido is paraszt volt. Én is paraszt voltam. És rónin! 
Naga nem akart civakodást. Tudta, hogy Dzsozennek ő nem ellenfél; az egykori rónin híresen jól forgatta a kardot és a szekeréét. – Nem akartam megsértem uradat, se téged, se senki mást, Dzsozen-szan. Csupán azt mondtam, hogy nekünk, szamurájoknak ügyelnünk kell rá: parasztok kezébe sose jusson puska, különben végünk. 
– Kereskedőktől és parasztoktól nekünk nem kell félnünk – mondta Dzsozen. 
– Egyetértek – mondta Jabu –, de Naga-szannak is igazsága van. Csakhogy a modern fegyver a puska. Nemsokára minden csatát puskákkal vívnak. Undorító, elismerem. De a modern háborúnak eztán ez lesz a módja. Ami egyben azt is jelenti, hogy tulajdonképpen minden marad a régiben: mindig a legbátrabb szamuráj fog győzni. 
– Nem, bocsáss meg, Jabu-szama, de tévedsz! Mert mit mesélt nekünk ez az átkozott barbár – mi az ő háborús stratégiájuk lényege? Bevallotta, hogy seregeik sorozott katonákból és zsoldosokból állnak! Ne? Zsoldosokból! Akikben semmi kötelességtudat és becsületérzés nincs. Csak a fizetségért, a szabad rablásért, a prédáért harcolnak. Nem azt mondta, hogy a hadaik paraszthadak? Hát ezt hozták magukkal az ő világukban a puskák, és ezt hozzák magukkal a mienkben is. Ha rajtam állna, én még ma éjjel levágnám ennek a barbárnak a fejét, és egyszer s mindenkorra megtiltanám a puskák használatát! 
– Apádnak is ez a véleménye? – kérdezte csendesen Dzsozen. 
– Apám se velem, se senkivel nem szokta közölni a véleményét, mint jól tudod. Nem apám nevében beszélek, az ő nevében senki sem beszélhet – felelte Naga dühösen, amiért hagyta magát belerángatni a vitába. – Azért küldött ide, hogy engedelmeskedjem, figyeljek, és nem azért, hogy a számat jártassam. Bocsánatot kérek, amiért beszéltem. Ha nem kértek rá, nem tettem volna. Bocsánatot kérek, ha megsértettelek, Jabu-szama, Omi-szan. 
– Nincs szükség bocsánatkérésre – mondta Jabu. – Én kértem ki a véleményedet. Miért sértődött volna meg bárki is? Megbeszélést tartunk mindössze, egymás között, mint vezérek. Szóval betiltanád a puskák használatát? 
– Igen. Azt hiszem, bölcsen tennéd, ha minden egyes puskát nyilvántartanál a birtokodon. 
– A parasztoknak minden fegyverfajta viselése tilos. Az én parasztjaim nagyon jól kézben vannak tartva. 
Dzsozen gúnyosan, megvetően rámosolygott a karcsú ifjúra. – Érdekesek a gondolataid, Naga-szan. De ami a parasztokat illeti, tévedsz. Ők a szamuráj számára nem egyebek kiszolgálónál. Nem jelentenek nagyobb veszélyt, mint egy trágyadomb. 
– Pillanatnyilag! – Nagán ismét erőt vett a büszkeség. – És ezért tiltanám be a puskákat. Igazad van, Jabu-szan, az új kor új módszereket kíván. De amiatt, amit ez az Andzsin-szan, a barbár mesélt nekünk, én még tovább mennék, mint jelenlegi törvényeink. Elrendelném, hogy a szamurájokon kívül mindenki, akit puskaviselésen vagy puskával való kereskedésen kapnak, azonnal kivégzendő, minden családtagjával egyetemben. Továbbá betiltanám a puskagyártást és – behozatalt. Megtiltanám a barbároknak, hogy puskát viseljenek vagy országunkba puskákat hozzanak. Igen, ha hatalmam volna hozzá – amire azonban nem vágyom és sohasem is fogok –, minden barbárt kitiltanék az országból, kivéve néhány papot és azt az egy kereskedelmi kikötőt, amelyet viszont magas kerítéssel és megbízható harcosokkal vennék körül. Végül pedig megöletném ezt a mocskos lelkű barbárt, ezt az Andzsin-szant, hogy ne mételyezzen bennünket tovább a tudományával. Olyan ő, akár a ragály. 
– Hej, Naga-szan – mondta Dzsozen –, de jó lehet ilyen fiatalnak lenni. Tudod-e, hogy uram sok mindenben egyetért veled a barbárt illetőleg? Sokszor hallottam, hogy azt mondja: „Ki kell őket tiltani... ki kell őket rúgni... el kell őket kergetni Nagaszakiba és ott kordában tartani!” Szóval te megöletnéd az Andzsin-szant? Érdekes. Uram se szereti ezt az Andzsin-szant. Ha ő nincs... – Elhallgatott. – Igen, igen, helyesen gondolkodsz a puskákról, így van. Elmondhatom uramnak, milyen új törvényeket vezetnél be? 
– Természetesen. – Naga kissé megnyugodott, hogy végre mindazt kiadta magából, ami az első nap óta gyülemlett benne. 
– Toranaga úrral is közölted ezt a véleményedet? – kérdezte Jabu. 
– Toranaga úr nem kérte ki a véleményemet. Remélem, egy nap majd megtisztel vele, ahogy most ti tettétek – felelte őszinte arccal Naga, és eltöprengett, vajon tudják-e, hogy hazudik. 
– Mivel nyíltan beszélhetünk, uram – mondta Omi –, nekem az a véleményem, hogy ez a barbár valóságos kincs. Tanulnunk kell tőle. Mindent meg kell tudnunk a puskákról és a hadihajókról, mivel ők már tudnak róluk. Mindent tudnunk kell, amit ők tudnak, méghozzá amint ők megtudják, azonnal, úgyhogy néhányunknak máris tanulmányozni kellene a gondolkodásmódjukat, hogy ne csak elérjük, hanem egy nap túl is szárnyaljuk őket. 
– Mit tudnak ezek, Omi-szan? – szólalt meg ismét magabiztosan Naga. – Igen, a puskákhoz meg a hajókhoz értenek. De máshoz? Hogyan tudnának elpusztítani bennünket? Nincs közöttük egyetlen szamuráj. Nem vallotta be maga az Andzsin, hogy még a királyaik is gyilkosok és vallási fanatikusok? Mi több millióan vagyunk, ők maroknyian. Fél kézzel elbánnánk velük. 
– Ez az Andzsin-szan felnyitotta a szememet, Naga-szan. Megtudtam, hogy nemcsak országunkból és Kínából áll a világ, mi csupán kicsi részei vagyunk. Eleinte úgy véltem, ez a barbár csak egy csodabogár. Azóta megváltozott a véleményem. Hálát adok érte az isteneknek. Úgy vélem, megmentett bennünket, és sokat tanulhatunk tőle. Máris hatalmat adott nekünk a Déli Barbárok fölött – és Kína fölött. 
– Micsoda? 
– A taikó azért vallott kudarcot, mert ember ember ellen, nyíl nyíl ellen a kínaiak túlságosan sokan vannak, ne? Tűzfegyverekkel és barbár módszerekkel azonban bevehetjük Pekinget is. 
– Legfeljebb barbár álnoksággal, Omi-szan! 
– Barbár tudománnyal, Naga-szan, igenis elfoglalhatnánk Pekinget. És aki Pekinget elfoglalja, az ura Kínának. Aki pedig ura Kínának, az ura a világnak. Meg kell tanulnunk, hogy ne szégyelljük elfogadni a tudást, bárhonnét jön is. 
– Én azt mondom, semmire sincs szükségünk, ami odakintről származik. 
– Nem akarlak megsérteni, Naga-szan, de én pedig azt mondom, minden módon meg kell védenünk ezt az Istenek Földjét. Elsőrendű kötelességünk, hogy megvédjük egyedülálló, isteni helyzetünket a világban. Nem ez az egyetlen Istenek Földje? Nem csak a mi császárunk isten? Abban egyetértek, hogy a barbárnak be kell fogni a száját. De nem úgy, hogy megöljük, hanem úgy, hogy elzárjuk itt Andzsiróban, amíg minden tudományát ki nem szedjük belőle. 
Dzsozen gondterhelten vakarózott. – Ismertetni fogom urammal nézeteiteket. Abban egyetértek, hogy a barbárt el kell zárni. De a kiképzést is abba kell hagyni azonnal. 
Jabu egy tekercset húzott elő ruhaujjából. – Íme, részletes jelentés a kísérletről Isido úr számára. Ha Isido úr elolvassa és mégis úgy óhajtja, hogy hagyjuk abba, természetesen abba fogjuk hagyni. 
Dzsozen átvette a tekercset. – És Toranaga úr? – kérdezte Nagára nézve. Naga nem szólt semmit, csak a tekercset bámulta. 
– Erről személyesen is megkérdezheted – felelte Jabu. – Neki is küldtünk egy ilyen jelentést. Gondolom, holnap indulsz Jedóba, ne? Vagy szeretnéd látni a kiképzést? Aligha kell mondanom, hogy embereink még igen gyakorlatlanok. 
– Szívesen megnéznék egy „támadást”. 
– Omi-szan, szervezd meg. Te fogod vezetni. 
– Igen, uram. 
Dzsozen a helyetteséhez fordult, és átadta neki a tekercset. – Maszumoto, ezt elviszed Isido úrnak. Máris indulj. 
– Igenis, Dzsozen-szan. 
– Lásd el vezetőkkel és friss lovakkal – mondta Jabu Igurasinak. 
Igurasi a szamurájjal együtt távozott. 
Dzsozen nyújtózott egyet, és hatalmasat ásított. – Kérlek, bocsássatok meg, de rengeteget lovagoltam az elmúlt napokban. Köszönöm ezt a rendkívüli estét, Jabu-szama. Gondolataid merészek és magasröptűek. A tieid is, Omi-szan. És a tieid is, Naga-szan. Meg foglak dicsérni Toranaga úr és uram előtt. És most, ha megbocsátotok, fáradt vagyok. Messze van ide Ószaka. 
– Természetesen – mondta Jabu. – Mi újság Ószakában? 
– Minden rendben. Emlékeztek azokra a banditákra, akik a parton és a tengeren megtámadtak benneteket? 
– Hogyne. 
– Négyszázötven fejet vágtunk le aznap éjjel. Sokan Toranaga-uniformist viseltek. 
– A róninokban nincs semmi tisztesség. Semmi. 
– Némelyikben azért van – sértődött meg Dzsozen. Most már utolsó percéig azzal a szégyennel kellett élnie, hogy valaha rónin volt. – De akadt köztük még Szürke-uniformisos is. Senki sem menekült meg. Mind meghaltak. 
– És Buntaro-szan? 
– Ő nem. Ő... – Dzsozen elhallgatott. De ha már kicsúszott a száján a „nem”, folytatta. – Nem tudjuk biztosan, mi történt vele. A feje nem került elő. Ti sem hallottatok felőle? 
– Nem – felelte Naga. 
– Lehet, hogy elfogták. Lehet, hogy egyszerűen feldarabolták és szerteszórták. Uram szeretne biztosat tudni felőle, ha hírt kaptok róla. Ószakában egyébként minden rendben van. Folynak az előkészületek az ülésre. Pompás mulatságokkal fogjuk ünnepelni az új korszakot és természetesen az összes megjelenő daimjót. 
– Hát Toda Hiromacu úr? – kérdezte Naga. 
– A vén Vasököl éppolyan erős és mogorva, mint mindig. 
– Most is ott van? 
– Nem. Előttem néhány nappal indult útnak apád minden emberével. 
– És apám háznépe? 
– Úgy hallottam, Kiricubo és Szazuko úrnők ott óhajtottak maradni urunknál. Egy orvos azt tanácsolta az úrnőnek, hogy legalább egy hónapot pihenjen... az egészsége, hiszen tudjátok. Úgy vélte, az út nem tenne jót a születendő gyermeknek. – Jabu felé fordulva hozzátette: – Elesett aznap este, hogy elindultatok, ugye? 
– Igen. 
– Remélem, nincs komoly baja – mondta Naga őszintén aggódva. 
– Nincs, Naga-szan, egyáltalán nincs. – Dzsozen ismét Jabu felé fordult. – Tájékoztattátok Toranaga urat érkezésemről? 
– Természetesen. 
– Jó. 
– A hírek, amiket hoztál, érdekelni fogják. 
– Igen. Láttam egy postagalambot, amint kört írt le, és északnak indult. 
– Felállíttattam a hírszolgálatot, igen. – Jabu nem tette hozzá, hogy Dzsozen galambját is észrevették, és a sólymok még a hegyek előtt lehozták a földre. A megfejtett üzenet így szólt: „Andzsiróból. Minden igaz, amit jelentettek. Jabu, Naga, Omi és a barbár itt.”
– Engedelmeddel holnap, a „támadás” után indulok. Adnál friss lovakat? Nem várakoztathatom meg Toranaga urat. Alig várom, hogy újra lássam. Uram úgyszintén. De ő Ószakában. Remélem, te is vele jössz majd, Naga-szan. 
– Ha megparancsolják, ott leszek – felelte Naga lehajtott fejjel, de a szemében gyilkos tűz égett. 
Dzsozen és testőrei felmentek a dombra, a táborukba. Dzsozen őröket állított, aludni küldte embereit, és belépett abba a kis gallyakból rakott kunyhóba, amelyet a közelgő eső ellen építettek neki. Gyertyafénynél, már a moszkitóháló alatt, újra megírta előző üzenetét egy vékony rizspapírra, de most hozzátette: „Az ötszáz puska halálos fegyver. Meglepetésszerű, tömeges támadást terveznek velük. Maszumoto részletes jelentést visz.” Dátumot kanyarított rá, és eloltotta a gyertyát. A sötétben kibújt a háló alól, kivette az egyik galambot a kosárból, és a lábán lévő kis dobozkába csúsztatta a papirost. Azután odalopakodott egyik emberéhez, és átadta neki a madarat. 
– Vidd ki a bozótosba – suttogta. Rejtsd el valahol, ahol hajnalig megbújhat. Olyan távol, ahogy csak tudod. Jól vigyázz, mindenütt kémek figyelnek. Ha utadba állnak, mondd, hogy járőrözni küldtelek, de előbb dugd el a galambot. 
A szamuráj némán, akár egy svábbogár, elaraszolt. 
Dzsozen elégedetten lenézett a falu felé. Fények égtek az erődben és a vele szemben álló házban, amelyről tudta, hogy Omié. Néhány lámpás az alatta levő házban is világított, ott lakott most a barbár. 
Nagának, annak az ebkölykének igaza van, gondolta Dzsozen, miközben elkergetett magáról egy moszkitót. Ez a mocskos barbár kész ragály. 

– Jó éjt, Fudzsiko-szan. 
– Jó éjszakát, Andzsin-szan. 
A sodzsi bezárult az asszony mögött. Blackthorne levetette kimonóját és ágyékkötőjét, felvette a könnyebb hálókimonót, bebújt a moszkitóháló alá és lefeküdt. 
Elfújta a gyertyát. Koromsötétség ölelte körül. A ház elcsendesedett. A kis ablaktáblákat behúzták, a távolból hallotta a tenger morajlását. Felhők takarták el a holdat. 
A bortól és a sok nevetéstől kellemesen elálmosodott, hallgatta a hullámok csobogását, és ködösülő aggyal úgy érezte, hátukra kapják. Időnként kutya ugatott fel odalenn a faluban. Kutyát kéne szereznem, gondolta, és eszébe jutott otthoni bull terrierje. Él-e még? Grognak hívták, de Tudor, a fia csak úgy szólongatta: „Og-Og”. 
Hej, Tudor, kisfiam. De régen láttalak benneteket. 
Bárcsak találkozhatnánk – bárcsak írhatnék legalább egy levelet. Lássuk, hogy is kezdeném? 
„Kedveseim! Amióta földet értünk Japánban, csak most jutottam hozzá, hogy írjak nektek. Megtanultam, hogyan kell az ő fejük szerint élni, és azóta minden rendben van. Az ételeik iszonyúak, de ma este fácánt ettem, és nemsokára visszakapom a hajómat is. Hol kezdjem a beszámolót? Olyan vagyok ebben a különös országban, akár egy főnemes. Van házam, lovam, nyolc szolgám, egy házvezetőnőm, saját borbélyom és saját tolmácsom. Tisztára vagyok borotválva, és mindennap borotválkozom – az itteni acélborotvák a legjobbak a világon. A bérem óriási – kétszázötven japáni család megélne belőle egy évig. Angliában ez körülbelül évi ezer aranyguineanek felelne meg. Tízszer annyi, mint amit a hollandus cégtől kapok...”
A sodzsi kezdett félrecsúszni. Megkereste a pisztoly agyát a párna alatt, és felkönyökölt. Azután halk selyemsuhogást hallott, és enyhe parfümillat csapta meg az orrát. 
– Andzsin-szan? – Halk suttogás, tele ígérettel. 
– Hai? – suttogta ő is, szemét méregetve a sötétben. Nem lehetett tisztán kivenni semmit. 
A léptek közeledtek. Valaki letérdelt, félrehúzta a hálót, és bebújt melléje. A nő megfogta a kezét, és a melléhez, majd ajkához emelte. 
– Mariko-szan? 
Ujjak nyúltak fel tüstént a sötétben, és csendre intve végigsimították a száját. Blackthorne bólintott, mert megértette, milyen iszonyú kockázatot vállalnak. Átfogta a karcsú csuklót és megcsókolta. Másik keze a koromsötétben kitapogatta és megsimogatta a nő arcát. Az asszony egyenként végigcsókolta minden ujját. Leeresztett haja a derekáig ért. Blackthorne keze vándorolni kezdett a testén. A kellemes tapintású selyem alatt nem volt semmi. 
Édes íze volt az asszonynak. Blackthorne nyelve a fogait érintette, majd a fülét. Az asszony megoldotta köntösét, hagyta, hogy félrecsússzon, lélegzete elnehezült. Közelebb bújt hozzá, befészkelődött a karjai közé, és magukra rántotta a takarót. Azután szeretni kezdte, a kezével, a szájával. Gyengédebben, leleményesebben, ügyesebben, mint eddig bárki. 

Harmincharmadik fejezet

Blackthorne hajnalban ébredt. Egyedül. Először azt hitte, álmodta az egészet, de az illat még mindig érződött, ebből tudta meg, hogy mégsem álom volt. 
Halk kopogás. 
– Hai? 
– Ohajó, Andzsin-szan, gomen naszai. –  Egy szolgáló félretolta a sodzsit Fudzsiko előtt, majd behozta a tálcát a csával, a rizskásával és az édes rizslepénnyel. 
– Ohajó, Fudzsiko-szan, dómo – mondta Blackthorne. Fudzsiko mindig bejött hozzá a reggelivel, kinyitotta a moszkitóhálót, s mellette várt, amíg evett, a szolgáló pedig friss kimonót, tabit és ágyékkötőt szedett elő. 
Blackthorne a teát kortyolgatva azon töprengett, tud-e Fudzsiko az éjszakáról. Az asszony arca azonban nem árult el semmit. 
– Ikaga deszu ka? Hogy vagy? – kérdezte Blackthorne. 
– Okagaszama de genki deszu, Andzsin-szan. Anata va? Nagyon jól, köszönöm. És te? 
A szolgáló elővette a ruhákat a papírfalú szobába ügyesen beépített rejtett szekrényből, és magukra hagyta őket. 
– Anata va joku nemutta ka? Jól aludtál? 
– Hai, Andzsin-szan, arigató gozaimasita! – Fudzsiko mosolyogva homlokára tette a kezét, s fájdalmat, részegséget és mély alvást mímelt. 
– Anata va? 
– Vatasi va joku nemuru. Nagyon jól aludtam. 
Fudzsiko kijavította. – Vatasi va joku nemutta. 
– Dómo. Vatasi va joku nemutta. 
– Joi! Taihenjoi! Jó. Nagyon jó. 
Aztán a folyosóról beszólt Mariko. – Fudzsiko-szan? 
– Hai, Mariko-szan? – Fudzsiko odament a sodzsihoz, és résnyire nyitotta. Blackthorne nem láthatta Marikót. És azt sem értette, mit beszélnek. 
Öltözködni kezdett. Fudzsiko visszajött, és letérdelt, hogy megkösse a tabiját. 
– Mariko-szan? Nan dzsa? 
– Nane mo, Andzsin-szan. Semmi különös. 
Fudzsiko odament a tokonomá-hoz, a tekercsrajz és a virágkompozíció alkóvjához, ahol a két kardot tartották. Átadta Blackthorae-nak, aki övébe dugta őket. Most már nem érezte magát nevetségesnek velük, de azért szerette volna, ha egy kicsit természetesebben tudja viselni őket. 
Fudzsiko elmesélte neki, hogy apja egy különösen véres csata után kapta a kardokat, kitüntetésül bátor magatartásáért, Korea legészakibb részén, hét esztendővel ezelőtt, az első invázió idején. A japán seregek diadalmasan rontottak végig az országon, északi irányba. Aztán, amikor már a Jalu folyó közelében jártak, kínai hordák özönlöttek át a határon, és óriási számbeli fölényükkel meghátrálásra kényszerítették a japánokat. Fudzsiko apja az utóvédben szolgált, amely a visszavonulást biztosította a Szöultól északra levő hegyek felé, ahol azután a japán hadsereg megfordult, és megvetette a lábát. Ez és az ezt követő második hadjárat volt a legköltségesebb katonai vállalkozás, amibe az ország valaha is belefogott. Amikor tavaly a taikó meghalt, Toranaga mint a Régenstanács feje azonnal hazarendelte a sereg maradékát, nagy megkönnyebbülésére a daimjók többségének, akik gyűlölték a koreai háborút. 
Blackthorne kiment a verandára. Belelépett sarujába, és bólintott a szolgáknak, akik egyenes vonalban sorakoztak előtte, hogy szokás szerint meghajtással köszöntsék. 
Borongós nap volt. Az eget felhők takarták, és meleg nyugati szél fújt a tengerről. Az ösvény kavicsába ágyazott lépegetőkövek nedvesek voltak az éjszaka lehullott esőtől. 
A kapun kívül várta a lova és a tíz szamurájból álló kíséret. És Mariko. 
Az asszony már a lován ült, halványsárga köpenyt viselt halványzöld selyemnadrágja fölött, széles karimájú kalapját és fátylát sárga szalagokkal kötötte meg, kezén kesztyű. Esernyője kilátszott a nyeregtokból. 
– Ohajó –  mondta Blackthorne szertartásosan. – Ohajó, Mariko-szan. 
– Ohajó, Andzsin-szan. Ikaga deszu ka? 
– Okageszama de genki deszu. Anata va? 
Mariko elmosolyodott. – Jói, arigató gozaimasita. 
A leghalványabb jelét sem adta, hogy bármi megváltozott volna közöttük. Blackthorne nem is várt mást, a nyilvánosság előtt semmiképp, hiszen tudta, milyen veszélyes a helyzetük. Az asszony illata feléje szállt, és ő legszívesebben itt, mindenki szeme láttára megcsókolta volna. 
– Ikimasó! – mondta, nyeregbe ugrott, és intett a szamurájoknak, hogy lovagoljanak előre. Lassan léptette lovát, és Mariko beállt melléje az övével. Amikor magukra maradtak, Blackthorne fellélegzett. 
– Mariko. 
– Hai? 
– Gyönyörű vagy, és én szeretlek – mondta latinul Blackthorne. 
– Köszönöm szépen, de attól a sok bortól, amit tegnap este ittunk, egyáltalán nem érzem szépnek a fejemet a szeretet pedig keresztény szó. 
– Gyönyörű vagy és keresztény, és rajtad a bor sem ronthat. 
– Köszönöm a hazugságot, Andzsin-szan, köszönöm.
– Nem. Én tartozom köszönettel neked. 
– Ó! Miért? 
– Ne kérdezd, miért, nincs miért. Őszintén köszönöm. 
– Ha a bortól és a hústól ilyen kedves és lovagias leszel – mondta Mariko –, szólnom kell ágyasodnak, hogy eget-földet megmozgatva minden estére szerezze be őket. 
– Igen. Szeretnék mindig mindent megkapni, amit tegnap. 
– Különös, hogy milyen boldog vagy ma reggel – felelte Mariko. – Ez jó, nagyon jó. De miért? 
– Temiattad. Tudod te jól. 
– Semmit sem tudok, Andzsin-szan. 
– Semmit? – kérdezte Blackthorne kötekedve. 
– Semmit. 
Blackthorne elképedt. Hiszen egyedül vannak, biztonságban. 
– Miért keseredett meg a mosolyod a „semmitől”? – kérdezte az asszony. 
– Ostoba vagyok! Ostoba! Elfelejtettem, hogy nagyon óvatosnak kell lenni! Azért felejtettem el, mert egyedül maradtunk, és mert beszélni szerettem volna róla. És mert mondani szerettem volna neked valamit. 
– Rejtvényekben beszélsz. Nem értlek. 
Blackthorne újra csak megdöbbent. – Nem akarsz beszélni róla? Egyáltalán nem? 
– Miről, Andzsin-szan? 
– Hát mi történt az éjszaka? 
– Elmentem az ajtód előtt. Koi, a szolgálóm volt nálad éppen. 
– Mi? 
– Ágyasod és én úgy gondoltuk, kellemes ajándék lenne számodra. Kedvedre volt, vagy nem? 
Blackthorne levegőért kapkodott. Mariko szolgálója termetre valóban hasonlított úrnőjéhez, de fiatalabb volt, egyáltalán nem olyan szép és bájos; igaz, a szobában szuroksötét volt s az ő fejét megzavarta a bor, de nem, akkor sem lehetett a szolgáló. 
– Lehetetlen – mondta portugálul. 
– Mi lehetetlen, senhor? – kérdezte Mariko ugyanazon a nyelven. 
Blackthorne visszaváltott a latinra, mert a szamurájok nem voltak messze és feléjük fújt a szél. – Kérlek, ne tréfálj velem. Senki sem hall. Csak megismerem az illatot, egy bizonyos valakinek a jelenlétét! 
– Te azt hiszed, én voltam? Jaj, dehogy, Andzsin-szan. Kitüntetésnek venném, de hát ez nem lehetséges... még ha szeretném, akkor sem... nem, nem, Andzsin-szan. Nem én voltam, hanem Koi, a szolgálóm. Kitüntetésnek venném, de én máshoz tartozom, még ha meghalt is. 
– Igen, de akkor sem a szolgálód volt. – Blackthorne visszafojtotta mérgét. – Legyen, ahogy kívánod. 
– A szolgálóm volt, Andzsin-szan – mondta engesztelőleg Mariko. – Az én illatszeremmel kentük be és utasítottuk: egyetlen szó sem, csak érintés. Eszünk ágában sem volt, hogy velem fogod összetéveszteni! Nem akartunk becsapni, csak azért rendeztük így, mert tudom, hogy a párnázásról nem beszélgetsz szívesen. – Kerekre nyílt, ártatlan szemmel nézett rá. – Kedvedre volt, Andzsin-szan? Mert te a kedvére voltál. 
– Nagy fontosságú dolgokról tréfálni nem mindig mulatságos. 
– A nagy fontosságú dolgokról mindig komolyan beszélünk. De az, hogy egy szolgáló együtt volt az éjjel egy férfival, jelentéktelen dolog. 
– Én nem tartalak téged jelentéktelennek. 
– Köszönöm. Én sem téged. De az, hogy egy szolgáló együtt volt az éjjel egy férfival, magántermészetű dolog és jelentéktelen. Csupán ajándék a nőtől a férfinak, és, néha, a férfitól a nőnek. Semmi más. 
– Soha? 
– Néha más. De ennek a magántermészetű párnázásnak a dolga nem érdemli meg azt a komolyságot, amellyel viseltetsz iránta. 
– Soha? 
– Csak akkor, ha a nő és a férfi a törvényt megszegve egyesül. Ebben az országban. 
Blackthorne visszafogta a lovát. Végre megértette, miért tagad az asszony. – Bocsánatot kérek – mondta. – Igen, igazad van, én pedig nagyot hibáztam. Nem lett volna szabad szóba hoznom. Bocsánatot kérek. 
– Miért? Miért kérsz bocsánatot? Mondd meg nekem, Andzsin-szan, viselt az a lány keresztet? 
– Nem. 
– Én mindig viselek. Mindig. 
– A keresztet le is lehet venni – vágta rá Blackthorne gépiesen, portugálul. – Ez semmit sem bizonyít. Kölcsön is lehet adni. Akár a parfümöt. 
– Akkor mondj meg nekem még valamit: láttad azt a lányt? Láttad világosan? 
– Persze hogy láttam. Kérlek, felejtsük el az egész... 
– Az éjszaka nagyon sötét volt, a holdat felhők takarták. Kérlek, az igazat válaszold, Andzsin-szan! Gondolkodj. Valóban láttad azt a lányt? 
Persze hogy láttam, gondolta felháborodottan. 
Az isten verje meg, gondolkodj. Nem láttad. A bortól egészen kába voltál. Lehetett volna éppen a szolgáló is, de te tudtad, hogy Mariko az, mert Marikót kívántad, csak ő járt a fejedben, és azt képzelted, hogy Mariko is kíván téged. Ostoba vagy. Tökkelütött fráter! 
– Igazság szerint nem. Valóban bocsánatot kell kérnem – mondta. – Hogyan kérjek bocsánatot? 
– Bocsánatkérésre semmi szükség, Andzsin-szan – felelte nyugodtan Mariko. – Sokszor mondtam már, a férfi sohasem kér bocsánatot, még akkor sem, ha hibázott. Te pedig ráadásul nem hibáztál. – Ingerkedve rámosolygott. – Szolgálóm egyáltalán nem igényel bocsánatkérést. 
– Köszönöm – mondta nevetve Blackthorne. – Máris kevésbé érzem magam ostobán. 
– Az évek elszöknek tőled, ha nevetsz. Az oly igen komoly Andzsin-szanból újra kisfiú lesz. 
– Apám azt mondta, öregnek születtem. 
– Valóban annak születtél? 
– Ő úgy gondolta. 
– Milyen ember az apád? 
– Nagyszerű ember volt. Hajótulajdonos, kapitány. A spanyolok ölték meg egy Antwerpen nevű helyen, amikor kardélre hányták az egész várost. Felégették a hajóját. Hatesztendős voltam akkor, de emlékszem, hogy nagy volt, magas, jó természetű és szőke hajú. Bátyám, Arthur nyolcéves volt... Rettenetes időket éltünk akkor, Mariko-szan. 
– Miért? Kérlek, mondd el. Kérlek! 
– Hétköznapi történet. Minden pénzünket abba a hajóba fektettük, és elveszett... és, hát, nem sokkal azután meghalt a nővérem. Éhen halt. Hetvenegyben éhínség dúlt, aztán meg újra a pestis. 
– Nálunk is vannak járványok. A himlő például. Nagy volt a családotok? 
– Hárman voltunk gyerekek – felelte Blackthorne, mert legalább az új fájdalomról elterelte figyelmét az emlékezés. – Willia, a nővérem kilencéves volt, amikor meghalt. Utána Arthur következett – ő művész akart lenni, szobrász, de be kellett állnia kőmívesinasnak, hogy eltartson bennünket. Az armada elleni harcban esett el. Huszonöt éves volt, szegény bolond, egyszerűen csak jelentkezett az egyik hajóra, minden kiképzés nélkül. Én vagyok az utolsó Blackthorne. Arthur felesége és lánya most nálunk lakik, a feleségemmel és a gyerekeimmel. Anyám még él, akárcsak Jacoba anyó, aki hetvenöt éves, de olyan szívós, akár az angol tölgy, pedig ír az istenadta. Legalábbis amikor két esztendeje elindultam hazulról, még éltek. 
Megint visszatért a fájdalom. Majd akkor gondolok rájuk, ha hazaindulok, fogadta meg magában, addig nem. 
– Vihar lesz holnap – mondta a tengerre nézve. – Méghozzá erős vihar, Mariko-szan. Aztán három nap múlva visszajön a jó idő. 
– Ez a szélviharok évada. Ilyenkor mindig felhős az ég és sok eső esik. Amikor az esők elállnak, minden nagyon nyirkos lesz. Aztán kezdődnek a tai-funok. 
Bárcsak kinn lehetnék a tengeren megint, gondolta Blackthorne. Voltam én egyáltalán tengeren? Igazi volt a hajóm? Mi az igazság, mi a valóság? Mariko vagy a szolgáló? 
– Nem vagy nevetős kedvű ember, Andzsin-szan. 
– Túl sokat hajóztam. A tengeri népség mindig komoly. Megtanultuk, hogy a tengerrel vigyázni kell. Örökké figyelni kell és várni a katasztrófára. Ha csak egy másodpercre leveszed a szemed a tengerről, megragadja a hajódat és apróra töri. 
– Én félek a tengertől – mondta Mariko. 
– Én is. Egy öreg halász egyszer azt mondta nekem: „Aki nem fél a tengertől, hamar benne veszik, mert előbb vagy utóbb olyan napon száll tengerre, amikor nem kellene. De mi, akik félünk a tengertől, mi csak néha-néha fúlunk bele...” – Ránézett az asszonyra. – Mariko-szan... 
– Igen? 
– Néhány perce meggyőztél, hogy... nos, mondjuk, hogy elhittem. De már nem hiszem. Mi az igazság? A hontó? Tudnom kell. 
– Azért van füle az embernek, hogy halljon. Persze hogy a szolgáló volt. 
– És ez a szolgáló... újra kérhetem, ahányszor csak akarom? 
– Természetesen. Bölcs ember nem tenné. 
– Mert esetleg csalódás ér? Legközelebb? 
– Nincs kizárva. 
– Nagyon nehéz bírni egy szolgálót, aztán elveszíteni, nagyon nehéz, hogy semmit sem mondhatok... 
– A párnázás öröm. A testnek. Semmit sem kell róla mondani. 
– De hogyan mondjam meg annak a szolgálónak, hogy gyönyörű? Hogy szeretem? Hogy boldoggá tett? 
– Nem illendő „szeretni” egy szolgálót. Nálunk legalábbis nem, Andzsin-szan. Ez a fajta szenvedély még egy feleségnek vagy ágyasnak sem jár. – Hirtelen mosolyra húzódott a szeme. – Csak olyasvalakinek, mint például Kiku-szan, a kurtizán, aki nagyon szép. Ő megérdemli. 
– Hol találom ezt a lányt? 
– A faluban. Kitüntetésnek venném, ha elfogadnál közvetítőnek. 
– Istenemre, te komolyan gondolod! 
– Hát persze. Egy férfinak mindenféle szenvedélyekre szüksége van. Ez a hölgy pedig méltó a regényes érzelemre – ha megengedheted magadnak. 
– Ez meg mit jelent? 
– Igen magas az ára. 
– Az ember nem vásárolja a szerelmet. Az efféle szerelem semmit sem ér. A „szerelemnek” nincs ára. 
Mariko elmosolyodott. – A párnázásnak mindig megvan az ára. Mindig. Nem feltétlenül pénzben mérik, Andzsin-szan. De a férfi, így vagy úgy, mindig fizet a párnázásért. Az igazi szerelem – mi kötelességnek hívjuk – a lelkeket fűzi össze, és nincs szüksége rá, hogy kifejezésre juttassák... a test útján. Legfeljebb a halál ajándékában nyilvánulhat meg. 
– Tévedsz. Bárcsak megmutathatnám neked az igazi világot! 
– Ismerem én az igazi világot régóta. Hát újra kívánod azt a szánalmas kis szolgálót? 
– Igen. Tudod jól, hogy kívá... 
Mariko vidáman felnevetett. – Akkor beküldjük hozzád. Napnyugta után. Odakísérjük hozzád, Fudzsiko és én! 
– Az istenfáját – ti tényleg megtennétek! – Blackthorne is nevetésre fakadt. 
– Jaj, Andzsin-szan, úgy örülök, ha nevetni látlak! Amióta visszajöttél Andzsiróba, nagyot változtál. Nagyon nagyot. 
– Nem. Nem olyan nagyot. De az éjjel álmot láttam. És az az álom maga volt a tökély. 
– Csak Isten tökéletes. És néha egy napnyugta vagy holdkelte vagy az évelő krókusz. 
– Egyáltalán nem értelek téged. 
Mariko feltolta a fátylat kalapja tetejére, és Blackthorne szemébe nézett. – Egyszer egy másik férfi azt mondta nekem: „Egyáltalán nem értelek téged.” Férjem azt felelte: „Bocsáss meg, uram, de őt senki sem érti. Nem érti az apja, nem értik az istenek, nem érti az ő barbár Istene, nem érti még a tulajdon anyja sem.”
– Toranaga volt az? Toranaga úr? 
– Ó, nem, Andzsin-szan. A taikó. Toranaga úr ért engem, ő mindent ért. 
– Még engem is? 
– De mennyire. 
– Ezt komolyan gondolod, ugye? 
– Igen. Nagyon. 
– Meg fogja nyerni a háborút? 
– Igen. 
– Különleges vazallusa vagyok? 
– Igen. 
– Elfogadja tervemet a hajóhadról? 
– Igen. 
– Mikor kapom vissza a hajómat? 
– Sohasem. 
– Miért? 
Mariko komolysága tovatűnt. – Mert neked itt lesz a „szolgálód” Andzsiróban, és annyit fogsz párnázni, hogy négykézláb se tudnál elmenni, hiába kérne, hogy menj fel a hajódra, hiába kérne Toranaga úr, hogy szállj hajóra és hagyj itt bennünket! 
– Már megint! Egyik percben olyan komoly vagy, a másikban tréfálsz. 
– Válaszoltam neked, Andzsin-szan. Azonkívül bizonyos dolgokat a helyükre kell tenni. De mielőtt végleg itt hagysz minket, találkoznod kell Kikuval! Ő aztán méltó a nagy szenvedélyre. Olyan szép és olyan tehetséges! Vele neked is rendkívülinek kellene bizonyulnod. 
– Kísértést érzek, hogy elfogadjam ezt a kihívást. 
– Én nem hívok ki senkit. De ha kész vagy rá, hogy szamurájként viselkedj és ne... idegenként, ha kész vagy rá, hogy annak tekintsd a párnázást, ami, akkor kitüntetésnek venném, ha elfogadnál közvetítőnek. 
– Az meg mi? 
– Ha majd jókedvedben leszel és készen állsz egy igazán rendkívüli élményre, szólj ágyasodnak, hogy szóljon nekem. 
– Miért Fudzsiko-szannak? 
– Mert ágyasod kötelessége, hogy gondoskodjék az élvezetedről. Nekünk az a szokásunk, hogy egyszerűvé tesszük az életet. Mi csodáljuk az egyszerűséget, így a férfiak és a nők egyaránt annak tekinthetik a párnázást, ami: az élet fontos része, kétségtelenül, de vannak sokkal fontosabbak. Például az alázat. A tisztelet. A kötelesség. Vagy akár ez a te „szerelmed”. Fudzsiko „szeret” téged. 
– Hogy szerethetne! 
– Életét adná érted. Mit adhatna többet? 
Blackthorne végül elfordította tekintetét Marikóról, és kinézett a tengerre. Hullámok rohamozták a partot, ahogy a szél felélénkült. Visszafordult az asszony felé. – Tehát nincs mit mondanunk? – kérdezte. – Egymásnak? 
– Nincs. Ez így bölcs. 
– És ha én nem egyezem bele? 
– Bele kell egyezned. Itt vagy. Itt az otthonod. 

Az ötszáz „támadó” rendetlen falkában vágtatott át a dombgerincen, le a köves völgybe, ahol kétezer „védő” állt csatasorban. Mindegyik lovas hátán muskéta, övén táskák a golyóknak, a kováknak és egy lőporszaru. Mint általában a szamurájok, mindenféle színű kimonókba és rongyokba voltak öltözve. Csak Toranaga és az őt utánozó Isido ragaszkodott hozzá, hogy katonáik egyforma és rendezett öltözéket viseljenek. A többi daimjó az efféle külsőséget ostoba pénzpocsékolásnak, fölösleges újításnak tartotta. Blackthorne is egyetértett velük. Az európai hadseregek sem hordtak egyenruhát – melyik király engedhetné ezt meg magának, eltekintve a személyes testőrségétől? 
Egy kis halmon állt Jabuval és segédtisztjeivel, Dzsozennel és embereivel meg Marikóval. Ez volt az első nagyarányú hadgyakorlatuk. Blackthorne idegesen várt. Jabu is szokatlanul feszült volt, Omi és Naga pedig az imént majdnem hajba kapott. 
„Mi baja ezeknek?” – kérdezte akkor Marikótól. 
„Valószínűleg jól akarnak szerepelni uruk és vendége előtt.”
„Ez is daimjó?”
„Nem. De fontos ember, Isido úr egyik tábornoka. Jó lenne, ha minden tökéletesre sikerülne ma.”
„Szólhattak volna nekem is, hogy hadgyakorlat lesz.”
„Miért szóltak volna? Amit megtehettél, már megtetted.”
Igen, gondolta most Blackthorne, miközben az ötszáz lovast figyelte. De ezek még korántsem kész katonák. Nyilván Jabu is tudja, akárcsak a többiek. Ha kudarcba fullad a mutatvány... hát, az karma, gondolta magában, és ettől megvigasztalódott. 
A támadók felgyorsultak, a védők a kapitányok zászlai alatt várakoztak három-négy ember mélységű laza sorfalban, régi szokás szerint gúnyolva az „ellenséget”. A támadók az íjak lőtávolán kívül mindjárt leszállnak a nyeregből. Azután mindkét oldalon előlépnek a legbátrabb harcosok, dölyfösen előremasíroznak, hogy ledobják a kesztyűt, vagyis ismertessék családjuk ősiségét és felsőbbrendűségét, a lehető leggorombább sértések kíséretében. Elkezdődnek a párviadalok, egyre többen állnak ki a küzdőtérre, míg végül valamelyik parancsnok általános támadást rendel el, és akkor mindenki nekiesik mindenkinek. Általában a nagyobb létszámú sereg győzte le a kisebb létszámút, azután bevetették a tartalékot, újrakezdődött a mészárlás, míg végül az egyik fél megingott, az első, hátrálni kezdő gyávákat követte a többi, és a sereg megfutamodott. Nem volt ritka az árulás sem. Néha, uruk parancsára, egész ezredek álltak át a másik oldalra, ahol szövetségesként üdvözölték őket – üdvözölték, de nem sokra becsülték. Előfordult, hogy a legyőzött parancsnokok csak azért futamodtak meg, hogy újra összeszedhessék magukat. Előfordult, hogy helyt maradtak, és halálig harcoltak, vagy szertartásos szeppukut követtek el. Fogságba ritkán estek. Volt, aki felajánlotta szolgálatait a győzteseknek. Néha elfogadták, de legtöbbször nem. A legyőzött sorsa a halál: gyors halál a bátraknak, szégyenletes a gyáváknak, így zajlott le ebben az országban a legkisebb csetepaté és a legnagyobb csata is időtlen idők óta, a katonák itt is olyanok voltak, mint másutt, csak még vadabbak, és sokkal, de sokkal többen voltak készek meghalni urukért, mint bárhol másutt a világon. 
A patadobaj már a völgyben visszhangzott. 
– Hol van a támadók parancsnoka? Hol van Omi-szan? – kérdezgette Dzsozen. 
– Emberei között. Légy türelmes – mondta Jabu. 
– De hol a zászlaja? És miért nem visel páncélt meg sisakdíszeket? Hol a parancsnoki zászló? Ez csak egy csomó semmirekellő, mocskos bandita! 
– Légy türelmes! Minden tiszt parancsot kapott, hogy kerülje a feltűnést. Megmondtam. És azt se felejtsd el, hogy úgy teszünk, mintha csata dúlna, mintha ez egy nagyobb csata része lenne, tartalékokkal és... 
– Hol vannak a kardjaik? – tört ki Dzsozen. – Senki se visel kardokat! Szamurájok kardok nélkül? Le fogják őket mészárolni! 
– Várd ki a végét! 
A támadók leszálltak a nyeregből. A védők közül előléptek az első harcosok, hogy bátorságukat fitogtassák. Ugyanannyi készülődött, hogy kilépjen a támadók közül is. Aztán a támadók rendetlen bandája hirtelen öt szoros, fegyelmezett falanxot alkotott, mindegyik négy, egyenként huszonöt fős sorból állt, három falanx elöl, kettő tartalékban, negyven lépéssel hátrébb. Egységként rontottak rá az ellenségre. Lőtávolon belül érve parancsszóra egy emberként megálltak, és az első sorok fülsiketítő össztüzet adtak le. Üvöltések, összerogyó, haldokló emberek. Dzsozen és szamurájai ösztönösen behúzták a nyakukat, és döbbenten nézték, amint az első sorok letérdelve újratöltenek, közben a második sorok tüzelnek, s a harmadikak és a negyedikek ugyanezt teszik. Minden egyes sortűzre még többen vágódtak el, s a völgyet hamarosan betöltötte a halálordítások lármája. Teljes volt a fejetlenség. 
– A saját embereidet mészároltatod le! – kiabálta Dzsozen. 
– Vaktöltés van a puskákban, nem igazi golyó! Csak úgy tesznek, mintha meghaltak volna! Nézd! 
A védők „magukhoz tértek” a kezdeti sokkból. Újból hadrendbe álltak, és frontális támadásra lódultak. Ekkorra azonban az első sorok már megtöltötték puskáikat, és parancsszóra térdelő helyzetből lőttek, mögöttük a második sorok állva tüzeltek, a harmadikak és a negyedikek pedig ugyanúgy követték a példát, mint az imént. És, noha sok muskétás lassú volt, és a sorok is eléggé girbegurbák, könnyű volt elképzelni az irtózatos mészárlást, amit jól képzett lövészek vinnének véghez. Az ellentámadás megtorpant, megtört, s a védők színlelt pánikban hátráltak fel a domboldalra, majdnem egészen a megfigyelők alá. Sok „halott” hevert a csatatéren. 
Dzsozen és emberei elhűltek. – Ezek a puskák minden vonalat áttörnének! 
– Várj! A csatának még nincs vége. 
A védők újra felfejlődtek, a parancsnokok ordítva győzelemre buzdították őket, bevetették a tartalékot, és elrendelték a végső, általános támadást. A szamurájok rettenetes csatakiáltásokkal leszáguldottak a lejtőn, hogy az ellenségre vessék magukat. 
– Most aztán beletapossák őket a földbe! – nevetett Dzsozen, akit éppen úgy magával ragadott ennek a színlelt ütközetnek a valószerűsége, mint a többieket. 
És igaza volt. A falanxok nem tudtak helyt maradni. Szétugrottak és futásnak eredtek a lándzsás-kardos igazi szamurájok csatakiáltásait hallva, s Dzsozen és emberei maguk is megvetően kiabáltak utánuk, amint az ezredek előrenyomultak a végső leszámolásra. A muskétások úgy szaladtak, akár a fokhagymafalók, száz métert, kétszázat, háromszázat, azután parancsszóra a falanxok váratlanul megint felfejlődtek, ezúttal V alakzatba. Újra ropogni kezdtek a pusztító sortüzek. A támadás megtorpant, megállt. A puskák azonban tovább dörögtek. Aztán azok is elhallgattak. A játék véget ért. De a halmon mindenki tudta, hogy valódi körülmények között az a kétezer szamuráj egytől egyig elhullott volna. 
A beálló csendben a támadók és a védők visszamentek a helyükre. A „halottak” felkeltek, összeszedték fegyvereiket. Nevetés, fájdalomkiáltások. Többen bicegtek, néhányan komolyan megsérültek. 
– Gratulálok, Jabu-szama – mondta szívből jövő őszinteséggel Dzsozen. – Most már értem, miről beszéltetek. 
– Rendszertelenül tüzeltek – felelte Jabu, de magában ujjongott. – Hónapokba telik, mire kiképzem őket. 
Dzsozen a fejét rázta. – Én már most se szeretném megtámadni őket, ha igazi golyókkal lennének ellátva. Nincs az a hadsereg, nincs az a vonal, amely ennek az ütőerőnek ellenáll. A sorok sose maradnának zártak. A réseken pedig áttörnének a hagyományos csapatok meg a lovasok, és úgy felgöngyölítenék a szárnyakat, akár egy régi tekercset. – Magában köszönetet mondott minden kaminak, amiért volt annyi esze, hogy egy támadást végignézzen. – Rettenetes látvány volt. Egy pillanatra már azt hittem, valódi a csata. 
– Megparancsoltam nekik, hogy élethűen csinálják. És most megszemlélheted muskétásaimat, ha óhajtod. 
– Köszönöm. Kitüntetésnek venném. 
A védők már özönlöttek vissza a távoli domboldalon levő táborukba, de az ötszáz muskétás lenn várakozott a mellett az ösvény mellett, amely az emelkedőn át a faluba vezetett. Századokba tömörültek újra, előttük Omi és Naga, most már a hagyományos kardokkal felfegyverezve. 
– Jabu-szama? 
– Igen, Andzsin-szan? 
– Jó, ugye? 
– Igen, jó. 
– Köszönöm, Jabu-szama. 
– Örül. 
Mariko gépiesen kijavította. – Örülök. 
– Ó, bocsánat, örülök. 
Dzsozen fékevonta Jabut. – Ezt mind az Andzsin-szan fejéből merítettétek? 
– Nem – hazudta Jabu. – De így harcolnak a barbárok. A navigátor csak fegyvert tölteni és tüzelni tanította embereimet. 
– Fogadd meg Naga-szan tanácsát. Most már kezedben a barbár tudása. Miért kockáztatnád, hogy tovább terjedjen? Kész ragály ez az ember, Jabu-szama. Nagyon veszélyes. Naga-szannak igaza volt. Parasztok is harcolhatnak ilyen módon. Szabadulj meg a barbártól. 
– Ha Isido úr a fejét akarja, csak szólnia kell. 
– Én szólok. Most – mondta dölyfösen Dzsozen. – Uram nevében beszélek. 
– Megfontolom a dolgot, Dzsozen-szan. 
– Szintén uram nevében követelem, hogy azonnal vonasd be embereidtől azokat a puskákat. 
Jabu homlokát ráncolta, majd a századokra nézett. Feléjük közeledtek az emelkedőn, egyenes, fegyelmezett soraik enyhén nevetségesnek tűntek, mint mindig, hiszen az efféle rend eddig szokatlan volt. Ötven lépésre megálltak. Omi és Naga előrejött, tisztelegtek. 
– Első hadgyakorlatnak megjárja – mondta Jabu. 
– Köszönöm, uram – felelte Omi. Kissé bicegett, arca piszkos volt és fekete a lőportól, itt-ott zúzódások éktelenítették. 
– Igazi csatába kardokat is kellene vinni katonáidnak, ne, Jabu-szama? – kérdezte Dzsozen. – Szamuráj nem lehet meg kard nélkül – és a golyóból is kifogynak előbb vagy utóbb, ne? 
– Rohamkor és visszavonuláskor útjukban lennének. Viselni fogják a kardokat, természetesen, a meglepetés miatt, de az első támadásra félrevetik őket. 
– A szamurájnak mindig szüksége van a kardokra. Igazi csatában. De azért örülök, hogy sohasem kell használnod ezt a fajta támadó erőt, vagy... – Azt akarta mondani: „vagy a hadviselésnek ezt a mocskos, álnok módját”, de ehelyett azt mondta: – Vagy különben mindnyájunknak félre kellene tenni a kardokat. 
– Lehet, hogy rákényszerülünk még, Dzsozen-szan, ha kitör a háború. 
– Lemondanál a Muramasza-pengédről? Vagy Toranaga ajándékáról? 
– Ha azon áll, hogy megnyerem-e a csatát, igen. Különben nem. 
– De nyakadba is kéne szedned a lábad, ha a puskád csütörtököt mondana vagy a lőporod elázna. – Dzsozen nagyot nevetett saját tréfáján. Jabu azonban nem nevetett. 
– Omi-szan! Mutasd meg neki – parancsolta. 
Omi vezényszavakat vakkantott. Emberei tüstént előrántották az övükön hátul, észrevehetetlenül lógó rövid szuronykardokat, és feltűzték a muskéták csövére. 
– Rohamra! 
A szamurájok fülsiketítő csatakiáltással előrelódultak. – Kaszigiii! 
A csupasz acélerdő egy lépésre állt meg tőlük. Dzsozen és emberei idegesen nevetgéltek a váratlan, vérfagyasztó roham láttán. – Jó, nagyon jó –mondta Dzsozen. Megtapogatta az egyik szuronyt. Borotvaéles volt. – Lehet, hogy igazad van, Jabu-szama. Bízzunk benne, hogy sosem kell kipróbálni őket. 
– Omi-szan! – harsant Jabu hangja. – Állítsd fel az embereket. Dzsozen-szan meg fogja szemlélni őket. Utána visszamentek a táborba. Mariko-szan, Andzsin-szan, kövessetek! – Elindult le a lejtőn, át a sorokon, segédtisztjei, Blackthorne és Mariko utána. 
– Felsorakozni az ösvénynél! Szuronyokat vissza! 
A katonák fele engedelmesen megfordult, és leballagott a lejtőn. Naga és kétszázötven szamurája azonban helyt maradt, és a szuronyokat sem szedték le. 
– Mi ez? – csattant fel Dzsozen. 
– Sértéseid tűrhetetlenek számomra – sziszegte Naga. 
– Ostobaság! Én nem sértettem meg senkit. Szuronyaid viszont az én számomra sértők! Jabu-szama! 
Jabu megfordult. Már a Toranaga-egység túlsó végén járt. – Naga-szan! – mondta hűvösen. – Mi folyik ott? 
– Nem bocsáthatom meg ennek az embernek, hogy sértegette apámat – és engem. 
– Dzsozen-szan védelem alatt áll! Nem nyúlhatsz hozzá! A régensek pecsétje védi! 
– Bocsáss meg, Jabu-szama, de ez a dolog csak Dzsozen-szanra és rám tartozik. 
– Nem. Itt én vagyok a legfőbb parancsnok. Megparancsolom, hogy embereiddel együtt azonnal térj vissza a táborba. 
Egyetlen szamuráj sem mozdult. Eleredt az eső. 
– Kérlek, bocsáss meg, Jabu-szan, de ez csak kettőnkre tartozik. Bármi történjék is, viselkedésemért és embereim viselkedéséért minden felelősség alól feloldozlak. 
Dzsozen egyik szamurája Naga háta mögött kardot rántott, és az ifjú felé ugrott. Húsz muskéta okádott tüzet abban a pillanatban, és a szamurájnak eltűnt a feje. A húsz ember letérdelt, és tölteni kezdett. Felkészült a második sor. 
– Ki rendelte el valódi golyók kiadását? – kiáltotta Jabu. 
– Én, Josi Naga-nó-Toranaga! 
– Naga-szan! Megparancsolom, hogy engedd Dzsozen-szant és embereit szabadon távozni! Tüstént körletedbe mégy és ott maradsz, míg értesítem Toranaga urat engedetlenségedről. 
– Természetes, hogy értesíted Toranaga urat. A karma az karma. Nagyon sajnálom, Jabu úr, de ennek az embernek meg kelt halnia. Mindnyájuknak meg kell halnia. Még ma! 
– Én a régensek oltalma alatt állok! – rikoltotta Dzsozen. – Semmit sem nyersz azzal, ha megölsz engem! 
– Visszanyerem a becsületemet, ne? –  mondta Naga. – Megfizetek, amiért gúnyolódni mertél apámon, engem pedig sértegettél. De előbb-utóbb úgyis meg kellett volna halnod. Ne? Tegnap este elég világosan fejeztem ki magam. Szemtanúja voltál egy támadásnak. Nem kockáztathatom, hogy Isido értesüljön erről a... – a csatatérre mutatott – ...erről a szörnyűségről! 
– Már értesült róla! – bökte ki Dzsozen, és áldotta az eszét, amiért olyan előrelátó volt. – Már értesült róla! Hajnalban üzenetet küldtem postagalambbal! Semmit sem nyersz vele, ha megölsz, Naga-szan! 
Naga intett egyik emberének, egy öreg szamurájnak, aki előrelépett, és Dzsozen lába elé vetette a kitekert nyakú madarat. Azután egy levágott fejet is a földre dobtak – Maszumoto fejét, aki tegnap indult útnak a tekerccsel. A halott szamuráj szeme nyitva volt, utolsó, gyűlölködő vicsorától kilátszott az egész ínye. A fej gurulni kezdett, átbucskázott a sorokon, és egy sziklának vágódva megállt. 
Dzsozen hangosan felnyögött. Naga és emberei nevettek. Még Jabu is elmosolyodott. Újabb Dzsozen-szamuráj lendült Naga felé. Húsz muskétagolyó szaggatta darabokra, s a mellette álló, aki meg sem mozdult, szintén halálos sebet kapott. 
A nevetés abbamaradt. 
– Indítsam támadásra embereimet, uram? – kérdezte Omi. Nagát olyan könnyű volt manipulálni. 
Jabu letörölte arcáról az esőt. – Ne. Azzal most már semmit sem érnénk. Dzsozen-szan és emberei halottak, bármit is teszünk. Ez az ő karmája, mint ahogy Naga-szannak is megvan a magáé. Naga-szan! – kiáltotta. – Utoljára parancsolom, hogy engedd őket békében távozni! 
– Kérlek, bocsáss meg, de vissza kell hogy utasítsalak. 
– Rendben van. Ha végeztetek, jelentkezz nálam. 
– Igenis. Hivatalos tanúra volna szükségem, Jabu-szama. Toranaga és Isido urak számára. 
– Omi-szan, itt maradsz. Aláírod az elhalálozási tanúsítványt, és jelentést készítesz. Naga-szan és én ellenjegyezzük. 
Naga Blackthorne-ra mutatott. – Ő is maradjon. Tanúként. Halálukért ő a felelős. Végig kell néznie. 
– Andzsin-szan, menj fel oda! Naga-szanhoz! Érted? 
– Igen, Jabu-szan. Értem, de miért, kérem? 
– Hogy tanúskodj. 
– Bocsánat, nem ért. 
– Mariko-szan, magyarázd meg neki, hogy tanúskodnia kell, végig kell néznie, ami történni fog, aztán gyere utánam. – Jabu mélységes elégedettségét leplezve sarkon fordult és elment. 
– Jabu-szama! – ordította Dzsozen. – Kérlek! Jabuuuu-szamaaaa! 

Blackthorne végignézte. Azután hazament. Csend volt a házban, némaság honolt az egész falu felett. A fürdőtől sem érezte tisztának magát. A szaké nem mosta ki az undort a szájából. A füstölő nem űzte ki orrából a bűzt. 
Később Jabu érte küldetett. Mozzanatról mozzanatra megtárgyalták a hadgyakorlatot. Ott volt Omi, Naga és Mariko is – Naga hűvösen hallgatott, mint mindig, ritkán szólt közbe, de változatlanul ő volt a parancsnokhelyettes. Szemlátomást egyiküket sem rázta meg, ami történt. 
Napnyugta utánig dolgoztak. Jabu megparancsolta, hogy gyorsítsák a kiképzés ütemét. Újabb ötszáz embert kell kiválogatni. Egy hét múlva újabb ötszázat. 
Blackthorne egyedül ment haza, egyedül evett; főbe kólintotta a hátborzongató felismerés: ezek nem ismerik a bűn fogalmát, nincs lelkiismeretük – még Marikónak sincs. 
Aznap éjjel nem tudott aludni. Amint a házból kilépett, máris cibálni kezdte a szél. A hullámokat szélrohamok korbácsolták tajtékosra. Egy erősebb lökés kavicsokat vágott neki egy kunyhó falának. Kutyák vonítottak fel az égre, és ide-oda szaladgáltak. A rizsszalmás tetők úgy mozogtak, mintha élőlények volnának. Ablakvédő táblák csapódtak ki, némán hajladozó, kísértetnek tetsző férfi- és nőalakok hajtották be küszködve és reteszelték el őket. A dagály fenyegetőbben közeledett, mint máskor. A halászhajókat és csónakokat a szokásosnál jóval följebb vontatták a partra. Mindent lekötöztek. 
A tengerpartot rótta, végül hazament, de ugyancsak neki kellett feszülnie a szélnek. Nem találkozott senkivel. Végigverte az eső, hamarosan bőrig ázott. 
Fudzsiko a verandán várta, a szél csapkodta a ruháját, meglódította kezében az olajlámpást. Mindenki ébren volt. A szolgák az értékesebb tárgyakat a kert hátuljában levő tömzsi kis vályog és kő raktárba hordták. 
A vihar még nem volt igazán fenyegető. 
A tetőn kilazult egy cserép, amint a szél behussant az eresz alá, és az egész tető megrázkódott. A cserép leesett, és nagy reccsenéssel darabokra tört. Szolgák rohangáltak fel-alá, volt, amelyik vizesvödröket helyezett készenlétbe, mások a tetőt próbálták kijavítani. Ueki-ja, az öreg kertész a gyerekek segítségével bambuszkarókhoz kötözte a zsenge bokrokat és fákat. 
Újabb széllökés ingatta meg a házat. 
– Össze fog dőlni, Mariko-szan. 
Az asszony nem felelt, dülöngélt a szélben, akárcsak Fudzsiko, szemük sarkából könnyeket sajtolt a vad idő. Blackthorne a falu felé nézett. Kavics, hulladék röpült szanaszét. Aztán a szél átsüvített az egyik ház papírsodzsijának repedésén, s az egész fal eltűnt, csak a lécváz maradt a helyén. Egy pillanat, s a túlsó fal leomlott, és az egész tető beszakadt. 
Blackthorne tehetetlenül fordult vissza, amint szobájának sodzsija elrepült. Nyoma veszett az egész falnak, akárcsak a szemben levőnek. Hamarosan minden fal cafatokban lógott. Átlátott az egész házán. De a tetőt tartó oszlopok kitartottak, a cseréptető nem mozdult el. Futonok, lámpások, gyékények sodródtak a széllel, szolgák kergették őket. 
A vihar a falu összes házának minden falát tönkretette. Néhány lakóhely teljes egészében megsemmisült. Senki sem sérült meg komolyabban. Hajnalra a vihar elült, s a férfiak és asszonyok nekiláttak, hogy újraépítsék házaikat. 
Délre Blackthorne házának falai készen álltak, és a falu fele ismét úgy festett, mint régen. A könnyű lécvázak helyrehozásához nem kellett sok munka, csak faszegek és kötelek az eresztékek összeillesztéséhez, amit nagy ácsügyességgel végeztek. A cserép- és zsúptetők pótlása már nehezebb feladat volt, de Blackthorne látta, hogy az emberek segítenek egymásnak, mosolyogva, fürgén és gyakorlottan dolgoznak. Mura a falut járta, tanácsot adott, irányított, sürgetett, felügyelt. Feljött hozzájuk is, a dombra, hogy ellenőrizze, hol tartanak. 
– Mura... – mondta Blackthorne a szavakat keresgélve. – Ha téged néz az ember, olyan egyszerűnek látja az egészet. 
– Á, köszönöm, Andzsin-szan. Igen, köszönöm, de szerencsénk volt, hogy nem ütött ki tűz. 
– Gyakran nálatok tüzek? 
– Bocsáss meg. „Gyakran vannak nálatok tüzek?” 
– Gyakran vannak nálatok tüzek? – ismételte meg Blackthorne. 
– Igen. De jó előre elrendeltem a falunak, hogy készüljenek fel. Készüljenek fel, érted? 
– Igen. 
– Amikor ilyen vihar támad... – Mura megmerevedett, tekintete Blackthorne háta mögé irányult. Mélyen meghajolt. 
Omi közeledett könnyű, ruganyos léptekkel, barátságos szeme csak Blackthorne-ra nézett, mintha Mura nem is létezne. – Jó reggelt, Andzsin-szan – mondta. 
– Jó reggelt, Omi-szan. Házad jó? 
– Igen, köszönöm. – Omi végre Murára pillantott és ráförmedt: – A férfiaknak halászniuk kellene vagy a mezőn dolgozni. Az asszonyoknak is. Jabu-szama várja az adót. Meg akarsz szégyeníteni előtte a lustaságotokkal? 
– Nem, Omi-szama. Kérlek, bocsáss meg. Azonnal intézkedem. 
– Nem kellett volna megvárni, míg szólok. Legközelebb nem fogok szólni. 
– Bocsánatot kérek ostobaságomért. – Mura elsietett. 
– Jól nézel ki – mondta Omi Blackthorne-nak. – Nem volt semmi baj az éjjel? 
– Már baj nincs, köszönöm. És te? 
Omi hosszan beszélt, Blackthorne csak néhány szót vett ki belőle, mint ahogy az iménti szóváltásból is Murával. 
– Nagyon sajnálom. Nem értek. 
– Tetszett? Hogy tetszett tegnap? A támadás? A hadgyakorlat. 
– Á, értek. Igen, azt hiszem, jó. 
– És a tanúskodás? 
– Kérem? 
– A tanúskodás! Az a rónin, Nebara Dzsozen és emberei! – Omi nevetve utánozta a szuronydöfést. – Tanúja voltál a haláluknak. A haláluknak. Érted? 
– Á, igen. Igazság, Omi-szan, nem szeretek gyilkolás. 
– Karma, Andzsin-szan. 
– Karma. Gyakorlat ma? 
– Igen. De Jabu-szama ma csak beszélgetni akar. Később. Érted, Andzsin-szan? Csak beszélgetni, később – ismételte türelmesen Omi. 
– Csak beszélgetni. Értek. 
– Már egészen jól beszéled a nyelvünket. Igen. Egészen jól. 
– Köszönöm. Nehéz. Kicsi idő. 
– Igen. De te tehetséges vagy, és teljes erődből igyekszel. Ez a fő. Biztosítunk elég időt, Andzsin-szan, ne aggódj... segíteni fogok neked. – Omi látta, hogy szavai jó része meghaladja az Andzsin-szan tudását, de nem bánta, beérte azzal, ha a lényeget érti. – A barátod akarok lenni – mondta, majd nagyon lassan megismételte. – Érted? 
– Barát? „Barát”, azt értek. 
Omi magára mutatott, azután Blackthorne-ra. – A barátod akarok lenni. 
– Á! Köszönöm. Kitüntetés. 
Omi elmosolyodott, meghajolt mint egyenrangú az egyenrangú előtt, és elment. 
– Barátja, neki? – morogta Blackthorne. – Hát mindent elfelejtett? Mert én nem. 
– Ó, Andzsin-szan – sietett oda hozzá Fudzsiko. – Szeretnél enni? Jabu-szama hamarosan érted küld. 
– Igen, köszönöm. Sok minden törés? – mutatott a házra. 
– Kérlek, bocsáss meg, de úgy kell mondani: „Sok minden összetört?”
– Sok minden összetört? 
– Nem esett nagy kár, Andzsin-szan. 
– Jó. Nem sérülés senki? 
– Kérlek bocsáss meg, de úgy kell mondani: „Nem sérült meg senki?” 
– Köszönöm. Nem sérült meg senki? 
– Nem, Andzsin-szan. Senki sem sérült meg. 
Blackthorne-t egyszerre émelygés fogta el a folytonos helyreigazítástól, ezért kurta paranccsal zárta le a beszélgetést. – Éhezem vagyok. Étel! 
– Igen, máris. Bocsáss meg, de úgy kell mondani: „Éhes vagyok.”– Fudzsiko megvárta, míg helyesen elismétli, aztán bement a házba. 
Blackthorne leült a verandára, és Ueki-ját, az öreg kertészt nézte, amint összegyűjti a letépett leveleket, rendbe hozza, amit a vihar szétdúlt. Látta, hogy asszonyok és gyerekek foltozgatják tovább a falut, a halászhajók a hullámverésen át kifutnak a tengerre. Mások a mező felé tartottak a csituló szélben. Kíváncsi volnék, mennyi adót kell fizetniük, gondolta. Nem szeretnék itt paraszt lenni. De máshol se. 
Pirkadatkor lesújtotta a falu pusztulásának látványa. „Ez a vihar mit se tudott volna kezdeni egy angol házzal – mondta Marikónak. – Szélvihar volt, az igaz, de nem valami erős. Miért nem kőből vagy téglából építkeztek?” 
„A földrengések miatt, Andzsin-szan. A kőépületek megrepednének, összeomlanának, és megnyomorítanák vagy akár meg is ölnék a bennük lakókat. A mi építkezési stílusunkkal kevesebb a kár. Meglátod, milyen hamar helyreállítanak mindent.”
„Igen, de így a tűzvésztől is félnetek kell. És mi történik, ha beköszöntének az óriási szelek? A tai-funok?”
„Az rossz, nagyon rossz.”
Mariko mesélt neki a tájfunokról, évadjukról – általában júniustól szeptemberig tartanak, néha előbb kezdődnek, néha később – meg a többi természeti katasztrófáról. 
Néhány nappal azelőtt újból megrázkódott a föld. Enyhe rázkódás volt. Egy teáskanna leesett a faszénserpenyőről, és feldöntötte. Szerencsére a parazsat hamar elfojtották. A faluban egy ház tüzet fogott, de a lángok nem terjedtek tovább. Blackthorne sosem látott még ilyen hatékony tűzoltást. A falusiak tulajdonképpen fütyültek az egészre. Nevettek, és az élet ment tovább. 
„Miért nevetnek folyton az emberek?”
„Mi nagyon szégyenletesnek és udvariatlannak tartjuk az erős érzelmek kimutatását, különösen a félelemét, ezért nevetéssel vagy mosollyal leplezzük őket. Természetesen mindnyájan félünk, de ezt nem szabad kimutatnunk.”
Azért köztetek is van, aki kimutatja, gondolta Blackthorne. 
Neba Dzsozen kimutatta. Csúnyán halt meg, vinnyogva félelmében, kegyelemért könyörögve, és lassan, kegyetlenül ölték meg. Hagyták, hogy futásnak eredjen, aztán nevetve, de óvatosan megszurkálták a szuronyokkal, majd megint futásra ösztökélték, és akkor átmetszették a lába inát. Megvárták, míg odébb mászik, utánamentek, és lassan kibelezték. Dzsozen egyfolytában sikoltozott, vér és ürülék folyt belőle. Otthagyták, hadd szenvedjen, míg meg nem hal. 
Naga ezután a többi szamuráj felé fordult. Dzsozen emberei közül hárman azonnal letérdeltek, lemeztelenítették hasukat, és maguk elé tették a rövidkardot, hogy rituális szeppukut kövessenek el. Három bajtársuk segédként mögéjük állt, magasra emelt markukban a kétkezes hosszúkarddal. Naga és emberei békén hagyták őket. Amint a térdelő szamurájok előrehajoltak a tőrökért, felfedték nyakukat, s a három kard lecsapott, mint a villám, a három fej pedig csattogó fogakkal a földre ugrott. Legyek döngték körül őket. 
Aztán letérdelt a háromból kettő, s az utolsó állt mögéjük segédnek. Az első térdelő ugyanúgy végezte, mint imént a bajtársai. A másik azonban így szólt: „Nem. Én, Hiraszaki Kenko, tudom, hogyan kell meghalni – hogyan illik meghalni egy szamurájnak.” 
Kenko karcsú, illatosított, szinte bájos fiatalember volt, fehér bőrű, csinos haja fénylett az olajtól. Tiszteletteljesen felvette a rövidkardot, és félig körbetekerte övével a pengét, hogy erősebben markolhassa meg. 
„Tiltakozom Nebara Dzsozen-szan és emberei halála miatt” – mondta szilárd hangon, és meghajolt Naga felé. Azután utoljára felnézett az égre, és még egyszer, bátorítóan, rámosolygott segédjére. „Szajónara, Tadeo.” Mélyen beledöfte a kést hasa bal oldalába, mindkét kezével megmarkolva átrántotta a jobb oldalra, kihúzta, majd újra mélyen magába döfte az ágyéka fölött, és a néma csendben felrántotta. Szétvagdosott belei kifordultak az ölébe, arca iszonyúan eltorzult, s amint előrebukott, segédje villámló karddal leszelte a fejét. 
Naga személyesen vette föl a fejet varkocsánál fogva, letörölte róla a sarat, és lezárta a szemét. Megparancsolta embereinek, hogy mossák meg és csomagolják be, díszkísérettel küldjék el Isidónak, és részletes beszámolót is mellékeljenek hozzá Hiraszaki Kenko bátor magaviseletéről. 
Letérdelt az utolsó szamuráj is. Neki már nem maradt segédje. Nagyon fiatal volt. Ujjai remegtek, elhatalmasodott rajta a félelem. Kétszer teljesítette kötelességét bajtársai iránt, kétszer vágott tisztán, elismerésre méltóan, hogy megmentse őket a fájdalom megpróbáltatásától és a félelem szégyenétől. Azután kivárta, hogy legkedvesebb barátja úgy haljon meg, ahogy egy szamurájhoz illik, önmagát semmisítve meg néma, büszke csendben, és harmadszor is hibátlanul sújtott le. Eddig még sohasem ölt. 
Szemével most a maga tőrére összpontosított. Lemeztelenítette hasát, és szerelmeséhez fohászkodott bátorságért. Könnyek gyűltek a szemébe, de arcát erőnek erejével mosolygó maszkká dermesztette. Letekerte övét, és félig beburkolta vele a pengét. Aztán, mivel az ifjú példamutatóan teljesítette kötelességét, Naga intett a helyettesének. 
A szamuráj előlépett, meghajolt, és szertartásosan bemutatkozott. „Oszaragi Nampo vagyok, Toranaga úr kapitánya a kilencedik csapattestből. Kitüntetésnek tartanám, ha elfogadnál segédednek.”
„Az én nevem Ikomo Tadeo, első tiszt vagyok, Isido úr vazallusa – felelte az ifjú. – Köszönöm. Kitüntetésnek tartom, hogy a segédem leszel.”
Halála gyors volt, fájdalommentes és tiszteletre méltó. 
A fejeket összeszedték. Később Dzsozen magához tért, és újra sikoltozni kezdett. Kapkodva, reszkető kézzel próbálta visszanyomkodni a beleit. 
Otthagyták a kutyáknak, amelyek a vérszagra felosontak a faluból. 

Harmincnegyedik fejezet

A Ló órájában, délelőtt tizenegykor, tíz nappal Dzsozen és emberei halála után három gályából álló hajóraj bukkant elő az andzsirói földnyelv mögül. Zsúfolva voltak katonákkal. Toranaga partra szállt. Vele volt Buntaro is. 
– Legelőször is látni akarok egy támadási hadgyakorlatot, Jabu-szan, az eredeti ötszáz részvételével – mondta Toranaga. – Most azonnal. 
– Nem lehetne inkább holnap? Holnapra jobban fel tudnánk készülni – mondta derűsen Jabu, de magában dühöngött Toranaga váratlan felbukkanása miatt, és szidta kémeit, amiért nem figyelmeztették előre. Arra is alig jutott ideje, hogy a sebtiben összeszedett díszegységgel leloholjon a partra. – Bizonyára fáradt vagy... 
– Nem vagyok fáradt, köszönöm – felelte szándékoltan hideg hangon Toranaga. – Nincs szükségem „védőkre”, se halálsikolyokra, se „hullákra”. Elfelejted, öreg barátom, hogy épp elég nó-darabban játszottam, épp eleget rendeztem meg – tudom használni a képzelőerőmet. Én nem vagyok rónin paraszt! Kérlek, azonnal rendeld el, hogy kezdjenek. 
A tengerparton álltak a móló mellett. Toranagát elit testőrei vették körül, s a kikötött gályáról csak úgy özönlöttek a szamurájok. A másik két gályán, amelyek partközeiben, kinn a nyílt vízen várakoztak, másik ezer szamuráj zsúfolódott össze. Meleg nap volt, az ég felhőtlen, enyhe hullámverés csapkodta a partot, a látóhatáron hőhullámok rezegtek. 
– Igurasi, intézkedj! – Jabu visszafojtotta dühét. Amióta tizenegy nappal ezelőtt az első üzenetet elküldte Dzsozen és emberei megérkezéséről, jedói kémhálózata csupán jelentéktelen hírekkel szolgált, egyre sürgetőbb hangú értesítéseire pedig Toranaga rendszertelen és vérforralóan semmitmondó válaszokat menesztett: „Üzenetedet megkaptuk, gondosan tanulmányozni fogjuk.” „A fiamról szóló hír megdöbbentő. Kérlek, várj további utasításokig.” Aztán, négy nappal ezelőtt: „Azokat, akik Dzsozen haláláért felelősek, meg kell büntetni. Maradjanak helyükön, mindaddig letartóztatásban lesznek, míg Isido úrral nem tárgyalok sorsukról.” Azután tegnap robbant a bomba: „Ma kézhez kaptam az új Régenstanács hivatalos meghívóját az ószakai virágnéző ünnepségre. Mikor akarsz indulni? Kérlek, azonnal értesíts.” 
„Csak nem azt jelenti ez, hogy Toranaga elmegy?” – kérdezte akkor döbbenten Jabu. 
„Arra kényszerít, hogy te döntsél – felelte Igurasi. – Akármit mondasz, csapdába esel.”
„Egyetértek” – mondta Omi. 
„Miért nem kapunk híreket Jedóból? Mi történt a kémeinkkel?”
„Mintha Toranaga az egész Kvantora takarót terített volna – mondta Omi. – Lehet, hogy tudja, kik kémkednek nekünk.”
„A mai nap a tizedik, uram – emlékeztette Igurasi Jabut. – Minden készen áll, hogy Ószakába indulj. El akarsz menni?”
Most, a tengerparton, Jabu áldotta védőkamiját, aki rávette, hogy fogadja meg Omi tanácsát, és csak a legutolsó napon induljon, ami még három nappal odább volt. 
– Ami utolsó üzenetedet illeti, Toranaga-szama, azt, amit tegnap kaptunk meg... – mondta. – Csak nem akarsz elmenni Ószakába? 
– Hát te? 
– Én téged tekintlek vezéremnek. Természetesen a te döntésedre várok. 
– Nekem könnyű eldöntenem, Jabu-szama. Neked azonban nehéz. Ha elmegy, a régensek kétségkívül végeznek veled Dzsozen és emberei haláláért. Isido nagyon dühös – és jogosan, ne? 
– Nem én tettem, Toranaga úr. Dzsozen halála – bármennyire megérdemelte is – kifejezetten parancsom ellenére történt. 
– Szerencse, hogy Naga-szan megtette, ne? Különben neked kellett volna megöletned. Naga-szanról majd még beszélünk, de most gyere, megtárgyalunk egyet-mást a csatatérre menet. Nincs vesztegetni való időnk. – Toranaga élénk tempóban előreindult, őrei szorosan a nyomában. – Bizony, kutyaszorítóba kerültél, öreg barátom. Ha elmégy, elveszíted a fejed, elveszíted Izut, és természetesen az egész Kaszigi családot kiirtják. Ha maradsz, a Tanács akkor is elrendeli ugyanezt. – Ránézett Jabura. – Talán azt kellene tenned, amit nekem javasoltál, amikor utoljára Andzsiróban jártam. Boldogan leszek a segéded. A fejed talán enyhít Isido rosszkedvén, amikor elébe állok. 
– Isido az én fejemmel semmit sem érne. 
– Ebben nem értünk egyet. 
Buntaro elébük állt. – Bocsánat, uram. Hol szállásoljam el az embereket? 
– A fennsíkon. Ott verjetek állandó tábort. Kétszáz testőr velem jön az erődbe. Ha kiadtad az intézkedéseket, gyere utánam. Azt akarom, hogy lásd a gyakorlatot. – Buntaro elsietett. 
– Állandó tábor? Itt akarsz maradni? – kérdezte Jabu. 
– Nem, csak az embereim. Ha ez a támadási módszer olyan jó, amint hallom, kilenc, egyenként ötszáz szamurájból álló rohamzászlóaljat alakítunk. 
– Micsoda? 
– Igen. Hoztam neked újabb ezer válogatott szamurájt. A másik ezret te állítod ki. 
– De hát nincs annyi puskánk, és a kiképzés... 
– Sajnálom, de tévedsz. Hoztam ezer muskétát és bőségesen elegendő lőport meg golyót. A többi egy hét múlva érkezik az újabb ezer emberrel. 
– Kilenc rohamzászlóaljunk lesz? 
– Igen. Egy ezredet fognak alkotni. Buntaro lesz a parancsnok. 
– Talán jobb volna, ha én lennék. Buntaro... 
– Elfelejted, hogy a Tanács néhány napon belül összeül. Hogyan lehetnél egy gyakorlatozó ezred parancsnoka, ha egyszer Ószakába mégy? Nem készültél még fel az indulásra? 
Jabu megtorpant. – Szövetségesek vagyunk. Megegyeztünk, hogy te leszel a vezér, és hugyoztunk az alkura. Én betartottam, és most is be akarom tartani. Megkérdezem tehát: mi a terved? Háborúzunk vagy nem? 
– Senki sem indított háborút ellenem. Egyelőre. 
Jabu alig bírta elfojtani vágyát, hogy kirántsa a Jositomo-pengét, és vérét ontsa Toranagának, kerül, amibe kerül. Szinte nyakán érezte a Toranaga-testőrök leheletét, de már semmivel sem törődött. 
– A Tanács nem kongatja-e a te fejed fölött is a vészharangot? Ezt te magad mondtad. Amint összeülnek, engedelmeskedned kell nekik. Ne? 
– Természetesen. – Toranaga hátrébb hessegette testőreit, és vaskos lábait szilárdan szétvetve, könnyed mozdulattal kardjára támaszkodott. 
– Akkor hát hogyan döntesz? Mi a szándékod? 
– Először is látni akarok egy támadó hadgyakorlatot. 
– Aztán? 
– Aztán vadászom egyet. 
– Elmégy Ószakába? 
– Persze. 
– Mikor? 
– Amikor kedvem tartja. 
– Úgy érted, nem amikor Isidónak tartja kedve? 
– Úgy értem, hogy amikor kedvem tartja. 
– El fogunk szigetelődni – mondta Jabu. – Nem szállhatunk harcba egész Japán ellen, még a rohamezreddel sem, amit tíz nap alatt amúgy sem tudnánk kiképezni. 
– Nem bizony. 
– Hát akkor mi a terv? 
– Mi történt pontosan Dzsozen és Naga-szan között? 
Jabu mindent elmondott az igazsághoz híven, csak azt hagyta ki, hogy Nagát a háttérben Omi ösztökélte. 
– És a barbárom? Hogy viselkedik az Andzsin-szan? 
– Jól. Nagyon jól. – Jabu elmesélte az első este megkísérelt szeppuku történetét s hogy miképp manipulálta az Andzsin-szant, hogy az előnyükre szolgáljon. 
– Nagyon okos – mondta Toranaga. – Sose hittem volna, hogy szeppukut kísérel meg. Érdekes. 
– Szerencse, hogy szóltam Ominak: álljon készenlétben. 
– Igen. 
Jabu türelmetlenül várt, de Toranaga nem szólt többet. – Ez a hír, amit megüzentem neked, hogy Itó úr régens lesz – törte meg végül a csendet Jabu. – Tudtál róla, mielőtt értesítettelek? 
Toranaga egy darabig nem felelt. – Hallottam pletykákat. Itó úr nagyszerű választás Isido részéről. Az a szegény bolond mindig is élvezte, ha a fenekébe hatolnak, miközben ő az orrát másvalaki lyukába dugja. Eszményi hálótársak lesznek. 
– Szavazatával így is tönkretehet téged. 
– Ha lesz Régenstanács. 
– Ó, tehát mégis van valami terved. 
– Nekem mindig van tervem – sőt, terveim –, ezt nem tudtad? De mi a te terved, szövetségesem? Ha indulni akarsz, indulj. Ha maradni akarsz, maradj. Válassz. – Azzal faképnél hagyta Jabut. 

Mariko átadta Toranagának a sűrűn teleírt tekercset. 
– Minden benne van? – kérdezte Toranaga. 
– Igen, uram –  felelte Mariko, aki undorodott a kabin állott levegőjétől és az egész gályától, annak ellenére, hogy biztonságosan ki volt kötve. – Megismétlek benne sok mindent,. ami a hadviselési kézikönyvbe is belekerült, de hát minden este készítettem jegyzeteket, és mindent leírtam úgy, ahogy történt – legalábbis igyekeztem. Majdnem olyan ez, mint egy napló, minden benne van, ami elhangzott és történt, amióta elmentél. 
– Jó. Olvasta más is? 
– Tudtommal nem. – Az asszony rázni kezdte legyezőjét, hogy lehűtse magát. – Az Andzsin-szan ágyasa és szolgái látták néha, ahogy írtam, de mindig elzárva tartottam. 
– Mik a következtetéseid? 
Mariko habozva pillantott körül a kabinban, és tekintete a zárt kabinablakhoz vándorolt. 
– Csak a saját embereim vannak a fedélzeten, idelenn pedig rajtunk kívül nincs senki – mondta Toranaga. 
– Igen, uram. Csak eszembe jutott, amit egyszer az Andzsin-szan mondott: egy hajón nincsenek titkok. Bocsáss meg. – Gondolkodott egy keveset, majd határozottan belevágott: – A muskétásezred meg fog nyerni egy csatát. A barbárok elpusztíthatnának bennünket, ha nagy erőkkel, puskákkal és ágyúkkal szállnának partra. Szükséged lesz egy barbár hadiflottára. Az Andzsin-szan tudása máris hihetetlenül értékes számodra, olyannyira, hogy a legszigorúbb titokban kell tartani. Ha rossz kezekbe kerül, ez a tudás vesztedet okozhatná. 
– Ki részesült eddig ebben a tudásban? 
– Jabu-szan sokat tud, de Omi-szan még többet – ő az okosabb. Igurasi-szan, Naga-szan és a katonák – a katonák természetesen csak a hadmozdulatokat értik, a finomabb részleteket nem, és nem nyertek bepillantást az Andzsin-szan politikai és általános jellegű tudományába sem. A legtöbbet én tudom. Leírtam mindent, amit mondott, kérdezett vagy magyarázott, uram. Természetesen csak bizonyos dolgokról beszélt nekünk, de tudása óriási, emlékezőképessége szinte tökéletes. Ha türelmesen kivárod, pontos és teljes képpel szolgálhat neked a külvilágról, szokásairól és veszélyeiről. Persze, ha az igazat mondja.
– És azt mondja? 
– Én azt hiszem, igen. 
– Mi a véleményed Jaburól? 
– Jabu-szan erőszakos ember, nincsenek aggályai vagy gátlásai. Nem tart tiszteletben semmit, csak a saját érdekeit. A kötelesség, hűség, hagyomány semmit sem jelent neki. Időnként hihetetlen ravaszságra képes, néha egyenesen zseniális. Szövetségesnek éppolyan veszélyes, mint ellenségnek. 
– Ez mind nagyon jó tulajdonság. Mit lehet felhozni ellene? 
– Rossz gazda. Parasztjai fellázadnának, ha volna fegyverük. 
– Miért? 
– Felháborító adókat szed. Törvényelleneseket. Háromnegyed részt követel rizsből, halból és minden termékből. Fejadót, földadót, csónakadót – minden eladás, minden hordó szaké után. Izuban mindenre adót vetnek ki. 
– Lehet, hogy alkalmaznom kellene Jabut a Kvantóban. Nos, itt azt csinál, amit akar, parasztjainak pedig sohasem lesz fegyvere, úgyhogy nincs miért aggódnunk. Még mindig úgy vélem, bázisnak használhatnám ezt a tartományt, ha a szükség úgy hozza. 
– De uram, kétharmad rész a törvényesen engedélyezett adó. 
– Volt. A törvényt a taikó hozta, de ő halott. Mit mondhatsz még el Jaburól? 
– Keveset eszik, egészsége látszatra jó, de Szuvo, a masszőr szerint vesebaja van. És némelyik szokása igen különös. 
– Például? 
Mariko elmesélte az Üvöltések Éjjelének történetét. 
– Ezt kitől hallottad? 
– Szuvótól, valamint Omi-szan feleségétől és anyjától. 
– Jabu apja is élve szokta volt megfőzni ellenségeit. Merő időpocsékolás. De meg tudom érteni, hogy néha szüksége van az ilyesmire. És unokaöccse, Omi? 
– Nagyon ravasz. Bölcs. Teljes hűséggel viseltetik ura iránt. Igen tehetséges, hatékony vazallus. 
– A családja? 
– Anyja... a megfelelő keménységgel bánik Omi feleségével, Midorival. Midori szamuráj, szelíd, de erős, igen jó feleség. Mindnyájan hűséges vazallusai Jabu-szannak. Jelenleg Omi-szannak nincsenek ágyasai, ámbár Kiku-szan, Izu leghíresebb kurtizánja majdhogynem az ágyasa. Ha ki tudná váltani, azt hiszem, magához venné. 
– Segítene nekem Jabu ellen, ha szükségem lenne rá? 
Mariko elgondolkodott, azután megrázta a fejét. – Nem, uram. Nem hiszem. Úgy vélem, ő egyszer s mindenkorra nagybátyja vazallusa. 
– Naga? 
– Nagyon jó szamuráj. Azonnal rájött, mekkora veszélyt jelent számodra Dzsozen-szan, és megtette a megfelelő intézkedéseket addig is, amíg tanácsodat kikérheti. Bármennyire undorodik is a muskétászászlóalj gondolatától, keményen gyakorlatoztatja a századokat, hogy tökéletes kiképzésben részesüljenek. 
– Nagyon ostobán viselkedett. Hagyta, hogy Jabu felhasználja a saját érdekében. 
Mariko szótlanul kisimított egy ráncot a kimonóján. 
Toranaga meglegyezte magát. – És az Andzsin-szan? 
Mariko várta ezt a kérdést, de most, hogy feltették, mindaz az okos megjegyzés, amit tenni készült, kiszaladt a fejéből. 
– Nos? 
– A tekercsből kell megítélned, uram. Bizonyos dolgokban lehetetlen megértem. Természetesen a származása és neveltetése semmiben sem hasonlít a miénkre. Igen bonyolult ember, mi... én nem igazodom el rajta. Mindig nagyon nyíltan és átlátszóan viselkedett. De a szeppukukísérlet megváltoztatta. Most már titkolózóbb. – Elmesélte, mit mondott és tett Omi azon az első estén. És beszélt Jabu ígéretéről is. 
– Ó, szóval Omi akadályozta meg, nem Jabu-szan? 
– Igen. 
– És Jabu Omi tanácsát fogadta meg? 
– Pontosan, uram. 
– Tehát Omi a tanácsadó. Érdekes. De csak nem hiszi az Andzsin-szan, hogy Jabu betartja ígéretét? 
– Teljességgel hisz benne. 
Toranaga felnevetett. – Milyen gyerekes! 
– A keresztény „lelkiismeret” igen mélyen gyökerezik benne, ha megbocsátasz, uram. Ő sem kerülheti el karmáját, aminek része, hogy teljesen eluralkodik rajta az a gyűlölet és undor, amit az általa „ártatlanoknak” nevezett emberek halála vált ki belőle. Még Dzsozen halála is mély hatást tett rá. Sok-sok éjjel nyugtalanul aludt, és napokig alig lehetett szavát venni. 
– Minden barbárnak van ilyen „lelkiismerete”? 
– Nem, noha minden keresztény barbárnak kellene hogy legyen. 
– Elveszíti-e valaha is ezt a „lelkiismeretet”? 
– Nem hiszem. De így olyan sebezhető és védtelen, mint egy csecsemő. 
– Az ágyasa? 
Mariko mindent elmondott. 
– Pompás. – Toranaga örült, hogy Fudzsikóval kapcsolatos terve ilyen jól bevált. – Remek. Azt a pisztolyügyet igen helyesen intézte el. És a barbár szokásai? 
– Általában normálisak, eltekintve érthetetlen zavarától, ha a párnázásra kerül a szó, és különös vonakodásától, hogy a test természetes funkcióiról beszéljen. – Mariko mesélt Blackthorne szokatlan magányigényéről és visszataszító ízléséről az ételek terén. – Minden más dologban nagyon figyelmes, értelmes és okos, jó tanítvány és nagyon érdekli népünk és szokásai. Mindez benne van a jelentésemben. Röviden beszéltem neki életmódunkról, magunkról és történelmünkről, a taikóról és azokról a gondokról, amelyek most a birodalmat terhelik. 
– Az örökösről is? 
– Igen, uram. Rosszul tettem? 
– Nem. Azt parancsoltam, hogy tanítsd. Hogy áll nyelvünkkel? 
– Mindent tekintetbe véve nagyon jól. Idővel egészen jól fog tudni japánul. Jó tanítvány, uram. 
– Párnázás? 
– Az egyik szolgálóval – vágta rá azonnal Mariko. 
– Ő választotta? 
– Ágyasa küldte hozzá. 
– És? 
– Kölcsönösen kielégítő volt, úgy hallottam. 
– Á, tehát a szolgálónak nem voltak nehézségei? 
– Nem, uram. 
– De az Andzsin-szan méretei megfelelőek? 
– A lány azt mondta: „Ó, nagyon, de még mennyire.”
– Kitűnő. Legalább ebben jó a karmája. Sok férfinak ez a baja – Jabunak például és Kijamának. Kicsi a vesszőjük. Szerencsétlen dolog kis vesszővel születni. Nagyon szerencsétlen. Igen. – Rápillantott a tekercsre, majd összecsattantotta legyezőjét. – Hát te, Mariko-szan? Te hogy vagy? 
– Jól, köszönöm, uram. Nagyon örülök, hogy ilyen jó egészségben látlak. Megengeded, hogy gratuláljak fiúunokádhoz? 
– Igen, köszönöm. Igen, nagyon örülök neki. A fiú jó formájú és egészségesnek látszik. 
– És Gendzsiko úrnő? 
Toranaga morgott egyet. – Erős, mint mindig. Igen. – összeszorította a száját, eltűnődött. – Ajánlhatnál egy nevelőanyát a gyermeknek. – Fontos szamurájok gyermeke mellé hagyományosan nevelőanyát választottak, hogy az igazi anya férjével és háztartásával törődhessen, a nevelőanyára bízva, hogy jól és erősnek nevelje a gyermeket, méltónak az igazi szülőkhöz. – Attól tartok, nem lesz könynyű megfelelő személyt találni. Gendzsiko úrnő nem valami elnéző, ne? 
– Biztos vagyok benne, hogy te megtalálod a megfelelő személyt, uram. Természetesen gondolkodni fogok rajta magam is. – Mariko jól tudta, hogy ostobaság lenne bárkit beajánlani, mert nem született még meg az az asszony, aki egyszerre tud kedvében járni Toranagának és menyének. 
– Köszönöm. De mi volna, ha te vállalnád, Mariko-szan? 
– Rendben van, uram, köszönöm. 
– És a keresztény lelkiismereted? 
– Nem áll ellentétben semmivel, uram. Megtettem mindent, amit kívántál. Mindent. 
– Jártak itt papok? 
– Nem, uram 
– Szükséged volna egy papra? 
– Jó lenne meggyónni, magamhoz venni az oltáriszentséget, igen. Igen, szeretném meggyónni, amit meg lehet, és szeretném, ha egy szent életű atya megáldana. 
Toranaga alaposan végigmérte. Mariko tekintete nyílt volt és őszinte. – Jól csináltál mindent, Mariko-szan. Kérlek, folytasd a munkát. 
– Igenis, uram, köszönöm. Még valami – az Andzsin-szannak nagy szüksége volna a nyelvtanra és a szótárra. 
– Üzentem Cukku-szannak, hogy küldjön. – Észrevette, hogy Mariko összeráncolja a homlokát. – Nem hiszed, hogy teljesíti kívánságomat? 
– Természetesen engedelmeskedni fog. De talán nem olyan gyorsan, mint szeretnéd. 
– Ez hamarosan kiderül. – Toranaga baljósán hozzátette: – Még tizenhárom napja van. 
Mariko meglepődött. – Uram? – kérdezte értetlenül. 
– Hogy? Á – felelte Toranaga nemtörődöm módon, hogy leplezze nyelvbotlását –, amikor a portugál hajón voltunk, engedélyt kért, hogy ellátogasson Jedóba. Beleegyeztem, föltéve, hogy negyven napon belül sort kerít rá. Most már csak tizenhárom maradt belőle. Nem negyven napot töltött az a bonc, az a Mózes nevű próféta a hegyen, amikor összeszedte „Isten” kőtáblákra vésett parancsolatait? 
– De igen, uram. 
– Te elhiszed ezt? 
– Igen. De hogy hogyan és miért történt, azt nem értem. 
– Időpocsékolás az efféle „Isten-dolgokról” beszélni, ne? 
– Igen, uram, ha a tényekre vagy kíváncsi. 
– Miközben erre a szótarra vártál, megpróbáltál összeállítani egyet magad is? 
– Igen, Toranaga-szama. De attól tartok, nem sikerült valami jól. Sajnos, igen kevés az idő és annyi a probléma. Itt... és mindenhol – tette hozzá célzatosan. 
Toranaga bólintott, tudván, hogy Mariko sok mindent szeretne kérdezni tőle: az új Régenstanácsról, Itó kinevezéséről, Naga sorsáról és arról, hogy lesz-e háború a közeljövőben. – Szerencsénk van, hogy férjed visszatért közénk, ne? 
Mariko legyezője megállt a kezében. – Nem hittem volna, hogy élve megmenekül. Naponta imádkoztam érte, és füstölőt égettem az emlékére. – Buntaro délelőtt elmondta feleségének, hogy egy másik csapat Toranaga-szamuráj fedezte visszavonulását a tengerpartról, és minden baj nélkül érte el Ószaka határát. Onnan ötven válogatott emberrel és vezetéklovakkal, banditának álcázva magát, sebesen a hegyek közé menekült, s járatlan utakon Jedo felé indult. Üldözői kétszer is utolérték, de sosem voltak elegen ahhoz, hogy meg tudják állítani, mindkétszer kivágta magát közülük. Egyszer lesből ütöttek rajta, és négy emberén kívül mindet elvesztette, de újra egérutat nyert, s még mélyebben bevette magát a rengetegbe, csak éjszaka utazott, nappal pihent. Bogyókon, forrásvizén, magányos parasztházakból rabolt kevéske rizsen élt, s vágtatott Jedo felé, ellenségei mindenütt a nyomában. Húsz napba telt, mire Jedóba ért. Két embere maradt meg. 
– Ez az egész csodával határos – mondta most Mariko. – Azt hittem, gonosz kami játszik velem, amikor megpillantottam melletted a tengerparton. 
– Buntaro ügyes férfi. Nagyon erős és nagyon ügyes. 
– Megkérdezhetem, van-e híred Hiromacu úr felől, uram? És Ószakából? Mi van Kiricubo úrnővel és Szazuko úrnővel? 
Toranaga szenvtelenül elmondta neki, hogy Hiromacu az előtt való nap érkezett meg Jedóba, hogy ő útnak indult, de a hölgyek úgy döntöttek, Ószakában maradnak. A döntés oka: Szazuko úrnő egészségi állapota. Nem volt szükség magyarázatra. Mindketten tudták, hogy ez csak ürügy, hogy Isido tábornok soha nem fog szabadon ereszteni két ilyen értékes túszt, most, hogy Toranaga kiszabadult a karmai közül. 
– Sigata ga nai –  mondta Toranaga. – Karma, ne? Nincs mit tenni. Karma, nemigaz? 
– Igen. 
Toranaga kezébe vette a tekercset. – Most pedig el kell olvasnom ezt. Köszönöm, Mariko-szan. Nagyon jó munkát végeztél. Kérlek, hozd hajnalban az erődbe az Andzsin-szant. 
– Uram, most, hogy férjem itt van, nekem kötelességem... 
– Férjed már beleegyezett, hogy amíg itt tartózkodom, helyeden kell maradnod és tolmácsként kell működnöd. Az elkövetkező néhány napra az Andzsin-szanhoz fűz a kötelességed. 
– De uram, nekem gondoskodnom kell férjem elszállásolásáról. Szolgákra és házra lesz szüksége. 
– Ezzel most csak időt, pénzt és fáradságot pocsékolnál. A katonákkal fog együtt lakni, vagy az Andzsin-szan házában, ahol akar. – Látta, hogy Marikónak bosszúsan megrándul az arca. – Nan dzsa? 
– Férjem mellett a helyem. Hogy szolgáljam őt. 
– A te helyed ott van, ahol én mondom. Ne? 
– Igen, kérlek, bocsáss meg. Természetesen. 
– Természetesen. 
Mariko kiment. 
Toranaga gondosan áttanulmányozta a tekercset. És a hadviselési kézikönyvet. Azután újraolvasta a tekercs bizonyos részeit. Majd mindkettőt elrejtette, őröket állított a kabin elé, és felment a fedélzetre. 
Hajnalodott. Fülledt, felhős idő ígérkezett. Lemondta a találkozást az Andzsin-szannal, mint ahogy eredetileg is tervezte, és száz testőrrel fellovagolt a fennsíkra. Ott maga köré gyűjtötte solymászait, és három héjával végigvadászott húsz rí területet. Délre három fácán, két nagy szalonka, egy nyúl és egy pár fürj volt a táskájában. Az egyik fácánt és a nyulat elküldte az Andzsin-szannak, a többit az erődbe a katonáknak. Némelyik szamurája nem volt buddhista, és Toranaga eltűrte étkezési szokásaikat. Ő maga egy kis hideg rizst evett halpástétommal, némi savanyított tengeri zöldet és gyömbérszeleteket. Azután összegömbölyödött a földön és elaludt. 

Késő délutánra járt, és Blackthorne vidáman fütyörészve tüsténkedett a konyhában. Körülötte a főszakács, a kukta, a zöldségelőkészítő, a halelőkészítő és segédeik mosolyogtak szélesen, de belül halálra voltak rémülve, mert uruk az úrnővel együtt betette lábát a konyhába, s mert az úrnő közölte velük: az úr kegyesen megmutatja, hogyan készítik el az ételt az ő hazájában. És végső elkeseredésük okának ott volt maga a nyúl. 
A fácánt Blackthorne már felakasztotta az egyik melléképület ereszére, és a lelkűkre kötötte, hogy rajta kívül senki, senki nem nyúlhat hozzá. „Mindenkinek világos, Fudzsiko-szan? Senki nem nyúlás hozzá, csak én!” – mondta tettetett szigorúsággal. 
„Ó, természetesen, Andzsin-szan. Mindenki megértette. Kérlek, bocsáss meg, de úgy kell mondani: »Senki nem nyúlhat hozzá, csak én! «” 
– És most – mondta Blackthorne csak úgy maga elé – következik a főzés isteni művészete. Első lecke. 
– Dózo, gomen naszai? – kérdezte Fudzsiko. 
– Miru! Figyeljetek! 
Ismét fiatalnak érezve magát – ő és a bátyja annak idején életük kockáztatásával rengeteg apróvadat oroztak a Chatam környéki birtokokon, s a zsákmányt mindig ő tisztította meg – kiválasztott egy hosszú, görbe kést. A szusi-főnök elsápadt. Ez volt a kedvenc kése, az élét egészen különlegesen fenték, hogy mindig tökéletes szeletekre vágja a nyers halat. A személyzet minden tagja tudta ezt, beszívták a levegőt és még jobban mosolyogtak, hogy elrejtsék miatta érzett zavarukat, a szusi-főnöknek pedig egészen füléig szaladt a szája, hogy szégyenét palástolja. 
Blackthorne felmetszette a nyúl hasát, és ügyesen kifordította a bendőt és a beleket. Az egyik fiatal szolgáló öklendezve kirohant. Fudzsiko csendesen elhatározta, hogy megvonja egyhavi fizetését, ugyanakkor ő maga is szívesen lett volna paraszt, hogy becsületének elvesztése nélkül kiszaladhasson innét. 
Üveges tekintettel nézték, ahogy Blackthorne levágta a mancsokat, és visszatolta a lábszárakat a bundába, lefejtve róluk a bőrt. Addig csavargatta a bundát, míg a nyúl hátsó lábai ki nem bújtak a hasi vágaton, azután egy ügyes mozdulattal az állat fején keresztül lerántotta az egész bundát, akár egy feleslegessé vált télikabátot. A csaknem teljesen megnyúzott nyulat a vágódeszkára fektetve lefejezte, így a szánalmasan nyitott szemű fejen lógott most az egész bunda. Visszafordította a bundát és félretette. Kollektív sóhaj futott végig a konyhán, de Blackthorne meg sem hallotta, mert minden figyelmét a lábszáraknak az ízületeknél való leválasztására és a nyúl feldarabolására fordította. Újabb szolgáló rohant ki észrevétlenül. 
– És most kérek egy fazekat – jelentette ki vigyorogva Blackthorne. 
Senki sem válaszolt. Megkövült mosollyal meredtek rá. Megpillantott egy jókora vasüstöt. Makulátlanul tiszta volt. Véres kézzel megmarkolta, teletöltötte vízzel egy fasajtárból, azután a faszénserpenyő fölé akasztotta, amely egy kövekkel körülrakott gödör fölé volt állítva a döngölt földpadlón. Beledobálta a húsdarabokat. 
– És most egy kis zöldséget meg fűszereket – mondta. 
– Dózo? – susogta rekedten Fudzsiko. 
Blackthorne nem ismerte a megfelelő japán szavakat, így hát körülnézett. Egy fakosárban sárgarépát látott meg valami fehérrépára emlékeztető gyökereket. Megtisztította és felvagdosta őket, beledobálta a levesbe, és sót meg sötét színű szójaszószt adott hozzá. 
– Szükségem volna még egy kis fokhagymára, vöröshagymára és portói borra. 
– Dózo? –  ismételte tehetetlenül Fudzsiko. 
– Kotaba sirimaszen. Nem ismer a szavakat. 
Fudzsiko nem javította ki, csak felvett egy kanalat és odanyújtotta. Blackthorne megrázta a fejét. – Szaké – mondta. A kukta felrázta magát kábulatából, és odavitte a kis fahordót. 
– Dómo. –  Blackthorne beleöntött egy csészével, aztán még egyet biztonság okából. Szívesen meghúzta volna maga is a hordót, de tudta, hogy modortalanság volna hidegen és minden szertartás nélkül inni a szakét, főleg itt a konyhában. 
– Az istenfáját, de jólesne egy kis sör – sóhajtott fel. 
– Dózo gozaimasita, Andzsin-szan? 
– Kotaba sirimaszen – de ez a nyúlleves felséges lesz. Icsi-ban, ne? –  bökött rá a gőzölgő edényre. 
– Hai –  felelte Fudzsiko minden meggyőződés nélkül. 
– Okuru cuka iarigató Toranaga-szama. – mondta Blackthorne. – Küldj hírnököt, hogy köszönje meg Toranaga úrnak. – Senki sem javította ki a rossz japán mondatot. 
– Hai. –  Fudzsiko kitipegett, majd rohanni kezdett az árnyékszék felé, amely fenséges magányban állt a kert kapu közelében. Nagyon rosszul volt. 
– Jól vagy, úrnőm? – kérdezte Nigacu, a szobalánya. Ez a vaskos, középkorú asszonyság csecsemőkora óta szolgálta Fudzsikót. 
– Menj innét! De előbb hozz egy kis csát. Ne! Ahhoz be kellene menned a konyhába... jaj, jaj, jaj! 
– Van nálam csá, úrnőm. Gondoltuk, hogy szükséged lesz rá, ezért egy másik serpenyőn forraltunk vizet. Tessék! 
– Jaj, te olyan okos vagy! – Fudzsiko szeretettel megcsipkedte Nigacu kerek orcáját, azután odajött egy másik szolgáló, hogy meglegyezze. Fudzsiko megtörülte a száját egy papírkendővel, visszament, és megkönnyebbülten leült a verandára tett párnákra. – Jaj, így már sokkal jobb! – Jobb is volt a szabad levegőn, az árnyékban, a meleg délutáni nap sötét árnyékokat vetett, pillangók röpködtek a kertben, messze lenn a tenger nyugodt tükre szivárványszínekben játszott. 
– Mi történik odabenn, úrnőm? Be se mertünk kukucskálni. 
– Ne törődjetek vele. Az úr... az úr... ne törődjetek vele. Szokásai iszonyúak, de hát ez a mi karmánk. 
Oldalvást pillantva észrevette, hogy a főszakács közeledik alázatosan a kerten át, és még jobban elkeseredett. A peckes, sovány, nagy lábú, nyúlfogú emberke szertartásosan meghajolt. Mielőtt egy szót is szólhatott volna, Fudzsiko merev mosollyal azt mondta: – Rendelj új késeket a faluból. Új rizsfőző edényt, új vágódeszkát, új vizesedényeket – mindent, amit szükségesnek látsz. Azokat, amiket az úr használt, félretesszük az ő számára. Jelölj ki egy új helyiséget, építtess még egy konyhát, ha akarod, ahol az úr főzhet, amikor csak óhajt – mindaddig, amíg te el nem sajátítod ezt a fajta művészetet. 
– Köszönöm, Fudzsiko-szama – felelte a főszakács. – Kérlek, bocsáss meg, hogy zavarni merészellek, nagyon sajnálom, bocsáss meg, de ismerek egy jó szakácsot a szomszéd faluban. Ő nem buddhista, Koreában is járt a haddal, így mindent tud a... arról, hogy... ő sokkal jobban tudna főzni az úrnak, mint én. 
– Ha új szakácsot akarok, majd szólok. Ha rossz és lusta szakácsnak véllek, azt is meg fogom mondani. Addig azonban te vagy itt a főszakács. Fél évre vállaltad a munkát – jelentette ki Fudzsiko. 
– Igen, úrnőm – felelte látszatra méltósággal, de belül reszketve a főszakács, mert Fudzsiko-nó-Andzsin igen szigorú úrnő volt. – Kérlek, bocsáss meg, de én szakácsnak szegődtem. Büszke vagyok rá, hogy szakács vagyok. De... de mészárosmunkára nem vállalkoztam. Az eták a mészárosok. Természetesen etát ide be nem ereszthetünk, de ez a másik szakács, akit ismerek, ez nem buddhista, mint én, vagy mint az apám volt és az ő apja és az övé, úrnőm, mi soha, soha... Kérlek, ez az új szakács... 
– Úgy fogsz itt főzni, ahogy mindig is főztél. Kiváló a főztöd, méltó még egy jedói mesterszakácshoz is. Egyik receptedet megküldtem magának Kiricubo úrnőnek Ószakába. 
– Ó! Köszönöm. Kitüntetsz, úrnőm. Melyiket? 
– Kicsi, friss angolnák, medúza, szeletelt osztriga, pontosan a megfelelő mennyiségű szójával, amit olyan jól csinálsz. Kitűnő! Soha nem ettem finomabbat! 
– Ó, köszönöm, köszönöm, úrnőm – lihegte boldogan a főszakács. 
– Persze a leveseid még sok kívánnivalót hagynak maguk után. 
– Jaj, kérlek, bocsáss meg! 
– A leveseket majd később megbeszéljük. Köszönöm, főszakács – mondta Fudzsiko, kísérletet téve a szakács elbocsátására. 
A kis ember azonban állta a sarat. – Kérlek, bocsáss meg, úrnőm, de, ó kó, a legnagyobb alázattal mondom, de ha az úr... amikor az úr... 
– Ha és amikor az úr azt mondja, főzz vagy mészárolj, rohanvást teljesíted a parancsát. Rohanvást. Ahogy hű szolgához illik. De addig is, mivel ezt az új művészetet bizonyára sok időbe telik elsajátítanod, jó lesz, ha megegyezel ezzel a másik szakáccsal, hogy látogasson meg egyelőre azokon a ritka napokon, amikor urunk a maga módján kíván étkezni. 
Becsülete elégtételt kapván, a szakács elmosolyodott és meghajolt. – Köszönöm. Kérlek, bocsáss meg, hogy hozzád fordultam felvilágosításért. 
– A segédszakácsot természetesen a saját béredből fizeted. 
Amikor egyedül maradtak, Nigacu szájához emelt kézzel kuncogni kezdett. – Jaj, úrnő-csan, kérlek, engedd meg, hogy gratuláljak elsöprő győzelmedhez és bölcsességedhez! A főszakács kis híján elszellentette magát, amikor meghallotta, hogy neki kell fizetni a másikat! 
– Köszönöm, dada-szan. – Fudzsiko már érezte a fövő nyúl szagát. Mi lesz, ha megkér, hogy egyem vele, gondolta, és majdnem elájult. De ha nem kér meg, akkor is nekem kell felszolgálnom. Hogyan oldjam meg, hogy ne legyek rosszul? Nem leszel rosszul, parancsolt rá magára. Ez a te karmád. Iszonyú nőszemély lehettél előző életedben. Iszonyú. De gondolj arra, hogy most már minden rendben van. Még öt hónap és hat nap. De erre se gondolj, gondolj csak uradra, aki bátor és erős, noha az étkezési szokásai rettenetesek... 
Patacsattogást hallott a kapu felől. Buntaro leugrott a nyeregből, és elküldte embereit. Egyetlen testőre kíséretében, porosan, verejtékezve átvágott a kerten. Hatalmas íját a kezében hozta, a tegez a hátán volt. Fudzsiko és a szolgáló örömteli mozdulattal meghajolt. Gyűlölték Buntarót. Fudzsiko nagybátyja híres volt vad, fékezhetetlen természetéről, a legváratlanabb pillanatokban ütött oda vagy kötött bele bárkibe. Dührohamait legjobban szolgái bánták és asszonyai. – Kérlek, kerülj beljebb, bátyám. Milyen kedves tőled, hogy ilyen hamar meglátogatsz minket – mondta Fudzsiko. 
– Á, Fudzsiko-szan! Hogy... mi ez a bűz? 
– Uram vadat főz, amit Toranaga úr küldött neki – épp most mutatja meg szánalomra méltóan ügyetlen szolgáimnak, hogyan kell megfőzni. 
– Hát, ha főzni akar, gondolom, joga van hozzá, ámbár... – Buntaro undorodva fintorgott. – Igen, a család feje azt csinál a saját házában, amit akar, a törvényes kereteken belül, ha ezzel nem zavarja meg a szomszédok nyugalmát. 
A törvény szerint az ilyen szag okot adhatott a panaszra, és a szomszédokat kényelmetlenséggel terhelni nagy modortalanság volt. Az alantasok semmivel sem zavarhatták meg a fölöttük állókat. Különben fejek hullottak. Ezért alakult úgy országszerte, nagyon bölcsen és okosan, hogy egyenrangú szamurájok laktak egymás mellett, parasztok parasztok mellett, kereskedők a saját utcájukban, az eták pedig kívül, elszigetelve. A közvetlen szomszédjuk Omi. És Omi fölöttünk áll, gondolta Fudzsiko. – Őszintén remélem, senkit sem zavarunk meg vele – mondta aggódva, és azon törte a fejét, miféle új gonoszságot tervei már megint a nagybátyja. – Urammal kívánsz találkozni? – Fudzsiko állt volna fel, de Buntaro intett, hogy maradjon. 
– Nem, kérlek, ne zavard. Várok – mondta szertartásosan, és Fudzsikónak minden jókedve elszállt. Buntarótól olyan ritkán láttak udvariasságot, hogy felkészült a legnagyobb veszélyre is. 
– Bocsánatot kérek, amiért csak így beállítottam, és nem küldtem előre valakit, hogy megegyezzen egy elfogadható időpontban – mondta Buntaro –, de Toranaga úr szerint talán használhatnám a fürdőtöket és szállást is kaphatnék nálatok. Időről időre. Megkérdeznéd később az Andzsin-szant, engedélyezi-e ezt? 
– Természetesen – felelte Fudzsiko az etikettnek engedelmeskedve, de magában megborzongott a gondolatra, hogy Buntaro náluk száll meg. – Biztos vagyok benne, hogy kitüntetésnek fogja tekinteni, bátyám. Megkínálhatlak egy kis csával vagy szakéval, amíg várakozol? 
– Szakéval, köszönöm. 
Nigacu sietve párnát tett a verandára, majd elrohant a szakéért, pedig nagyon szeretett volna úrnője mellett maradni. 
Buntaro testőre kezébe nyomta íját és tegezét, lerúgta poros saruját, és feldobogott a verandára. Kihúzta övéből hosszú harci kardját, keresztbe vetett lábbal leült, és térdére fektette a kardot. 
– Hol a feleségem? Az Andzsin-szannal? 
– Nem, Buntaro-szama, nagyon sajnálom, de az erődbe rendelték, ahol... 
– Rendelték? Ki? Kaszigi Jabu? 
– Jaj, dehogy, Toranaga úr, uram, amikor visszajött a vadászatról. 
– Ó, Toranaga úr. – Buntaro lehiggadt, de azért mogorván bámult át az öblön az erőd felé. Toranaga zászlaja ott lobogott Jabué mellett. 
– Akarod, hogy érte küldjék? 
Buntaro megrázta a fejét. – Lesz még rá elég időm. – Kifújta a levegőt, és a szemébe nézett unokahúgának, legkisebbik húga lányának. – Szerencsém van, hogy ilyen hasznos asszony a feleségem, ne? 
– Igen, uram. Bizony. Nagyon sokat segített azzal, hogy tolmácsolta az Andzsin-szan tudását. 
Buntaro tovább bámulta az erődöt, majd beleszimatolt a szélbe, amely feléjük hajtotta a főzés szagát. – Mintha csak Nagaszakiban lennék, vagy újra Koreában. Ott folyton húst főznek vagy sütnek. Olyan bűzt még sohasem éreztél. A koreaiak állatok, akár a kannibálok. A fokhagyma bűze az ember hajába és ruhájába is beleivódik. 
– Rettenetes lehetett. 
– A háború nem volt rossz. Könnyűszerrel nyerhettünk volna. Átcsaphattunk volna Kínába, és civilizálhattuk volna mindkét országot. – Buntaro elvörösödött, hangja reszelőssé vált. – De nem tettük. Kudarcot vallottunk, és szégyenszemre haza kellett kullognunk, mert elárultak bennünket. Mocskos árulók ültek magas helyeken. 
– Igen, mindez nagyon szomorú, és tökéletesen igazad van, Buntaro-szama – hazudott folyékonyán Fudzsiko, tudván, hogy nincs a világon olyan nép, amely meg tudná hódítani Kínát, civilizálásra pedig semmi szüksége, mert civilizált az időtlen idők óta. 
Buntaro halántékán kidagadt az ér, és szinte csak maga elé motyogva folytatta. – De megfizetnek még. Minden áruló megfizet. Csak eleget kell várni a folyóparton, és ellenségeid holtteste előbb-utóbb elúszik előtted, ne? Márpedig én várok, és le fogom köpni a fejüket, méghozzá hamarost. Ezt megfogadtam. – Fudzsikóra meredt. – Gyűlölöm az árulókat és a házasságtörőket. És a hazudozókat! 
– Igen, egyetértek. Milyen igazad van, Buntaro-szama – felelte Fudzsiko, és megfagyott benne a vér, mert tudta, hogy Buntaro nem ismer irgalmat. Tizenhat éves volt, amikor kivégezte a tulajdon anyját, Hiromacu egyik jelentéktelenebb ágyasát, mert úgy gondolta, hűtlen lett apjához, míg az Goroda úr, a diktátor oldalán harcolt a háborúban. Évekkel később megölte első feleségétől származó legidősebbik fiát valami képzelt sértés miatt, az anyát pedig visszaküldte a családjához, ahol az asszony szégyenében véget vetett életének. Rettenetes dolgokat művelt ágyasaival és Marikóval is. Összeveszett Fudzsiko apjával, gyávasággal vádolta a koreai hadjáratban, és megrágalmazta a taikónál, aki azonnal megparancsolta apjának, hogy borotválja le a haját és álljon szerzetesnek. A szerencsétlen ember belehalt a szégyenbe. 
Fudzsikónak minden akaraterejére szüksége volt, hogy megőrizze nyugalmát. – Mindnyájan nagyon büszkék voltunk, amikor megtudtuk, hogy megmenekültél ellenségeid elől – mondta. 
Megérkezett a szaké. Buntaro keményen inni kezdett. 
Amint a megfelelő várakozási idő eltelt, Fudzsiko felállt. – Kérlek, bocsáss meg egy percre. – Bement a konyhába, hogy figyelmeztesse Blackthorne-t, hogy engedélyét kérje Buntaro elszállásolására és elmondja neki meg a szolgáknak, mi a teendő. 
– Miért itt? – kérdezte ingerülten Blackthorne. – Miért itt lak? Szükség ez? 
Fudzsiko bocsánatot kért, és megmagyarázta, hogy természetesen nem utasíthatják el Buntarót. Blackthorne mogorván visszafordult a fazekához, Fudzsiko pedig nehéz szívvel visszament Buntaróhoz. 
– Uram kitüntetésnek tekinti, hogy nálunk szállsz meg. Az ő háza a te házad. 
– Milyen egy barbár ágyasának lenni? 
– Gondolom, rettenetes. De az Andzsin-szanénak, aki hatamoto és ezért szamuráj is? Azt hiszem, olyan, mint bármelyik férfi ágyasának lenni. Én most vagyok először ágyas. Feleségnek lenni jobb szerettem. Az Andzsin-szan éppolyan, mint a többi férfi, noha a szokásai néha igen különösek. 
– Ki hitte volna, hogy családunk egyik tagja egy barbár ágyasa lesz – még ha hatamoto is az illető? 
– Nem volt más választásom. Engedelmeskedtem Toranaga úrnak és nagyapának, klánunk fejének. Az asszony dolga az, hogy engedelmeskedjék. 
– Igen. – Buntaro kiitta szakéját, és Fudzsiko újra töltött. – Az engedelmesség nagyon fontos egy asszony számára. Mariko-szan is engedelmes, ugye? 
– Igen, uram. – Fudzsiko a csúnya, orangutánszerű arcba nézett. – Semmi mást nem hozott rád, csak tisztességet, uram. Feleséged nélkül Toranaga úr sohasem tudta volna kiszedni azt a sok tudást az Andzsin-szanból. 
Buntaro komoran elmosolyodott. – Hallom, pisztolyt nyomtál Omi-szan képébe. 
– Csak a kötelességemet teljesítettem, uram. 
– Hol tanultál meg lőfegyverekkel bánni? 
– Sohasem volt még ilyesmi a kezemben. Azt sem tudtam, meg vannak-e töltve azok a pisztolyok. De akkor is meghúztam volna a ravaszt. 
Buntaro nevetett. – Omi-szannak is ez volt a véleménye. 
Fudzsiko újratöltette a csészéjét. – Azóta sem értem, miért nem próbálta meg elvenni őket Omi-szan. Ura ezt a parancsot adta neki, és ő mégsem tette meg. 
– Én megtettem volna. 
– Igen, bátyám. Tudom. Kérlek, bocsáss meg, de a ravaszt akkor is meghúztam volna. 
– Igen. De elhibáztál volna! 
– Igen, valószínűleg. Azóta azonban megtanultam célba lőni. 
– A barbár tanított? 
– Nem. Naga úr egyik tisztje. 
– Miért? 
– Apám sosem engedte, hogy lányai megtanulják a kard- és lándzsaforgatást. Úgy vélte, és azt hiszem, bölcsen, hogy szelídebb művészetek elsajátítására kell fordítanunk időnket. De néha egy asszonynak meg kell védenie urát és házát. És a pisztoly nagyon jó női fegyver, nagyon jó. Nincs hozzá szükség erőre, és jártasságra is csak kevésre. Most már talán valamivel nagyobb hasznára lehetek uramnak, mert gondolkodás nélkül szétlövöm bárki fejét, hogy megvédjem öt és házunk becsületét. 
Buntaro kiitta teáját. – Büszke voltam, amikor hírét vettem, hogy szembeszálltál Omi-szannal. Helyesen cselekedtél. Hiromacu úr is büszke lesz rád. 
– Köszönöm, bátyám. De csupán a kötelességemet teljesítettem. – Fudzsiko szertartásosan meghajolt. – Uram kérdezteti, kitüntetnéd-e azzal, hogy most beszélsz vele, ha neked is úgy tetszik. 
Buntaro folytatta a rítust. – Kérlek, köszönd meg a nevemben, de fürödhetnék-e előbb? Ha neki is úgy tetszik, akkor beszélnék vele, amikor a feleségem visszatér. 

Harmincötödik fejezet

Blackthorne a kertben várakozott. Azt a barna egyenruha-kimonót viselte, amit Toranagától kapott, övében a kardokkal, övén belül, elrejtve, egy töltött pisztollyal. Fudzsiko sietős magyarázatából, majd a szolgák karattyolásából megtudta, hogy szertartásosan kell fogadnia Buntarót, mert a szamuráj fontos hadvezér és hatamoto, azonkívül az első vendég a házban. Gyorsan megfürdött és átöltözött hát, és kiment arra a helyre, amelyet a találkozásra előkészítettek. 
Tegnap futólag látta Buntarót, amikor megérkezett. Buntaro Toranagával, Jabuval és Marikóval egyetemben nagyon elfoglalt volt egész nap, és Blackthorne-t magára hagyták, hogy Omival és Nagával szervezze meg a támadó hadműveletet. Az akció sikeres volt.
Mariko igen későn tért vissza a házba. Mesélt Blackthorne-nak Buntaro megmeneküléséről, arról, hogyan vadásztak rá napokon keresztül Isido emberei, hogyan kerülte ki őket és hogyan vágott át ellenséges tartományokon, hogy elérjen a Kvantóba. „Nagyon nehéz dolga volt, és mégsem igazán nehéz, Andzsin-szan. Férjem roppant erős és bátor.”
„Mi lesz most? Elmégy innen?”
„Toranaga úr úgy rendelkezett, hogy minden maradjon a régiben. Semmi sem fog megváltozni.”
„De te máris megváltoztál, Mariko. Mintha kihunyt volna benned a tűz.”
„Nem. Képzelődsz, Andzsin-szan. Egyszerűen csak megkönnyebbültem, hogy él, mert már azt hittem, meghalt.”
„Igen. De azért ez megváltoztatja a helyzetet, nem?”
„Természetesen. Hálát adok Istennek, hogy uramat nem fogták el – hogy életben maradt s tovább szolgálhatja Toranaga urat. És most, ha megbocsátasz, Andzsin-szan, fáradt vagyok. Bocsáss meg, de nagyon, nagyon fáradt vagyok.”
„Tehetek valamit?”
„Mit tehetnél, Andzsin-szan? Azon kívül, hogy velem és vele együtt örülsz? Igazából semmi sem változott. Semminek sincs vége, mert semmi sem kezdődött el. Minden úgy van, ahogy volt. Férjem él.”
Szeretnéd, ha meghalt volna? – kérdezte magától most Blackthorne a kertben. Nem. 
Akkor miért dugtál pisztolyt az övedbe? Bűntudat mardos? 
Nem. Semmi sem kezdődött el. 
Tényleg nem? 
Tényleg. 
Azt gondoltad, vele szeretkezel. Nem ugyanaz ez, mintha meg is tetted volna? 
Látta, hogy Mariko kitipeg a házból a kertbe. Olyan volt, mint egy porcelánbaba, és a fél lépéssel előtte járó Buntaro még hatalmasabbnak tetszett hozzá képest. Velük jött Fudzsiko is meg a szolgálók. 
Blackthorne meghajolt. – Jókoszo oide kudaszareta, Buntaro-szan. Üdvöz légy házamban, Buntaro-szan. 
Mindnyájan meghajoltak. Buntaro és Mariko Blackthorne-nal szemközt ült le a párnákra, Fudzsiko Blackthorne mögé. Nigacu és a Koi nevű szolgáló kezdte felszolgálni a teát és a szakét. Buntaro szakét kért. Blackthorne is. 
– Dómo, Andzsin-szan. Ikaga deszu ka? 
– Í. Ikaga deszu ka? 
– Í. Kova dzsózimi saberu jóni natta na. Jól. Kezded egészen jól beszélni a japánt. 
Blackthorne azonban hamarosan elveszítette a beszélgetés fonalát, mert Buntaro pattogva, hanyagul ejtette a szavakat. 
– Sajnálom, Mariko-szan, de ezt nem értettem. 
– Férjem köszöni, hogy meg akartad menteni. Az evezővel. Emlékszel? Amikor Ószakából szöktünk. 
– Aa, szó deszu! Dómo. Kérlek, mondd meg neki, még mindig az a véleményem, hogy vissza kellett volna eveznünk a parthoz. Volt idő elég. Az a szolgáló fölöslegesen halt meg. 
– Azt mondja, karma. 
– Én meg azt mondom, fölöslegesen elpocsékolt élet. – Blackthorne máris megbánta durvaságát, amint kicsúszott a száján. Észrevette, hogy Mariko nem fordítja le. 
– Férjem azt mondja, a támadási módszer jó, nagyon jó. 
– Dómo. Mondd meg neki, örülök, hogy sértetlenül megmenekült. S hogy ő lesz az ezred parancsnoka. És természetesen szívesen látott szállóvendég a házamban. 
– Dómo, Andzsin-szan. Buntaro-szama azt mondja, igen, a támadási módszer nagyon jó. De ő azért mindig magával fogja vinni az íját és a kardokat. Sokkal nagyobb távolságból tud ölni az íjjal, pontosabban és gyorsabban lő vele, mint amire a muskéta képes. 
– Holnap versenyt lövünk, és majd meglátjuk, ha kedve tartja. 
– Te fogsz veszíteni, Andzsin-szan, nagyon sajnálom. Hadd figyelmeztesselek, hogy ne hívd ki – mondta Mariko. 
Blackthorne látta, hogy Buntaro pillantása Marikóról rá siklik, majd vissza. – Köszönöm, Mariko-szan. Mondd meg neki, hogy szeretném látni lőni. 
– Férjem azt kérdi; tudsz-e bánni az íjjal? 
– Igen, de nem vagyok mestere. Minálunk az íj már kiment a divatból. Kivéve a számszeríjat. Engem tengerre neveltek. Ott ágyút, muskétát és tengerészkardot használunk. Néha gyújtónyilakat is, de csak közelről, az ellenség vitorlázatára. 
– Férjem azt kérdi, hogyan használjátok és hogyan készítitek ezeket a gyújtónyilakat. Mások, mint a mieink, amelyeket Ószakánál lőttek ki a gályára? 
Blackthorne belefogott a magyarázatba, és újrakezdődtek a szokásos félbeszakítások, a kíváncsi kérdések. Mostanára már hozzászokott, hogy a japánokat hihetetlenül érdekli minden, ami a háborúzással kapcsolatos, de a tolmácson keresztül való beszélgetés kimerítette. Noha Mariko kitűnően végezte a dolgát, ritkán fordított pontosan. Egy-egy hosszú választ lerövidített, mondanivalója egy részét kissé megváltoztatta, így azután félreértések adódtak. Végehossza nem volt a fölösleges ismételgetésnek. 
De azt is tudta, hogy Mariko nélkül soha nem bizonyult volna ilyen hasznosnak. Csak a tudásod választ el a veremtől, emlékeztette magát. Emiatt ugyan nem kell aggódnod, mert igen sok még az elmondanivaló, és az igazi csatát is meg kell nyerni. Addig biztonságban vagy, össze kell állítanod egy hadiflottát. Azután irány haza. Az igazi biztonságba. 
Tekintete Buntaro és a testőr kardjaira esett, övében ott érezte a sajátjait és a pisztoly megnyugtató, olajozott melegségét, és ráébredt, hogy ebben az országban sohasem lesz igazán biztonságban. Itt senki sincs biztonságban, még Toranaga sem. 
– Andzsin-szan, Buntaro-szama azt kérdi, ha holnap elküldi hozzád embereit, meg tudod-e nekik mutatni, hogyan készülnek ezek a nyilak. 
– Hol lehet szurkot szerezni? 
– Nem tudom. – Mariko kérdéseket tett fel: hol fordul elő az ilyesmi, hogyan néz ki, milyen a szaga, mivel lehet esetleg helyettesíteni. Azután hosszan beszélt Buntaróhoz. Fudzsiko némán figyelt, éber fülét és szemét nem kerülte el semmi. A szolgálók, úrnőjük legyezőjének egy-egy pontos rebbenésére, újra- és újratöltették a szakéskorsókat és – csészéket. 
– Férjem azt mondja, meg fogja beszélni a dolgot Toranaga úrral. Lehet, hogy van valahol szurok a Kvantóban. Mi még sohasem hallottunk róla. Vagy ha szurkot nem találunk, van sűrű olajunk, bálnaolajunk, azzal talán helyettesíthetjük. Férjem azt kérdi, használtok-e néha gránátokat is, mint a kínaiak. 
– Igen. De nem tekintjük őket valami fontosnak, kivéve várostrom esetén. A törökök használtak gránátokat, amikor rátámadtak a johannita lovagok máltai erődjére. Általában tűzgyújtásra és pánikkeltésre jók. 
– Férjem arra kér, beszélj neki részletesen erről a csatáról. 
– Negyven évvel ezelőtt történt. Az volt a legnagyobb... – Blackthorne izgatottan elhallgatott. Az volta legnagyobb ostrom Európa egész történelmében. Hatvanezer iszlám török, az ottomán birodalom elitje támadt hatezer keresztény lovagra, akik néhány ezer főt számláló máltai segédcsapataikkal beszorultak hatalmas St. Elmó-i várkomplexumukba Málta apró szigetén. A lovagok fél évig állták sikeresen az ostromot, majd az ellenség szégyenszemre megfutamodott. Ez a győzelem mentette meg az egész mediterrán tengerpartot s így az egész keresztény világot attól, hogy a hitetlenek hordái elözönöljék. 
Blackthorne hirtelen ráébredt, hogy ez a csata kezébe adhatja az ószakai vár kulcsát: hogy hogyan kell körülvenni, zaklatni, áttörni a kapukat és megszállni. 
– Igen, senhor? 
– Negyven esztendeje történt, a legnagyobb európai beltengeren, Mariko-szan. A Földközi-tengeren. Olyan volt, mint a többi ostrom, nem érdemes szót vesztegetni rá – hazudta. Ez a tudás felbecsülhetetlen értékű, nem szabad könnyedén továbbadni és főleg nem most. Mariko sokszor elmagyarázta neki, hogy csak az ószakai vár áll, megingathatatlanul, Toranaga és a győzelem között. Blackthorne most biztosra vette, hogy az ószakai probléma megoldása lesz az ő útlevele haza, mindazzal a gazdagsággal együtt, amire ebben az életben szüksége van. 
Észrevette, hogy Mariko zavarba esett. – Senhora? 
– Semmi, senhor. – Az asszony fordítani kezdte, amit mondott. De Blackthorne tudta, hogy Mariko tudja: valamit rejteget. Aztán a gulyás illata elvonta a figyelmét. 
– Fudzsiko-szan? 
– Hai, Andzsin-szan? 
– Sokudzsi va madaka? Kjaku va... szazokúfuku de oro, ne? Mikor lesz vacsora? A vendégek talán már éhesek. 
– Aa, gomen naszai, higa kurete kara ni itasimaszu. 
Blackthorne látta, hogy Fudzsiko a napra mutat, és megértette, hogy azt mondja: „napnyugta után”. Bólintott és mordult egyet, ami Japánban felért egy udvarias „köszönöm”-mel. 
Mariko ismét Blackthorne felé fordult. – Férjem szeretné, ha mesélnél neki egy olyan csatáról, amelyben részt vettél. 
– Mind benne van a kézikönyvben, Mariko-szan. 
– Azt mondja, nagy érdeklődéssel olvasta, de az csak kurta részleteket tartalmaz. Az elkövetkező napokban szeretne mindent megtudni az összes csatátokról. Egyről azonban most szeretne hallani, ha nem bánod. 
– Mind benne van a kézikönyvben. Talán majd holnap, Mariko-szan. – Nyugtot akart, hogy átgondolja fantasztikus ötletét az ószakai várról és arról a csatáról, azonkívül a beszélgetést, a folytonos faggatózást is unta már, de legfőképpen éhes volt. 
– Kérlek, Andzsin-szan, elmondanád újra, csak egyszer, a férjem kedvéért? 
Blackthorne meghallotta hangjában a leplezett könyörgést, ezért engedett. – Természetesen. Mit gondolsz, melyikről szeretne hallani? 
– A németalföldiről. A „Zeeland" mellettiről – így kell kiejteni? 
– Igen. 
Belekezdett hát a csata történetébe, amely olyan volt, mint az összes többi, amelyben emberek haltak meg, leginkább parancsnokaik ostobasága és tehetetlensége miatt. 
– Férjem azt mondja, itt más a helyzet, Andzsin-szan. Itt a parancsnokoknak igen tehetségesnek kell lenni, különben hamar elpusztulnak. 
– Bírálatom természetesen csak az európai vezérekre vonatkozott. 
– Buntaro-szama azt mondja, ő is mesélni fog majd neked a mi háborúinkról, vezéreinkről, különösen a taikó úrról. Cserébe a te információidért – mondta diplomatikusan Mariko. 
– Dómo. –  Blackthorne enyhén meghajolt, és érezte, hogy Buntaro szinte átfúrja tekintetével. Tulajdonképpen mit akarsz tőlem, te patkány? 

A vacsora óriási kudarc volt. Mindenki számára. Akkor kezdődött, amikor a kertből felmentek a verandára, hogy ott étkezzenek. 
– Bocsáss meg, Andzsin-szan, de mi az? – kérdezte Mariko. – Az ott. Férjem azt kérdi, mi az. 
– Micsoda? Ja, az? Egy fácán – felelte Blackthorne. – Toranaga úrtól kaptam egy nyúllal együtt. Vacsorára nyúl lesz, angol módra legalábbis nekem, ámbár jut mindenkinek. 
– Köszönöm, de... mi, én és a férjem, mi nem eszünk húst. De miért lóg ott az a fácán? Nem kellene eltenni ebben a hőségben? Nem kellene előkészíteni? 
– Így kell előkészíteni. Azért akasztják ki, hogy a húsa megérjen. 
– Micsoda? Kérlek, bocsáss meg, Andzsin-szan, bocsáss meg – dadogta Mariko. – De így meg fog rothadni. Még rajta vannak a tollai, és nincs... megtisztítva. 
– A fácán húsa száraz, Mariko-szan, ezért akasztják ki néhány napra, esetleg két hétre, attól függően, hogy milyen az idő. Azután megkopasztják, kibelezik és megsütik. 
– Kinn... kinn akarod hagyni a szabad levegőn? Hogy megrothadjon? Hogy... 
– Nan dzsa? – szólt közbe türelmetlenül Buntaro. 
Mariko bocsánatkérően magyarázni kezdett, mire Buntaro elképedve beszívta a levegőt, felállt, közelről szemügyre vette és megbökdöste a fácánt. Néhány légy zümmögve felszállt róla, majd újra letelepedett. Fudzsiko habozva mondott valamit Buntarónak, aki elvörösödött. 
– Ágyasod azt mondja, megparancsoltad, hogy rajtad kívül senki sem nyúlhat hozzá? – mondta kérdő hangsúllyal Mariko. 
– Igen. Ti nem akasztjátok így ki a vadat? Nálatok sem mindenki buddhista. 
– Nem, Andzsin-szan. Nem hiszem. 
– Vannak, akik azt mondják, a fácánt a faroktollaknál fogva kell lógatni mindaddig, míg le nem pottyan, de ez mese – folytatta Blackthorne. – A nyakánál fogva kell kiakasztani, úgy a leve is a helyén marad. Vannak, akik addig tartják lógva, míg a nyaka le nem szakad, de az ennyire érett húst már én se szeretem. Annak idején... – Elhallgatott, mert Mariko arca kissé elzöldült. 
– Nan deszu ka, Mariko-szan? – kérdezte azonnal Fudzsiko. 
Mariko megmagyarázta. Mindenki zavartan fölnevetett, azután Mariko felállt, és bágyadtán szárogatni kezdte a homlokát. – Borzasztóan sajnálom, Andzsin-szan, kérlek, bocsáss meg egy pillanatra... 
A ti ételeitek talán nem furcsák, szerette volna a képükbe vágni Blackthorne. Vegyük például a tegnapi nyers csigát – fehér, nyálkás, ízetlen, rágós vacak szójaszósszal. Vagy a szintén nyers, szeletelt polipkarokat hideg rizzsel és tengeri zöldséggel. Vagy a friss medúzát a sárgásbarna tofu-lében, ami úgy nézett ki, mint egy tál kutyaokádék! Ó, persze, nagyon elegánsan, szép formájú tálkában felszolgálva, de mégiscsak okádék! 
Végül bementek a verandaszobába, s a szokásos végeérhetetlen hajlongások, udvarias fecsegés, csa- és szakeivás után megérkezett a vacsora. Kis tálcákon tiszta halleves, rizs, nyers hal, mint mindig. Aztán behozták az ő nyúlgulyását. 
Felemelte a fedőt a fazékról. Gőz csapott ki belőle, és arányló zsírkarikák terjedeztek a tetején. Az ínycsiklandó, dús zsírlé puhára főtt húsdarabokkal volt tele. Büszkén megkínálta őket, de mindenki a fejét rázta és kérte, lásson hozzá nyugodtan. 
– Dómo –  mondta. 
A jó modor azt követelte, hogy az ember a kis lakkozott tálkákból igya a levest, ami pedig szilárd benne, azt evőpálcikákkal szedje ki. A tálcán ott volt a merőkanál. Blackthorne farkasétvággyal megtöltött egy tálkát, és enni kezdett. Aztán meglátta a tekintetüket. 
Rosszulléttel küszködve, ugyanakkor lenyűgözve bámulták, és hiába igyekeztek, az arcukra telepedő kifejezést nem tudták elrejteni. Blackthorne-nak kezdett elmenni az étvágya. Megpróbált tudomást sem venni róluk, de hiába. A gyomra korgott. Dühét leplezve letette a tálkát, lefedte a fazekat, és komoran közölte, hogy nem ízlik neki. Ráparancsolt Nigacura, hogy vigye ki. 
– Öntsék-e ki az egészet, kérdezi Fudzsiko – fordított reménykedve Mariko. 
– Igen. 
Fudzsiko és Buntaro fellélegzett. 
– Parancsolsz rizst? – kérdezte Fudzsiko. 
– Nem, köszönöm. 
Mariko sebesen rázva legyezőjét, bátorítóan rámosolygott és újratöltötte a szakéscsészéjét. Blackthorne azonban nem engesztelődért meg, és magában megfogadta, hogy eztán egyedül fog főzni kinn a hegyek közt, egyedül fog enni, és vadászni is fog. 
Menjenek a pokolba, gondolta. Ha Toranaga vadászhat, én is vadászhatok. Mikor kerülök elébe? Meddig kell még várnom? 
Verje ki a ragya a várakozást, verje ki a ragya Toranagát! – mondta fennhangon angolul, és ettől egy kicsit megkönnyebbült. 
– Nem értem, Andzsin-szan – mondta Mariko portugálul. 
– Semmi – felelte Blackthorne. – Csak azon tűnődtem, mikor találkozhatom Toranaga úrral. 
– Velem nem közölte. De hamarosan, gondolom. 
Buntaro zajosan szürcsölte a szakét és a levest, mert ez volt a szokás. Blackthorne-t idegesíteni kezdte a szürcsölés. Mariko derűsen beszélgetett férjével, aki időnként felmordult, különben alig vett tudomást róla. Mariko nem evett, és Blackthorne-t most már határozottan bosszantotta, hogy Mariko és Fudzsiko úgy körbehízelgi Buntarót, ezt a számára kellemetlen és kéretlen vendéget. 
– Mondd meg Buntaro-szamának, hogy az én hazámban a házigazda felköszönti megbecsült vendégét. – Bősz mosollyal felemelte a csészéjét. – A hosszú életre és a boldogságra! – Kiitta. 
Buntaro végighallgatta Mariko magyarázatát, egyetértőleg bólintott, ő is felemelte a csészéjét, összeszoritott fogakkal elmosolyodott és kiitta. 
– Egészségünkre! – emelte az újabb csészét Blackthorne. És még egyet. És még egyet. 
– Egészségünkre! 
Ezúttal Buntaro nem ivott. Letette a tele csészét, és apró malacszemével Blackthorne-ra nézett. Aztán kiszólt valakinek. A sodzsi félrecsúszott, és a mindig jelen levő testőr átadta urának a hatalmas íjat és a tegezt. Buntaro hevesen és hosszan beszélt Blackthorne-hoz. 
– Férjem... férjem azt mondja, látni akartad, hogyan tud lőni, Andzsin-szan. Úgy véli, a holnap messze van. A most megfelelőbb. A házad kapubejárata, Andzsin-szan. Azt kérdi, melyik félfát akarod? 
– Nem értem – felelte Blackthorne. A kapu negyven lépésre lehetett, valahol a kerten túl, de az újra bezárt sodzsi teljesen eltakarta szem elől. 
– A bal vagy a jobb félfát? Kérlek, válassz. – Mariko hangja sürgető volt. 
Blackthorne Buntaróra nézett. Olyan volt, mint egy rusnya, tömzsi manó, ahogy a semmibe meredt, s mintha mindent kizárt volna az agyából, mintha mindenről elfeledkezett volna. 
– A balt – felelte lenyűgözve. 
– Hidari! – mondta Mariko. 
Buntaro abban a pillanatban kirántott egy vesszőt a tegezből, felemelte az íjat, s a húrt szemmagasságban megfeszítve vad, mégis szinte költőien lebbenő mozdulattal küldte útjára a nyilat. A vashegyű vessző Mariko felé hussant, és egyik haja szálát érintve eltűnt a sodzsin át. Alig veszett nyoma az elsőnek, repült utána a második, aztán a harmadik, s mindegyik egy hüvelyk híján felnyársalta Marikót. Az asszony nyugodtan, mozdulatlanul térdelt, mint annak előtte. 
Elszállt a negyedik nyíl is, azután az utolsó. A szobára telepedő csendet a húr rezgése töltötte ki. Buntaro sóhajtott egyet, és lelke lassan visszatért közéjük. Térdére fektette az íjat. Mariko és Fudzsiko beszívta a levegőt, mosolyogva meghajoltak és gratuláltak Buntarónak, aki bólintott és enyhén meghajolt. Mindnyájan Blackthorne-ra néztek. A navigátor tudta, hogy jószerivel varázslatnak volt szemtanúja. Minden egyes nyílvessző ugyanazon a lyukon távozott a sodzsiban. 
Buntaro visszaadta az íjat testőrének, és felvette az apró csészét. Nézte egy darabig, majd Blackthorne felé emelve kiitta, és a régi, durva és közönséges hangján mondott valamit. 
– Ő... férjem igen udvariasan arra kér, menj ki és nézd meg. 
Blackthorne elgondolkodott, és várta, hogy visszatérjen a normális szívverése. – Semmi szükség rá. Természetesen eltalálta a célt. 
– Azt mondja, szeretné, ha meggyőződnél róla. 
– Meg vagyok győződve. 
– Kérlek, Andzsin-szan. Kitüntetnéd vele. 
– Tüntesse ki a hóhér. 
– Akkor tekintsd, kérlek, az én alázatos kérésemnek. 
Blackthorne ismét könyörgést olvasott ki az asszony szeméből. 
– Hogy mondják azt: „Csodálatos látvány volt”? 
Mariko megmondta. Blackthorne elismételte a szavakat és meghajolt. Buntaro felületesen viszonozta. 
– Kérlek, kérd meg, hogy tartson velem, és nézzük meg együtt a nyilakat. 
– Azt mondja, azt szeretné, ha egyedül mennél. Nem kíván veled tartani, Andzsin-szan. 
– Miért? 
– Ha pontosan célzott, senhor, azt neked magadnak kell látnod. Ha nem, azt is. Így sem te nem kerülsz zavarba, sem ő. 
– És ha elhibázta? 
– Nem hibázta el. De a mi szokásunk szerint ilyen lehetetlen körülmények között a pontosság jelentéktelen ahhoz képest, milyen kecsesen és nemesen mozgott az íjász, micsoda erőre volt szüksége, hogy ülve lőni tudjon és mennyire nem érdekli, nyert-e vagy vesztett. 
A nyílvesszők hüvelyknyi átmérőjű körben fúródtak a bal kapufélfa közepébe. Blackthorne visszanézett a háza felé, és a negyvenegynéhány lépésen túl látta a csinos kis lyukat a papírfalban: fénylő szikraként világított a sötétben. 
Lehetetlen ilyen pontosan lőni, gondolta. Ahol Buntaro ült, onnan nem láthatta sem a kertet, sem a kaput, ráadásul idekinn koromsötét van. Blackthorne a kapufélfához fordult, és magasabbra emelte a lámpást. Fél kezével megpróbálta kirántani az egyik nyilat. Az acélhegy azonban túlságosan mélyre fúródott. Letörhette volna a vesszőt, de nem akarta. 
A testőr figyelte. 
Blackthorne habozott. A testőr odament, hogy segítsen, de Blackthorne megrázta a fejét. – Íe, dómo –  mondta, és visszament a házba. 
– Mariko-szan, kérlek, mondd meg ágyasomnak, hogy azt akarom, azok a nyilak maradjanak a félfában örökre. Hogy mindig emlékeztessenek az íj mesterére. Sohasem láttam még ilyen teljesítményt. – Meghajolt Buntaro felé. 
– Köszönöm, Andzsin-szan. – Mariko lefordította, amit mondott, Buntaro meghajolt, és megköszönte a bókot. 
– Szakét! – rendelkezett Blackthorne. 
Ittak. Sokat ittak. Buntaro most már csak úgy döntötte magába, és látni lehetett, hogy a bor megártott neki. Blackthorne titkon figyelte, azután hagyta, hogy elméje elkalandozzon, és azon tűnődött, hogyan lőhette ki ilyen gyorsan egymás után és ilyen hihetetlenül pontosan azokat a nyilakat. Egyszerűen lehetetlen, gondolta, és mégis, a tulajdon szememmel láttam. Vajon mit csinál most Vinck, Baccus meg a többi? Toranaga elmondta neki, hogy Jedóban szállásolta el őket, az Erasmus közelében. Úristen, de szeretném újra látni őket, de szeretnék felszállni a hajómra! 
Marikóra nézett, aki a férjének mondott valamit. Buntaro meghallgatta, azután, Blackthorne csodálkozására, undorodó kifejezés telepedett a szamuráj arcára. Mielőtt elfordíthatta volna róla a tekintetét, Buntaro ránézett. 
– Nan deszu ka? – Buntaro szavai jóformán vádként hangzottak. 
– Nani-mo, Buntaro-szan. Semmi. – Blackthorne sorra szakéval kínálta őket, hogy tapintatlanságát feledtesse. A nők is elfogadták, de épp csak belekóstoltak. Buntaro mogorván felhajtotta a magáét. Azután hosszan és dühösen beszélt Marikóhoz. 
Blackthorne nem bírta tovább. – Mi baja? Mit mond? 
– Ó, kérlek, bocsáss meg, Andzsin-szan. Férjem rólad, feleségedről és ágyasaidról kérdezett. És a gyerekeidről. És arról, hogy mi történt, amióta eljöttünk Ószakából. Azt... – Mariko meggondolta magát, és megváltozott hangon hozzátette: – Minden érdekli veled és a nézeteiddel kapcsolatban. 
– Engem is érdekelnek ő meg a nézetei, Mariko-szan. Hogyan ismerkedtél meg vele? Mikor házasodtatok össze? És... – Buntaro türelmetlen vakkantással félbeszakította. 
Mariko azonnal lefordította, miről van szó. Buntaro teleöntött szakéval két teáscsészét, egyiket Blackthorne-nak nyújtotta, és intett a nőknek, hogy ők is teáscsészébe töltsenek maguknak. 
– Férjem... férjem azt mondja, néha a szakéscsészék nem elég nagyok. – Mariko a másik két teáscsészét is teletöltötte. Beleivott az egyikbe, Fudzsiko a másikba. Buntaro még ingerültebben mondott valamit, és Mariko meg Fudzsiko arcán megfagyott a mosoly. 
– Íe, dózo gomen naszai, Buntaro-szama – kérlelte Mariko. 
– Ima! –  förmedt rá Buntaro. 
Fudzsiko félénken mondani kezdett valamit, de Buntaro egy pillantással belefojtotta a szót. 
– Gomen naszai – susogta bocsánatkérően Fudzsiko. – Dózo, gomen naszai. 
– Mit mondott, Mariko-szan? 
Az asszony mintha meg se hallotta volna. – Dózo gomen naszai, Buntaro-szama, vatasi... 
Férjének elvörösödött az arca. – IMA! 
– Nagyon sajnálom, Andzsin-szan, de férjem megparancsolta, hogy mondjam el neked... hogy válaszoljak a kérdéseidre... hogy beszéljek neked magamról. Azt feleltem, ilyen késő este már nem kellene családi dolgokról beszélni, de ő ismét megparancsolta. Türelmedet kérem. – Nagyot kortyolt a szakéból. Aztán még egyet. Füle körül elszabadult hajszálai meg-megrezzentek a Fudzsiko legyezője által keltett szellőben. Mariko kiitta a csészét és letette. – Lánynevem Akecsi. Akecsi Dzsinszai tábornok úrnak, az orgyilkosnak vagyok a lánya. Apám hitszegő módon meggyilkolta hűbérurunkat, Goroda diktátort. 
– Jóságos isten! Miért? 
– Akármi volt az oka, nem lehetett elégséges, Andzsin-szan. Apám a mi világunk legnagyobb bűnét követte el. Vérem örökre bemocskolódott, akárcsak fiam vére. 
– Akkor miért... – Blackthorne elharapta szavát. 
– Igen, Andzsin-szan? 
– Csak azt akartam mondani, hogy tudom, mit jelent ez... megölni az ember hűbérurát. Csodálkozom, hogy életben hagytak. 
– Férjem kitüntetett... 
Buntaro dühödten ismét félbeszakította. Mariko bocsánatot kért tőle, és elmagyarázta, mit kérdezett Blackthorne. Buntaro megvetően intett, hogy folytassa. 
– Férjem azzal tüntetett ki, hogy elküldött magától – folytatta ugyanolyan szelíden Mariko. – Kérve kértem, hadd kövessek el szeppukut, de ezt a kegyet megtagadta tőlem. Talán meg kell magyaráznom neked, hogy szeppukura csak ő adhat nekem engedélyt, vagy Toranaga úr. Azóta is alázattal kérem ezt a kegyet az árulás minden évfordulóján. De férjem az ő bölcsességében mindig megtagadja. – Mosolya szívfájdítóan gyönyörű volt. – Férjem mindennap, minden pillanatban kitüntet, Andzsin-szan. Én az ő helyében szólni sem bírnék egy ilyen... bemocskolt teremtéshez. 
– Szóval ezért... ezért mondtad, hogy családod utolsó tagja vagy? – Blackthorne-nak eszébe jutott a beszélgetésük, amikor az ószakai várból vonultak kifelé. 
Mariko tolmácsolt Buntarónak, majd visszafordult feléje. – Hai, Andzsin-szan. De az ő számukra ez nem volt katasztrófa, csak számomra. A hegyek közt ütött rajta apámon és családján Nakamura, az a tábornok, akiből később taikó lett. Nakamura vezette a bosszúálló hadsereget, és egytől egyig lemészárolta apám húszezer emberét. Apámat és családját bekerítették, de annyi ideje még maradt, hogy segítsen rajtuk – négy bátyámon, három nővéremen, az... az anyámon és két ágyasán. Azután szeppukut követett el. Ennyiben szamurájként viselkedett, akárcsak a többiek. Bátran, egyenként letérdeltek előtte, és ő egyenként megölte őket. Tisztességesen haltak meg. És ő is. Apám két fivére és egy nagybátyja szintén részt vett ebben az árulásban. Őket is bekerítették. Ők is tiszteletre méltóan haltak meg. Nem maradt életben egyetlen Akecsi sem, hogy el kelljen viselniük az ellenség gyűlöletét és gúnyolódását, csak én... de nem, kérlek, bocsáss meg, Andzsin-szan, nincs igazam... apám, nagybátyja és fivérei voltak az ellenség. Az ellenségből egyedül én maradtam élve, hogy eleven jelképe legyek mocskos álnokságuknak. Én, Akecsi Mariko, életben maradtam, mert már asszony voltam, és férjem családjához tartoztam. Akkoriban Kjótóban laktunk. Kjótóban voltam, amikor apám meghalt. Árulása és lázadása mindössze tizenhárom napig tartott, Andzsin-szan. De amíg csak ember él ezeken a szigeteken, az Akecsi név visszataszító lesz. 
– Mennyi ideje voltál férjnél, amikor az esetre sor került? 
– Két hónapja és három napja, Andzsin-szan. 
– Tizenöt esztendős voltál? 
– Igen. Férjem kitüntetett azzal, hogy nem vált el tőlem és nem tett számkivetetté, holott ezt kellett volna cselekednie. Elküldött magától. Északra, egy faluba. Hideg volt ott Sonai tartományban, Andzsin-szan. Nagyon hideg. 
– Meddig éltél ott? 
– Nyolc évig. Goroda úr negyvenkilenc éves volt, amikor szeppukut követett el, hogy fogságba ne essék. Ennek csaknem tizenhat esztendeje, Andzsin-szan, és az ő utódaiból is alig... 
Buntaro ostorcsapásként szóló hangon félbeszakította. 
– Kérlek, bocsáss meg, Andzsin-szan – folytatta aztán Mariko –, de mint férjem helyesen rámutatott, elegendő lett volna annyit mondanom, hogy egy áruló lánya vagyok, mert a hosszú magyarázat fölösleges. Persze, valamennyi magyarázatra azért szükség van – tette hozzá óvatosan. – Kérlek, bocsásd meg férjem rossz modorát, és könyörgök, ne feledd: a fül arra való, hogy halljon, és ne feledd azt se, amit a Nyolcas Kerítésről mondtam. Bocsáss meg, Andzsin-szan, most el kell mennem, mert így parancsolták. Neked addig nem szabad felkelned, amíg ő fel nem áll, vagy az ital le nem teríti. Semmibe se avatkozz bele. – Mariko meghajolt Fudzsiko felé. – Dózo gomen naszai. 
– Dó itasimasite. 
Mariko meghajtotta a fejét Buntaro felé és kiment. Az illatát még sokáig érezték. 
– Szakét! – mondta Buntaro, és gonoszul elmosolyodott. Fudzsiko megtöltötte a teáscsészét. 
– Egészségünkre – mondta háborgó szívvel Blackthorne. 
Több mint egy óráig itatta Buntarót, míg már ő is alig tudta, hol áll a feje. Azután Buntaro eldőlt, mint egy zsák, és ripityára törtek alatta a teáscsészék. A sodzsi azonnal kinyílt. Bejött a testőr Marikóval. Felemelték Buntarót a semmiből előkerülő szolgák segítségével, és átvitték a szemben levő szobába. Mariko szobájába. Felesége a Koi nevű szolgálóval vetkőztetni kezdte. A testőr helyére tolta a sodzsit, leült eléje a folyosón, s kezét hüvelyében meglazított kardja markolatára tette. 
Fudzsiko várt, és Blackthorne-t figyelte. Szolgálók jöttek be, és rendet csináltak. Blackthorne fáradtan beletúrt hosszú hajába, és újra megkötötte varkocsszalagját. Aztán tántorogva felállt, és kiment a verandára. Ágyasa követte. 
A jó szagú levegő kitisztította a fejét. De nem eléggé. Nehézkesen leült a verandalépcsőre, és tovább ivott az éjszakában. 
Fudzsiko mögéje térdelt, és előrehajolt. – Gomen naszai, Andzsin-szan – suttogta a ház felé biccentve. – Vakarimaszu ka? Érted? 
– Vakarimaszu, sigata ga nai. –  Aztán, látva az asszony kétségbeesett félelmét, megsimogatta a haját. 
– Arigató, arigató, Andzsin-szama. 
– Anatava szuimin ima, Fudzsiko-szan – mondta Blackthorne, nagy nehezen meglelve a szavakat. – Menj aludni. 
– Dózo gomen naszai, Andzsin-szan, szuimin, ne? – kérdezte Fudzsiko, és könyörgő szemmel Blackthorne szobája felé nézett. 
– Íe. Vatasi ojogu ima. Nem, én most úszom egyet. 
– Hai, Andzsin-szama. – Fudzsiko engedelmesen elfordult, és parancsot kiáltott. Két szolga loholt elő. Fiatal férfiak voltak a faluból, híresen jó úszók. 
Blackthorne nem tiltakozott. Tudta, hogy ma értelmetlenség lenne tiltakozni. 
– Mindegy – mondta fennhangon, amint letántorgott a domboldalon, italtól kába fejjel –, mindegy, legalább elaltattam a nyomorultat. Most már nem tudja bántani. 
Blackthorae egy óra hosszat úszott, és utána sokkal jobban érezte magát. Amikor hazaért, Fudzsiko a verandán várta egy kanna friss csával. Ivott egy kicsit, lefeküdt, és azonmód elaludt. 
Buntaro rosszindulatú hangjára ébredt. Jobb keze ráfonódott a pisztoly agyára, amit mindig a futon alatt tartott, de a szíve még zakatolt a hirtelen felriadástól. 
Buntaro elhallgatott. Mariko kezdett beszélni. Blackthorne csak néhány szót tudott elkapni, de az asszony hangja józan volt és rábeszélő, nem megalázkodó vagy könyörgő, csak végtelenül nyugodt és kiegyensúlyozott, mint mindig. Azután megint felcsattant Buntaro. 
Blackthorne igyekezett nem hallgatózni. 
„Ne avatkozz bele semmibe” – figyelmeztette Mariko nagyon bölcsen. Neki itt nincsenek jogai, Buntarónak azonban több is van. „Kérlek, légy óvatos, Andzsin-szan. Ne feledd: a fül arra való, hogy halljon, és ne feledd azt se, amit a Nyolcas Kerítésről mondtam.”
Blackthorne engedelmesen visszafeküdt, egész teste hideg verejtékben fürdött, és erőnek erejével Mariko szavaira koncentrált. 
„Tudod, Andzsin-szan – mondta az asszony azon a feledhetetlen estén, amikor a rengeteg szakéskorsó utolját is kiürítették, és ő azon tréfálkozott, hogy itt az ember sosem lehet magában, folyton vannak körülötte, a fal papír, a szem és a fül mindent kivehet mögüle is –, itt az embernek meg kell teremtenie a maga külön világát. Gyermekkorunktól tanítanak bennünket, hogyan húzódjunk vissza önmagunkba, hogyan növesszünk áthatolhatatlan falakat, amelyek mögött élhetünk. Ha erre képtelenek volnánk, biztos, hogy előbb-utóbb megőrülnénk, és egymás torkának esnénk.” 
„Miféle falakat?”
„Ó, végtelen az útvesztő, amelyben elrejtőzhetünk, Andzsin-szan. A szertartások, a szokások, a tabuk és az összes többi. Még a nyelvünkben is vannak olyan finomságok, amelyek a tieitekből hiányzanak – ezek segítségével kerülhetjük ki, mindig udvariasan, mindazt a kérdést, amire nem akarunk válaszolni.”
„De hogyan csukja be az ember a fülét, Mariko-szan? Az lehetetlen!”
„Ó, dehogy, nagyon könnyű, csak gyakorlat kell hozzá. A gyakorlás természetesen már akkor elkezdődik, amikor a gyermek az első szavakat kimondja, így aztán hamar vérünkké válik – különben elpusztulnánk. Azzal kell kezdeni, hogy megtisztítod agyadat az emberektől, igyekszel egy másik síkra átkerülni. A napnyugtában való gyönyörködés vagy az eső hallgatása nagy segítség ehhez – megfigyelted, mennyire más mindig az eső hangja, Andzsin-szan? És ha igazán odahallgat az ember, a jelennek nyoma vész, ne? Kiváló gyakorlás például, ha a virágszirmok hullását vagy a szikla növését hallgatjuk. Látni persze nem látod ezeket a dolgokat, mert ezek csupán jelek, üzenetek a harádnak, a központodnak, amelyek az élet múlandóságára emlékeztetnek, segítenek a va, a harmónia elnyerésében, Andzsin-szan, mert a tökéletes harmónia a legértékesebb és legáhítottabb része az egész japán életnek és művészetnek és... – Mariko felnevetett. – Látod, hogyan hat rám ez a sok szaké! – Nyelve hegyét megejtően végigfuttatta az ajkán. – Megsúgok neked egy titkot: sose dőlj be a mosolygásunknak, a szelídségünknek, szertartásosságunknak, hajladozásunknak, udvariaskodásunknak. Lehet, hogy ez alatt a felszín alatt ezer ríre vagyunk tőled éppen, biztonságban, egyedül. Mert ezt keressük mi – a feledést, a békét. Talán egyik legkorábbi versünk – a Kodzsikiben, első krónikánkban maradt fenn, amit talán ezer esztendeje írtak – segít megértem, amit mondtam: 

			Kerekedik nyolc felhő 
			Bújtatni a szerelmeseket. 
			Izumo Nyolcas Kerítése 
			Körülveszi a nyolc felhőt 
			Milyen szép a Nyolcas Kerítés! 

Ó, igen, biztos, hogy megőrülnénk, ha nem volna a Nyolcas Kerítés!" 
Emlékezz a Nyolcas Kerítésre, parancsolt magára Blackthorne, miközben Buntaro hangja vadul sziszegett tovább a falon túl. Nem tudok semmit erről az asszonyról. És Buntaróról sem. Gondolj a muskétásezredre, vagy az otthonra, Felicityre, arra, hogy juss fel a hajódra, vagy Baccusra, Toranagára, Omi-szanra. Mi legyen Omival? Bosszút akarok-e állni rajta? A barátom szeretne lenni, a pisztolyeset óta kedves és jóindulatú és... 
Az ütés mintha a fejében csattant volna. Azután újra Mariko hangja, még egy ütés, és Blackthorne már talpon volt, észre se vette, mikor rántotta félre a sodzsit. A testőr hideg rosszindulattal meredt rá a folyosón, Mariko ajtaja előtt, kardját készenlétben tartva. 
Blackthorne már-már rávetette magát a szamurájra, amikor a folyosó végében kinyílt egy másik ajtó. Fudzsiko jelent meg leeresztett, hosszú hajjal, hálókimonóban, azután ruha szakadását hallották, majd még egy ütést, de Fudzsikóra mindezek mintha egyáltalán nem hatottak volna. Udvariasan meghajolt a testőr felé, közéjük állt, alázatosan meghajolt Blackthorne előtt, megfogta a karját, és jelezte, hogy menjen vissza a szobájába. Blackthorne látta, hogy a szamurájnak minden izma megfeszül. Egyelőre csak egy pisztolya és egy golyója volt, úgyhogy ideiglenesen visszavonult. Fudzsiko követte, és behúzta maguk mögött a sodzsit. Azután kétségbeesett arccal, figyelmeztetőleg megrázta a fejét, mutatóujját az ajkára tette, újra megrázta a fejét, és könyörögve nézett Blackthorne-ra. 
– Gomen naszai, vakarímaszu ka?- lehelte. 
Blackthorne azonban a szomszéd szoba falára meredt, amelyen könnyűszerrel át tudott volna törni. 
Fudzsiko is a falra nézett, azután odaült a fal és Blackthorne közé, és intett neki, hogy üljön le ő is. 
Blackthorne képtelen lett volna leülni. Készülődött a rohamra, amely mindnyájukat tönkreteszi, s a következő ütés, meg az azt követő vékony kis hang a végsőkig felbőszítette. 
– Íe! – Fudzsiko hangjában páni félelem remegett. Blackthorne intett neki, hogy takarodjon az útból. 
– Íe, íe! – könyörgött Fudzsiko. 
– IMA! 
Fudzsiko azonnal fölkelt, és nesztelenül a tokonomá-ban fekvő kardokhoz szaladt. Felvette a hosszúkardot, reszkető kézzel kihúzta a hüvelyből, és felkészült, hogy kövesse Blackthorne-t a falon át. Abban a pillanatban újabb ütés csattant, újabb harsogó szitoközön követte, majd a másik szoba sodzsija félrevágódoít, és hallották, amint Buntaro, mögötte testőrével, dühöngve kisiet. Csend lett, aztán döndülve becsapódott a kertkapu. 
Blackthorne az ajtó felé indult. Fudzsiko elébe rohant, de ő félrelökte. 
Mariko a szomszéd szoba sarkában térdelt, arcán sötét véraláfutás, haja borzas, kimonója rongyokban lógott, combján és hátul, a derekánál csúnya zúzódások borították. 
Blackthorne ugrott, hogy ölébe vegye, de Mariko felkiáltott: – Menj innen, kérlek, menj innen, Andzsin-szan! 
Blackthorne látta, hogy vér szivárog a szája sarkából. – Úristen, csak nem valami belső...! 
– Megmondtam, hogy ne avatkozz semmibe. Kérlek, menj innen – ismételte nyugodt hangon Mariko, de a szeme vad tűzben égett. Azután észrevette Fudzsikót, aki ott maradt az ajtóban. Mondott neki valamit. Fudzsiko engedelmesen megfogta Blackthorne karját, hogy elvezesse, de a férfi kirántotta. – Nem! Íe! 
– Jelenléted megszégyenít, és nem ad sem békét, sem vigaszt. Menj innen! – mondta Mariko. 
– Segíteni szeretnék. Nem érted? 
– Te nem értesz semmit. Neked itt semmi jogod. Ez magántermészetű vita férj és feleség között. 
– De arra nem mentség, hogy megüssön és... 
– Miért nem hallgatsz rám, Andzsin-szan? Agyon is verhet, ha akar. Joga van hozzá, bárcsak megtenné. Akkor nem kellene tovább együtt élnem a szégyennel. Azt hiszed, könnyű ezzel a szégyennel élni? Nem hallottad, amit mondtam neked? Én Akecsi Dzsinszai lánya vagyok! 
– Az nem a te hibád. Te semmit se tettél! 
– Az én hibám. Apám lánya vagyok. – Mariko abbahagyta volna, de felnézett, és látva Blackthorne arcán a részvétet, az aggódást, a szerelmet, s tudván, milyen sokra tartja a férfi az igazságot, hagyott lehullani magáról néhány fátylat. 
– Ami ma éjszaka történt, az az én hibám, Andzsin-szan – mondta. – Ha sírnék, ahogy akarja, ha bocsánatért könyörögnék, ahogy akarja, ha megalázkodnék előtte és körülhízelegném, ahogy akarja, ha színlelt rémülettel szétvetném neki a lábam, amit annyira szeretne, ha mindezeket az asszonyi dolgokat megtenném, ahogy a kötelesség előírja, akkor a tenyeremből enne. De én nem teszem meg. 
– Miért? 
– Ez az én bosszúm, így fizetek meg azért, hogy életben hagyott az árulás után. Így fizetek meg azért, hogy nyolc esztendőre elküldött és azalatt is életben hagyott, így fizetek meg azért, hogy utána visszaparancsolt az életbe, és megint csak életben hagyott. – Fájdalmasan leült, és elrendezte maga körül szakadozott kimonóját. – Soha nem adom oda neki magam többé. Valaha készségesen megtettem, noha az első pillanattól fogva undorodom tőle. 
– Akkor miért mentél hozzá? Azt mondtad, a nőknek itt joguk van visszautasítani a kérőt, nem muszáj férjhez menniük, ha nem akarnak. 
– Azért mentem hozzá, hogy kedvére tegyek Goroda úrnak és apámnak. Nagyon fiatal voltam akkor, még nem ismertem Gorodát, de ha tudni akarod, Goroda volt a legkegyetlenebb, legvisszataszítóbb ember, akit csak hátán hordott a föld! Ő kergette árulásba apámat. Ez az igazság! Goroda! – Szinte köpte a nevet. – Ha ő nincs, mindnyájan becsületben élnénk ma is. Imádkozom Istenhez, hogy Goroda lelke örökké a pokol tüzén égjen! – Vigyázva megmozdult, hogy enyhítsen az oldalát mardosó fájdalmon. – Férjem és köztem csak gyűlölet van, ez a mi karmánk. Pedig olyan könnyen átereszthetne a halál pici helyére. 
– Miért nem bocsát el? Miért nem válik el tőled? Vagy miért nem teljesíti, amit kívánsz? 
– Mert férfi. – Fájdalomhullám futott végig az asszony testén, arca összerándult. Blackthorne térdre vetette magát és átölelte. Mariko ellökte magától, Fudzsiko egykedvűen nézte őket az ajtóból. 
– Semmi bajom, Andzsin-szan. Kérlek, hagyj magamra. Nem szabad. Óvatosnak kell lenned. 
– Nem félek tőle. 
Mariko fáradt mozdulattal félresimította haját a szeméből, és kutatóan felnézett Blackthorne arcába. Nem kellene hagynom inkább, hogy az Andzsin-szan a karmája elé menjen? – tűnődött el. Nem közénk való. Buntaro olyan könnyedén megölné. Eddig is csak Toranaga neve védte meg. Jabu, Omi, Naga, Buntaro – bármelyikből könnyű lenne kiprovokálni, hogy megölje. 
Csak bajt okozott, amióta ideérkezett, ne? Még a tudásával is. Nagának igaza van: az Andzsin-szan tönkreteheti világunkat, ha nem akadályozzuk meg. 
Mi lenne, ha Buntaro megtudná az igazat? Vagy Toranaga? A párnázásról... 
„Megőrültél?” – kérdezte Fudzsiko azon az első éjszakán. 
„Nem.”
„Akkor miért te akarsz menni a szolgáló helyett?”
„A szaké miatt, és szórakozásvágyból meg kíváncsiságból, Fudzsiko-csan” – hazudta ő, eltitkolva az igazi okot: hogy a barbár felizgatta, hogy kívánja, és neki még sohasem volt szeretője. Ha akkor éjjel nem történik meg, sohasem fog, és az Andzsin-szannal kell megtörténnie, csakis az Andzsin-szannal. 
Bement hát hozzá, és megjárta az önkívület birodalmát, s amikor tegnap megérkezett a gálya, Fudzsiko négyszemközt megkérdezte: „Akkor is bementél volna hozzá, ha tudod, hogy a férjed él?”
„Nem, dehogy” – hazudta ő. 
„De most megmondod Buntaro-szamának, ne? Beszámolsz neki a párnázásról az Andzsin-szannal?”
„Miért tenném?”
„Azt hittem, ez a terved. Ha a megfelelő időpontban mondod el Buntaro-szamának, elönti a düh, és szerencsédre halott lennél, mielőtt ráébredne, mit művelt.”
„Nem, Fudzsiko-szan, ő sohasem fog megölni engem. Sajnos. Ha lesz rá elegendő oka, szívesen elküld az eták közé – ha ugyan Toranaga úr jóváhagyja –, de megölni sohasem fog.”
„Házasságtörés az Andzsin-szannal – ez elegendő ok lenne?”
„Ó, igen.”
„Mi történne a fiaddal?”
„Örökölné gyalázatomat, ne?”
„Kérlek, azonnal szólj nekem, ha úgy gondolod, hogy Buntaro-szama gyanít valamit. Amíg ágyasa vagyok, kötelességem megvédeni az Andzsin-szant.”
Igen, kötelességed, Fudzsiko, gondolta akkor Mariko. És ez ürügyet szolgáltatna neked arra is, hogy nyíltan bosszút állj apád vádlóján, amire oly régóta vágysz. De apád sajnos valóban gyáva volt, szegény Fudzsikóm. Hiromacu is ott volt, különben most apád élne, helyette Buntaro halt volna meg, mert Buntarót sokkal jobban gyűlölik, mint amennyire apádat megvetették. Még azokat a kardokat is, amiket olyan nagyra tartasz, mint hadi kitüntetéseket, azokat is csak egy sebesült szamurájtól vásárolták. Nagyon sajnálom, tőlem sosem fogod megtudni, de ez az igazság. 
– Nem félek tőle – ismételte meg Blackthorne. 
– Tudom – mondta Mariko, és elhatalmasodott rajta a fájdalom. – De kérlek, könyörgök, félj tőle a kedvemért. 
Blackthorne elindult az ajtó felé. 

Buntaro százlépésnyire várta, a faluba levezető ösvény közepén állt tagbaszakadton, hatalmasan, halálos fenyegetésként. Mellette a testőre. Felhős hajnalra virradtak. A halászhajók már kezdtek kifutni a sima tengerre. 
Blackthorne látta Buntaro kezében az íjat, övében a kardot és a testőr kardjait. Buntaro kissé imbolygott, így remélhette, hogy roszszul fog célozni, és neki lesz elég ideje, hogy a közelükbe kerüljön. Az ösvény mentén nem kínálkozott semmiféle fedezék. Blackthorne-t már semmi sem érdekelte: mindkét pisztoly kakasát felhúzva elindult a két férfi felé. 
Pokolba a fedezékkel, gondolta vérszomjas dühvel, noha ugyanakkor tudatában volt, hogy őrültség, amire készül, semmi esélye sincs a két szamuráj meg a messze hordó íj ellen, azonkívül joga sincs a beavatkozásra. Aztán, még a pisztolyok lőtávolán kívül, Buntaro egyszer csak mélyen meghajolt. Meghajolt a testőr is. Blackthorne megtorpant, csapdát szimatolt. Körülnézett, de senki mást nem látott a közelben. Azt hitte, álmodik: Buntaro nehézkesen térdre esett, félrelökte íját, tenyerét a földre tette, és úgy borult le előtte, mint paraszt a főúr előtt. A testőr minden mozdulatát utánozta. 
Blackthorne kábán meredt rájuk. Amikor meggyőződött róla, hogy nem a szeme káprázik, lassan újra elindult, a pisztolyokat nem emelte célzásra, de készenlétben tartotta, mert változatlanul valami fortélyra gyanakodott. Jóval lőtávolon belül megállt. Buntaro nem mozdult. A szokás azt diktálta, hogy ő is térdeljen le, viszonozza az üdvözlést, mert rangban egyenlők vagy majdnem egyenlők, de fel nem foghatta, mire való ez a hihetetlenül alázatos ceremónia egy olyan helyzetben, amelyben előbb-utóbb úgyis vér fog folyni. 
– Kelj fel, te rohadék! – Ujjai megfeszültek mindkét ravaszon. Buntaro nem szólt semmit, nem tett semmit, úgy maradt, tenyerével és homlokával a földet érintve. Kimonója hátát átitatta a veríték. 
– Nan dzsa? – Blackthorne szándékosan a legdurvább kifejezést használta – „Mi van?” –, hogy felhergelje Buntarót, és elkezdhessék végre, mert így, földre hajtott fejjel igazán nem lőhette le. 
Aztán, tudván, hogy durvaság állni, míg ők térdelnek, s hogy a „Nan dzsa?” jóformán elviselhetetlen és teljességgel fölösleges sértés volt, Blackthorne is letérdelt, a pisztolyokat markolva a földre tette mindkét kezét és meghajolt. 
Visszaült a sarkára. – Hai? – kérdezte erőltetett udvariassággal. 
Buntaro motyogni kezdett. Alázatosan. Bocsánatot kért. Hogy mire és miért, Blackthorne nem értette. Csak néha tudott elkapni egy-egy szót, például a szakét többször is, de nyilvánvalóan bocsánatot kértek tőle és alázatosan könyörögtek elnézéséért. Buntaro egyre mondta, mondta a magáét. Azután elhallgatott, és ismét a porba verte a fejét. 
Blackthorne őrjöngő dühe ekkorra már rég elszállt. – Sigata ga nai – mondta rekedten, ami azt jelenti: „nem segíthetünk rajta”, „nincs mit tenni”, „mit tehettél volna?”, s közben még mindig nem tudta, a bocsánatkérés nem merő szertartás-e a támadás előtt. – Sigata ga nai. Hakkiri vakaranu ga sinpai szurukotovanai. Ezen már nem segíthetünk. Nem egészen értem ugyan, de ne aggódj. 
Buntaro felnézett, és hátraült a sarkára. – Arigató, arigató, Andzsin-szama. Dómo gomen naszai. 
– Sigata ga nai –  mondta még egyszer Blackthorne, s most, hogy végre kiderült: a bocsánatkérés őszinte, hálát adott Istennek, amiért csodával határos módon lehetőséget nyújtott neki, hogy elejét vegye a párbajnak. Tudta, hogy itt nincsenek jogai, hogy őrültként viselkedett s hogy ezt a válságos helyzetet Buntaro és közte csak a szabályok betartásával lehet megoldani. Vagyis: Toranagához kell fordulni. 
De miért a bocsánatkérés, törte a fejét lázasan. Gondolkodj! Meg kell tanulnod úgy gondolkodni, ahogy ők. 
Megvan! Mert hatamoto vagyok, és mert Buntaro, a vendégem, megzavarta a vát, házam harmóniáját! Azzal, hogy lármás veszekedést csapott az én házamban, engem sértett meg, óriási hibát követett el, és bocsánatot kell kérnie, akár komolyan gondolja, akár nem. Egyik szamurájnak kötelező bocsánatot kérni a másiktól, vendégnek a házigazdától... 
Várjunk csak! Azt se felejtsd el, hogy itt a férfiak leihatják magukat, néha ezt el is várják tőlük, s ha részegek, ésszerű határokon belül nem felelnek viselkedésükért. Ne felejtsd, hogy itt nem szégyen az sem, ha úgy leissza magát az ember, akár a disznó. Emlékezz csak, mennyire nem törődött vele Mariko és Toranaga a hajón, amikor úgy kikészültél. Szórakoztatta őket a dolog, de nem undorította, mint ahogy minket undorított volna. 
Azonkívül te nem vagy-e hibás? Nem te kezdted-e itatni? Nem te hergelted-e? 
– Igen – mondta fennhangon. 
– Nan deszu ka, Andzsin-szan? – kérdezte véreres szemmel Buntaro. 
– Nani mo. Vatasi nó kasicu deszu. Semmi. Az én hibám. 
Buntaro fejét rázva bizonygatta, hogy nem, csakis az ő hibája, aztán újra meghajolt és újra bocsánatot kért. 
– Szake – mondta Blackthorne ellentmondást nem tűrően, és vállat vont. – Sigata ga nai. Szake! 
Buntaro meghajolt és megköszönte. Blackthorne is meghajolt, és felállt. Buntaro és a testőr követte példáját. Mindketten még egyszer meghajoltak. Blackthorne viszonozta. 
Végül Buntaro sarkon fordult és eltántorgott. Blackthorne megvárta, míg az íj lőtávolán kívül érnek, és közben azon tűnődött, tényleg olyan részeg lehet-e az az ember, mint amilyennek látszik. Aztán visszament a házába. 
Fudzsiko a verandán várta, újra a maga mosolygós, udvarias kagylóhéjában. Vajon mire gondolsz a lelked mélyén, kérdezte magában Blackthorne, miközben üdvözölte, és az asszony is üdvözölte őt. 
Mariko ajtaja be volt csukva. Mellette ott állt a szolgálója. 
– Mariko-szan? 
– Igen, Andzsin-szan? 
Blackthorne várt, de az ajtó nem nyílt ki. – Jól vagy? 
– Igen, köszönöm. – Blackthorne hallotta, hogy megköszörüli a torkát, aztán a gyenge hang folytatta: – Fudzsiko már üzent Jabu-szannak és Toranaga úrnak, hogy nem érzem jól magam, ezért ma nem tudok tolmácsolni. 
– Jó lenne, ha megvizsgálna egy orvos. 
– Ó, köszönöm, Szuvo bőven elegendő lesz. Már érte küldtem. Csak... csak meghúzódott az oldalam. Igazán jól vagyok, semmi okod az aggodalomra. 
– Nézd, valamit én is értek az orvosláshoz. Nem köhögsz fel vért, ugye? 
– Ó, nem, nem. Amikor elcsúsztam, bevertem az arcom is, ennyi az egész. Jól vagyok, hidd el. 
Blackthorne hallgatott egy sort. – Buntaro bocsánatot kért. 
– Igen. Fudzsiko figyelte a kapuból. Alázatosan köszönöm, hogy elfogadtad bocsánatkérését. Köszönöm. És Andzsin-szan, nagyon sajnálom, hogy megzavartuk... megbocsáthatatlan, hogy megzavartuk a harmóniádat... kérlek, fogadd el az én bocsánatkérésemet is. Nem lett volna szabad, hogy eljárjon a szám. Nagyon udvariatlan voltam, kérlek, bocsáss meg. Az én hibám, hogy veszekedtünk. Kérlek, fogadd el bocsánatkérésemet. 
– Azért, hogy összevertek? 
– Azért, mert nem engedelmeskedtem férjemnek, nem voltam segítségére, hogy elégedetten elaludjon, mert nem teljesítettem iránta és irántad, házigazdám iránt való kötelességemet. És azért is, amit mondtam. 
– Biztos, hogy nem segíthetek valamiben? 
– Nem... nem, köszönöm, Andzsin-szan. Holnapra rendbe jövök. 
De Blackthorne nyolc napig nem látta viszont Mankót. 

ÁRKÁDIA, BUDAPEST
FELELŐS KIADÓ: DOMOKOS JÁNOS
SZEDTE ÉS NYOMTA AZ ALFÖLDI NYOMDA
A NYOMDAI RENDELÉS TÖRZSSZÁMA: 3133-66-14-2
KÉSZÜLT DEBRECENBEN, 1987

FELELŐS SZERKESZTŐ: BARKÓCZI ANDRÁS
A FEDÉLTERV BENKŐ ANNA MUNKÁJA
MŰSZAKI SZERKESZTŐ: PINTÉR LÁSZLÓ
MŰSZAKI VEZETŐ: MIKLÓSI IMRE
KÉSZÜLT 34.25 ÍV TERJEDELEMBEN
ISBN 963 307 084 8 
ÖSSZ. ISBN 963 307 087 2

ELEKTRONIKUS KIADÁS:
MADÁRFEJŰEK TÁRSASÁGA
NNCL126-26Fv1.0