NNCL775-3F9v1.0

NEMERE ISTVÁN
Skorpió

NÉPSZAVA
TUDOMÁNYOS-FANTASZTIKUS KÖNYVEK

A borítót és az illusztrációkat
VASS MIHÁLY készítette

Nemere István, 1987

ISSN 0237 7047
ISBN 963 322 619 8

1.	ELŐJÁTÉK

(Beszélgetés valahol tízezer méteres magasságban, 440 év-
vel történetünk kezdete előtt.)
– Tábornok úr, harminc perc múlva leszállunk.
– Rendben van, Turner. Azt hiszem, most végre van
egy kis időnk. Már régen szerettem volna megkérdezni,
mi a véleménye erről a tervezetről.
– Tábornok úr, az én csoportom dolga az volt, hogy
végrehajtsa a feladat egy kis részét.
– Tudom, Turner. Pontosan tisztában vagyok az ön
szerepével.  Most az érdekel, jósol-e sikert az akció-
nak.
– Nos, hogy őszinte legyek... Túl sok a bizonytalansá-
gi tényező, tábornok úr.
– Az előkészítés folyamán ezt nem hangoztatta!
–  A csoportomat csak akkor avatták be a lényegi kér-
désbe, amikor a döntéseket már meghozták, sőt, a megva-
lósítás folyamata is elindult.
– Újságnyelven fogalmaz, Turner. Nem hinném, hogy
ez szakmai ártalom lenne, hiszen semmi sem áll öntől távo-
labb, mint ez a nyilvánosságot kívánó pálya.

– Való igaz, tábornok úr, világéletemben meghúzódtam
a háttérben.
– Ezt a mi szakmánkban nagyon tudják értékelni. Ön
így jutott mind feljebb és feljebb a ranglétrán...
– Igen. Magasan állok jelenleg a testület ranglétráján,
ám... ami a kérdését illeti, tábornok úr, azt hiszem,
ügyünk vesztésre áll.
– És ezt csak így mondja? Ilyen... nyugodtan, hide-
gen? Cinikusan?    
– Realista vagyok, tábornok úr. A kincstári lelkesedés
minden fajtája távol áll tőlem.
– Ezt látom.
– Ezért a kérdésére azt válaszolom: túl későn fogtunk
hozzá a dologhoz, és akkor is a rossz végéről. Harminc-
negyven évvel ezelőtt kellett volna kezdeni, társadalmi re-
formokkal, szépen, lassan, mégis hatékonyan. Megadni a.
többségnek a jogait. Bármilyen emberekből áll is az a több-
ség, tábornok úr. Hiszen előre látható volt, hogy ha ez nem
történik meg, a többség egyre inkább a szélsőségesek tábo-
rába sodródik, mi magunk taszítjuk őket azok karjaiba,
akiket a legveszélyesebb ellenségünknek tartunk...
– Ez furcsán hangzik az ön beosztásában, Turner.
– A személyes véleményemet kérdezte, tábornok úr. Ez
az. Hivatalból természetesen elvégzem a feladatomat, aho-
gyan tőlem telik, állítólag nem is rosszul. Azért vagyok
most is itt. Ám amit ma végeztünk ezen a félreeső helyen,
szerintem merőben felesleges és elhibázott tett volt. Sem-
miféle eszköz vagy módszer, harci taktika nem végezheti
el azt, amit az apáinknak és nekünk emberi módon kellett
volna megoldanunk. Most már semmi sem mentheti meg
a köztársaságot.
–  Szóval ön is a vészmadarak közé tartozik, akik az
összeomlást várják?
– Nem várom, de számolok azzal, hogy megállíthatat-
lanul bekövetkezik. Az ország eddigi összes vezetője maka-
csul ragaszkodott egy alapjaiban hibás koncepcióhoz, amit
ráadásul rugalmatlanul, görcsösen és kegyetlenül próbál-
tak megvalósítani, ma már tudjuk, sikertelenül. És közben
ügyet sem vetettek a nemzetközi tiltakozásra.
– Ne essen a defetizmus bűnébe, Turner. Mi, katonák,
minden körülmények között a helyünkön leszünk, amikor
eljön az ideje.
– Ezt nem kétlem. Sőt, én is a helyemen leszek, tábor-
nok úr.
–  A világnak ebben a részében mi képviseljük a legna-
gyobb erőt. Ezt önnek, mint a titkosszolgálat vezetőjének,
igazán tudnia kell.
– Tudom, tábornok úr. De éppen a beosztásom miatt
tudok olyan dolgokról is, amelyek a katonák figyelmét el-
kerülik. Minden jel arra mutat: az összecsapás közeledik,
mert elkerülhetetlen. Vérfürdő lesz. És amit mi ma csinál-
tunk, legfeljebb elodázhatja a végső csapást, de nem fordít- 
hatja meg a háború kimenetelét..
– Maga mégsem realista, Turner. Az erő a mi oldalun-
kon áll!
– Az erő nem minden, tábornok úr.
– Már bánom, hogy a véleménye felől kérdeztem.
Vagy... tréfált?
– Tábornok úr, az én posztomon az ember hamar leszo-
kik a tréfálkozásról.
– No persze! Ez igaz.

2.	BÉKE

A sziget maga a békesség.
Végeláthatatlan égbolt alatt kékeszöld óceán. Itt két elem
él együtt, most harc nélkül. Nem suhogtatja korbácsát a
dühöngő szél, a hullámok taraján nem születnek tajtékfosz-
lányok. A hófehér homokpartra apró, szinte észrevehetet-
len kis hullámok futnak ki. A pálmák mozdulatlanul lógat-
ják szétágazó, hatalmas leveleiket. Az északnyugati oldalon
magas sziklák feketéllnek, néha apálykor a visszahúzódó
víz alól valóságos kőmező bukkan ki. A fennsíkon lilán
virágzik a hangabokrok serege.
A városka – lakói hívják így, pedig mindössze húsz-
egynéhány házból áll – a délkeleti parton egy lapos öböl
mellett fekszik. Az öböl egyik oldalán kövekből rakott gát
védi a nagy ritkán ideérkező hajókat. Most csak néhány
régi motoros bárka ring a móló mellett; a szigetlakók e
modern korban sem mondtak le ősi foglalatosságukról, a
halászatról.
A pálmák csak a parti homokban élnek. Éjszakánként
néha remeterákok jönnek ki a vízből, felmásznak a pál-
mákra is lakmározni. Sirályok száz és száz nemzedéke köl-
tött már e sziklák között, soha nem távolodnak el messzire.
A városka egyetlen szállodájának tetején meredezik a glo-

bális televíziós hálózat parabolaantennája. A rádió adóve-
vőt a part egy másik pontján, egy dombon álló épület tete-
jén helyezték el. Az elöljáróság épülete előtt árbocon a Vi-
lágállam kék zászlaja lóg a rúdon, most mozdulatlanul.
Tikkasztó a déli hőség.
A város mögött, a földeken napenergiával hajtott erőgé-
pek szántanak. A levegőben néha egy-egy nagy madár vi-
torlázik, majdnem mozdulatlan szárnyakkal. Albatroszok.
Századokkal ezelőtt – senki sem tudja, miért – megked-
velték a kis szigetet, letelepedtek. A világon már majdnem
kipusztultak, csak két helyen élnek szabadon. Az egyik ép-
pen ez a sziget. Ezért van itt csak egy kicsiny szálloda;
az állatvédők kiharcolták, hogy a szigeten egyszerre tizenöt
turistánál több sohasem tartózkodhat. A “város" ötven-
egynéhány lakójával együtt is túl sokan vannak, vélik néha
a madárőrök. Ők ketten – egy nő és egy férfi – a fennsí-
kon élnek, egy magányos házban. Szinte éjjel-nappal szem-
mel tartják az albatroszokat, nehogy bajuk essen. Költés
idején még a helybelieket sem engedik a közeibe.
A szigeten csak néhány elektroautó van. Ezekkel is in-
kább csak a turistákat viszik körbe olykor-olykor, ha a ma-
dárőrök nem tiltakoznak erélyesen. Az élét errefelé unal-
masán zajlik. Egészen másféle, mint a világ többi részén.
Az év nagyobb felében süt a nap, felhőt alig látni. Az esős
évszakot hozó, viharokkal terhes felhők általában elkerülik
a szigetet. Néha végigseper rajta egy hurrikán, a feldühö-
dött elemek kárt tesznek a házakban, eltörnek egy-két pál-
mafát, megtépázzák a hangát, az ültetvényeket. A madár-
őrök számba veszik a kárt, jelentik távoli központjuknak.
Afrika legközelebbi partja négyszázharminc kilométerre
keletre van a szigettől.
Néha utasszállító hajó kanyarodik az öbölbe. Kirándulók
járják a világot, olykor itt is megállnak néhány órára. A
hajót megbámulják az itteni gyerekek, de még a felnőttek
is. A műholdas televíziózás révén nap mint nap látnak
mindent, ami a Földön és az űrben épített emberi lakóhe-
lyeken történik. Látnak hát tengeri hajókat is. Ám mindezt

csak képernyőn. Ez azonban maga a háromdimenziós való-
ság, amit akár kézzel is tapinthatnak. Ezért olyankor csó-
nakra szállnak, hogy körbeevezzék az öbölben veszteglő
óriási, idegen jövevényt.
Vidám, vendégszerető, fekete emberek élnek itt, őseik
sok száz éve telepedtek a szigetre. Még az albatroszok
előtt. Azt beszélik, valaha egyetlen nagy börtön volt az
egész sziget. Ennek ma már nyoma sincs. A világon nincse-
nek börtönök.
A nyaralók reggelente leszaladnak a strandra. Feksze-
nek, beszélgetnek, napoznak. Néha, ha elromlik az idő,
felmennek a fennsíkra, távolról figyelik a madarak röptét,
a tájat. Délután csónakáznak, labdáznak, este a tévét nézik,
sétálnak a parton. Nincs zene, nincs tánc. Csönd van és
nyugalom. Ide csak száz éven felüli nyugdíjasok és nagyon
fiatal szerelmespárok járnak.
A nap forrón tűz le a szigetre.
– Fogadjunk, hogy átúszom az öblöt! – Bárt megfeszí-
tette izmait és felállt. Napbarnított teste arányos és kispor-
tolt volt.
Trin a homokon feküdt, szeme fölé tartva tenyerét pil-
lantott fivérére. “Huszonnyolc éves ő is, és azt mondják,
hasonlít rám. De csak hasonlít, hiába vagyunk ikrek, sen-
ki sem szokott összetéveszteni bennünket. Még az idege-
nek sem. Tehát ilyen vagyok én is? Plusz három centi-
méter, amivel nekem több jutott, amivel magasabb vagyok
nála?"
– Elhiszem! – nevetett és felült. – És nem fogadunk
semmibe. De azért átúszhatod.
– Akkor nem érdemes – legyintett Bárt. Megfordult,
a szálló felé nézett.
– Mindjárt jön, ne nyugtalankodj! – Trin mosolygott.
Hát igen, Bárt nem egyedül jött a szigetre. Az a lány...
– Lana rendes lány – jegyezte meg Bart, és fentről né-
zett le a fivérére. Trin vállat vont.
11

–  Hát mondtam én valamit rá? Igen kedves. Mióta
ismered?
– Két hónapja.
– Óriási idő, manapság...
– Gúnyolódsz?
– Gúnyolódom, de nem rajtatok. Itt körös-körül mosta-
nában a legtöbb pár nem is jár együtt ilyen sokáig. Azt
mondogatják, a huszonötödik század a gyors tempó
korszaka...
– Én is hallottam ilyen ostobaságot. – Bárt visszaült
a homokra, de közelebb a napernyőhöz. Teste félig árnyék-
ba került. – Lanával nem érzem azt a kort. Azt sem, hogy
sietni kellene. Meg hogy már vége, jó volt, fejezzük be.
Ahogy ezekben a hülye slágerekben éneklik... Úgy vélem,
minden korban voltak és lesznek sietős és felületes embe-
rek, akiknek azok az első, kapkodó benyomások fontosak,
utána semmi.
Trin visszafeküdt a homokra, úgy kérdezte:
– Feleségül veszed?
– Erről még nem beszélünk. Jövőre befejezem a kutató-
intézeti gyakorlatot, és végre megkapom a diplomámat.
Akkor majd meglátjuk.
– Jó neked – így Trin.
Fivére félreértette:
– Csak azt ne mondd, hogy nem ismersz egy lányt sem.
Tavaly nyáron, amikor együtt mentünk megmászni a Pa-
mirt, elhoztad azt az iszonyúan fekete amerikai nőt...
– Nem erről van szó. Lányismerősökben nincs hiány.
Azért irigyellek, mert már jövőre végzel. Úgy látszik,
orvos-biológus hamarabb lehet az ember, mint űrhajós.
–  A múltkor azt mesélted, már az ősszel végzel.
– Én is azt hittem. De folyton közbejön valami. Meg-
hosszabbították a tanévet egy marsi tájékozódási és terepis-
mereti kurzussal. Utána még lesz egy hatvannapos gyakor-
lat a kisbolygó övezetben... Repülés műszerek nélkül,
illetve minimális tájékozódást nyújtó műszerezettséggel.
Unalmas zsilippróbák lesznek, és hangszigetelt kabinok-

ban is töltünk majd egy-egy hetet. A végén súlytalansági
mozgáskiképzés és más efféle ostobaságok, amiket tulaj-
donképpen már eddig is csináltunk. Nagyon unom az egé-
szet. De hát enélkül nem engedik az embert önállóan
hajózni.
– Drága szerkezet egy űrhajó – így Bart. – Ha széttör-
nél egyet, sohasem lenne belőled űrhajós.
Fivére rásandított.
– Jó, hát majd akkor töröm össze az elsőt, amikor már
kezemben lesz a diploma.
– Kibírod ezt az életet, ne panaszkodj.
– Persze. De már látom, jövőre aligha lesz belőlem iga-
zi űrhajós. Tudod, egyre többször jut eszembe, hogy
– Jön Lana!
Trin elhallgatott. Hát igen, Bárt nyaralni jött, nem ilyen
komoly dolgokról beszélgetni. De hát mikor beszéljenek
egymással, ha nem ilyenkor? Egész évben nem találkoz-
nak, Bárt a kairói egyetemen tanul, ő, Trin pedig alig tar-
tózkodik a Földön. Gyermekkori álma volt, hogy űrhajós
legyen, és most a legjobb úton van, hogy vágya beteljesül-
jön. Mielőtt idejöttek, egy hetet töltöttek anyjukkal. Letta
Dorg még most is a régi; sohasem adja fel elveit. Lehet,
hogy Trin tőle örökölte az űr iránti vonzódást? Hiszen az
asszony – igaz, ez már régen volt, legalább harminc éve
– maga is navigátor volt, méghozzá a Külső Övezetben
járó felfedezőhájókon.., Most, itt a szigeten viszont Trin
ritkán gondolt rá. Esténként a fiatalember néha a homlokát
ráncolta, mikor ő és Bárt vacsora után elváltak a szálloda
folyosóján. Nem jó dolog hármasban nyaralni, egyikük –
és nem kétséges, hogy most éppen ő – fölöslegesnek érez-
heti magát... Persze a sziget szépsége mindenért kárpótol-
ja. Az űrben és a kiképzőközpontokban töltött évek alatt
szeme-tudata magába fogadta a rideg helyiségeket, a kiet-
lenséget, a formatervezett tárgyak célszerű vonalait. Most
és itt minden olyannyira más volt, régiesen szép, meleg
és barátságos. Az ilyen napokon ingott meg Trin régi elha-
tározása. Valóban az űrben van az ő helye?

Lana messziről intett. Bart visszaintett.
- Hej! Gyere!...
Trin is a lányt nézte. Karcsú, barna hajú, vidám arcú.
Milliárd ilyen vagy hasonló van a Földön. Egészségesek,
szépek, a legtöbb okos is.
–  Hej! Csak nem szomorkodtok? – A lány hangja kissé
mély volt. Ősei Afrikában élő fehérek voltak, de talán
akadtak köztük feketék is. Egy biztos: nem kellett sokat
napoznia, hogy lebarnuljon. Mint mindenki, ő is sportolt,
ez meglátszott az izmain. Az egyetem csapatában még
most, utolsóévesen is kergette néha a labdát, és úszott is.
Barttal éppen a vízisport-telepen ismerkedtek meg. Együtt
vitorláztak egy nagyobb társaságban. Bárt hamar észre-
vette őt, és a lány tekintete is mind gyakrabban pihent meg
a hajó kormányosán. Később együtt reffelték be a nagy-
vitorlát, a parton pedig együtt indultak vissza a város
felé...
– Úgy nézünk ki, mint akik szomorkodnak? – kérdez-
te Trin.
– Messziről is éreztem, hogy komoly témán rágódtok.
– A lány leheveredett közéjük. – Mi volt az?
– Az élet nehézségeit vettük sorra – mondta Bárt.
– Én is közéjük kerültem? – nevetett Lana huncut hu-
nyorítással.
– Te, miért? A nehézségekről volt szó, mint említettem
– lódított Bárt, és Trinre kacsintott. Fivérénél “bejött az
impulzus", ahogy mostanában mondták, és így évődtek
tovább. A nap sütött, a meleg kezdett elviselhetetlenné vál-
ni. Ezért szinte egyszerre jutott eszükbe, fürödni kellene.
Percekkel később mindhárman berohantak a vízbe. Errefe-
lé sohasem éltek cápák, és különben is, az öböl, a hullám-
törő gátak és a móló nemcsak a hajókat, a fürdőzőket is
védte.
Odafenn a kék égtől élesen elvált egy fekete pont. Egy
albatrosz körözött mozdulatlan szárnyakkal, lassan a sziget
fölött.

Este mindhárman a szálló teraszán ültek.
A sziget neszei fokozatosan elhaltak. Az öböl körül ki-
hunytak a fények. A szigetlakók – hajdani fekete rabok
leszármazottai, erős és vidám emberek – is pihenni készü-
lődtek. Még bennük lüktetett a réges-régi életritmus, amely
arra késztette őket, hogy napnyugta után hamarosan ők is
lepihenjenek, és hajnalban keljenek, amikor a nap a tenger
fölé bukkan. Sokkal közelebb voltak a természethez, mint
az amúgy is elnéptelenedett nagyvárosok lakói.
A huszonegyedik század büszkeségeit, a kolosszális vá-
rosegyütteseket már halálra ítélték a következő századok-
ban megváltozott viszonyok, szokások. Sokfelé romboló-
gépek döntötték a betonházakat, egyengették a talajt,
messziről hozott termőföldrétegeken parkok települtek, nö-
vények gyökere kapaszkodott meg. Szétszórt kis házakba
telepedett, aki csak tehette. Persze most is voltak szép
számmal, akik másokkal együtt, szoros közelségben akar-
tak élni. A még álló nagyvárosokban már csak ők laktak.
Ehhez hasonló gondolatok jártak Lana fejében, miköz-
ben kávéját kortyolgatta. Itt a szigeten aztán igazán nem
panaszkodhatott a nagy népsűrűségre"... Még itt, a tera-
szon is csak néhány vendég ült, egy idősebb házaspár, egy
amerikai család, két kövérkés, fekete vénlány és egy meg-
határozhatatlan korú, fehér szakállú, csaknem kopasz férfi.
A Hotel Albatrosz többi vendége vagy a városkában sétált
még, vagy nyugovóra tért. A nap akkor bukott le a hegyek
fölött.
– Jól érzed magadat? – kérdezte Bárt.
– Nagyon! – A lány letette a csészét, az öböl vizén
még villózó narancsszínű-vörös fényeket nézte. – Mennyi-
re más itt, mint az egyetemen vagy a kutatóintézetben!
–  Néha valóban nem árt, ha az ember gépek helyett
más emberek közé kerül. – Bárt a lány munkahelyére cél-
zott. Tanulmányai végéhez közeledve Lanát is egy Kairó
közelében lévő kibernetikai intézetbe küldték gyakorlásra,
ahol – bármilyen furcsa is – a “gondolkodó gépek szte-
reotiptől eltérő viselkedési formáiról" készítette szakdol-

gozatát. Mióta Trin tudomást szerzett erről a témáról, foly-
ton ugratta a lányt: ,,Ha egy addig szolidnak ismert, fedd-
hetetlen életű takarítógép váratlanul táncra perdül, rögtön
bekerülhet a dolgozatodba?" A lány eleinte komolyan vette
a dolgot, kissé sértődötten magyarázta, hogy a takarítógé-
pek nem sorolhatók a gondolkodó gépek közé, és hogy az
intelligens gépek csaknem önálló, új helyzetekben, előző
tapasztalatok vagy precedensek nélkül előálló döntéskény-
szerre létrejövő reakcióiról van szó – aztán beletörődött,
hogy Trin már csak ilyen. Később Lana is ugratni kezdte
a fiút, ezt a – mint mondta – “földközelbe kényszerült
kozmikus csavargót". Bárt ilyenkor mosolyogva hallgatta
évődésüket, nem szólt közbe.
– Akkor mit mondjak én? – Trin a korlátra tette karját,
le nem vette szemét a sötétülő tájról. – Az űr hideg és
fekete, félelmetes és ellenséges. Ahhoz képest ez a szi-
get... maga a paradicsom.
– Odakünn az ember kizárólag gépek segítségével
élhet, ez nem is lehet másképpen. Csak egyszer voltam
odakünn – mondta Lana. Az utóbbi században a Föld
köznapi nyelvében elterjedt szót használta, ha a kozmoszról
beszélt: “odakünn". A Föld légkörén túl} bárhol az űr-
ben, odakünn. – Három évvel ezelőtt egy marsi kirán-
dulásra mentem. A Holdon is időztünk néhány órát. De
én... Brrr! – megrázkódott. – Nem szeretem a koz-
moszt.
– Viszont a Mars szép volt, nem? – Trin a bennfentes
otthonosságával kérdezte. – Hol laktatok?
–  A 4-es városban.
– Szép hely. Keleten a hegyoldal és délen az a nagy
árok... Mióta ott voltál, hidat vertek fölötte. Jó kirándulá-
sokat szerveznek ott, mert szépek a napfelkelték.
– Egyszer azt is láttam, az Olympus-hegyről.
– Igen, az arrafelé a legszebb látvány.
Bart az öblöt nézte. Hirtelen eszébe jutott valami:
–  Lana, mit is mondott tegnap az öreg Casper?... Ar-
ról a rejtélyről, tudod.

– Ja, igen! –A lány felélénkült. – Hogy valahol itt
élhet a sziget közelében.
– Miről beszéltek? – Trin gondolatban még az űrben
járt. A Marson, ahol nemegyszer megfordult már; az okta-
tók sűrűn gyakoroltatták vele és társaival egy-egy nagy
marskráter mélyén a hosszú, fárasztó gyalogos menetelése-
ket, amikre sor kerülhet majd az igazi útjaikon is, például
űrkatasztrófák után valahol, nagyon idegen világokban...
– Hát a szörnyről.
– Miféle... szörnyről?
– Casper, a szállodás beszélt róla. Te már lefeküdtél,
mi még itt üldögéltünk az amerikaiakkal. Casper is leült
közénk és elmesélte, a szigetlakók évek óta suttognak arról,
hogy él itt valahol egy titokzatos lény. A tengerben.
– Az embereknek mindig szükségük van valamilyen ti-
tokra – legyintett Bárt. – Csaknem ezer éve kutatják a
biológusok a tengerek életét, az ottani élőlényeket. Gondo-
lod, rejtőzhet még valahol bármiféle lény is, amivel soha
senki sem találkozott?
– Nagy mélységekben talán – vélte Trin.
– Nagy mélységekben nincs fény, viszont igen nagy a
nyomás.
– Tíz-tizenegy kilométeren, az óceáni árkokban is lát-
tak élőlényeket – ellenkezett Lana.
– Ez igaz – támogatta őt Trin is. Bart azonban nem
adta fel. Hosszan bizonygatta, hogy szerinte miért lehetet-
len a dolog. A tengeri, sőt tenger alatti közlekedés száza-
daiban, a rengeteg békaember sportoló, a batiszkáfmerülé-
sek, a mélytengeri tudományos kísérletek idején már aligha
maradhatnak az ember számára ismeretlen lények a földi
óceánokban. Trin azt vetette ellene, hogy az ember nevű
élőlény szokásos “nagy nyüzsgése" dacára ma is vannak
a Földön olyan pontok, ahol bizonyos okokból igen kicsi
a forgalom, a mozgás, tengerbiológiai szempontból pedig
semmi változás nem történik immár évszázadok óta.
– Például itt, a szigeten sem. Igaz, Bart? Az albatrosz-
költőhely miatt rezervátum a sziget, pár turista sétál és für-

dik az öbölben, a part menti vizekben csak egy algate-
nyésztő telep működik... Nincsenek korallzátonyok, nem
merülnek le minduntalan könnyűbúvárok sem. Az év során
nemegyszer viharos az-idő, egy-egy hurrikán is elszáguld
errefelé, hát nincsen ipari tevékenység, semmilyen komo-
lyabb létesítményt nem építettek... Ha létezik olyan lény,
amiből kevés él, rejtett életmódot folytat és kerüli az embe-
ri civilizációt, akkor annak éppen jó hely lehet a ,,mi" szi-
getünk. Keresve sem találna alkalmasabbat.
– Ha létezik... – Bart gunyorosan elhúzta a száját, és
felállt. – Ostobaság. Gyertek aludni!
– Én viszont elhiszem. Állítólag akadnak itt, akik látták
is – erősködött Lana, de ő is felállt. Trin vállat vont.
– Van még egy hetünk. Szívesen beszállok a kutatóex-
pedícióba! – Mosolygott, Lana örült.
–  Ez az! Expedíció! Holnap reggel megkeressük azo-
kat, akik tudnak róla mondani valamit. Rendben, Bart?
Bart a lány szemébe nézett. Kicsit ellágyult. Kedvelte
Lanát. Talán jobban is, mint maga hitte. Egy biztos: az
elmúlt két hónapban mind gyakrabban gondolt árrá, hogy
meg kell tartania Lanát, ők ketten összeillenek, és kár len-
ne, ha elvesztenék egymást. Az élet hosszú, százhúsz-
százharminc évig él egy átlagember. Az ő számára ebből
eddig csak huszonnyolc telt el. Jó lenne a hátralévő időt
Lanával tölteni. Száz évig tartó házasság?... Nem ritka do-
log... Bárt talán nem is tudta, hogy amit érez, az a
szerelem.
– Persze, szívem. Holnap elkezdhetjük.
– Remek!.– A lány a férfiba karolt, visszaszólt Trin-
nek. – Nem jössz még fel?
– Menjetek csak! Még nézem egy kicsit a vizet.
– Jó éjszakát, Trin!
– Jó éjszakát.
Trin a korlátot fogta. Az öböl túlsó párján még itt-ott
fények világítottak. Kis hajó haladt a hullámtörő gátak kö-
zött. Lehet, hogy az algatelepre ment. A hegyoldal már
sötét tömeg volt, összefolyt az égbolttal. Néhány felhő sik-

lott jó magasan, el-eltakarva a csillagokat. A férfi mélyre
szívta a virágillatú levegőt.
Valahol a mélyben, majdnem tökéletes sötétségben, pi-
hen egy test. A tenger itt elég mély. De a test nem mindig
fekszik a fenéken. Olykor feljebb emelkedik, olykor mé-
lyebbre süllyed, ahogyan kedve tartja. Csendben mozdul.
Semmit sem tesz ok nélkül.
Senki sem tudja, hol van.
Senki sem tudja, miért létezik.
Senki sem tudja, hogy létezik.
Senki sem tudja, mire vár.
De ő várakozik.
Reggelente Casper, a szálló vezetője maga szokta kita-
karítani a hallt. Az idős, sötét bőrű férfi már nem moz-
gott olyan könnyedén, mint valaha, a “régi szép időkben",
amikor a sziget legerősebb embere volt és egyszer Afro-
poliszban kontinentális birkózóversenyt nyert. Ez ugyan
még a századfordulón történt, vagyis több mint ötven év-
vel ezelőtt, azóta pedig Casper háta meggörbült, és – mi-
nek tagadni – bizony a karjai sem olyan erősek már. De
nem hajlandó nyugdíjba menni, attól tart, akkor menthetet-
lenül elkapná az öregkorral együtt járó ellustulás, ami
“maga a halál" – így vélte. A Hotel Albatroszt szinte
egyenesen neki találták ki, mesélgette olykor a vendégei-
nek. Itt nem erőlteti meg magát, a reggeli takarítást is. tulaj-
donképpen a robotok végzik, ő csak felügyel, irányítja
őket.
Marion, a meghatározhatatlan korú, de legalább negyve-
nes özvegy jött le elsőnek. Mosolyogva üdvözölte Caspert.
Természetesen az időjárásról beszélgettek, hiszen Marion
északról, Európából jött, ahol az időjárás amúgy is a min-
dennapok témája volt. Casper nem volt műveletlén, tudott
erről is, hát csupa udvariasságból reggelente az időjárásról

beszélt Marionnal. Az öreg e “tiszteletkör" után megsimo-
gatta borostás arcát.
– De ne tévessze meg, hogy süt a nap, asszonyom! Itt
két perccel a hurrikán érkezése előtt is vidáman ragyog a
nap, aztán jön a haddelhadd!
– Csak nem azt akarja mondani, Casper, hogy most
is bármelyik percben kitörhet a vihar?
–  Nem bármelyik percben, hanem egy vagy két nap
múlva.
– Honnan tudja?
– Megmondták a csontjaim.
– Ugyan, Casper úr, csak nem hisz az efféle régi babo-
nákban?
–  A csontjaim nem babonásak, asszonyom. Már vagy
húsz éve előre jelzik, ahányszor közelít a hurrikán.
A terasz felől Lana bukkant fel, üdvözölték egymást Ma-
rionnal.
– Úgy látszik, mi nők korábban kelünk, mint a férfi
vendégek – nevetett a fiatal lány, kivillant egészséges fog-
sora. Könnyű kis ruhát viselt, amely kidomborította teste
vonalait. Casper, korát feledve, gyönyörködve figyelte a
lányt. Marion látta ezt, de csak mosolygott, a világért sem
tette volna szóvá.                          
–  A férfiak biztosan elfáradtak – tréfált Casper, és ka-
csintott. A célzás csak Lanának esett jól; Marion, aki telje-
sen egyedül érkezett ide, kissé elkomorodott. Aztán kíno-
san mosolygott, hogy ne rontsa el a hangulatot. Az arcáról
ritkán foszlott le a szomorúság. Üdülőtársai – és Casper
is – csak annyit tudtak személyi lapjáról, hogy özvegy.
Semmi többet.
Lana az öreghez fordult.
–  A szörnyről beszélgettünk tegnap. Casper, maga sze-
rint létezik?
Az öreg komolyan bólintott.
– Persze hogy létezik. Itt kóvályog valahol a közelben.
Marion kelletlenül fintorgott.

– “Kóvályog"? Micsoda régies szói De hát ez a szörny
vagy micsoda... mit csinálna itt?
– Szóval te is hallottál róla – csapott le Lana. Az öz-
vegy kelletlenül szólt:
– Az a halász mesélte, akinek a hajóján a múltkor kör-
bejártuk a szigetet. Antonió a neve, olyan kávébarna a bőre.
– Antonió – bólogatott Casper. – Senki sem tud olyan
szép barrakudákat ejteni, mint ő.
Marion tovább háborgott.
– Szóval kóvályog a szörny? Semmiféle élőlény nem él,
nem mozog céltalanul. A cselekvésének kell hogy legyen
valami értelme.
– Ez igaz! – hallották a lépcső felől. Bart állt ott, fehér
nadrágban, ingben. – Mint biológus, kénytelen vagyok
igazat adni Marionnak. Semmilyen lény nem él céltalanul.
– Mi ez a vita? – Bart mögött Fermat doktor bukkant
fel. Az orvos hatvanéves lehetett, de jobb napjaiban még
ötvennek sem látszott. És mióta a szigeten nyaralt, csak
jó napja volt. A vendégek előtt nem volt titok: az amerikai
férfi vonzódik Marionhoz. Hogy az özvegy sem közömbös
a sebész iránt, arról Lana most egyetlen rövid, de tapasztalt
női pillantással meggyőződhetett. Ahogy Marion az orvos-
ra nézett, arca felragyogott, szeme csillogott...
–  Foglaljanak helyet! – Casper a teraszra mutatott. A
napernyők alatt már megterítették az asztalokat. – Ma ki-
vételesen nem robotok szolgálnak fel, hanem egy csinos
pincérlány!
– No, erre kíváncsi vagyok! – Ez Trin volt. Végszóra
érkezett ő is.
A vendégek kitódultak a teraszra.
Az öböl fölött alacsonyan állt még a nap; a házak árnyéka
hosszúra nyúlott. A móló mellett horgonyzó hajók fedélze-
te fölött csillogtak a napkollektorok. Vörös és barna, régir
módi háztetőkön kúszott az arany napfény. A víz zöldesen
villogott, millió kis hullám verte vissza a sugarakat. A gáta-
kon túl az algatelep pontonjai ringatóztak. Az óceán nyu-
godt volt. Marion nem is hitte volna, hogy valóban szoktak
errefelé igazi viharok dühöngeni. Minden olyan békés volt
és csodaszép. Nem bánta meg, hogy erre a szinte elfeledett
kis szigetre jött nyaralni. Ilyen jól még nem érezte magát
egyetlen szabadsága alatt sem, mióta a férje meghalt.
Casper betartotta szavát: az asztal mellett, tálcával a ke-
zében egy csinos, fekete lány bukkant fel. Néhányan ismer-
ték már látásból, a kikötőben találkoztak vele. A szigetla-
kók gyermekeit tanítgatta, amellett pszichológusnak
készült. Az egyik afrikai egyetemen tanult, a műholdas té-
véhálózat oktatási szekciójában egy külön hullámhosszon
konzultált távoli tanáraival, úgyhogy csak vizsgázni utazott
el évente egyszer.
– Hej, Della!
– Jó napot mindenkinek.
– Üdv, kedves Della! Mi történt? Nyári munkát vállalt?
A lány ősei között biztosan voltak feketék és ázsiaiak,
ám ő maga fekete bőrű volt. Arca azonban egyáltalán nem
emlékeztetett a fekete földrész egykori lakóinak jellegzetes
vonásaira. Gyengéden az öreg Casperre mosolygott, hófe-
hér fogsora villogott.
– Segítek nagyapámnak.
– Jó ötlet! – Fermat doktor Marion mellé telepedett.
Bart és Lana összenéztek, aztán elvették Dellától a csészé-
ket. A lány térült-fordult. Trin segített Dellának elosztani
a tányérokat. ínycsiklandozó illat csapott fel.
– Mi ez, Della?
– Tengeri hal párolt algával. És kevert kávé.
– Kevert kávé?
– Valódi és mű, háromnegyed-egynegyed arányban.
Csak így egészséges, azt mondják az orvosok.
– Ahány orvos, annyi szakvélemény – nevetett Lana.
Fermat doktor nem szólt hozzá. Sebész volt, és a táplálko-
zástudomány terén majdnem olyan laikus, mint a társaság
többi tagja.
Ettek, beszélgettek. Della eltűnt a kis konyhába.
– Ki jön ma csónakázni? – kérdezte Marion.
– Az öbölbe? – érdeklődött a doktor.

– Nem, a nyugati oldalra, van ott egy halászház, ősrégi
épület. Azt mondták, még a huszonkettedik században épí-
tették. Előtte stég és régimódi csónakok. Képzeljék, még
igazi fából készültek!
– Nem könnyű velük bánni – szólt át a szomszéd asz-
taltól az ázsiai házaspár férfi tagja, Idani. A férfi maláj-
kínai keverék lehetett, és a Fülöp-szigetekről jött feleségé-
vel. Mindketten fiatal nyugdíjasoknak látszottak. Hetvenöt
éves lehetett a férfi, valamivel fiatalabb a felesége, Siabba.
– Valaha az egész Földön csak ilyen csónakok voltak
– jegyezte meg Siabba. A férfi ráemelte fekete szemét.
– Csak nem kaptál kedvet hozzá?
– Hát... – Az asszony szeme körül vidám ráncok gyü-
lekeztek. – Ha nincs ellenedre, szívesen csatlakoznék a
doktorhoz és Marionhoz.
– Én is! – ismerte el a férje, de hirtelen közelebb hajolt
a feleségéhez, és halkan mondta –: talán zavarnánk
őket...
Siabba aggodalmasan pillantott a másik asztal felé. De
a doktor elkapta a tekintetét; Fermat alighanem sejtette, mi-
ről suttogtak, barátságosan intett.
– Jöjjenek velünk, kérem. Reggeli után indulunk.
Lana az ikrekre nézett.
–  Az öreg Casper szerint igenis létezik az a szörny, és
Marion is hallott róla. Egy Antonio nevű halász...
Della megint felbukkant, kávét töltött Marionnak, még-
hallotta a nevet.
– Antonio? Nagyon rendes fiú.                              
– Azt meghiszem – somolygott Casper. Az öreg a kor-
látnál állt, most feléjük fordult, úgy mondta. – Hiszen An-
tonio Della vőlegénye.
– Ugyan, nagyapa! Nem kellett volna elmondani! – A
lány szégyenlősen mosolygott. Az öreg viszont vidáman
csippentett szemével.
– Miért? Talán titok?
– Elvezetne hozzá bennünket? – kérdezte Bárt a
lánytól.

– Most rögtön?
–  A reggeli után, ha nincs más dolga.
– Szívesen. Antonio az öböl túlsó oldalán lakik.
– Szép séta lesz – örült Lana, és Bartra mosolygott.
Antonio nyílt arcú, alacsony, köpcös, jókedvű fiatalem-
ber volt. A mostanában ismét terjedő szokás szerint, korra
és nemre való tekintet nélkül mindenkit tegezett. Algate-
nyésztési és halászati iskolát végzett Luandában, de vissza-
tért a szigetre, ahol született. Néhány kevésbé képzett társá-
val a sziget délnyugati partja mentén épített automata
algatenyésztelepre ügyelt fel. Egyike volt a kevés szigetiek-
nek, akiknek a bőre már nem volt egészen fekete, néhány
fehér őse lehetett. Afrikába a huszonharmadik század óta
szívesen költöztek ázsiaiak és fehérek is. Főleg amióta a
sivatagokat “megszelídítették". A Kalaháriban gabona ter-
mett végeláthatatlan mezőkön, a Szahara helyén gyü-
mölcsültetvények és ősi szavannák váltakoztak; Az új terü-
leteken új emberek telepedtek le.
Amikor a társaság odaért hozzá, Antonio éppen egy mű-
gyanta hajótestet csiszolgatott a pálmaiak árnyékában. Friss
szellő lengedezett. Trin arra gondolt, milyen szép és ősi a
látvány: egy szigetlakó hajóját készíti a homokos parton. Ha
Trin nem figyelt a tetőkön csillogó napkollektorokra, tévéan-
tennákra, valóban néhány száz évvel “visszacsúszhatott" az
időben. A férfi szeretett néha ilyen gondolatokkal játszadoz-
ni. Lehet, hogy tudat alatt így akarta ellensúlyozni az űr vég-
telen fekete térségeit, az embertelen hideget. A túl modern
települések képét is szívesen elűzte volna most agyából.
– Üdv, Antonio! – mondta Della.
– Üdv! – A barna fiú megölelte a lányt. Della nevetve
szabadkozott.
– Ugyan, ne heveskedj... Eressz már!
Antonio nevetett, de még egy darabig nem engedte el.
A fiatalok nem szégyelltek kapcsolatukat. Mindez nagyon
is természetes volt. Bárt és Lana mosolyogva figyelték a
jelenetet. Trin leguggolt, a hajótestet nézte alulról is. Anto-
nio büszkén lépett mellé.

– Látod, milyen megoldást alkalmaztam az orránál? A
múltkor láttam egy aerodinamikai műsorban. így csök-
kenthetem az ellenállást, ha nem túl nagy hullámverésben
halad a" haja
– Mikor lesz kész?
– A jövő héten hozzák az árbocot, és akkor felszerelem
a hajót.
–  Antonio... – Della elkomolyodott. – A vendégek
a szörny felől akarnak kérdezősködni.
– Igen? – Antonio önkéntelenül a tengerre nézett. –
Üljünk le az árnyékba!
A pálmák alá telepedtek. Mögöttük fehér falú ház, előt-
tük homokos part és az öböl zöldesen csillogó vize. Egy
bokor piros-fehér virágokkal, néhány madár a parton. Eny-
he szellő zizegtette a kemény kérgű pálma villás leveleit.
Bárt egy pillanatra behunyta a szemét. így kellene élni.
De hát... az ember annyi mindent szeretne csinálni az élet-
ben. Ha úgy döntene, itt marad a szigeten – nem lenne
belőle orvos-biológus. Márpedig bármikor megtehetné ezt
a lépést. A Föld minden polgára ma már ott telepszik le,
ott él és dolgozik, ahol akar. Föltéve, hogy talál olyan mun-
kát, ami kielégíti vágyait. Itt a szigeten legfeljebb halász
lehetne belőle... Pedig ő sokat akar elérni az életben,
nagyon sokat.
– Egyáltalán, létezik?  – kérdezte Lana kissé ag-
resszíven. Provokálni akarta Antoniót. Amaz felfortyant:
– A szörnyeteg? Hát persze hogy létezik! Azt hiszed,
felelőtlenül beszélnék olyasmiről, ami nincs is?
– Láttad? – kérdezte most Trin.
– Egyszer – bólintott a halász hidegvérrel. Szeméből
eltűnt a vidámság. A társaság lélegzetvisszafojtva vára-
kozott.
A férfi a tengert nézte, halkan kezdte:
– Éjszaka történt. Aznap délután a hullámverés meg-
rongálta az algatelepet. Ott, a délnyugati part mellett, a
magas szirtek alatt. Három ponton vált el egymástól, pedig
ezek a pontonok nem apró és gyönge szerkezetek ám!...
De hát a tenger erős, nagyon erős. Szóval, elszakadtak az
összetartó láncok. Az algatenyésztő telepen a pontonok
tartják a felszín alatt egy bizonyos magasságban azokat a
könnyű rácsszerkezeteket, vagy ahogyan mi mondjuk, a
ketreceket", amiken az alga tenyészik... Fennállt a ve-
szély, hogy a nagyobb megterheléstől a többi lánc is szét-
szakad, és néhány ponton a partra sodródik. Azon az olda-
lon éles sziklák és zátonyok vannak, a pontonok az algákkal
együtt tönkrementek volna. Kimentünk hát a fiúkkal, szí-
vesen jöttek segíteni. Viharban mindig segítünk egymás-
nak a halászokkal... Sikerült újra összeláncolnunk a pon-
tonokat, de közben beesteledett. Elcsitult a szél, és a fiúk
a nagyobbik motorossal visszajöttek az öbölbe. Én befejez-
tem a munkát, még egyszer végigjártam a pontonokat, és
ellenőriztem mindent. Aztán a kis csónakkal hazafelé in-
dultam. A telepen a további ellenőrzést a gépek végezték,
ha baj van, rádión bejeleznek az öbölbe. Kilenc óra lehe-
tett, amikor otthagytam a pontonokat, és nagy kört írtam
le, hogy megkerüljem a földnyelvet és a hullámgátakat. De
még a földnyelven túl voltam, vagy másfél kilométerre a
parttól. Sötét volt. Csak a hajóm kis lámpája égett. Nem
dicsekvésképpen mondom, de olyan éles szemem van,
mint az albatrosznak. Egyszer csak észrevettem, hogy vala-
mi... valami feketeség van előttem. Tudtam, hogy itt nincs
se szikla, se homokpad, egyszerűen semmi sincs, csak a
nyílt tenger. Akkor hát mi a fene lehet?... Kimeresztettem
a szememet, szinte fájt. Az a folt nagy volt! Nagyobb, mint
a sziget bármelyik motorosa. És fekete volt, legalábbis ak-
kor olyannak láttam. Talán ha fél méterrel állt ki a vízből.
Mozgott. Lehet, hogy nem csupán a hullámok ringatták.
Úgy sejtettem, hogy maga is mozog. Ami nem is csoda,
hiszen élőlény volt... Félrerántottam a kormányt. Azt hi-
szem, abban a pillanatban merülhetett fel, amikor én elin-
dultam a pontonoktól, és mivel nem kapcsoltam be a mo-
tort – szeretek evezni, amúgy kézzel, régiesen –, hát nem
vehetett észre, csak amikor már felmerült. Biztosan jól is-
meri az algatelepet, az mozdulatlan szerkezet, hát nem tar-

tott tőle. Sötétedés után nem szoktunk arra hajózni. Talán
nem számított rá, hogy bárki is jön most.
– És hogyan reagált rád? – kérdezte Lana.
– Szinte azonnal lemerült. A bőre, a felülete megcsil-
lant a lámpám fényében. De az egész olyan gyorsan történt,
hogy semmiben sem lehettem egészen biztos, abban sem,
amit láttam vagy látni véltem. Lehet, hogy már akkor me-
rülni kezdett, amikor én még nem is vettem őt észre. Ötig
sem számolhattam volna, és már csak a víz örvénylett a.
helyén.
– Milyen alakú volt a folt? – kérdezte Trin.
– Azt hiszem, kerek. De nem esküdnék meg rá. Gon-
dolod, én akkor a folt formáját vettem szemügyre? Letet-
tem az evezőket, bekapcsoltam a motort, hogy minél előbb
eltűnjek onnan. Mert hogy... szóval, hogy is mondjam
csak...
– Féltél. – Della megszorította a férfi kezét.
– Hát igen, minek tagadjam? Úgy reszkettem, mint a
pálmalevél a hatoserősségű szélben. Mindig azt hittem,
jól ismerem a tengert. Itt születtem a szigeten, ötéves ko-
romban már lebuktam a sekély parti vizekbe. Még olvasni
sem tudtam, de kétszáz halnak és rákfélének ismertem a
nevét. Azon az éjszakán megértettem, hogy nem tudok
mindenről, ami itt él a sziget körül. Sok titka lehet még
a tengernek...
Bárt megnedvesítette ajkát, szőkésbarna hajába túrt.
– Mekkora lehetett?
Trin is feszülten várta a választ. Della ismerte már a tör-
ténet részleteit, hát inkább a két fehér férfit nézte. Állítólag
ikrek – hallotta Lanától. De éppen csak hasonlítanak egy-
másra. Nem a Földön születtek, de ebben sincs semmi kü-
lönlegesség, sok ember születik a világűrben és más boly-
gókon. Lana arról is mesélt valamit, hogy Trin és Bart már
gyermekként izgalmas kalandokat élt át itt és az űrben.
Mindketten magasak, erősek, vállasak, az arcuk nyílt, ro-

Lásd a szerző Vadak között c. regényét (Népszava, 1987).

konszenves, nagyon kicsi ázsiai beütéssel, talán csak az
arccsontjuk áll ki egy milliméterrel jobban, mint az euró-
paiaknak.
Antonio vállat vont, töprengve nézett maga elé.
– Nem tudom. Éjszaka nagyon nehéz megbecsülni az
ilyesmit. Az ég felhős volt, a tenger is hullámzott. De
annyit nyugodtan mondhatok: az átmérője volt legalább
harminc méter vagy annál is több.
– Ugyan! Nem egy kékbálnát láttál? – így Lana.
– Nincs ekkora állat a tengerekben – mondta Bárt ha-
bozás nélkül.
– Te nekem mondhatsz, amit akarsz! – Antonio Bartra
nézett. – Én ott és akkor úgy láttam.
– Tévedtél. Még ha feltesszük, hogy egy óriási raja volt
is, a méretei ennek a felét sem tehetik ki. A raja teste meg-
közelítőleg kör alakú...
– A fivérem biológus – magyarázta Trin. – Hát úgy
vitatkozz vele!
– Vitatkozik az ördög! – Antonio felállt, az öböl felé
fordult. A tengert nézte. – Kérdeztétek, hogy láttam-e, és
hogy milyennek láttam. Hát ilyennek! – A férfi most újra
merően nézte a napfényes, ragyogó tenger, és halkan tette
 hozzá. – Az a valami... most is ott van valahol a mélyben.
Érzem.   
A motoros fehéren habzó csíkot hagyott maga mögött.
Marion élvezte az utazást, az arcába csapódó szelet, a sós
víz illatát. A tenger mindig titkolt vágya volt, és mégis
olyan ritkán jutott el hozzá... Csak most jutott eszébe, hogy nincs is egyedül. Ránevetett Siabbára. Fermat doktor
biztos kézzel vezette a motorost. A csónakot néha meg-
megdobta egy nagyobb hullám, Siabba felsikoltott, de az-
tán rögtön zavartan nevetett. Férje, Idani, a doktort nézte,
és korholta önmagát: miért nem tud ő is olyan felszabadul-
tan viselkedni, mint Fermat? A sebész láthatóan jól érezte
magát mindenütt, akár egy nagyklinika szupermodern mű-

tőjében, akár egy sziget homokos strandján, vagy az őser-
dőben. Vannak ilyen emberek, gondolta Idani kis irigység-
gel, nekik aztán minden sikerül, nincsenek gátlásaik. A
Merkúron is úgy mozognának, akár egy földi bálteremben.
Csak én vagyok ilyen gátlásos... Még jó, hogy Siabba itt
van. Ó ismer, és elfogad ilyennek, amilyen vagyok. Mégis,
szeretnék megváltozni, magabiztosabb lenni.
– Mindjárt odaérünk! – kiáltotta a doktor. A sziget
partvidéke is meredek sziklafalakkal tarkított hangás
domboldalakból állt. A víz itt-ott sziklákon törött meg, né-
hol fehér tajték csapott fel. Mint most is, éppen előttük...
Zátony!
– Vigyázz! – kiáltotta Marion. Fermat elegáns mozdu-
lattal fordította el a kormányt, a zátony mögöttük maradt,
a férfi aztán a nő szemébe nézett.
– Ne félj!
Siabba Idanihoz bújt. A parthoz közeledtek. És Marion
sem félt már, ellenkezőleg, nagyon boldog volt.
A motoros alatt alig hatvan méterre egy mozdulatlan test
pihent. Érzékelte a fölötte elhaladó járművet. Tudomásul
vette, hogy az milyen irányban, milyen sebeséggel halad.
Úgy ítélte meg, számára ez most nem jelent veszélyt. Még
nem.
Lapult hát tovább.
– Beleférünk mindnyájan? – kérdezte Trin, és válaszra
sem várva a kis terepjáró kormányához ült.
– Na hallod! Nem vagyunk olyan kövérek! – Lana mo-
solyogva méltatlankodott. Bárt még egyszer megkérdezte
a szigetlakótól, egy vékony, nagyon fekete nőtől, hogy jófe-
lé mennek-e. Ez az asszony adta kölcsön a járművet.
Percekkel később a városka fölé kanyarodtak. A száraz
földúton sárga port vertek a kerekek, az autó elektromotor-
ja halkan zúgott. Néhol fák között kanyarogtak, de általá-
ban kopár volt a táj. A domboldalból itt-ott sziklák álltak
ki. A tájat – bármerre néztek – a tenger határolta. A víz
színe itt a mélykék és a szürkészöld között váltakozott; csak
a part menti sekélyebb szakaszokon volt halványzöld. Az
autó dülöngélt, Trin erős kézzel fogta a kormányt. Eszébe
jutott: ha elmennének nyugat felé, a hegyoldalról lenézve
talán megpillantanák Fermatékat, akik valahol a part men-
tén csónakáznak.
Iriflen viszont jól látták az öblöt, a fehér házakat, a móló
mellett ringó kis hajókat. Csillogtak a parabolaantennák.
Aztán az autó elfordult, az út néhány kanyarral a dombok
belső, oldalán vezetett tovább. Az utasok szeme elől eltűnt
a tenger. A kopár fűből néhol kemény ágú, barna cserjék
álltak ki.
Nem tartott soká az út. Az egyik kanyar mögött sorompót
láttak, mellette egy tábla adta tudtukra, hogy az albatrosz-
rezervátum területére érkeztek, amelyet a Világkormány
Környezetvédelmi Tanácsának döntése alapján hoztak
létre.
– Odalent azt mondták, innen csak gyalog szabad to-
vábbmenni. Itthagyjuk a kocsit – rendelkezett Trin. – Ez
az út állítólag az őrházhoz vezet.
Elindultak. Lana és Bart egymás kezét fogták, de hama-
rosan kénytelenek voltak elengedni, az út ösvénnyé keske-
nyedett, közben a táj alig változott. Már a sziget északkeleti
partjához közeledtek. Mind több lett a szikla, az ösvényről
is eltűnt a föld. Kavicsmezőn lépkedtek. Szél fújt a tenger
felől. Két nagyobb szikla között háztetőt pillantottak meg,
napkollektorral.
– Itt az őrház.
A madárőrök már messziről láthatták a közeledőket.
Kisiettek házukból. Trin odalenn hallotta: a szolgálatot
egyéves váltásokkal ornitológus házaspárokra bízták. Mi-
vel Trinék már reggel üzentek egy gyerekkel, hogy feljön-
nek, érkezésük nem keltett meglepetést.
A két ornitológus kissé hasonlított is egymásra. Barna
bőrű, fekete hajú pár volt, a férfi sovány, de izmos és moz-

gékony, ősei Óceániában élhettek. Az asszony is sovány
volt, de kényelmesebben mozgott, bőre is valamivel világo-
sabb volt, mint a férjéé, mégis, nagyon egyforma két ember
benyomását keltették az érkezőkben. Az asszony mosoly-
gott, férje viszont komoly volt, és most sem engedte ki ke-
zéből a távcsövet.
– Lana vagyok, ők pedig Bart és Trin.
– Norita és Fort. A “száműzetésünkből" még hat hó-
nap van hátra – mosolygott az asszony. A század szokása
szerint egyelőre – mivel nem állt szándékukban mélyebb
ismeretséget kötni – mindnyájan csak keresztnevükkel
mutatkoztak be egymásnak.
– Hat hónap? Ugye nem panaszkodik? – kérdezte
Bart. – Én bizony örülnék, ha a munkámat ilyen környe-
zetben végezhetném.
– Van előnye, van hátránya. Biztosan jobb, mint egy
nagyvárosban. Különben sem panaszkodhatunk, hiszen
önként vállaltuk. – A férfi a házra mutatott. – Jöjjenek
be. Kérnek frissítőt?
– Ha lehet, gyorsan! – nevetett Lana. A férfiak meg-
nézték a nagy szélkereket, ami energiát termelt, aztán követ-
ték a háziakat. A kis épületet belülről minden kényelemmel
felszerelték; Trin tréfálkozott is, hogy az ilyen száműzetés
nem lehet kellemetlen. Közben Fort megállt a nyitott ajtó-
ban, szeme elé kapta a távcsövet. Trinnek éles szeme volt,
ő is látta az egyik szirt fölött keringő fekete pontot. De a
madár túl távol volt ahhoz, hogy megállapítsa, miféle.
– Az az egyik védencük? Albatrosz?
– Nem. – Fort leengedte a távcsövet. – Kerguelen
kormorán.
– Azokból is vannak itt?
– Nem sok. Valaha ők, termelték" a guanót, a nyomait
még látni a parti zátonyokon. Remekül repülnek, de a víz-
ben még jobb úszók és halászok.
– És az albatroszok?
Fort kilépett a ház elé, megperdült. Gyakorlott mozdu-
lattal intett.

– Most éppen nincs itt egy sem. Ilyentájt kirepülnek
a tenger fölé. Innen nem látni a szirtfalakaf; az idén leg-
alább negyvenen fészkelnek itt. Mind szép, egészséges
példány.
– Nagyon vigyázunk rájuk. – Norita áttetsző poharak-
ba töltötte a kesernyés narancslét. Lana mohón ivott.
– Ha megígérik, hogy nem csapnak zajt. kimehetünk
a legmagasabb szirtfokra. Onnan látni néhány költőhelyet.
– Fort arcán látszott: minden kimértsége ellenére is örül,
hogy kívülállóknak beszélhet a “madarairól". – Ezek itt
mind a legnagyobb változat, a vándoralbatroszok közül va-
lók. A Diomedea exulans – ez a latin neve – százharminc
centiméterre is megnő, és leszállás nélkül képes sok száz
kilométert repülni... Már nagyon kevés van belőlük. A
világon talán csak ötszáz példány él.
– Nem unalmas itt az élet? – érdeklődött Lana.
Norita vállat vont: – Meg lehet szokni. Van tévénk, no
és dolgunk is elég. Óránként felváltva kimegyünk a terepre,
ellenőrizni, minden rendben van-e. Néha már kora hajnal-
ban ott vagyunk a fokon. Ha valami érdekesebb történik,
például amikor a madarak repülni tanítják a fiókáikat, vi-
deóra vesszük. A világtévé természetfilmosztálya szívesen
fogadja ezeket, gyakran mutatja be a vadon élő állatokat.
Fort kivárta, míg felesége befejezi mondanivalóját, aztán
más hangon fűzte hozzá:
– Vigyázunk, nehogy a szigetlakók zavarják az albatro-
szokat.
– Előfordult már?
– A helybeliekkel nincs bajunk. Tudják már, miért va-
gyunk itt, ismerik a rezervátum határait és feltételeit. A
problémákat az idegenek, a turisták, a nyaralók okozzák.
– Fort most  hamiskásan  nevetett.   –   Persze   nem
mindegyik...
– Velünk nem lesz bajuk – ígérte Lana. – Különben
is, valami egészen másról szeretnénk kérdezősködni.
– Közben menjünk ki a fokra – javasolta Norita.
Másik ösvényen haladtak most. Cserjék és hangabokrok

között kanyargott az út, amit többnyire csak az ornitológu-
sok lába taposott. Meleg szél ölelgette őket ott a magasban.
Bart mélyeket lélegzett. Megint eszébe jutott, milyen cso-
dálatos dolog lenne itt élni. Ha csak pár hónapig is, no
és persze, nem egyedül. Lanával.
Ahogy közeledtek a magas parthoz, a madárőrök mozgá-
sa úgy vált egyre óvatosabbá. A három vendég önkéntele-
nül is kezdett hasonlóan viselkedni. Igyekeztek a bokrok
takarásában haladni, testük kissé meggörnyedt, és alig
csaptak zajt.
Amikor végre a meredély szélére léptek, erős szél tört
rájuk. Úgy tetszett, csak itt őrjöng a szél, a sziget fölött
a távolban békésen kéklett az ég, biztosan melegebb volt,
mint itt, a ,,tetőn". Ez volt a sziget legmagasabb pontja.
Csodálatos látvány tárult eléjük. A szigetnek ez az oldala
nem emlékeztetett az utazási prospektusok agyonreklámo-
zott pálmafás-atollos-homokpartos célpontjaira. Itt nyers
volt a természet. Lent a mélyben, a vad parton sziklákon
törtek meg a hullámok, mélyzöld, sőt szinte fekete volt a
víz. A dombok függőleges falainak mélyedéseiben mada-
rak mozdultak. Néhány hófehér madár szállt el a fejük
felett.
– Hóhojszák – intett feléjük Fort.
Norita távcsővel kémlelte a partot. Szél lobogtatta a haju-
kat. Rendkívül jó érzés volt a hegytetőn állni. Trin nagyon
élvezte. Lana és Bart összeölelkeztek. Fort olyan büszkén
nézett körül, mintha ő teremtette volna a szigetet. Mintegy
végszóra feltűntek az albatroszok is. Annyira nem féltek
az embertől, hogy az egyik nagy madár egészen közel kö-
rözött, éppen a hegycsúcs magasságában. A madárőrök
vendégeiknek adták a távcsöveiket. Bart lassan fordult tes-
tével a madár után. Jól látta sötét fejét, világos mellét, lefe-
lé hajló kampóban végződő vaskos csőrét.
– Kormos albatrosz – magyarázta Norita. – Általában
az Antarktisz felénk eső szélén él, de ilyentájt feljön idáig.
Néhány hét múlva indul vissza.
Lana látta a tenger és az égbolt határát. A láthatár meg-

határozhatatlan színű vonal volt. A nap felhők mögött vára-
kozott. A lány ismét a tengerre nézett.
– Milyen mély lehet itt?
– A régi térképeken húsz és nyolcvanöt méter között
váltakozik a mélység. Az új térképet most készítik, éppen
ma és holnap repülnek erre a földmérők – magyarázta Fort
készségesen. – Valami újfajta módszerrel, repülőről tapo-
gatják le a tengerfeneket, és a fedélzeti számítógép igen
nagy pontossággal készíti el a térkép első, mágnesesen kó-
dolt példányát. Arról aztán majd megcsinálják a vizuális
változatot.
Bart Lanára pillantott, aztán a rezervátum őreire nézett.
– Azt mondták, gyakran állnak itt, ezen a fokon.
– Bizony gyakran – helyeseltek azok egyszerre.
– És a madarakat figyelik. Meg a tengert is?
– A tengert is – mondta Fort.
– Nem láttak egyszer... vagy esetleg többször is... va-
lami furcsát?
Trin Norita arcát figyelte. Látta, hogy az ornitológusnő
arca elkomorult. Fort rekedten felnevetett.
– Beszéljen világosabban.  Ne szégyellje magát!  A
szörnyre céloz?
– Igen.
Lana is segített neki.
– Odalent hallottunk róla. Egy szemtanútól, aki már
látta. A szörny szerinte a tengerből merült fel.
Fort habozott, Noritára intett.
–  A feleségemnek úgy tűnt, egyszer ő is látta.
Norita ugyan mosolygott, de Trin látott valami érthetet-
len feszültséget az asszony arcán, a tekintetében, amikor
megszólalt:
– Láttam... Azt hiszem, láttam. Ne csodálkozzanak,
az ember később azt hiszi, álom volt. Olyan valószerűtlen
a dolog. Egy hajnalon történt, két hónapja lehet mindössze.
Nem tudtam aludni, és ahogy pirkadt, kijöttem a terepre.
Nagyon hűvös volt, emlékszem, meleg kabátot terítettem
magamra. Itt az ösvényen még alig lehetett megkülönböz-
tetni a sziklákat. Az albatroszok sem repkedtek, csak pár
hóhojszát láttam, no és a sirályokat odalent a zátonyok mel-
lett. Itt álltam, ahol most. Lenéztem. Onnan jött – muta-
tott jobbra, a kiugró hegyfok mögé.
– De... hogyan? Mi volt az?
– Hogy mi volt, azt nem tudom. A felszínen úszott,
és meglepően gyorsan változtatta a helyét. – Az asszony
karja egyenes vonalat rajzolt jobbról balra. – Onnan jött,
illetve, amikor én megláttam, ott volt, a nagy háromszög
alakú zátony előtt, attól vagy száz-százötven méterre.
Nagy, kerek, zöldesfekete, a színe majdnem pontosan
egyezett a víz színével... Először nem is hittem, hogy vala-
miféle élőlény lenne. Azt gondoltam, elszabadult hínárcso-
mó vagy nagy ponton... Előfordul néha. De ez túl nagy
volt.
– Mekkora?
Ezt Trin kérdezte. Az asszony a tengert nézte, emlé-
kezett.
– Mint... nem is tudom, mihez hasonlítsam. Mihez
mérjem?... Ha a sziget túlsó oldalán nézek le az ottani
csúcsról a városra, körülbelül akkorának látom a szállodát.
– Tehát egy, körülbelül negyven méter átmérőjű, kör
alakú valami volt?
– Igen. Tudom, nincs ekkora állat a Földön. Leg-
alábbis nem ismerünk ilyet... Hiszen én is tanultam bioló-
giát, és elég sokat tudunk a Föld élővilágáról. De hát...
Én mindenesetre ekkorának és ilyennek láttam azt a vala-
mit, bár még a férjem sem hisz nekem.
Fort ismét vállat vont.
– Érzékcsalódás lehetett. Vagy álmodta az egészet.
Ugyanis, amikor én aznap reggel felébredtem, a feleségem
ott aludt mellettem.
– Igen, utána természetesen visszamentem a házba, és
újra lefeküdtem. Jót tett a séta a friss levegőn, és elaludtam.
Fort bólogatott.
– Ami igaz, az igaz. Láttam a meleg kabátot az ágy
mellett a széken, ahogy odadobta, amikor visszajött.

– Tehát a felesége mégis odakünn járt hajnalban.
– Lehet. De valóban látott-e valamit? – A férfi kétked-
ve ingatta a fejét. Az asszony hallgatott.
La na Noritához fordult.
– És mit látott még?
Mindnyájan a zátonyok előtti vizet nézték. Fehér habta-
réjok fodrozódtak, kis hullámok sodródtak a partra.
– Az a valami távolodott, arra, balra. Át-átfutottak rajta
a hullámok. A mozgása könnyed volt, szinte siklott a víz
alatt, de még a felszínen volt. Nyílegyenesen haladt. Már
elég világos volt ahhoz, hogy ezt jól lássam... De egyre
több hullám futott át a hátán, szóval a felső részén, fölötte.
Megértettem: lemerül. És csakugyan. Egy-két másodper-
cig tartott az egész, máris eltűnt. Soha többé nem láttam.
Trin és Bart összenéztek. Lana észrevette.
–Még most is kételkedtek?
– Nézd, Lana – ez Bart volt. – Én biológus vagyok,
és tudom, érted, tudom, hogy ilyen méretű állat nem él
a Földön.
– Igaza van! – Fort megdörzsölte a halántékát. – Ne
is vesztegessünk rá több szót!
Norita hátat fordított a tengernek. De Trin látta: őt ugyan
Bárt nem győzte meg. Hasonló lehetett a helyzet Lanával
is. A férfi sóhajtott. A kis csoport szótlanul indult vissza
az ösvényen az őrház felé.

3.	TÁMADÁS

Késő délután egy hófehér repülőgép szállt el a sziget
északi partjai fölött. Szokatlanul lassan repült. A szigetla-
kók mind felemelt fejjel figyelték; ilyen régimódi gépeket
ritkán látni manapság. Itt például nem is tudna leszállni,
nincs hozzá kifutópálya, sőt semmilyen kifutópálya nincs.
Csak hajóállomás. Az utasok ide csak hajón érkeznek.
– Ezek a térképészek! – intett felfelé Lion. A gyerek
tízéves múlott, karja sötétbarna bőre alatt mégis szép iz-
mok hullámzottak. Egész napját itt töltötte a kikötőben, az
apja csak ritkán tudta az oktatógép elé terelni.
– Térképeznek? – Marion segített kikötni a motorcsó-
nakot. Fermat doktor megtartotta a palánkot, míg Siabba
és Idani kiléptek a kis kőmólóra.
– Persze. Új térképet csinálnak az óceánról meg a part-
vidékről. No és persze a mi szigetünkről is. – Lion erre
roppant büszke volt. Arra meg különösen, hogy mindezt
ő magyarázhatja el a turistáknak. Akik ugyan felnőttek,
mégis, fogalmuk sincs sok alapvető dologról... Lelkesen
folytatta. – Nemrégen feltaláltak egy új térképészeti mód-
szert. Egyszerre tapogatják le a tengerpartokat és a feneket
is, négyszáz méter mélységig. Az új térképeken már min-
den adat rajta lesz.

– Hogy te miket tudsz! – dicsérte Fermat doktor. A
csónak már üresen ringott a part mellett. A szálloda nem
volt messze. Két halászhajó akkor készült kifutni; legény-
ségük nem sietett. Komótos, őseiktől örökölt mozdulatok-
kal készítgették elő felszerelésüket. A szállodából néhány
idegen jött a mólóra, úgy döntöttek, feláldozzák az éjszakát
és kifutnak a halászokkal. “Izgalmas lesz" – mondta egy
idősebb férfi. “Egzotikus!" – így egy nő.
– Persze, hogy tudom! – Lion büszkén kihúzta magát.
– Én mindenről tudok, ami a szigeten történik... Az a
gép most visszarepül Afrikába, aztán holnap reggel innen,
a szigettől kezdi a munkát. Akkor majd délre haladnak csí-
kokban, nyugatról keletre, keletről nyugatra. Két nap múl-
va már az Antarktiszra érnek. Ha csak nem jön közbe a
hurrikán.
– Hurrikán? – Idani nagyot fújt. Most, hogy partra
léptek, és nem hullámzott alattuk a tenger, határozottan
megkönnyebbült.
– Persze. Az öreg Casper mindig megérzi. – Lion ko-
moly volt. – No és a légnyomás is esik.
– Te tényleg mindent tudsz! – Marion vállára kanyarí-
totta pulóverjét, hűvös szellő kerekedett az öböl felől.
– Mert az apám a sziget elöljárója.
– Micsodája? – Idani még sohasem hallotta ezt a szót.
– Elöljáró. A rádióállomást kezeli. Ha valaki megsebe-
sül, bekötözi. Ő fogadja a hajókat, küldi el a meteorológiai
jelentéseket, adja fel a rádiótáviratokat és rendőr is, ha kell.
– A gyerek szinte sértődötten nézett hol Marion, hol Idani
arcába. – Mert ugye, lakik itt vagy ötven ember, hát kell
elöljáró is.
– Még nem találkoztunk vele – így a doktor. Már a
szálló felé ballagtak.
– Mert mi ott lakunk fent. – A gyerek az öböl keleti
odalán magasodó domboldal tornyos épületére mutatott. –
Az a torony a rádióadó. Tetszik látni az antennát? Az apá-
mat Mganinak hívják.
– Majd hozd le egyszer a szállóba, szívesen megismer-

kedünk vele – mondta komolyan Siabba. Az asszony meg-
borzongott, ahogy visszanézett a tengerre. – Nem kedve-
lem ezt a nagy vizet.
Izmaiban érezte még a fáradtságot, keze fájt az evezéstől.
A tenyerében mintha apró nyilak szúrkálták volna a húsát.
Lehetséges, hogy az emberek századokkal ezelőtt saját ere-
jükkel mozgatták az efféle vízi járműveket? Rettentően fá-
rasztó dolog lehetett.
– Éhes vagyok, mint a farkas – jelentette ki a doktor.
A homokmezőn átvágtak a szálló irányába. A kivilágított
terasz otthonuknak tetszett, örömmel mentek tel a lépcsőn.
Messziről látták a korláthoz támaszkodó Bartot. A bioló-
gus intett.
– Hej, evezősbajnokok! Nem fáradtak el túlságosan?
– Nem. Üdv! Kész a vacsora? – kiáltotta vissza a
doktor.
– Csak önökre várunk!
Tíz perc múlva összetolt asztaloknál ültek. Casper felde-
rült, látván, hogy vendégeinek is jókedve van. Az öreg
nagyon szívén viselte a szállóvendégek hangulatát, szemé-
ben vidám szikrák csillantak.
–  No lám! Egy kis kirándulás, és mindenkinek jobb lett
a kedve!
– Megtudtunk egyet-mást a szörnyről! – Lana nem áll-
ta meg, hogy el ne dicsekedjen. Casper kihozatta a robo-
tokkal az utolsó tányérokat is, aztán maga is széket penderí-
tett az asztal mellé.
– Beszéltek már Antonióval?
– Vele és a madárőrökkel is. Egészen komoly kutatási
eredményeink vannak: eddig két szemtanú számolt be arról
a rejtélyes lényről.
Casper és az “evezősbajnokok" szótlanul hallgatták La-
nát. Aztán az öreg szállodás hátradőlt, végignézett a tár-
saságon.
– Kilencvenkét éve élek ezen a világon. Ebből több
mint hatvanat a szigeten töltöttem... Sok dolgot beszélnek

ám az emberek. Akik tenger mellett laknak, azoknak külö-
nösen élénk a fantáziájuk.
– Végül is... a szörny létezik, vagy sem? – Fermat
doktort aligha érdekelte igazán az ügy, mert közben igen
nagy étvággyal falatozott.
Casper elnézett messze, az öblön túlra. A tenger már
elsötétedett. A nap a hegyek mögött bukott le, fura félho-
mály uralta a tájat.
– Ha létezik a szörny, lehet legalább háromszáz éves...
Márpedig annyi ideig csak a levesteknős él. Mert hogy már
az öreg szigetlakók nagyszülei is látni vélték azt a valamit.
Mondom, vagy háromszáz éve beszélnek róla. Ritkán buk-
kan fel, ha ugyan ez a példány ugyanaz. Lehet, hogy utódai
születtek, esetleg többen is vannak.
– Mese – suttogta Bart, és kétkedve ingatta a fejét.
– Nagy mélységekben is élhetnek – vélte Lana.
– Élhetnek. De manapság sok tengeralattjáró járja a
tengereket...
– Ezzel vitába szállnék! – Idani malájos vonásait ki-
emelte a terasz lámpafénye. – Valaha, éppen négyszáz évvel
ezelőtt, a Föld még számtalan, egymással gyakran szemben
álló államra oszlott, és azok fegyverkeztek, sőt olykor hada-
koztak is egymással. Több száz, akkor igen modern harci
tengeralattjáró járta szüntelenül a tengereket. Ma csak a tu-
dományos kísérletekhez és az óceáni parti kikötők közti bi-
zonyos nagy tömegű teheráru-szállításhoz veszik igénybe
ezeket a járműveket. Tehát ma a helyzet éppen fordított: ke-
vesebb a tengeralattjáró, mint századokkal ezelőtt, kisebb
az ilyen irányú kutatás is. A másik paradox dolog: ha jár
is erre olykor ilyen tengeralattjáró, az érvényes hajózási ren-
delkezések értelmében vagy messze elkerüli a szigetet, vagy
felmerül, és úgy közelíti meg, nehogy baleset érje a sekély
parti vizeken, a zátonyok között. Tehát ha a szörny valóban
létezik és nem a nagy mélységek lakója, egy-egy sziget part-
jai közelében ideális búvóhelyre találhat.
– Érdekes elmélet. – Trin elismeréssel nézett Idanira.
– Megkérdezhetem, mi az ön foglalkozása?

– Történész vagyok. És ön?
– Űrhajós.
Mindenki nevetett. Valóban kissé furcsa volt, hogy ép-
pen egy történész és egy űrhajós töpreng egy biológiai je-
lenségen. Bárt szóvá is tette volna, de az öreg megelőzte:
– Itt már régóta beszélnek róla. A szörny nem mostaná-
ban tűnt fel. Persze – ahogy az előbb már említettem –
lehet, hogy többen vannak, vagy éppenséggel egész nemze-
dékek élnek itt a sziget környékén. Fel-feltűnnek, de az em-
berek, a szemtanúk egyszerre mindig csak egy példányt lát-
nak.  Egy öreg mesélte akkor, amikor én még legény
voltam, hogy egyszer a tenger egy döglött bálnát sodort
be az öbölbe. Nagy szenzáció volt, száz évig sem történik
ilyesmi, a bálnák általában elkerülik ezt a vidéket. Azt me-
sélte, a bálna testén furcsa nyomokat találtak, a fejrészét
szétmarta valami, abba pusztult bele.   Lehet, hogy a
szörnnyel vívott harcot?
Hallgattak. Siabba felnézett az égre. A sápadt csillagok
akkor bukkantak fel, mintha a semmiből érkeztek volna,
fokozatosan sziporkázni kezdtek. Szél szaladt a parton,
ineglóbálta a teraszon lógó lámpákat is.
– Közeledik a vihar – mondta Casper.
A kis halászhajók akkor futottak ki az öbölből. Vezetőik
erős kézzel fogták a kormányt. Tudták, nem mehetnek
messzire, jobb. ha az éjszakát a sziget közelében töltik. A
vihar ugyan még messze van... Mgani közölte velük indu-
lás előtt, hogy leghamarabb holnap délelőtt érhet ide, ha
nem kerüli el a szigetet, de a halászok tapasztalatból tudták:
az ördög sohasem alszik.
A kis hajók elektromotorjai csöndesen zúgtak. Előttük
kitárult a végtelen óceán.
Érzékelte a hajókat. Messze környéken minden moz-
gást érzékelt, azt is, amelyik ezeknél jóval kevesebb zaj-
jal járt. Nem volt tőlük messze. De tudta, nem árthatnak
neki. Gyakran tapasztalt már hasonló zajokat. így hát most

sem mozdult. Biztonságos, vastag vízréteg választotta el
tőlük.
Várakozott.
Trin hajnalban ébredt, és nem tudott már aludni. Egy
ideig hánykolódott az ágyán, aztán felkelt. Az ablakból lát-
ta: a tenger fölött keleten rózsaszínű az égbolt. Már pir-
kadt. A látvány vonzotta az űrhajóst. Gyorsan felöltözött,
csendben lement a földszintre. A terasz tolóajtaját félig
nyitva találta. Friss levegőbe lépett, odakünn most semmi
sem emlékeztette a nappali hőségre. A pálmák is hűvösnek
tetszettek. A férfi mélyre szívta a sós illatot, és lement a
strandra.
Akkor kelt fel a nap. Az óceán fölötti párarétegből buk-
kant elő; az űrhajós az optikai csalódás miatt előbb két vö-
rös félgömbnek látta, mely később eggyé olvadt össze, kitá-
rult és negyedóra múlva már nem nézhetett bele. Az
égbolton csak néhány fehér felhőcsík húzódott át, szinte
láthatártól láthatárig, akár egy gigantikus festő hanyag és
céltalan ecsetvonásai.
Az öbölben csendes volt a víz, de a gátakat kívülről
nagyobb hullámok csapkodták. Erősödött a szél. Trin ki-
ment a móló végébe. Innen fekete pontokat pillantott meg
a vízen; a halászok kis hajói szemlátomást közeledtek. Az
éjszaka biztosan fogtak valamit... Trin a sült hal ízére gon-
dolt, szájában összefutott a nyál. Még sehol sem evett olyan
jó halat, mint itt a szigeten.
Lépteket hallott. Sötét bőrű férfi jött a mólón. Trin meg-
ismerte, bár eddig csak egyszer látta. Mgani volt, a sziget
elöljárója. Lion apja.
– Jó reggelt!
– Üdvözlöm. A napfelkeltét nézi?
– Azt is – felelte az űrhajós.
– Annyiszor láttam már, mégsem tudok betelni vele!
– Mgani arcából csak fogai és szeme fehérje csillantak,
a férfi ébenfekete volt. – Bizony még ma is kijövök sok-
szor, hogy jól lássam. Onnan a toronyból – intett házára
– nem látni el keletre, eltakarja egy domb.
– Csodálatos látvány – mondta Trin. Egy percig mind-
ketten csöndben nézték a csillogó vizet. Már nagyon vilá-
gos volt. Az égen a felhőfoszlányok összekuszálódtak.
A halászhajók halk zúgással értek a hullámtörők közé.
Az egyik kormányos intett. Mgani visszaintett, aztán felné-
zett az égre.
– Mindjárt itt lesznek a repülők.
– Térképeznek. -- Trin  jólértesültségét fitogtatta.
– Igen. Sietnek, hogy a hurrikán előtt legalább három
ötszáz kilométeres csíkot bejárjanak oda-vissza. A száraz-
földtől idáig, és még vagy hetven kilométerrel a szigettől
nyugatra, igen módszeres emberek ám a térképészek.
Hallgattak. Sirályok suhantak a víz fölött; a hajók nyo-
mán jöttek, most a móló parti végében csoportosultak, fe-
hérlett tőlük némelyik embervastag faoszlop.
– Tudják, hogy nekik jut a zsákmány apraja – nevetett
Mgani. A két férfi elindult a part felé.
– Biztos, hogy hurrikán lesz? – érdeklődött Trin.
– Nem. Nem biztos, bár a légnyomás esik. A meteoro-
lógiai jelentések szerint innen északra már dühöng egy ha-
talmas vihar, és errefelé tart. Hajóskapitányok is jelentet-
ték, no és persze jól látszik a műholdfelvételeken is. De
lehet, hogy elkerüli a szigetet. Nem ez lenne az első ilyen
eset. A velejáró mágneses zavarok miatt ilyenkor általában
szünetel a rádiózás és a tévévétel is, mivelhogy a szigeten
nincs kábeltelevízió...
A halászok már a partra tették a zsákmányt. Antonio is
ott sürgölődött körülöttük, két ládát vitt egyszerre, intett
Trinnek és Mgani nak.
– Szervusztok! Hé, Mgani, igazán intézkedhetnél már,
hogy kapjunk néhány rakodórobotot. A huszonötödik szá-
zadban kézzel cipeljük a ládákat?...
Mgani odament hozzájuk, és válaszként segített kihor-
dani az utolsó néhány ládát. Trin felment a teraszra.
A vendégek még aludtak. A konyha felől zajt hallott.

Biztosan Casper készülődik a reggelihez. Az űrhajós felné-
zett a magasba. A szálló mögött ligetes hegyoldal húzódott.
Valamilyen épület maradványai vöröslöttek a csúcson...
Igen, olvasott róla az ismertetőben, valami régi várrom.
Meg kellene nézni!
A szigeten senki sem sejthette, milyen szörnyű nap
kezdődött azon a fátyolfelhős hajnalon. Talán csak a szél
nyugtalanított néhány szigetlakót, amely délelőtt váratlanul
feltámadt. Északról, kis rohamokkal ostromolta az öblöt,
a dombokat, nem volt meleg, de hűvös sem. Idegesítő
rendszerességgel csapott le többször is, aztán elfoszlott, a
páunák megnyugodtak, ám az égen mind több felhő buk-
kant fel. Mire a parti homokszemek ismét lehulltak, vala-
hol másik roham következett. Fent, a hegyen a hangabok-
rok összefüggő tengerként hullámzottak. A száraz cserje-
csonkuk fekete ujjai felmutattak a haragvó égre. A sirályok
izgatottan köröztek, le-leültek a móló cölöpjeire, aztán
megint elrugaszkodtak, fehér lövedékként suhanva a víz fö-
lött. A hullámtörőkön kívül a tenger már erősen hábor-
gott.
A hegycsúcson lévő várromhoz tervezett kirándulás meg-
nyerte Ferrnat doktor és csoportja tetszését is. Marion csak
annyit kért. hogy előtte hadd ússza le a szokásos távját,
ami nélkül nem erezné jól magát. Siabba tudta, hogy
Marion hízásra hajlamos, most is fogyókúrázik, az úszásra
ezért volt szüksége. Lementek hát a partra. A doktor Cas-
petrei beszélgetett. Trin szintén úszott egyet, de valamilyen
homályos és megmagyarázhatatlan előérzet arra késztette,
hogy hamar visszatérjen a szobájába. A kirándulásra vitt
egy pulóvert; odafönt hűvös lehet, ha valóban elborul az
ég. Ha pedig esőre fordul az idő, gyorsan vissza kell majd
térni ük a szállóba.
Az űrhajós számba vette a jelentkezőket. A három pár
– Lana és Bárt, Siabba és Idani, Marion és Fermat –
mellett ő páratlan. A szó több értelmében is. A szigeten
eddig csak egyetlen csinos fiatal nőt látott, Dellát: ám ő
Antonióhoz tartozik, ezt mindenki tudja, már a turisták is.
A szálló többi lakója idős, igaz, van itt két fiatalabb férfi,
de azok eddig nem tartottak senkivel. A nagyon idősek csak
autóval jöhetnének fel a hegyre, de a várromhoz állítólag
nem vezet út.
Tíz óra körül indultak el. Az utolsó percben valaki csat-
lakozott hozzájuk: Lion, Mgani,,elöljáró" fia. Az élelmes
gyerek mások által ismeretlen módon szerzett tudomást
mindenről, ami a szigeten történt. Trin a gyerek csillogó
szemébe nézett, és arra gondolt: milliárdok élnek a Föl-
dön, a nagyvárosokban úgy, hogy egy év alatt sem látnak
annyi fát, hegyet, füvet, tengert, mint Lion egyetlen napon.
A gyerek most még biztosan nem tudja ezt megbecsülni,
nem is foghatja fel, milyen boldog gyermekkora van... A
sziget valóban csodálatos, szép kis világ, önmagába forduló
minitársadalom, amely azért nem zárkózik el attól a másik,
nagyobb világtól sem.
Lion lett a vezetőjük, és az útról letérve, olyan ösvénye-
ken kapaszkodtak felfelé, amelyeket csak a szigetlakók is-
mernek. Siabba majdnem megbánta, hogy eljött, lihegett,
és verejtékét törülgette. De látva, hogy férje panaszos szó
nélkül halad, ő is összeszorította az ajkát. Lana és Bárt
eleinte nevetgéltek, aztán – ahogy mind meredekebb és
nehezebb lett a terep – ők is fokozatosan elhallgattak. Fer-
mat doktoron átszőtt, van némi gyakorlata a hegymászás
terén is. Trinnek volt a legkönnyebb dolga, folyamatosan
edzésben volt, két hónappal ezelőtt a Marson rendeztek
számukra hegymászást.
– Mindjárt odaérünk! – közölte Lion vigasztalóan,
amikor egyszer hátranézett. Némi megvetéssel figyelte,
amint az ösvény utolsó, de legnehezebb szakaszán átver-
gődtek a ,,városi puhányok". Aztán a gyerek előremutatott.
– A romok!
A széltől örökre meghajlott vékony fák és néhány szürke
szikla között vörös téglás torony emelkedett. Csupán egy
félig ledőlt, alig embermagas fal övezte. Egykor ez volt az

egész ,,vár". A toronyba korhadt falépcső vezetett, de egyik
felnőtt sem mert rálépni, féltek, hogy leszakad alattuk.
Megálltak hát a fal mellett.
Elláttak keletre, délre, északra. A sziget zöld-barna-
szürke partvonala most élesen elvált a tenger sötétkékjétől.
Egy vízparti zátonyon fehér pontok – pihenő sirályok.
Fentről zúgást hallottak.
– Jönnek a térképészek! – intett Idani.
Csakugyan, a már ismert fehér repülőgép húzott el ma-
gasan a sziget fölött nyugat felé. Tíz perc múlva jött vissza,
a déli partrész fölött haladt, alig háromszáz méter maga-
san. Egyenesen keletre – Afrika felé – repült. A kirándu-
lók akkor már a fal alatt ültek. Bart a sötétülő eget méreget-
te aggodalmasan.
– Lehet, hogy másfél órán belül itt a vihar?
– Addigra odalent leszünk – legyintett Lion gondtala-
nul. Kiderült: Fermat doktor kis csomagot hozott Cas-
pertől.
– Némi elemózsia azoknak, akik megéheztek...
– Éljen! Remek ötlet! – dicsérte Marion. A nő és a
férfi egymásra nézett, tekintetük összekapcsolódott, kis
időre megszűnt számukra a világ. A többiek persze jól lát-
ták ezt, zavart csönd támadt. Lana diszkréten elfordította
a fejét. Idani, mintha nem is hallotta volna a párbeszédet,
felnézett az omladozó toronyra, megszólalt benne a tör-
ténész:
–  Sokáig tartott míg az európaiak felfedezték a maguk
számára a többi földrészt. Afrikát megkerülve, erre hajóz-
tak abban a régi korban, rettenetesen primitív járműveik-
kel, állandó életveszélyben... Ahol lehetett, útközben rak-
tárakat, településeket, őrhelyeket alapítottak, amelyek az-
tán a további előrehaladást segítették a következő évek-
ben... Ez a kis erődítmény is ilyesmi lehetett. Biztosan
a portugálok építették...
Nem volt benne biztos, a társaságban bárki is érti-e a
“portugál" szót. Ahogy a késői középkorban – amit an-
nak idején a benne élők természetesen a “legújabb kor-

nak" neveztek – alig tudtak valamit az akkádokról vagy
sumerokról, úgy most, a huszonötödik században feledés-
be merülnek az egykori nemzetek, népek nevei és egyéb
meghatározások. Amióta a Föld egyetlen állammá lett,, az
efféle dolgok fokozatosan elvesztik jelentőségüket. Ma már
mit sem jelent, ha valaki azt mondja: Ázsiában lakom. Ez
még egyáltalán nem jelzi, hogy ő valóban ázsiai lenne; ősei
élhettek máshol, és lehet, hogy ő is csak most költözött
oda, mert szereti Ázsiát. A nacionalizmus helyett itt-ott
tapasztalható néha egy kis “kontinentalizmus", de remélik,
hamarosan ez is elmúlik.
így morfondírozott Idani, de csak néhány másodpercig.
A földmérők fehér repülője eltűnt keleten, a sötétülő égen.
Lana az öblöt nézte. A víz haragoszöldre változott, már-
már visszatükrözte a sötétszürke, felhőket. Délen a napot
is elérték az első foszlányok, odafent gyorsabb szél lehetett,
a felhők rohantak.
Megmozdult.
Érzékelői az imént furcsa dolgot tapasztaltak. Hosszú vá-
rakozása alatt ilyesmi még sohasem fordult elő vele. Igaz,
nem volt tudatában az idő múlásának; számára csak rövid
időközök léteztek, ezek számára nem ügyelt, ha sokszor
követték egymást, mennyiségüket nem összegezte.
A tengerben hihetetlenül gyorsan furcsa hullámok fu-
tottak. Semmi közük sem volt a vízhez, sem annak moz-
gásához. Függőleges irányban érkeztek a vízbe, lehatol-
tak a fenékig, és onnan visszaverődve ismét felszágul-
dottak, eltűntek. Érzékelte, hogy az ő testére is rácsa-
pódták ezek a hullámok. Nem, talán nem hatoltak át rajta,
de...
A veszély azonnal tudatosult benne. A jelenség elekt-
romágneses hullám jellemzőit mutatta. Megfelelő részei
– mindenekelőtt az egészre felügyelő agya – azonnal
összehasonlították a régtől őrzött mintákkal. Mindegyik-
hez hasonlított egy kissé – mégis más volt, eltérő, ide-

gen jellemzőkkel. Ám haladéktalanul döntenie kellett. Lét-
érdek volt az azonnali döntés. Erre most mégis némi késés-
sel került sor.. Agyában két erős vélemény csapott ösz-
sze, Mindkeaő ÉRDEK és PARANCS is volt egyben.
Ki hitte volna, hogy egykor majd szembekerülnek egy-
mással?
,,Idegen jelenlét" – jött a jelzés. ,,Ellenség" – született
a figyelmeztetés... Rejtőzködni" – ez tanács volt. De az
átértékelés folyamatban volt a rejtélyes függőleges hullám
mégis vészélyesnek bizonyult, mert utasítás is érkezett ha-
marosan. ,.Támadni!"
Érzékelői vártak. Nem ismerték a feszültséget, az izgal-
mat. Megismétlődik-e- a jelenség? És egyszer újra átfutot-
tak a hullámok a-vízen. Tudta már mijen következtetés
vonható le belőle. A függőlegesen a külvilágból érkező su-
garak körülötte csak kétszer verték végig a feneket, majd
eltűntek. Tudta, melyik irányból melyik irányba haladtak,
és tudta azt is, hogy ehhez ke pest hol helyezkedik el a szá-
razföld kis darabja amely mindenképpen a legközelebbi,
az első és pillanatnyilag talán az egyetlen elérhető akcióte-
rületnek számítolt.
Miközben, ez lejátszódott. már nem lebegett mozdulatla-
nul. Az óvatosság azt parancsolta, változtasson helyet. A
furcsa jelenség talán egy támadást előkészítő felderítés
volt? Nem maradhat hát a helyén!
Ezzel egy időben más részei próbálták megállapítani,
honnan jött a hullámsorozat. Nem a tenger felszínéről,
ezt azonnal tudta. Magasabbról. Ez nagyobb veszélyt sejte-
tett. Miközben nagy sebességgel hagyta el előző rejtekhelyét
és ezzel egyidejűleg a felszínhez is közeledett, agya renge-
teg lehetőséget vett számba. Pillanatok alatt döntött. A hul-
lámforrást már elérhetetlennek ítélte, ellentámadást nem
indíthatott, ezt a fékező mechanizmusok gátolták. Felesle-
gesen pazarolta volna energiáját.
Miközben a tengerben haladt, megszületett a céltudatos,
kemény határozott döntés.
A PARANCS.
Lana az öblöt nézte. Ritkán volt alkalma tengert látni –
Kairó környékén már az egykori sivatagot is ültetvények
borították, nem volt arra többé ,,homoktenger" sem –
most különösen elragadta a víz színének változása. A söté-
tedő égbolt mintha szürke fátylat húzott volna a vízre. Tá-
volabb a tenger már szinte fekete volt, a hullámtörőre tajték
csapott ki. Az öbölben mély zöld, szürkés, még nyugodt
víztükrön ringatóztak a kis hajók.
– Milyen szép! – szakadt ki a lányból. Bart ránézett,
mosolygott. Trin is leült, a falhoz támaszkodott, lapockáin
érezte az ősi kövek melegét. Fermat doktor feszültsége fel-
engedett. Ha behunyta a szemét, már nem látta a klinikát,
a műtőzsilipeket. Milyen furcsa: valaha, századokkal ez-
előtt azt hitték, az orvostudományban is gépek veszi át az
ember szerepét. Hát nem. Tévedtek. Sok ügyes segédszer-
kezet készült és készül, de nincs az a bonyolult robot,
amely elvégezhetne egy tüdőoperációt, egy agyműtétet
vagy gyomorreszekciót. Az emberi ujjak, a tapasztalat, az
ügyesség, a gyors felismerés és alkalmazkodóképesség mű-
vi úton még nem pótolható, nem helyettesíthető. Még
nem?... A doktor sokat töprengett ezen. Valaminek kell
lennie a dologban, mert a tizenkilencedik századtól annyi
gépet találtak fél az emberek gyógyításához – de operációt
végző gépet bizony nem. Ahogy a színészek helyett nem
játszanak gépek – igaz, voltak ilyen próbálkozások is –,
úgy a sebész a modern kor nélkülözhetetlen ..kétkezi mun-
kása", ahogyan a klinikán szokták mondogatni. De fárasztó
élet ez, és jólesik a pihenés. Fermat doktor ezt most nagyon
pontosan érezte. Pár év után először hagyta ott a műtőket,
tudta, hogy néhány hétig nem fog betegeket látni. Örült
ennek – és szégyellte magát. Lekiismeret-furdalása volt,
hogy tud ennek örülni,
– Elmegy mellettünk – legyintett Lion. A gyerek a vi-
harra gondolt. Olyan tapasztalt volt, mint a többi vérbeli
szigetlakó. Kritikus szemmel nézte a közeledő felhőket.
Marion megértette: a hurrikánról beszél.
– Sok vihart láttál már? – kérdezte.

– Hajaj, de mennyit! – legyintett a gyerek. Kis felnőtt
benyomását keltette.
Idani a tornyot nézte. Felesége látta szemében a csillo-
gást, amit az emlékezés váltott ki belőle. Azokat a köveket
régen holt emberek rakták egymásra, az ő kezük nyomait
őriztek a romos falak. A múlt szelleme... Idani szerette
a történelmet. A múlt szerelmese volt.
Bárt közel hajolt Lanához. A lány még mindig az öblöt
nézte. A férfi látta a lány szemében visszatükröződni a
fedhőket.
És akkor, egyetlen pillanat alatt minden megváltozott.
Lana felsikoltott.
Trin talpra ugrott. Először kígyótól tartott, de a lány az
öbölre meredt, reszketett a szája széle. Egyetlen másodperc
alatt még a testtartása is megváltozott, a rémület rányomta
bélyegét. Torkán rekedt hangú kiáltás tört fel:
– Nézzétek!!! A szörny!
A felszínre bukkant. Agya döntött erről, bár ezt nappal
még sohasem tette meg, ilyen közel a szigethez eddig még
sohasem vált láthatóvá. De ezt az utasítást már nem lehetett
megmásítani. Semmiféle külső erő nem avatkozhatott bele.
Ami benne született, az rögtön paranccsá vált, végrehajtása
pedig nem késhetett. Egyetlen másodperc alatt minden ré-
szét ennek rendelte alá. Teljes készültségben úszott felfelé.
A tenger felszíne közel volt.
Ismerte az öblöt. Emlékezetébe nagyon régen belevé-
sődött a sziget körüli teljes partvidék, összes tulajdonsá-
gával, jellemzőivel, az idők folyamán beállt kisebb vál-
tozásokkal együtt. Ismerte a legújabb építmények he-
lyét is.
Még nem bukkant a felszínre, amikor érzékelői tájékoz
tatták arról, mi történik a parton. Az AGY tudta: az öböl
körül van az ellenség összes jelentős objektuma, régen be-
mérte őket, mindent tudott róluk.
Most hát azt is tudta, hogyan indítson TÁMADÁST.
Lana sikolya még az agyukban rezgeti, megperdültek.
Meredten nézték a tengert, és már ők is látták a szörnyet.
Az öböl közepén kerek folt jelent meg. Zöldesfekete volt
és nagyobb, mint bármelyik halászmotoros. A part felé
úszott, gyorsan haladt. Körülötte kavargott. hullámzott a
víz, tajtékok csaptak át rajta, de nem sokáig. Mindinkább
kiemelkedett a vízből.
Trin először nem hitt a szemének. A látvány hihetetlen
volt, semmire sem emlékeztette, amit valaha is látott. Fer-
mat doktor önkéntelenül szeme fölé tartotta tenyerét, pedig
nem is sütött a nap. Idani és Siabba egymásba kapaszkod-
va, meredten álltak. Lionnak torkán akadt a szó. a nők is
elnémulva nézték az öblöt. Bart a zsigereiben érezte a ré-
mületet, jegesen terjedt szét benne. Trin agyában figyel-
meztetés vibrált: olyan ez, mintha idegen lénnyel találkoz-
na valahol odakünn, az űrben Amiről annyit beszéltek,
ami százezer filmben már ,,megtörtént" –- hihetetlen ala-
kú, ismeretlen szándékú idegenek bukkannak elő a sötét,
hideg világűrből, talán rájuk támadnak – ez most valóság
lett, igaz, nem az űrben, hanem éppen itt. De hát lehet,
hogy a szörny is az űrből jött, egyenesen a földi óceánba...
Fermat kapkodni kezdte a levegőt, most még Marion je-
lenlétéről is elfeledkezett. Lion hatalmasra tágult szemmel
bámulta az öblöt.
–  A szö... szörny! – dadogta Bart
Akkor meglepő dolog történt. A szörny még gyorsabban
úszott, bár nem látták, miképpen hajtja magát előre; kör
alakú halnak tetszett, a teste középtáján kerek, kiemelkedő
domborulattal, amely messziről nagy szemnek látszott, itt
sárgásvörös fények villantak fel, de rendkívül rövid időre.
Ám lehet, hogy mindez csak fénytörés volt, csalóka káprá-
zat, a lefuó tengervíz csillogott, vagy a lény bőre. A partról
mintha valami zajt hallottak volna, dübörgést, robajt. De
talán tévedtek, figyelmüket csak a szörny kötötte le.
– Szólok apának! – kiáltotta Lion. Megperdült, és má-
ris szélsebesen száguldott lefelé a keskeny, meredek ös-
vényen .

– Hová mégy? Maradj itt! – kiáltotta Trin, bár maga
sem tudta, miért. Talán jobb, ha a gyerek odalent figyel-
mezteti az embereket, a városbeliek aligha láthatják a ve-
szélyt. A szörnyből valós veszély lett, mindnyájan érezték
ezt a fenyegetést, de itt talán biztonságban vannak... A
férfi ismét a városra nézett, nem látott változást. A házak j
még csendesek, akik ott élnek, nem is sejtik a bajt. Valóban
figyelmeztetni kell őket, esetleg segíteni nekik...
Odalent közben elszabadult a pokol.
Elsőnek egy asszony vette észre a szörnyet. Halasládákat
tisztított a parton. Egy régi kőpadon ült, csak néha kelt
fel, műanyag vödröt merített a tengerbe, a legtöbb láda már j
fényesre súrolva száradt a napon.  Takarítórobotokra is!
bízhatta volna a munkát – az újfajta gépek némelyike már j
egészen ügyes jószág –, de most valahogy kedve volt a;
parton üldögélni, rá-rápillantani az opálos vízre. No és;
szemmel tartani az eget, nem közeledik-e a vihar.
Az asszony akkor az öbölre pillantott – ahogyan naponta
százszor is megtette: gondtalanul –, ám a közelgő furcsa,
kerek valami látványa megbénította. Aztán rémülten föl--
kiáltott.
Az a valami feltúrta maga előtt a vizet, fehér habos hul-
lám fodrozódott előtte. Vöröses fényektől villózott egyetlen
.,szeme". Valami sivított. Aztán csattant is, de nem az iszo-
nyú lény, hanem a házak felől. A sohasem látott, korong
alakú, háznyi szörnyűség feléje közeledett... Az asszony-
ról végre lehullott a rémület bilincse, megfordult, és síkot-
tozva szaladt végig a rakparton. Azán elesett, és mozdulata
lanul fekve maradt.                                                    
Antonio kis háza előtt, a csöppnyi teraszon ült. Nagy
tál kagyló volt előtte az asztalon, ezt mindig szerette, saját
receptje szerint ízesítette őket. Elmés kis szerszámmal nyi-
togatta a kagylókat, mos éppen a tizediket – Antonio min-
dig számolta, hányat fogyasztott el, bár eleve többet tett a
fűszeres vízbe, mint ahányat meg tudott enni együltében –
száját kinyitotta, hogy bekapja. Akkor hallotta meg az
asszony sikoltozását, amit hirtelen csönd követett. Aztán
valami furcsa dörrenés hallatszott, ez a hang viszont mint-
ha messzebbről jött volna. A férfi lecsapta a kagylót, fel-
ugrott ...
Mgani a háza udvarán dolgozgatott. El volt maradva a
sziget energiaszámláival, márpedig – ő lévén itt egy sze-
mélyben minden “hivatal" – ezek bekönyvelése is rá várt.
Többször ajánlottak neki bonyolult, sokat tudó számítógé-
pet, de Mgani megelégedett egy öklömnyi kis szerkezettel,
amelynek kijelzője és nyomtatója is volt.
Egy fa alatt ült és nyomogatta a gép gombjait. Barnásfe-
kete testén csak egy rövid nadrágot viselt, szandálja szíját
be sem fűzte. Szerette ezt az udvart. A fákat mind ő ültette,
még a fia születése előtt. Ha elfordította tekintetét, látta
a lenti házakat, a tengert, az öblöt nyugatról szegélyező
domboldalt.
Az a dolog teljesen váratlanul érte. Nem tudta, mi tör-
tént, de akkor már hullottak a kövek a tetőtoronyról, egy
faág reccsenve tört ketté. Mgani máris ugrott. “Földren-
gés" – villant az agyába. Egy kisebb kő a kezére esett,
könyökébe égő fájdalom csapott. Feljajdult, nem mert be-
rohanni a házba, félt, ha tényleg reng a sziget, összedőlhet
az épület. Az udvar sarkából felpillantott: a torony a rádió-
adó antennájával együtt... eltűnt. Csak kőhalom hevert az
udvaron és a ház másik oldalán fehér por szállt fel. Leom-
lott az egész torony.
Casper a szálló halijában, egy kényelmes fotelben szu-
nyókált. Ilyenkor vendégek alig voltak az épületben, legin-
kább a strandon napoztak. Az öreg ezt már régen kitapasz-
talta, így most nyugodtan heverhetett, senki sem zavarta.
Nem is tudta még, mi történik a városban. Csak Della
rémült kiáltásaira jött ki a haliból.
Akkor a környéken már sok minden megváltozott.
Furcsa fények villóztak a házak fölött. Dörrenések hal-
latszottak. Della az ajtófélfába kapaszkodott, látta, amint
leomlik Mgani házának tornya, sistergést hallott. “Reng

a föld... Te jó ég, ilyesmi még sohasem történt a szigeten!"
A lány kilépett a teraszra, de rögtön szaladt is vissza –
a tetőn éktelen csikorgással valami nagy, fehér tárgy csú-
szott lefelé... A lány felsikoltott. Nagyapja akkor már ott
állt mögötte, most kilépett, berántotta unokáját a teraszajtó
alá. A kövekre iszonyú csattanással zuhant a kétembernyi
parabolaantenna.
Antonio szeme kerekre tágult a döbbenettől.
– A szörny! – ordította. Ösztönösen riasztani akar-
ta a többieket. Senkit sem látott ugyan, de tudta, a házak
falai mögött ott vannak barátai, mindazok, akikkel születé-
se óta együtt él. Figyelmeztetni akarta őket, nehogy bajuk
essen.
Az utca felé futott. Már nem volt messze anyja házától.
Az egyik kapu előtt egy fekete férfi ugrott eléje:
– Hol van?...
Antonio csak a kikötő felé intett, és rohant tovább.
Mgani végre felocsúdott, kivergődött az utcára. A házá-
val szemben, a tenger felőli oldalon csak derékig érő kőfal
volt, a domboldal a kikötő felé lejtett. Az elöljáró ehhez
a falhoz sietett. Előbb hátranézett, a torka elszorult. A to-
rony – a sziget egyetlen hírközlő berendezésével – nem
létezett többé, A helyiséget falaival együtt ismeretlen erő
rombolta le, a megmaradt kövekből füst szállt fel. Valami
égett, a levegőben perzselődő műanyag nehéz szaga ter-
jengett.
Mgani hirtelen megfordult. Az öböl fölött szürke felhők
gyülekeztek, a táj baljósán elhományosult... És a part kö-
zelében egy kerek valami úszott a part felé. Nagyon gyor-
san és határozottan haladt, máris elérte a betonszegélyt.
Elfordult, a lapos homokpart felé tartott, ahová a halászok
csónakjaikat szokták kihúzni. Most is feküdt ott néhány
féloldalra dőlt, sötét hajótest... Az a kerek valami ezek
között csúszott ki a partra. Te jó ég! Hát nemcsak a vízben
élhet, nemcsak ott mozoghat? Milyen gyors!..." Két csó-
nakot már el is taposott...
Mgani torkából üvöltés szakadt ki.

Bart elkapta Lana karját. A lány egy pillanatra elvesztet-
te a fejét, kétségbeesetten körülnézett. A szörny felbukka-
násával egy időben elromlott az idő, hűvösre fordult a szél,
szürke és fekete felhők lepték el az eget. Akár késő délután,
olyan sötét lett hirtelen. Bárt látta a lány arcán a rémületet.
“Lehet, hogy én is így nézek ki?..." – gondolta. Siabba
a férje kezét szorongatta. Idani, a történész elszürkült arc-
cal meredt az öbölre. Trin észrevette a két felvillanást, látta
azt is, hogy a torony és a szálloda teteje valahogy furcsán
megváltozott, de azt nem tudta, valójában mi is történt.
Szeme az öböl vizére tapadt. Egy pillanatra szem elől vesz-
tette a szörnyet, aztán ismét megpillantotta: szinte össze-
folyt már a parttal.
Fermat doktor sápadtan állt mellette.
–  A gyerek leszaladt... Mit tegyünk?
Trinben hűvös nyugalom ömlött szét. Igen. ez így jó.
érezte. Pár héttel ezelőtt a Holdon az oktatók szimuláltak
egy teljesen váratlan vészhelyzetet; a támaszpont külső
burkolatát meteortalálat érte, megszűnt az építmény légin-
tegritása, üvöltöttek a szirénák, becsapódtak az ajtók, a zsi-
lipek... Trin akkor érezte ugyanezt a feszült nyugalmat,
hideg megfontolás szállt az agyára. Annak előtte nem is
sejtette, hogy ilyen tulajdonsággal rendelkezik. Másodper-
cek alatt kitalálta, mit kell tennie, néhány társával villám-
gyorsan űrruhát öltöttek, elrohantak a tartalék zsilipkam-
rák felé, miközben Trin parancsára két társuk működésbe
hozta a kézi vezérlést és a vészhelyzetekre rendszeresített
oxigénfejlesztőket. Trin csak később értette meg, milyen
sokat jelent a nyugalom megőrzése a kritikus helyzetek-
ben. Mint most is. Jeges érzés volt, hideg és mégis jó, a
hidegvér csodálatos nyugalma. Trin tudta, azonnal át kell
vennie itt is az irányítást, mielőtt társai pánikba esnek. Ke-
ményen szólt:
–  A nők maradjanak itt! Idani, maga is! Önre bízzuk
őket!
Siabba még mindig férje kezét fogta.
– Ne! Ne menjenek sehová! Félünk!

–  A férje itt marad, asszonyom, vigyáz önökre! Doktor
és Bart... Gyertek! – Nem habozott, és azt is jól tudta,
ilyenkor nem szabad túl sokat beszélni, a rövid utasítások
hamarabb célt érnek, a felizgatott tudatok ezt hamarabb
befogadják. És hogy társainak ne legyen ellenvetése, meg-
lódult lefelé.  Az ösvény kanyarulatából pillantott csak
vissza. Lana némán búcsúzott Barttól. Marion csak Fer-
matra nézett, az orvos intett, és mindkét férfi máris az ös-
vényen volt. Hangabokrok között szaladtak. Fermat hamar
beérte Trint, és megkérdezte:
– Van ennek értelme?
– Minek?
– Hogy lemegyünk. Ott veszélyes... És tudunk-e ama-
zoknak segíteni?
– Ön mint orvos, biztosan. Talán a fivéremnek is
hasznát veszik, alapfokú elsősegélynyújtó tanfolyamot
végzett. – Trin nem beszélt tovább. Fölöslegesen emlí-
tette volna, hogy őt is – mint minden űrhajóst – kiké-
pezték az életmentésre. De hallgatott, mert őszintén szól-
va nem is tudhatta, mit szándékozik tenni a szörny a vá-
rosban.
A szörny kijött a partra.
Talán nem helyes szó: kijött. Senki sem látta a lábait.
Már a homokos parton volt. Összetört csónakok maradtak
mögötte. Siklott a homok fölött, alig hagyott nyomokat.
A szélein felporzott a föld, erős szél csapott ki teste alól.
Dühödt mozgása semmire sem emlékeztetett, amit a sziget-
lakók valaha is hallottak.
Aztán a zúgás erősödött, szinte üvöltéssé fajult. A hang-
tól reszkettek a falak, az ablakok, itt-ott repedések szalad-
tak végig az üvegtáblákon, a napkollektorok átlátszó burko-
latán. A szörny már a házak között volt.
Antonio két halásztársával ugrott ki az utcára – a szörny
mögött. Azt hitték, az így nem veheti őket észre...  De

hirtelen kékes fényt látlak a szemük előtt villogni, nem tud-
ták, mi lehet az. Antonio egyik társa lefogyott.
– Segítsünk! – Antonio felnyalábolta a férfit. A szörny
közben továbbhaladt. Már a kikötő alumínium- üveg epü-
leténél volt; a turisták, ha megérkeznek a szigetre, itt szok-
tak gyülekezni. A szörny pillanatnyi habozás nélkül bele-
rontott az épületbe. Az éktelen recsegéssel dóit össze,
üvegtáblák pattantak el, villant egy megszakadt elektromos
vezeték, kék szikrák pattogtak sisteregve. A szörny, akár
egy tank, átgázolt a romokon.
Antonio egy kapu alá húzta társát. A férfi behunyt szem-
mel feküdt.
Mgani akkor ért le a partra. Lélekszakadva rohant. Két
nőt látott az egyik ház lapos tetején. A terasz korlátján
másztak át, igyekeztek átugorni a szomszéd ház tetejére,
hogy eltávolodjanak az utcától, ahol a szörny őrjöngött. A
férfi tompa dübörgést hallott, mintha mennydörgés köze-
ledne. Szél kapott az ingébe. A karja lüktetve fájt. Amikor
értette meg, hogy egész idő alatt – mióta elindult a házától
– félhangosan ismételgeti: ,,Ez nem lehetséges...ez nem
lehetséges..."
Casper három vendéggel meneküli. A szörny keletről
jött végig a parton, és éppen a szállodához ért. Korlátok,
faoszlopok roppantak, dőltek szerteszét. A hatalmas test
nem hagyott nyomot a talajon, mintha kissé fölötte siklott
volna. Kíméletlenül és megállíthatatlanul közeledett. Cas-
per keze szíve tájékát markolászta. Ez a szorítás olyan fáj-
dalmas volt, mint még sohasem. A vendégek – két férfi
és egy nő – túl közel voltak már, amikor a szörny felbuk-
kant. A hotel díszkertjén átjött, cserjéket zúzva, pálmákat
törve. Olyan hirtelen bukkant fel, hogy a jelenségen kívül
még a gyorsasága is meglepte az embereket. Zöldesfekete
korong közepén kissé kidudorodik, akár egy óriási szem-
golyó" – villant Casper agyába. Az öreg elhajolt, a terasz-
lépcső mögé bújt volna. A vendégek akkor már a pázsiton
szaladtak, le a strandra. A szörny egy pillanatra megtor-
pant. Könnyedén lebegett a kert közepén. Nem lehetett lát-

ni semmit sem, mégis mindnyájan érezték, hogy történt va-
lami. Az egyik vendég – sovány, magas, sötétbarna bőrű
afrikai férfi – a földre zuhant. Aztán Casper érzett a mel-
lében iszonyú szorítást. “Nem... nem" – hörögte. Már
a lépcső alján hevert, ujjait a kőbe mélyesztette volna...
Szeme előtt lassan elsötétült minden, és a világ – kilenc -
venkét éves szakadatlan jelenlét után – semmivé foszlott.
A férfi egyik keze még kinyúlt, ismeretlen cél felé... Az-
tán nem mozdult többé.
A szörny talán habozott egy kicsit, vagy más okból vá-
rakozott néhány másodpercig? Talán hagyta, hogy ellen-
felei tovább meneküljenek, felfedve ezzel magukat? Majd
az épület felé lódult. Az egyik vendég visszanézett. Tom-
pa fényű, itt-ott nedvesen csillanó testet látott, sok he-
lyütt moszat és kagyló tapadt rá. A férfi szeme beitta a
félelmetes látványt, agyát rémület borította el, menekült
tovább.
A szörny feljebb lendült. A terasz magasságában zúdult
be az épületbe. Üveglapok csörömpöltek, egész táblák for-
dultak ki helyükből, millió kis cserépre estek szét. A
szörny átrepült a hallón – ő maga nagyobb volt, mint az
épület szélessége – egyetlen könnyed érintéssel a konyhát
is lerombolta. A falak azonnal megrepedtek. Amikor ki-
ütött helyéről két tartóoszlopot, leomlott a hall fölötti
mennyezet, majd éktelen zajjal-robajjal követte az egész
emelet. Porfelhő szállt fel. A szörnyre műanyag építőele-
mek hullottak, de az aligha hatott rá, mert nem állt meg.
Kicsúszott a romok alól, átsuhant a díszkert fölött. A szom-
szédos házakat vette célba. Egy asszony négyéves kislányát
próbálta menteni – sikolyát elnyelte a szörny üvöltése.
Mintha ezer motor bődült volna fel egyszerre. Sistergő láng
lövellt ki, akár egy vörös nyelv – az anya és gyermeke
egyetlen lobbanássá vált. Szénné égett holttestek, mint fe-
kete rongycsomók hullottak a földre. A szörny közömbösen
elcsúszott mellettük. Sorban nekiütődött a házak falának,
mind leomlott. Két perccel azután, hogy kijött a szálló
romjai alól, az utcasor helyén csak romok maradtak, akár

egy erős földrengés után. Zaj és por szállt, miközben vész-
jósló, sötét felhők sokasodtak a sziget fölött.
Antonio észrevette Mganit. A szörny ekkor vagy három-
száz méterre lehetett tőlük, az elöljáró megbabonázottan
figyelte a látványt. Antonio odarohant hozzá.
– Mgani! A gyerekek!
– Mit...? – a férfi még nem tért magához.
–  A gyerekek, Midorinál!
Midori a szigeten évekkel korábban telepedett ázsiai nő
volt. Már nem túl fiatal, de életerős és rendkívül aktív. Az
asszony megszervezte, hogy a kisebb gyerekek számára
építsenek egy fallal körülvett kertet, ahol játszótér és se-
kély, mesterséges tó is volt. A szigetlakók gyerekei a nap
nagyobb részét Midorinál töltötték.
Végre az elöljáróról is lepattantak az iszonyat bilincsei,
tudata kitisztult. A két férfi futásnak eredt a romok között.
Trin, Fermat és Bart akkor értek az ösvény aljára, amikor
a szörny már a felső utcát pusztította. Ahol a férfiak megtor-
pantak, onnan nem látták, csak hallották: fémes csikorgás,
leomló falak és tetők robaja, töredező betonoszlopok, elpat-
tanó napkollektorok és fémvázak félelmetes recsegése-
ropogása jelezte, merre dühöng az ismeretlen ellenség.
Lion ugrott ki a pálmafák közül. Látszott, a kis ültetvé-
nyen át menekült.
– Lion! – kiáltotta Bárt. A gyerek észrevette őket, se-
besen feléjük kanyarodott.
– Leomlott a torony – lihegte. – És félig a házunk
is. A rádióadó...
– Az adó! Azonnal segítséget kell kérni a kontinensről
– kiabálta Fermat doktor idegesen. – Gyors gépekkel fél
óra alatt ideérhetnek!
– Nincs mivel... segít... segítséget kérni – lihegte a
gyerek. Sötétbarna arcán nyoma sem volt a délelőtti vidám-
ságnak. Nagy szemében aggodalom tüzelt. – Hiszen ép-
pen azt mondom, a rádióadó elégett!
– Elégett? – csodálkozott Trin. Mi történhetett Mga-
niék házában? De akkor a közelben felbődült valami.

– Feküdj! – ordította a doktor és azon nyomban a föld-
re vetette magát. Lion egy fal mögé ugrott. Bart és fivére   
is követte a doktor példáját. Valami közvetlenül mellettük
elsüvített... vagy tévedtek volna? Hisz utána semmi sem
történt. A pálmák ugyanúgy bólogattak, mint az előbb.
“Csak a szél volt..." – nyugtatta magát Trin.
Egy szigetlakó bukkant lei. a város felől menekült erre.
Megpillantotta a vendégeket, rémülten kiabált:
– Fussanak, erre jön! – és eliramodott fel a dombra.
Trin óvatosan feltérdelt. A szörnyet nem látta.
– Gyerünk! – vezényelt, és talpra állt.
– Hová? – kérdezte a doktor. Nem mozdult,
–  A városba!
Bart habozás nélkül felugrott Trin tudta hogy rá számít-
hat. De vajon másokra is?
A szörny közben letarolta a felső utcát is. Ez mindössze
nyolc házból állt. A parton vagy tízen verődtek össze, köz-
tük a szálló több vendege.
– Mit tegyünk?
– Meneküljünk fel a hegyekbe:
– Dehogy, inkább el a szigetről!
– Igaz, itt vannak a halászhajók:
– Hajóra!
– Ki a tengerre! – kiabálták egymást túlharsogva, resz-
ketve a türelmetlenségtől. Úgy érezték, minden másodperc
az utolsó lehet.
– Gyorsan, mire várunk? – A kőmólóhoz szaladtak.
A két halászhajó az áttetsző, tiszta vízen ringatózott. Nem
is volt több hajó a szigeten.
– Ha kijutunk innen, segítséget hozunk: -- fogadkozott
egy kövér fehér férfi. – Két ember kell nekem, és el-
indulok!
– Vigyen minket is – nyögte egy ázsiai. Sárga ar-
ca furcsa színfolt volt most a sötétedő tenger és fekete ég-
bolt között.  A napot már nem látták, és erősödött a
szél.
– Segítünk! – mondta egy fekete suhanc. Szigetlakó

volt. Társára mutatott, aki ott reszketett mellette. – Ismer-
jük ezt a hajót, jártunk vele halászni.
– Akkor mire várunk? Gyerünk! – kiabálták. Egyre
többen lettek. A menekülők nagy része a partra szaladt,
látva az ott csoportosulókat.
– Menjünk, mielőtt visszajön az a... – Egy férfi má-
ris felrohant a pallóra. A mólón akkor már vagy negyven
férfi és nő futott, idegenek és szigetlakók vegyesen. Közös
akarat hajtotta őket. Villámgyorsan ellepték a másik hajót
is. Ideges kezek csomózták ki a köteleket, indították a mo-
torokat.
Antonio éles füle a városka túlsó felén is meghallotta a
hajómotorok dübörgését. A Midori-parkban voltak; né-
hány nő és férfi már csatlakozott hozzájuk, éppen össze-
szedték a gyerekeket. Azok ellenkeztek, mit sem értettek
az egészből, nem akarták otthagyni a játszóteret. Midori
felrohant kis háza tetejére, onnan nézte, mi történik a mó-
lók mellett.
– Hajómotorokat hallok!   – kiáltotta neki Antonio
lentről.
– Igazad van. A halászhajók, telve emberekkel, indul-
nak... Már az öbölben vannak! – felelte Midori.
– Hajón akarnak menekülni egy tengeri szörny elől?
Ostobák! – ordította Antonio dühösen. Letette a kezében
tartott gyereket, és rohant a kapu felé.
A várrom mellett maradtak kimeredt szemmel figyelték
a lenti tragédiát.
Jól látták az egész öblöt. A házak helyén felcsapó porfel-
hőket, a rémülten szaladó embereket is. Amikor a két hajó
elhagyta a kőmólót, Lana ijedten suttogta:
– Nem jutnak messzire...
Ám úgy látszott, nem lesz igaza. A két hajó – az egyik
nagyobb volt és zöld, a másik valamivel kisebb, fehérre
festve – gyorsan eltávolodott a mólótól. Innen a távolból
is látták, hogy nagyon sokan zsúfolódtak össze a kis moto-

rosokon, amelyekkel eddig csak néhány halász vagy algate-
nyésztő ment ki egy-egy útra a tengerre. A két hajón most
legalább harmincöt-negyven fekete pontot – embereket –
láttak.
Siabba asszony tétován körülnézett.
– Nem lehetne nekik segíteni?
Marion szája széle remegett. Idani érezte: neki is mennie
kellene. A férfiak mind lerohantak a partra, még a kis Lion
is; Trin parancsára maradt a nőkkel. De mi jogon parancsol
neki az az idegen? Ő talán nem teljes értékű ember, nem
olyan férfi, akire odalent is számíthatnak, akinek hasznát
látják? A történész úgy érezte, méltánytalanság érte, ami-
kor a nőkkel hagyták. Ugyanakkor kerekre tágult szemmel
figyelte, mi játszódik le odalenn. Még nem volt ereje innen
elmozdulni.
A szörny sötét, kerek teste egy pillanatra eltűnt a szemük
elől. Egy hosszú", lapos épület mögött várakozott – de mi-
re?... Baljós aggodalom feszült az agyakban. A vidék fö-
lött egészen alacsonyan lógtak a felhők, a tenger elsötétült,
hullámok sorjáztak a part felé, fehér hab fröcsögött a
gátakra.
Aztán ismét felbukkant a szörny – az épület falában!
Akkor már dőlt a tető is. Megértették innen a messzeségből
is, hogy az a lény önnön testével, hatalmas erejével rombol-
ja a házakat. Fa- és műanyag lapok fordultak el egymástól,
tartóoszlopok meredték fel meztelenül egy-egy pillanatra,
aztán azokat is eltörte az a félelmetes erő. Oldalra zuhantak
a porban. Onnan fentről az emberek nem hallották a hango-
kat, zajokat, ezért még szörnyűbb volt a látvány, ősrégi né-
mafilmekre emlékeztetett. A kagylókkal, moszattal zölde-
sen benőtt, idegen test alattomosan kúszott elő a romok
közül. Egy pillanatra megállt, határozatlanul. Új célpontot
keresett?
Az AGY új információk birtokába jutott. Érzékelői gépi
eredetű zajt közvetítettek. Rövidesen megállapította az

irányt is; ez nem volt könnyű feladat, a még álló épületek
falai visszaverték, eltorzították a zajt, megváltoztatták irá-
nyát is. Megtorpant hát, hogy jobban tájékozódhasson,
összegezte az eltéréseket, és ekkor az AGY is tudta már,
mi történt. Nem volt nehéz azonosítani a zajforrásokat, a
tengerfenéken lapulva sok ezerszer hallotta már ezeket a
motorokat. Addigra a távolságot is megállapította. Elkép-
zelhetetlenül rövid ideig tartott az információk összegzése,
majd rövid taktikai tervezés után a PARANCS is megszü-
letett.
– Rombol, dühöng... De miért? – Marion a kezét tör-
delte. Eszébe sem jutott, hogy viselkedését most mások
is látják, sírással küszködött. “Ilyen gyenge vagyok? Még
mindig gyenge?" – vágott belé józanul a kérdés, majd
megint elöntötte a kétségbeesés.
Az asszony addig sohasem félt. Negyven évet élt ezen
a világon, ám csak ebben a percben értette meg: léteznek
magasabb, nagyobb erők is, amelyek eluralhatják testét, tu-
datát, akkor is, ha nem akarja. Ez meglepte, és újabb féle-
lemmel töltötte el. Csak most értette meg: eddig sohasem
kellett félnie. A világ – ha nem is mentes az ellentmondá-
soktól – ma igazán biztonságos. Kevés a bűnöző, és azok
sem vesztegetik energiájukat arra, hogy jelentéktelen, is-
meretlen polgárok ellen kövessenek el bármit is. A szerve-
zett bűnözés kábítószereket állít elő, csempészi, terjeszti,
olykor bolygók közti méretekben is, ritkán, de előfordul
egy-egy merénylet ismert emberek ellen... Ám a szürke
ember mitől tartana? A rakétarepülőgépek is szinte sérthe-
tetlenek, a földi közlekedés eszközei többszörösen túlbizto-
sítottak, a háztartásban is ritkán történnek balesetek. Az
emberek minden lépését kicsi vagy nagy automatikus be-
rendezések vigyázzák. Még a légitaxikba is ütközésgátló-
kat építettek be. De az, ami most a szeme előtt lejátszó-
dott, rosszabb volt minden holovíziós rémfilmnél, minden
gömbmoziban látható katasztrófafilmnél. Ez valóság volt

– bármennyire is elképzelhetetlennek tűnt kezdettől. Kez-
det ...? Mikor kezdődött? Egy évvel ezelőtt? Vagy csak tíz
perce? Az időnek már nem volt jelentősége. Az asszony
nehezen lélegzett, nem volt tisztában, mi történik itt a he-
gyen. Egész valójával a lenti eseményeket figyelte.
– Nem megyünk sehová! – mondta Lana erélyesen.
Ez volt a válasza Idani tétova sürgetésére. Bartra gondolt
és Trinre. Azt mondták, maradjanak itt, akkor hát nem
mennek el innen. Es itt talán biztonságban vannak. Az a
valami csak nem mászik fel a meredek hegyoldalon?
A szörny akkor meglódult. Nem az öböl felé, hanem ke-
letre suhant. Mögötte maradtak az algaraktár romjai, most
a feldolgozó került útjába, műanyag szállítóhordók sora-
koztak százával, az automata gépsor ezekbe szokta tölteni
a szárított, porított algát. A gépsor most állt; hetente egy-
szer, egyetlen napig működött csupán, amikor a kinti te-
nyésztelepről a hajók behozták a levágott termést. A szörny
lapos korongteste felgyorsult, betonalap hasadt, hordók
repkedtek tehetetlenül. Egy víztartály a padlóra zuhant a
magasból, megrepedt, a folyadék széles sugárban ömlött
szét a helyiségben. A szörny nem várt, máris továbblen-
dült. A városka szélén volt, a magas dombtetőn már nem
álltak házak, megfogyatkoztak hát célpontjai. A part mere-
deken lejtett.
,, A várrom mellől látták, hogy a szörny leszáguld a partra.
A nagy, barna sziklák között nem keresett utat, egyszerűen
föléjük suhant, és gigantikus, elnyújtott ugrással a vízben
termett. Csaknem azonnal lemerült. A tenger zöld, harag-
vó, vizén szétfutó, hatalmas gyűrűket rögtön szétzilálták a
hullámok. Egy perc sem telt bele, és ezek is eltűntek.
Ana szaporán kapkodta a levegőt. Elfordította tekinte-
tét, az öblöt figyelte. A zöld és a fehér motoros akkor kerül-
te meg a hullámgátat, és a szabad vízen a magasabb hullá-
mok közé került. A hajók erősen himbálóztak, futásuk
lelassult. Nők és férfiak színes ruhákban, lobogó hajjal áll-
tak a szélben, a korlátba és a hajótestbe kapaszkodtak.
A kormányfülkében egy-egy ébenfekete kéz irányította a

járműveket. A láthatár ütemesen billegett. A vendégek sá-
padtan meredtek a tengerre. Egy asszony némán mutatott
vissza, a városra – mindnyájan látták a romokat. Valaki
hangosan zokogott.    -
El, el inneni Ha keletre hajóznak, néhány óra múlva oly
közel lesznek a szárazföldhöz, hogy már rádión hívhatják
a legközelebbi várost. Most erre nincs mód – a vihar itt
járhat valahol a közelben, az éterben nincs rádióforgalom,
éktelenül recseg-ropog minden...
– Talán megmenekülnek – mondta Lana a hegyen. Si-
abba görcsösen szorította férje karját. A tengert nézte. Az
ősi víztömeg fenséges volt haragjában. Az elhomályosult
égbolt alatt szinte nem is volt hely a földnek, a sziget előt-
tük terjeszkedő darabja idegen anyag volt, törpe és jelen-
téktelen, úgy tetszett, az elemek csatájában mindenképpen
vereséget szenved majd.

4. HÁBORÚ
Tajték vágott Trin-arcába.
A kőmóló szélén állt, a hajókat kémlelte. Egy szélroham
csaknem ledöntötte lábáról, elkapta Antonio karját. A szi-
getlakó fekete bőrén apró vízcseppek csillogtak; a tajték-
permet a férfiakra szitáit.
– Nem kellett volna kimenniök! – idegeskedett Anto-
nio. – Jön a vihar és ezekkel a kis hajókkal... Csak jó
időben lenne esélyük!
– Féltek – mondta az űrhajós, magyarázatképpen. De
oly halkan, hogy amaz talán nem is hallotta a szavát. Mind-
ketten dél felé néztek;  az öböl kijáratánál még fel-
felbukkant az egyik hajó, a kisebb.' A nagyobbat már nem
látták, elhúzott kelet felé. Szemük elől egy kis domb takar-
ta, amelyen még épségben maradt két ház.
– Nincs több hajó a szigeten? – kérdezte Trin.
– Nincs, csak a kis motorcsónak – intett Antonio hatá-
rozatlanul a sziget felé. Trin nem kérdezett többet, magától
is tudta: azzal reménytelen lenne Afrikába indulni. Az
óceán hatalmas és veszélyekkel terhes, még ma is. Az ele-
meket a modern kor sem szelídíthette meg, akkor sem, ha
az ember ezer módon felhasználja őket, ha kifacsarja belő-
lük az energiát.

Mgani közben találkozott a fiával. Az utcán álltak, a
romba döntött házakat nézték fájó szívvel. Mióta a férfi
felesége elköltözött a szigetről, egyedül maradtak és kissé
fellélegeztek. Most megérezték, mennyire összetartoznak.
Az elöljáró fél karral átfogta fia vállát – a gyerek majdnem
olyan magas volt, mint ő –, és hallgatott.
– Ledöntötte a tornyokat! –. kezdte sorolni Lion. – Fé-
lig összetörte a tetőt is. De apa... hiszen nem is járt ott
fent! Csak később ment fel a felső utcába, igaz'7 Hogyan
csinálta olyan messziről?
Az apja nem felelt. Két embert pillantott meg, futva jöt-
tek a kikötő felől. Fejük felett már elfeketült az égbolt, szél-
roham csapott le a városra. Az elöljáró megismerte a köze-
ledőket: az egyik Umtat volt, a boltos, a másik Zenny, a
műszerész Lion kibontakozott apja karjából. Csak most
látta igazán, itt. lent a parton micsoda pusztítást végzett a
szörny. Elszorult szívvel nézte a házak maradványait.
– Mgani! – Zenny nem volt már fiatal, közelebb járt
a kilencvenhez, mint a nyolcvanhoz, szíve tájékára tapasz-
totta kezét. Csak egy ing és nadrág volt rajta, biztosan úgy
ugrott ki a házából. – Mgani!... Amazok elmentek!
– Tudom. Mi van a gyerekekkel?
– Most viszik... őket... valahová – lihegte az öreg.
Akkor ért oda Umtat. Feleannyi idős volt, mint Zenny, és
alighanem távoli rokona. De ez nem jelentett semmit; a
régen itt élők szinte mind rokonságban álltak egymással.
Umtat a sziget egyetlen mindenes boltját vezette. Nem volt
sok munkája, automaták látták el a vevőket, az ő szerepe
csak arra korlátozódott, hogy hetente egyszer felmérje a
készleteket és a hiányzó árut rádión megrendelje a konti-
nensről. A legközelebbi, kirándulócsoportot hozó hajó
vagy vízre szálló repülő aztán ismét feltöltötte készleteit.
–  A bunkerbe – mondta Umtat. Mgani ekkor megér-
tette, nincs értelme itt ácsorogni. Különben is, neki, mint
a sziget elöljárójának, kötelességei vannak.
– Gyerünk, segítsünk nekik! – és már ment is. Hallot-
ta, elmaradnak mögötte, de csak sietett. Két romos ház kö-

zött ment éppen, szélroham csapott le a Magas-hegyről,
égy hatalmas alumíniumlapot felkapott és veszélyesen kö-
zel vágott az aszfaltra. Mgani elugrott. Lion arcába pillan-
tott. “Szegény gyerek, mit kellett kiállnia!" – gondolta.
De a Midori-féle óvodában még aggodalmasabb tekinte-
tekkel találkozott. Ott volt Fermat és Bart is. Midori
asszony gyorsan csomagot készített.
– Néhány gyógyszer, játék, elsősegélynyújtó felszere-
lés – mormolta. Lion szótlanul a segítségére sietett. Bart
és a férfiak felkapták a gyerekeket. A bunker ott volt a kö-
zelben; a Magas-hegy kis nyúlványa egészen a városka szé-
léig húzódott, és meredek sziklafallal zuhant le hirtelen,
mintha valaha, még a geológiai korokban, egy óriás egyet-
len karateütéssel vágta volna ketté a dombot, és az egyik
felét a tengerbe söpörte volna.
– Mennyi hely van ott? – kérdezte Bart. Kicsit csodál-
kozott, hogy még nem is hallott a bunkerről... Vagy ho-
gyan is nevezték az előbb? Bunker? Milyen furcsa, régi szó.
Mi lehet az értelme? Gyermekkorában hallotta Limában,
sőt, egyszer őt és Trint valaki bezárta egy építménybe, amit
szintén bunkernek neveztek, csaknem odavesztek mindket-
ten... A férfi megborzongott. A szigetlakók eddig ezt
miért nem mutatták meg az idegeneknek?
– Sok hely – felelte lakonikusan Mgani. A gyerekek
lehettek tízen, Bart nem számolta őket. Fermat doktor,
Lion, Umtat máris kézen fogott két-két nagyobbat, indultak
a domb felé. Bart karjára vett egy kisfiút. A gyerek csoko-
ládébarna arcán mérhetetlen csodálkozást látott.
– Te ki vagy? – kérdezte kíváncsian a kicsi.
– Nyaraló – mosolygott a férfi. Lana jutott eszébe, fél-
fordulatot tett, felnézett a magasba, de azt a csúcsot a vár-
rommal innen nem láthatta. Milyen könnyű is egy gyerek!
Egyszer majd neki is lesznek gyerekei, fiai és lányai.
–Hová viszel? – érdeklődött a fiúcska. Kezével erősen
szorította a férfi nyakát, belekapaszkodott.
– A bunkerbe. Tudod, jön a vihar, erős szél, és esetleg
összedönti a házakat... – Bárt zavarba jött. Nem tudott

hazudni. A legszívesebben megmutatta volna a kisfiúnak
a máris romba dőlt házakat, de ezt persze nem tette. Hiszen
ha meglátná a sajátjukat, ha szülei felől érdeklődne...
Akikkel nyilván baj történt, ha eddig nem jöttek ide a gye-
rekükért! ...
Szerencsére a város felől újabb felnőttek érkeztek futva.
Egy síró nő örömmel nyalábolta le Bartról a kisfiút is. A
biológus megkönnyebbült. Főleg asszonyok szaladtak a
Midori-kertbe. Több gyerek örömmel üdvözölte anyját.
Egy fiatal, nagyon sovány, fekete nő sírógörcsöt kapott, alig
kétéves gyermekét úgy szorította melléhez, mintha soha
többé nem akarna tőle elszakadni.
– Nézzétek!
A kiáltást a hajón csak kevesen hallották. A tenger hul-
lámzott, a víz csapkodta a hajótestet, a szél üvöltött, zúgott
a motor. Az emberek mindkét kezükkel kapaszkodtak, még
senkinek sem jutott eszébe lemenni a raktérbe. A sziget
még oly közel volt, látni akarták... És látták. A romos
házakat, a mólót, a hegyekre ereszkedő fekete felhőt. A
nap úgy eltűnt, mintha sohasem ragyogott volna az égen.
A láthatár hol felemelkedett, hol lesüllyedt. Gyomrukban
érezték a vihart. Szél vágta arcukat.
– Nézzétek!... – kiáltotta ismét egy asszony.
A fehér hajó kormányosa is látta már a veszedelmet. Bal-
ra előttük a víz egy foltja érthetetlenül mozdulatlanná vál-
tozott. A tenger egy darabon elcsitult. Nem gördültek hul-
lámok, nem csapkodott tajték. A férfi szemében apró
ponttá lett a gyanakvás, a félelem. Görcsösen markolta a
könnyű kis kormányt. Az elektronikával segített vezérlő-
szerkezet még egyetlen ujj érintésének is engedelmeske-
dett. Ösztöne azt parancsolta, meneküljön az ellenkező
irányba. Ugyanakkor még nem tudta, mi lehet ott előttük.
A folt néhány pillanatig mozdulatlan volt. Akkor már töb-
ben is látták, egy fehér férfi a tatról átintett a másik hajó
kormányosának...

A folt hirtelen kiszélesedett, kiemelkedett a vízből. A
kormányos gyomrát vasmarok szorította össze.
–  A szörny!
A nők sikoltoztak. Egy kislány mindkét kezével a korlá-
tot fogta, és átható hangon, hisztérikusan kiabált:
– Mama! Mama! Itt van megint'
A fehér hajó éles kanyart írt le, hogy elkerülje a szörnyet.
A nagyobb zöld követte.
– Pontosan előttünk merült fel! – mondta a kormányos
mellett álló férfi. A tizenéves suhanc nem felelt. A másik
szavait el-elkapdosta a szél. – Mintha csak tudná, hogy
arra van Afrika.
– Ez tudja – felelte mély meggyőződéssel a kormá-
nyos. A mögöttük kapaszkodó öreg szigetlakó még maga
előtt látta a leomló házfalakat. Hát vége mindennek? Nincs
már otthona, és menekülnie kell? Egyetlen óra leforgása
alatt eltűnt régi világa?
– Gyorsan! – ordította egy másik férfi. A hajót most
oldalba kapták a hullámok, több utas megtántorodott. A
szörny egy percre eltűnt a szemük elől, szívüket szorította
a rettegés. A fekete felhők már szinte az óceánra feküdtek.
A zöld hajó utasai azt követelték, hagyják sorsára az előt-
tük haladókat. A kormányos, inkább önnön rémületének,
mintsem az utasok szavainak engedelmeskedve megfordí-
totta a hajót. Ismét a kikötő felé igyekezett. Gyorsított, de
az északnyugati szél most visszanyomta a hajót, orra buk-
dácsolt a hullámokon. Az utasok a halszagú fedélzeten ku-
porogtak, hideg fémdarukba, csörlőkbe kapaszkodtak.
A szörny nem titkolta jelenlétét. Óriási súlya lehetett,
mert a jókora hullámok csak alig-alig himbálták. Apró le-
begése majdnem mozdulatlanná tette. De ez nem tartott so-
káig. Talán élvezte ellenfelei gyötrődését, hosszan tartó ré-
mületét? Vagy idegen volt tőle minden érzelem, a
bosszúvágy is? Aztán megindult...
A fehér hajó törzse mellett narancsvörös lángcsóva csa-
pott fel, a járművét ismeretlen erő vetette félre. A fedélze-
ten állók egymásnak estek, egy férfi egyensúlyát vesztve,

a vékony vaskorlát alatt a vízbe zuhant. Szürke füst szállt
fel, sebesen gomolygott a szélben. A motor váratlanul el-
hallgatott, a hajó oldalra dőlt...
– Mama! – sikoltotta a fekete kislány. Arca eltorzult
a rémülettől.
– A mentőcsónakot! – hörögte a kormányos. Kiugrott
fülkéjéből, a velük tartó fiatal fiú kapott a kormányhoz.
A hajó már kormányozhatatlan volt, hiába tekerte a kere-
ket. A csöppnyi fedélzeten vagy tizenöt felnőtt és gyerek
szorongott, alig tudott átvergődni közöttük az eddigi kor-
mányos. A mentőcsónak kicsi volt, talán négyen ha elfértek
volna benne. A mentőpadokat a vízbe! – kiabálták többen.
– Jön! – hangzott fel mögöttük.
A szörny, a vizet habosra túrva, a felszínen közeledetts,
rettentően gyorsan. A kitörő hangzavarban már egymás
szavát sem értették...
A zöld hajó utasai csak annyit láttak, hogy mielőtt a
szörny kerek, feketészöld teste a hajóhoz ért volna, újabb
robbanás rázta meg a levegőt és a fehér hajót hirtelen akár-
ha ismeretlen erő rántotta volna le. Egyetlen perc alatt el-
tűnt a hajótörzs, csak a korlát, a kormányosfülke és. a kis
jelzőárbóc állt még ki. Méteres hullámok gördültek a két-
ségbeesetten kapaszkodó emberek felé.
– Vissza! – kiáltott valaki a másik hajón. – Gyerünk
közelebb, segítsünk nekik!
– Inkább a partra, gyorsan! – ordították mások. A zöld
hajó kormányosa, a tizenhat éves szigeti gyerek egész testé-
ben remegett, szemében ott volt minden tengermelléki nép
félelme a vízhaláltól. A másik hajóból még feltört egy vö-
rös láng... Felrobbant? Vagy nem is a hajó robbant, hanem
valami más? Víztölcsér emelkedett a magasba, alaktalan
fekete foltok hullottak a habokra. Emberi testek, égett
rongyok.
– Gyorsan ki a partra! – üvöltöttek az utasok.
– Meneküljünk!
– Gyorsan, gyorsan!
Újra látták a szörnyet: lassan, méltóságteljesen úszott

körbe. Megkerülte azt a foltot, ahol az imént még a fehér
hajó úszott. Most már csak néhány apró tárgyat emelgettek
a hullámok. Sötét lett az óceán fölött.
A zöld hajó teljes sebességgel haladt, vissza a kikötő be-
járata felé. A hullámtörők még egy kilométerre lehettek
tőle. Utasai most nem gondoltak a romokra. Azt hitték –
görcsösen remélték –, hogy a part jelenti a menekvést.
Ha kiérnek, elbújhatnak. Menedék lesz bármelyik fal,
szikla, tán bokor is... Ha kiérnek!
A szörny néhány másodpercig nyugodtan ringatózott a
felszínen, mintha csak hallgatózna. A zöld hajó motorja
a közelében zúgott... A hatalmas test aztán meglódult.
– Utánunk jön!
– Nem, elmegy! – reménykedett valaki. A szörny el-
eltűnt a hullámok között.
– Közeledik!
A kormányos fiú hátranézett. Tulajdonképpen csak most
hatolt tudatába, hogy a fehér hajó utasai mindnyájan oda-
vesztek, és talán ez a sors vár rájuk is. Aligha marad élve
köztük bárki is. A szigetre nézett. Zölden magasodott az
Albatrosz-hegy, és a part is közelinek látszott. Nemegyszer
kiúszott idáig, és vissza is... Ismeretlen erő hatott rá, agya
mélyén riadójelet vert. ,,A hajó maga a veszély... Nélküle
talán megmenekülök." A fiú torkából vad kiáltás tört fel,
kiugrott a fülkéből, ellökött az útjából két nőt. Máris a kor-
látnál volt. Valaki utánanyúlt, elkapta vállán az inget. Szö-
vet szakadt, ám a fiú egyetlen mozdulattal a hullámok közé
vetette magát. Azonnal felmerült újra, a feje mellett sötét-
barna karjai is megjelentek. A hajó elhaladt mellette, sebe-
sen úszni kezdett a part felé.                                         
A szörny talán nem is gyorsított, mégis, legalább olyan
gyorsan úszott, mint a hajó. Máris a nyomdokvizében volt
aztán balról előzte. Egyszer csak a víz szinte forrni kezdett
keskeny csíkban fehér lett, légbuborékok bukkantak a fel-
színre. Az úszó fiú éppen a szörny és a hajó között volt.
A csíkban úszott... egyetlen másodpercig csupán. Kétség-
beesett kiáltással felcsapta karjait, és azonnal lemerült.

A fedélzeten állók még látták a testét, de körülötte vékony
fehér és lila csíkok vilióztak. Ezek a szörny “szeméből"
csaptak ki. Pára szállt a tenger fölé.
A hajó szinte a levegőbe emelkedett, testében valahol de-
tonáció következett be. A robbanás a tatot kilökte a vízből.
Az ott állók többé semmit sem láttak, semmit sem hallot-
tak. Élettelen bábként hullottak a tengerbe. A kormányos-
fülke azonnal lángra lobbant, az antennák végén kékes fé-
nyek ugráltak.
– Segítség!
– Mama...
– Vigyázz!
Egy kövérkés fehér nő kétségbeesetten próbálta tartani
a korlátot, de a fém kiszakadt a helyéből. Két férfi a mentő-
csónakkal viaskodott; a könnyű műanyag jármű ide-oda in-
gott aztán hirtelen lezuhant. A hajó orra fokozatosan mé-
lyebbre merült, már majdnem eltűnt a hullámokban... A
tat helyén csak a tenger örvénylett, kormos fa- és műanyag
darabok hullottak a levegőből.
A szörny nem sietett. A roncstól vagy harminc méterre
körözésbe fogott. Az utasok közül talán nyolcan éltek még,
mellettük a hullámok halottakat dobáltak. A roncs szem-
mel láthatóan süllyedt. Egy gyerek elmerült, az anyja ve-
lőtrázóan sikoltott, utánavetette magát. A következő nagy
hullám rájuk tört, mindketten eltűntek.
Egy középkorú férfi a szörny felé úszott, eszelősen üvöl-
tözött. Néha egy hullám a hátára emelte, majd a mélybe
dobta, de a férfi jó úszó volt. Mindenáron az idegen lény
közelébe akart férkőzni. Az őrület szikrái lobogtak szemé-
ben, kitartóan úszott.
A hajó elmerült. Elhalt az égő roncs recsegése, már csak
a. szél csapdosta a vizet. A szigetlakó is kifulladt, hangját
vesztette. De már közel volt céljához. Amikor a hajó eltűnt
a felszínről, a szörny abbahagyta a körözést, alig lebegve
várakozott. Már csak néhány ember élt...
A fekete férfi jól látta a szörnyet, amelynek lapos testén
át-átcsaptak a hullámok; zöldes bőrén itt-ott moszat lógott,

vaskos zöld szakállhoz hasonlóan, kagylók is tapadtak rá.
Középen, akár egy diszkosz, kiemelkedett valami. A feje?
A szeme? A férfi soha nem látott ilyen állatot, nem is hal-
lott hasonlóról. Most olyan érzése volt, ez nem is állat.
A tenger szabályos rezgést, egyenletes dübörgést közvetí-
tett az úszó ember testébe. Talán a szörnyből eredt.
A férfi úszott, úszott, arca eltorzult az erőfeszítéstől és
a dühtől. A hullámok feldobták. Egy nagyon rövid pilla-
natig feléről nézhetett ARRA.
Akkor a kupolaszerű domborulat szélén apró rés nyílott.
Csak egy másodpercre. A férfi úgy érezte, teste kettésza-
kad. Felsikoltott... Amikor a hullám kigördült alóla és
völgyébe ejtette, az emberi test már mozdulatlan volt. Ha-
marosan elmerült.
A szörny egy percig még egy helyben lebegett, mintha
azt latolgatná, mit tegyen most. Majd megszületett az AGY
döntése, ismét megmozdult. A vízben úszók felé haladt.
Marion hirtelen elfordult.
– Nem bírom nézni...
Társai nem is hallották szavait. A várrom mellett Lana
leült a földre nem tartották meg reszkető lábai. Mellette
Idani, a történész állt, a falhoz támaszkodott. Egész teste
szinte lebénult, megmerevedett. De a tekintetét nem vette
le a tengerről. A szürke ég alatt egymást kergető sötétzöld
hullámok akárha az agyában hömpölyögtek volna. Siabba
kapkodva szedte a levegőt:                                            
– Ez... ez iszonyatos... Mindenkit meggyilkol!
Odalent a szörny újra körbejárt. A magasból alig látták
az úszó emberek fejét. Mind kevesebb fejet láttak... Néha
egy sötét hullám is elsöpört köztük, majd megint keveseb-
ben lettek. De néhányan az élők közül már nagyon közel
jutottak a hullámtörő kőgáthoz.                                    :
– Megmenekülnek! – sóhajtotta Lana. Erre Marion is
megfordult. Akkor eredt el az eső. A szél rájuk csapta az
első kövér cseppeket.

Lion bukkant fel, lihegve próbált a romhoz szaladni. Lát-
szott, már elfogyott az ereje, futva jöhetett fel a meredek
ösvényen.
– Hé! – kiáltotta.
Idani akkor végre elszakította tekintetét a tengerről. A
gyerek intett nekik.
– Jöjjenek le... A többiek elrejtőztek. Odavezetem
magukat.
– Mindjárt, mindjárt – Marion megbabonázva nézett
lefelé. Már csak a szörnyet látta a vízen ringatózva, alatto-
mosan várakozva.
Trin érezte, homokkal telt meg a cipője, de továbbrohant.
Bart követte.
– Nem menjünk túl közel hozzá, Trin! – kérte aggódva
testvérét.
Trin nem válaszolt, futott. A hullámtörő már nem volt
messze. Még húsz méter, még tíz, öt, és felugrott az első
barna sziklára. Ki tudja, hány ezer éve mossa e köveket
a tenger, némelyiket egészen laposra csiszolta a víz. A férfi
igyekezett takarékoskodni erejével, ritkábban vett levegőt,
de azt mélyre leszívta. Balról néha elborította a tajték,
jobbról viszont aránylag nyugodtan hullámzott az öböl.
Talán hatvan métert futhattak a köveken, amikor Trin is-
mét megpillantotta a menekülőket. A hullámokban egy fej
merült fel. Mellette egy másik. Ketten úsztak kétségbeeset-
ten a part felé. Trin körülnézett. Látta, hogy a szörny moz-
dulatlanul ringatózik, elég távol a parttól. A férfi hát felbá-
torodott, lement az alsó kövekre, már térdig állt a vízben,
kezét nyújtotta. Egy fiatal fekete lány ért oda elsőnek, talán
tizenhat éves lehetett, trikóinge testére tapadt. Halálos fá-
radtan kapta el a feléje nyújtott kezet...
Bart is segített, a lány a hidegtől és kimerültségtől resz-
ketve mászott fel a köveken. Amikor felérve megfordult,
Bart látta kerekre tágult szemében a kimondhatatlan rette-
gést. De a szörny még nem mozdult.

A másik menekülő egy harmincas amerikai férfi volt,
kiugró arccsontjai felett fekete szemek, vörösbarna bőr,
szinte kékesen csillanó fekete haj. Látásból ismerték,
Észak-Amerikából jött ide nyaralni és egyszer említette,
hogy az ősei indiánok voltak. A strandon látták, hogy re-
mekül úszik.
Most sem látszott fáradtnak, bár a zöld hajóról több mint
egy kilométert úszott idáig, ráadásul a homlokán és a vállán
kisebb sebekből szivárgott a vér.
– Fussatok! – kiáltotta Trin. Bart elkapta a fekete lány
kezét, maga után húzta a köveken. Az indiánnak nem kel-
lett segíteni, máris lábra állt.
– A partra!
Mind a négyen a hullámtörőn rohantak. A víz fel-
felcsapott, tajtékot vetett testükre. A partvonal ugrált a sze-
mük előtt, szél söpört végig a strandon, megpörgette a fel-
kapott homokot.
Az AGY villámgyorsan értékelte a beérkező jeleket. A
két vízi szerkezet megszűnt létezni, ezért többé nem szere-
peltek a lehetséges célpontok között. A vízben úszó idegen
testek – az ellenfelek – nem adtak életjelet. Tehát ők sem
számítottak már.
Az érzékelők most csak a hullámtörő gátra összpon-
tosítottak. Az AGY pontos tudomással bírt mindarról,
ami ott történt. Az egyik elemzője villámgyorsan ugrált
emberről emberre, az adatok összegződtek. A követke-
ző másodpercben az AGY más körülményeket is mérle-
gelt. Tudta, mennyi energiát vesztene egy külön akció-
val. Egyetlen emberre nem érdemes annyi energiát vesz-
tegetnie ... De ha ezt összekapcsolja egy nagyobb akció-
val?
A döntés megszületett. Az impulzusok jelcsoportjai be-
futották pályájukat, az alközpontok a nagy, általános utasí-
tást rögtön részekre bontották és teljesítették.
A nagy test megmozdult.

– Jön! – kiáltotta Bart. Trin is hátranézett. Már a gát
végén jártak. A szörny csakugyan közeledett.
– Megint… kijön... a partra! – lihegte az indián.
Trin mellett rohant, kőről kőre szökellve. Bart és a lány
már a homokra ugrottak, rohantak át a strandon. A szél
feldöntött napernyőket kergetett.
Trin most sem félt, helyette dacos ellenkezés ébredt
agyában. A legszívesebben szembeszállt volna valamikép-
pen a szörnnyel. De lábai rohanvást vitték előre, a sejtjeibe
kódolódott ősi rémület ekkor erősebb volt a tudatánál.
Ugyanez a félelem űzhette társait is. A szörny IDEGEN
volt – idegen mindattól, ami földi, ami emberi. Fenyegető,
ismeretlen erő, amely közvetlen veszélyt jelentett. Nem az
élet a célja, éppen ellenkezőleg, a pusztítás. Hiszen mind-
eddig csak azt tette.
Az emberek rohantak hát. A lány már erejét vesztette.
Trin beérte, elkapta a karját, Barttal együtt szinte felkapták
a levegőbe, úgy siettették. Az indián hátranézett.
A szörny akkor siklott ki a partra.
Őket üldözte.
Soha nem éreztek ilyen rémületet. Szemük nem látta a
tájat, csak a legközelebbi lépéseik helyét, nagy ugrásokkal
rohantak. Már senki sem biztatta a többieket, izmaik fá-
radtságát sem érezték. Bárt még mindig a lány kezét mar-
kolta, jóval megelőzték az indiánt. Trin is lemaradt kissé.
Az űrhajós csak akkor nézett hátra, amikor a város rom-
jaihoz értek. Egy földön heverő műanyag tetőszerkezetet
ugrott át, lihegve fékezett. A szörny akkor már a strand
fölött repült lebegve, kissé imbolyogva, kétoldalt homokot
kavart fel. “Olyan, mint egy légpárnás terepjáró" – jutott
Trin eszébe. Egy pillanatra az anyja arcát látta maga előtt,
Letta Dorg mintha feléje kiáltott volna: Bátorság, és vi-
gyázz Bartra! 
Bart a lánnyal eltűnt a romok között. Sivító zúgás hallat-
szott, a szörny adott ki magából ilyen egyenletes zajt. Trin

akkor ezen nem töprengett, de később eszébe jutott. Az
indián egy félig ledőlt romfal mögé vetette magát.
– Gyere! – kiáltotta Trinnek.
Sistergést hallottak. Trin csak a szeme sarkából látta,
hogy az egyik falon füst csap fel, a lángot nem láthatta,
mert szinte fejjel vetette magát a romok közé.
Majdnem elkésett. A szörny meglódult, elrepült a strand
fölött, homokfelhőt kavarva zúdult a két rejtőzködő fölé.
Az indián egészen a falhoz lapult, szinte eggyé vált vele.
Trin érezte, a szörny már itt van, egészen mögötte, fölöt-
te... A zúgást már egészen közelről hallotta, mindent el-
nyomott. Trin, akár egy bogár, halottnak tettette magát.
Erős szél csapott rájuk, testüket a földre nyomta.
A szörny közvetlenül mellettük száguldott el.
Trin agyába hatolt a látvány: “Lehetséges, hogy repülni
is tud? Nemcsak úszni a vízen, sőt víz alatt? Hát létezik
ilyen állat?"
A zúgást még sokáig hallották. Ez a hang valamire emlé-
keztette a férfit, de ebben a helyzetben nem gondolt rá.
Közeli zajt hallott – az indián lába alatt roppant valami.
– Azt hiszem, elment – suttogta, és felült.
Trinről gyorsan lehullottak a bénultság bilincsei. Fel-
pattant. A szörnyet nem látták. De a város romjai közül
újabb porfelhők szálltak fel, ott tombolt félelmetes el-
lenfelük.
– Bart! – kiáltotta Trin. Az indián rápisszegett:
–  Pszt! Hallgass, hátha visszajön!
Csakugyan, a szörny nyilván jól hallja a zajokat is. Trin
remélte, hogy Bart és a fekete lány jól elrejtőztek.
– Hol vannak az emberek? – kérdezte az indián.
– Gyere utánam! – és megint futottak, de most másfe-
lé, másképpen. Trin a romok között a hegyoldalhoz vezette
társát. Akkor eredt el az eső. Nem cseperegve, lassanként,
hanem ahogyan errefelé szokta, egyik pillanatról a másikra
máris zuhogott. Szinte áthatolhatatlan vízfüggöny fedte a
tájat, a két férfi csak nehezen tájékozódhatott, a víz a sze-
mükbe csörgött. Hirtelen más lett minden, a fekete felhők

homályt vetettek a szigetre, a fák elfeketültek, a romokon
csorgó víz a végletes reménytelenség képét sugallta.
Szaladtak a bunker felé.
Az időváltozást az AGY is érzékelte. A külső hőmérsék-
let néhány fokkal esett, beérkeztek az erről szóló jelenté-
sek, de az AGY villámgyors elemzés után úgy vélte, ezek
az információk nem változtathatják meg cselekvését. Az
eső a testét áztatta, de ennek nem volt jelentősége. A rom-
bolást szenvtelenül, érzelmek nélkül végezte. Dolgozott.
A betonfalak között a félhomályban elsőként Bartot pil-
lantották meg; a fiatalember csak egyetlen pillantással
nyugtázta fivére érkezését, és máris munkához látott. Egy
kopaszodó, de egyáltalán nem öreg, negyvenes férfival kö-
zösen vödröket hordtak. A vödrökben víz volt. A látvány-
ban volt valami anakronisztikus; évszázadok óta nem hord-
tak így vizet, a folyadék – és minden más folyadék –
vezetékeken, nyomás alatt érkezett a szükséges helyekre.
Trin egy másodpercre ráfeledkezett a látványra, az edé-
nyekben himbálózó áttetsző vízre, és amikor széles sugár-
ban egy tartályba öntötték a férfiak, a csillogása kapta meg.
Aztán ő is felragadott egy vödröt. Odakünn már szakadt
az eső. A bunker egy ház udvarából nyílt, az épületet magas
fák szegélyezték, a szörny talán ezért nem vette eddig észre.
Jóval fölöttük, a hegyoldalban egy beton gyüjtőmedence
volt, ott esővizet foghattak.
– Mi van a lánnyal? – kérdezte Trin, amikor a csapnál
találkozott Barttal.
–Megsebesült. A szörny belelőtt.
– Belelőtt? – Trin letette a vödröt.
A kopaszodó férfi is odaért, hallotta szavaikat.
– Lézerrel lőtt bele – tette hozzá. Trin ránézett.
–  Mi az, hogy lézerrel? Egy állat?...

– Igor szerint valami hasonló sugár lehetett – mondta
Bárt és a kopaszodó férfira nézett. Igor is nyaraló volt.
Most pár szóval elmondta, hogy egy Bajkál-parti kísérleti
üzemben lézerrel foglalkozik, és így folytatta:
–  A lánynak mély, égett sebek vannak a hátán. Tavaly-
előtt volt nálunk egy baleset, a kollégám véletlenül a karjá-
ba kapott egy sugarat, és neki is hasonló sebe volt... Ebből
gondolom, hogy ez is ilyesmi lehet. Egy biztos: valami
nagy energiájú sugár volt.
–  De hát az állatok ilyet nem használnak! – mondta
Trin.
– Azt hittük, a radart is mi emberek találtuk fel – je-
lentette ki Warr, az indián. Ott állt mellettünk. – Pedig
a denevérek millió éve használták.
–  No de az egészen más... – ellenkezett Trin.
– Utánunk lőtt – ismételte makacsul Bart. Trin ráné-
zett. Életűk első tizennyolc évében állandóan együtt voltak,
minden nap és minden órában tudták, mire gondol a másik.
Hittek egymásnak. De az a dolog a leendő űrhajós számára
most mégis hihetetlennek tetszett. Bárt félve körülnézett,
mintha attól tartana, a szörny bármelyik pillanatban ideér-
het. És valóban, bármikor felbukkanhatott. A férfi folytat-
ta. – Már azt hittem, megúsztuk, csend lett. Kinéztem a
romok közül, nem láttuk a szörnyet. Szóltam a lánynak
fussunk, ide a bunkerbe vezettem volna. Az a dög ott lapul
a másik ház mögött, rögtön csinált valamit, bár én semmit
sem láttam. Egyszer csak a lány sikoltott és elesett, a háta
máris vérzett... Pedig a szörny nem is mozdult a helyéről
és akkor tőlünk vagy ötven méterre volt!                          
– És miért nem sebesített meg téged is? Miért a
lányt?
Trin nem várt válaszra, felkapta a vödröt, vitte
A keskeny bejárónál összetorlódtak az emberek. Ijedt sze-
mű gyerekek, hamuszürke arcú feketék, sápadt fehérek
Valaki kötszerért kiabált – Fermat doktor volt. Ingujjban
és fáradtan érkezett. Lion vezette le a csoportot a hegyről,
és rögtön elment megkeresni az apját. Trinnek Lana jutott

eszébe, biztosan Bartot keresi, gondolta. De amikor meg-
pillantotta a lányt, az már Barttal álldogált egy sarokban,
két tele vödör mellett beszéltek élénken. Mindketten egy-
szerre mesélték élményeiket.
– Mi lesz azzal a vízzel? – kiáltotta egy öreg halász,
a félhomályban csak a szeme fehérje és fogai csillantak.
– Hagyd, majd én viszem! – Trin felkapta a vödröket.
A tartály a teremnyi nagy helyiség mélyén állt. Valójában
ezerliteres műanyag gyermek-fürdőmedence volt. Valami
okból itt tárolták. A fekete öreget – mint később kiderült,
a sziget legidősebb embere és talán az egyetlen nyugdíjasa
volt – Gaberonnak hívták. Igen sovány, de inas testén fe-
szült a bőr; a szél, a hullámok szinte kicserzették arcát.
Legalább száztíz éves volt.
– Az eső után lesz több is – morogta megbékélten,
amikor Trin és Igor egyszerre öntötték a tartályba, amit
hoztak.
–  És mi lesz, ha a szörny megtámadja a bunkert? –
kérdezte Igor.
– Van egy betonajtó – intett az öreg a kijárat felé. –
Azt behúzzuk. És ha szorulunk, hát van más kijárat is.
Trinnek ennyi elég volt. Még fél óráig összeszorított aj-
kakkal hordta a vizet, aztán mások vették át a vödröket.
Egy percre megjelent Antonio, Dellát kereste, majd eltűnt
megint. Valaki csodálkozott, hogy az öreg Caspert nem lát-
ni. Mgani az ajtónál állt, a felhőket kémlelte. Az eső nem
állt el. A férfi arcán kimondhatatlan szomorúság tükröző-
dött. Bart és Lana álltak mellette. A fekete szigetlakó egy
ideig mintha nem is látta volna őket, aztán fojtott hangon
szólt:
–  A feleségemnek sohasem tetszett a sziget. Mindig félt
valamitől... Hiába mondtam neki, nézd, milyen gyönyörű
itt minden. A hegy, az öböl, a tenger. Ilyenkor azt felelte,
sok ezer ennél szebb sziget is van a világon, miért kell ne
künk itt élnünk? Azt is mondta, itt valami rossz készül.
A végén már folyton veszekedtünk, emiatt is... Nem akar-
tam innen elmenni. Nekem már az ükapám is itt élte le

egész életét. De az az asszony nem idevalósi volt, hát csak
kilenc évig bírta ki, aztán elment.
Lion jött kintről, megint bőrig ázott, sűrű haja alól is
csörgött a víz.
– Apa, azt hiszem, már senki sincs odakint.
– Jól van, gyere és törülközz meg!
Jött Della. Végre egymásra találtak Antonióval. Trin
még ebben a helyzetben is örült a pár láttán. Della és Anto-
nio nagyon egymáshoz illettek.                         
– Hol van Casper? – kérdezte a nő. Lion megértette:
még sincs hát itt mindenki. Az ártatlan érdeklődés lassan
súlyos gyanúvá lett, amikor a lány mind több embernek
tette fel a kérdést, és senkitől sem kapott választ. Végre
Antonióra nézett.
– A szállóban láttam utoljára. A szívére panaszkodott,
de elküldött onnan. Azt hittem, idejön. Meg kell ke-
resnünk!
– Felnőtt ember, idetalál – vélte Gaberon sommásan. -
Észre sem vették, amikor mögéjük állt. Igor, Bart és az?
indián is hallották a beszélgetést. Trin valamivel odébb Ma-
riont igyekezett megnyugtatni. Idani nem ment ki a küszöb-
re, messzebbről nézte az esőfüggönyt. Szemei mégis a
szörnyet látták, és kínzó üresség ébredt benne. Halvány
emlék, de hol?... Mikor? És miképpen is történt a dolog?
Feszülten próbált visszaemlékezni.   Valamikor valahol
mintha már látta volna. Vagy hallott róla? Esetleg egy űrka-
landos videofilmben? Gyötörte, hogy nem jut eszébe több
Leült a hűvös betonfal tövébe.                                     
– Ha túl sokan megyünk, ránk támad – jelentette ki
Antonio. Fermat doktor – a fekete lány hátát fertőtlenítette
– most odaszólt nekik a lány fölött:                          
– Éppen elég a sebesült! Nincs túl sok kötszerem?
A férfiak tanácstalanul összenéztek. Aztán Antonio az
indiánra pillantott – két nappal ezelőtt egy hajnalon együtt
úsztak az öbölben – halkan kérdezte:                       
– Nos, Warr? Eljössz az öregért?
Warr nem is felelt, szótlanul lódult ki az ajtón, az esőbe.

Antonio utánarohant. Nem nézett vissza Deliára. Siabba
megfogta a lány karját.
– Jöjjön hozzánk, kedves! Találtunk egy száraz sarkot.
Most a városkától nyugatra, a kertek között lapul. Igaz,
ezek a fogalmak nem tudatosan léteztek benne, mit sem
tudott a kertek mibenlétéről, és erre tulajdonképpen nem
is volt szüksége. A lapulás az ő számára csaknem örök –
mert ma reggeltől kezdve, amikor a rejtélyes sugárzás vé-
gigverte a vizet, a tengerfeneket és az ő testét is, értelmét
és hatályát vesztette egy régi, nagyon régi parancs. Új utasí-
tás született, és attól a pillanattól kezdve csak az volt ér-
vényben. Minden mást annak kellett alárendelni. Legfel-
jebb önmaga védelme, a túlélés biztosítása lehetett ennél
fontosabb.
Nem lapult hát, hanem várakozott. Az ellenségek eltűn-
tek. De az AGY tudta, ismét felbukkannak majd. Az AGY
a kezdettől máig felgyülemlett megfigyelésekből és tapasz-
talatokból vonta le következtetéseit. A parti lények, akik
különféle zajos, rezgéskeltő vagy csendes eszközeiken
nemegyszer a folyadék felszínén is helyüket változtatták,
sokat mozogtak. Hozzá képest különösen sokat. így hát az
AGY azt is tudta, nem vár hiába. A lények leggyakoribb
előfordulási helyükön nem sokáig maradnak nyugalmi álla-
potban.
És nem is tévedett. Az egyik érzékelője máris impulzus-
sorozattal jelezte: mozgó hőt észlel, a két célpont szaporán
változtatta a helyét. Az AGY villámgyorsan még két felmé-
rést végzett, és egy perccel később már azt is tudta, milyen
irányban, milyen sebességgel haladnak ellenfelei. Pillanat-
nyi elemzés következett még: melyik módszert válassza
megsemmisítésükre? Aztán döntött. Ebből a távolságból
nem biztosított az akció sikere, ezért közelebb kell mennie.
Úgy döntött, elébük vág. A hatalmas test megmozdult, az
útvonalat már pontosan kiszámította. Feleslegesen soha
nem tett egyetlen mozdulatot sem, és az AGY mindig a

legoptimálisabb megközelítési és cselekvési módot paran-
csolta a test összes egységének.
Elindult hát, a talaj fölött lebegve, lopózva, de egyre
gyorsabban.
Warr még sohasem érezte magát így. Először nem tudta,
mi történik vele. Agyában ismeretlen ösztönök kerekedtek
felül; ő, aki Torontóban a város alatt közlekedési alagutakat
építő óriásgépeket vezetett, most szabad, de veszélyes sze-
let érzett arcán, fülébe zajok és neszek hatoltak, amelyek
bármelyike közelgő ellenséget sejtethetett... Ősei jártak
így egykoron a végtelen erdőkben, ellenségtől tartva lopóz-
tak dombok között, ágreccsenés neszétől mozdulatlanná
dermedve. Ők suhantak kéregből készült kenukon, holdta-
lan éjszakákon, fekete vizű folyókon és tavakon, hangtala-
nul merítve evezőiket... Wafrban most újjászülettek ősei.
Társa előtt ment, romfaltól romfalig lopakodott, mindenfe-
lé figyelt. Antonio megrázta nedves fejét, a bőven ömlő
víz a homlokára csörgött. Pár perc múlva az eső hirtelen
elállt, de a fekete felhők nem tágítottak. Olyan alacsonyan
szálltak, hogy az Albatrosz-csúcsot is ellepték. Jól látták
az öblöt; a víz méregzölden nyaldosta a homokos partot.
A gáton túl dühöngött az óceán. A szél néha majd feldön-
tötte a két férfit.
– Ez itt Malang háza – mutatott Antonio az egyik rom-
ra. Egy kandalló állt ki a ráomlott tető alól. Mindenfelé
a napkollektorok elemei csillogtak. – Az meg ott Pirineré-
ké. – A másik rom egy széles udvaron terült szét, macska
ült a kiégett elektroautó alatt, és némán, értetlenül szemlél-
te felbolydult világát.
Warr nem válszolt. Ösztönei veszélyt sugalltak. A szállo-
da még messze volt, igyekezniük kellett. De valami nem
lehetett rendben. Hogy micsoda, azt az indiánok leszárma-
zottja halványan sejtette csak. Veszély közeledett.
– Le!   –  kiáltotta Antoniónak.   Alig  szólt,   furcsa
reccsenést hallottak. Warr fél arca mellett valami forró su-

hant el. A mellettük lévő fa ketté tört, a törzs a romokra
zuhant. Warr a földre vetette magát, Antonio elugrott. Lát-
ta a törzset, szerencsére nem feléjük dőlt. A tönkjén látta
Antonio: olyan, mintha fűrésszel metszették volna el. Ez
még egy erre szakosodott gépnek is vagy egy teljes percét
vette volna igénybe. ,,Ki és mikor fűrészelte el a törzset?"
– lüktetett benne az értetlen gondolat. Warr fojtottan
mondta:
– Érzem, közeledik.
A levegő finoman remegett körülöttük. Antonio egy pilla-
natra behunyta a szemét. Még soha életében nem félt –
nem volt rá oka. Nem ismerte ezt az érzést. Kivéve egyszer,
azon az éjszakán, odakünn az algatelep mellett – és akkor
is éppen a szörny miatt tört rá a rémület. Most görcsbe rán-
dult a gyomra, reszketett a térde, a keze, a szája, fázott is
hirtelen. A szél  metsző lett, jeges. Elbújni, menekülni?...
– Futás! – Warr felugrott. Úgy érezte, az egykori főutca
romjai most eltakarják őket. A következő házig szaladt, be-
vetette magát a maradványok mögé. Antonio legyőzte fé-
lelmét, gyorsan követte Warrt. Amaz nem várt rá, továbbro-
hant. A szálloda már nem volt messze, amikor...
A szörny felbukkant. Olyan közel volt, hogy Warrnak el-
akadt a lélegzete. Hát még, amikor látta, hogy forog. Szabá-
lyos kör alakúnak látszott, afféle repülő korong volt. Bár
éppen akkor szinte leült a földre, ott mozdult tovább, sebe-
sen, de nem érintette a talajt. Zöldes burkolata nem csillo-
gott, tompa volt, foltosán piszkos – a széle most megérintett
egy falat, az lendült. Zúgást árasztott magától, hallották.
Vagy csak izgatott képzeletük játszott velük?
Antonio a romok tövében kúszott. A szállodát hátulról kö-
zelítették meg. Nem látták a teraszt, a strandra vezető lép-
csőket sem. Csak az északnyugati falat, amelyen jókora re-
pedések éktelenkedtek. Az ablakok üveg nélkül, vakon
meredtek rájuk. Warr azt remélte, a szörny nyomukat vesz-
tette, ha most ügyesek lesznek, talán továbbmegy anélkül,
hogy őket bántaná.
Még nem tudta, hogy Az éppen rájuk vadászik.

Bár az AGY más célpontokat is regisztrált. Az a régi
parancs úgy szólt, hogy meg kell semmisítenie minden mű-
ködő vagy működőképes műszaki berendezést is. A szálloda
alagsorában az automatikus mosógépsor leállt ugyan, ami-
kor megszűnt az áramszolgáltatás, de a mosoda melletti
helyiségben volt a kis telefonközpont, ez a tartalékolt ener-
gia révén még működőképes volt. A mosodának is volt még
energiája, bár most csak egyetlen gép működött.
Ez a gép vonzotta. Nem feledkezett meg a két emberről
sem, de ilyenkor mindig a műszaki célpont volt a fontosabb.
Tudta: a biológiai lény nagyon nehezen élheti túl energiate-
lepei és eszközei elvesztését. Arról is gondoskodott, hogy
leendő áldozatai semmiképpen se menekülhessenek el élő-
helyükről, így hát most mindenképpen elsődleges volt az
energia elpusztítása. A szállodához közeledve felfedezett
egy harmadik lehetséges célt is: valamelyik épületben még
dolgozott egy gép. Talán valaki telepre kapcsolta tévékészü-
lékét, amikor megszűnt az áramszolgáltatás? Vagy egy auto-
mata tette? Az AGY tárolt ismereteit és az újabb események-
ből következő tényeket villámgyorsan kielemezte, és
azokból igyekezett felépíteni az őt körülvevő valós világot.
Tudta, ellensége minden működő berendezés, amely bármi-
képpen szolgálhatja az embereket.
Antonio végre legyőzte félelmét, kilesett egy romfal mö-
gül. Akkor vette észre, hogy szinte egész testében reszket.
Remegett a térde, a lábszára, gyomrát, mellkasát és halán-
tékát hideg vasmarok szorongatta. De tudta, nem lapulhat
a végtelenségig a fal mögött, cselekednie kell. Az indián
jelenléte is erre ösztönözte. Semmiképpen sem szerette vol-
na, Warr gyávának tartja.
– Gyerünk!
A két férfi egyszerre pattant fel. Hatalmas ugrásokkal
szaladtak az előttük felmagasodó épülethez. Már elérték
a falat, amikor fölöttük sisteregve csapott be egy villám.
Villám volt, kékes, szikrázó. Fülsiketítő pattogás, vakolat

hullott a fejükre. Talán egy szakadt, de feszültség alatt lévő
elektromos kábel volt?... De ők nem álltak meg, beugrot-
tak egy résen. Antonio tudta, a földszinten vannak, a kis
konyhai raktár tájékán. Onnan ajtó nyílik a folyosóra...
Izgalmában először kifelé nyomta az ajtót, de az befelé nyí-
lott. Végre feltépte és kilépett. Ütést érzett a fején, fájda-
lom hasított homlokába – egy tartógerénda lógott kereszt-
be a folyosón.
– Leszakadt az emelet – mormolta, kezét sebére
szorítva.
– De csak ezen az oldalon – tette hozzá Warr. A szállo-
da hátsó fala még állt, az első emelet padlóját tartó geren-
dák is ferdén lógtak. Bármelyik percben a mélybe zuhan-
hatott az egész. A férfiak óvatosan mentek tovább: Kiláttak
a hallba, a terasz fölött némi fény szűrődött be kintről. A
tenger fölött lassan sötétedett az ég.
–  Casper! – kiáltotta Antonio.
– Merre vagy, öreg? – tette hozzá Warr.
– Gyere utánam, talán felment az emeletre! – Antonio
a törmeléket kerülgetve lépdelt.
Hallotta a két kiáltást. Az akusztikus jelzések nyomán
azonnal lokalizálta azok forrását. Nem tudta, mit jelente-
nek e szavak, sőt azt sem tudta, mi az: szó – de a hangok
az ellenfelek helyét jelezték neki. Ismét született egy utasí-
tás, amelyet haladéktalanul végre kellett hajtani...
Már majdnem a lépcsőhöz értek, amikor a hall elsö-
tétült.
– Vigyázz! – Warr máris repült, szinte úszott a levegő-
ben. Ledöntötte, magával rántotta társát is.                
Narancsvörös tűzcsóva gördült át a hallon. Warr arcán,
bőrén érezte a hőt, talán szemöldöke is leperzselődött, kar-
jába temette fejét. Recsegve lobbantak lángra a valódi fából
és műanyagból készült bútorok. Antonio látta a hatalmas,

sötét testet, amint betörte a még álló falakat, két oszlopot
is kiütött helyéből... Iszonyú dördülés rázta meg alattuk
a talajt.
– Leomlott az emelet – suttogta Warr. Antonio nem
hallotta. Falak pattantak ketté, csövek hajoltak el, víz csur-
rant a sérült vezetékekből. Eloszlott a porfelhő, és akkor
Warr is meglátta a jellegzetes, korong alakú test sötét
foltját.
– Lehet, hogy most megdöglik! – sziszegte Warr
bosszúra szomjasán.
De az nem adta meg magát. Bár a váratlanul rászakadt
súly a padlóra nyomta, egyetlen másodpercnyi habozás nél-
kül tudta, mit kell tennie. Lassan, óvatosan mozdult kifelé,
az alja feljebb emelkedett, teste táncolt, szél süvített ki aló-
la, hol az egyik, hol a másik oldalán emelte testét, a törme-
lék így lecsúszott hátáról. Warr tágra nyílt szemmel figyel-
te. Olyan érzése volt, hogy fémszerkezetet lát, de jól tudta,
a természet nemegyszer produkál igen szabályos alakzato-
kat és felületeket... Mint például a teknősök páncélja vagy
a kagylók.
A szörny szinte dühösen morgott, sőt üvöltött – remeg-
tek a falak –, és kitépte magát a romok alól. Több tonna
törmelék csúszott le róla, miközben az emeletből újabb da-
rabok szakadtak le döngve. Por szállt fel. Mire eloszlott,
a szörny már a strand fölött haladt lebegve. Távolodott.
– Elment! – Warr megkönnyebülten sóhajtott. “Eddig
biztosan félt ő is" – gondolta társa. Egész teste izzadt,
nem hitte volna, hogy a félelem egyszer így tör majd ki
rajta. Antonio egy kendőt nyomott homlokára, és lassan
tövábbmerészkedtek. Felnézve felhős eget láttak, hisz a
szálloda felső emelete – legalábbis a tenger felőli oldalon
– megszünt létezni. A hallba benézett az ég.
Caspert a hátsó pincéhez vezető lépcső fokain találták
még. Talán már az első támadásnál oda menekült. A pincé-
ben a tartalék élelmiszereket tároltak. Az öreg a hátán fe-
küdt. Nyitva volt a szeme. Warr megállt, Antonio a romok
között odavergődött.

– Casper! – suttogta. Az öreg nem válaszolt. Antonio
– mielőtt feléje nyújtotta volna a kezét – már tudta, mit
érez majd. Ezt nem tapasztalta még életében. Casper hideg
volt, már hideg. Antonio lehorgasztotta fejét. Nem kellett
beszélnie. Warr is közelebb jött.
– Nem látszik rajta sérülés. Talán a szíve...
Antonio csak bólintott. Mélyről merült fel, körülnézett.
A szörny már eltűnt. Mi legyen a halottal? Warr is erre
gondolt.
– Legkésőbb holnap reggel úgyis idejövünk az élele-
mért. Akkor majd elvisszük innen.
– Legalább vigyük el a lépcsőről! – mondta Antonio.
Most hihetetlen csend lett. Odakünn elállt az eső, a romok
közt sötétség bujkált, szél sem fütyült. A két férfi szavai,
mozdulatai ebben a csöndben kétszeresen súlyosak voltak.
A testet a masszív betonboltozat alá vitték. Casper feje
félrebillent. Antonio megigazította, és régi filmekből –
eddig csak filmekből – ismert mozdulattal, a homloka fe-
lől tenyérrel lesimította a halott szemhéjait. Igen, így kell
ennek lennie. Legalább nem fog egész éjjel a semmibe me-
redni, mit sem látó szemmel.
– Gyerünk vissza!
Lassan, óvatosan haladtak a beálló éjben, árnyékok vol-
tak maguk is.

5. LELEPLEZÉS
Az éjszaka zavartalanul, mégis feszültségben telt el.
A bunkerben időnként felsírt egy gyerek, felnőttek mozdul-
tak horkanva, idegesen. A többség egyáltalán nem aludt,
nyugtalanul meredtek a bejárat felé. A súlyos betonajtót
ugyan a helyére húzták, csak egy kis rést hagytak, de hát...
A szörny maga volt a kiszámíthatatlanság, az alattomos,
bizonytalan veszély, a minden pillanatban új fortélyokra
kész ellenfél.
Trin sem aludt. Gondolatai egymást űzték. Néha fel-
emelte a fejét, körülnézett. A bunkerben szinte érezni lehe-
tett a fölöttük terpeszkedő hegyoldal súlyát; az itt lapulók-
nak szavát-kedvét szegte. Itt-ott fény gyúlt, aztán megint
kihunyt. A férfi Bárt mellett feküdt, de az ikrek nem szól-
tak egymáshoz. Néha felnyögött valaki, egy asszony halkan
jajgatott.
A bunkert – mesélték az öregek – a múlt században
eredetileg gombatenyésztő telepnek építették, de aztán az
valami okból meghiúsult. Később némi átalakítással a ha-
lászzsákmányok hűtőraktárának használták, ám a konti-
nenshez közelebbi, nagy tenyésztelepek olcsóbban és több
halat dobtak piacra, így az itteniek azóta csak maguknak
halásznak. A bunker pedig már jó ideje üresen állt.

A,,szörny" nem jelentkezett. Gondolatban még mindig
így nevezték, noha már sejtették, hogy gép, mechanikus
szerkezet. Persze, pusztító dühöngése így még érthetetle-
nebb volt. Miért vadászik emberekre egy gép?... Lassan
múltak az órák. Trin azon töprengett, most merre járhat
az ellenfél. Lehet, hogy itt kószál a közelben? A romok
között? Vagy lemerült a parti, sekélyebb vizekbe? Ő is la-
pul, akárcsak az emberek? Mire vár? Talán nincs már itt,
partraszállása után elhagyta a tájat, valahol messze úszik
már a tengeren, a sötét és vészjósló óceánon távolodik tő-
lük. Ösztöne mégis azt súgta, a veszély nem múlott el. Trin
maga sem tudta, honnan ered benne ez a meggyőződés,
de szilárdan hitte: bajaik nem értek véget.
Nem történt hát semmi, hajnalban mégis felkeltek az em-
berek. Jóval korábban, mint máskor tették. Aztán kialvatla-
nul, véreres szemmel járkáltak fel-alá. Tanácstalanok
voltak.
Mgani úgy érezte, minden csontja összetört. Órákig fe-
küdt a kemény padlón, az üres műanyag zsákokon át is tes-
tébe lopózott a hideg. A férfi látta a feléje irányuló pillantá-
sokat, és tudta azt is, mit jelentenek. Döntést várnak tőle.
Elment a közös mosdóhoz. Fekete, fehér, sárga nők és fér-
fiak álltak sorban, hogy megkapják kis adag ivóvizüket.
Mgani sóhajtva beállt az utolsó ember mögé. Akkor értette
meg a helyzet döbbenetes, furcsaságát: még soha életében
nem állt sorba sehol, semmiért. Most mégis olyan egysze-
rűnek, elkerülhetetlennek tűnt mindez, és a társai is nyug-
talanul toporogtak.
– Egy világ veszett el tegnap – mondta Lana. A lány
most nem volt szép, karikás szeme sötét foltot rajzolt más-
kor csinos arcára. Marion mellette ült a hevenyészett de-
rékaljon. A másik nő is törődöttnek látszott.
– Tegnap délelőtt úgy sütött a nap... Emlékszel, ott
fenn, a várrom mellett. – Marion félig lehunyt szemmel
révedezett.  – A tenger is csillogott.  Aztán jöttek a
felhők...
– Az egy másik világ volt – ismételte Lana. Ajka kes-

kény csík volt, karjaival átkulcsolta térdét, és a bunkert
nézte. – Ezek az emberek tegnap óta nagyon megvál-
toztak.
Most Marion is a szigetlakókat nézte. Fekete bőrű nők
a sorban. Gyerekek értetlen tekintete, nagy, sötét szempá-
rok csillanása. Néhány férfi vizesvödröket hoz. Valaki
kiált, segítsék széthúzni a betonajtót, áram nincs, kézzel
kell nekiveselkedni. Olyan az egész, mint egy élőben köz-
vetített videojáték... Színház, igen, és ők mindnyájan szí-
nészek... Ők? Én is!" – gondolta Lana, és lassan felállt.
Bartot sehol sem látta, pedig a férfi – halványan emléke-
zett rá – idejött néhányszor az éjjel, betakarta őt. Lana
erre félálomban reagált csupán, hálásan, jólesően. Bárt,
igen, Bárt.
– Gyere, Marion! Menjünk mosakodni!
Trin megkereste Midorit. Az ázsiai nő a bunker egyik
betonfala mellett ült, most is gyerekek vették körül. Apró,
fekete és csokoládébarna testek között szinte elveszett a
most is széles karimájú kalapot viselő asszony. “Olyan,
mint egy jóságos törpe a régi mesékben" – gondolta Trin.
Midori maga sem volt sokkal nagyobb a gondjaira bízott
gyerekeknél.  
– Jó reggelt.
Midori éppen felöltöztetett egy kislányt, a férfira nézett.
– Üdvözlöm. Segíteni akar?
–Igen. És kérdeznék valamit.
– Fogja! – Mire Trin feleszmélt, már egy síró kisfiút
tartott a kezében. Midori ügyes, gyors mozdulatokkal kis
nadrágot húzott a gyerekre. – Miről van szó?
– Bent maradhat a gyerekekkel egész nap?
Az asszony ideges arcából fekete szempár meredt Trinre.
– Ezzel azt akarja mondani, hogy... ne menjünk ki?
– Igen. Az a... az a valami egyetlen perc alatt ideérhet
a parttól. Láttuk tegnap, milyen gyorsan mozog. Méretei
ellenére képes elrejtőzni és meglepetésszerűen támadni...
És akkor aligha lesz ideje összeszedni a gyerekeket.
Midori keze megállt a levegőben, de a mozdulat csak

egy pillanatig tartott, aztán elvette Trintől a kisfiút, talpra
állította.
– Mehetsz, és küldd ide a húgodat!
– Előfordult máskor is, hogy nem mentek ki a levegőre
– makacskodott tovább Trin –, ha például esett az eső,
vagy hurrikán dühöngött. Ezen az éghajlaton az elő szokott
fordulni, nem?
– Igen. – Midori sóhajtott. Trin korábban hallotta ró-
la: mivel soha nem lehetett gyereke, végül azért jött a szi-
getre, hogy itt a mások gyerekeivel foglalkozzon hiva-
tásszerűen,  afféle jóságos,  megszállott nevelőként.  Az
asszony most félig elfordult a férfitól. – Némelyiknek
odaveszett a kistestvére vagy anyja, apja... Tegnap óta
nem tudom nekik megmagyarázni, mi történt. Pedig foly-
ton kérdezik...
– Maradjanak idebent! Bármi történik is odakünn, ne
jöjjenek elő! A felnőttek közül is csak néhányan mehetnek
ki, semmi esetre sem szabad összevissza járkálnunk a ro-
mok között. Ellenőriznünk kell a helyzetet.
Fermat doktor ment el mellettük, meghallotta az utolsó
mondatot. Trin közben felállt, csatlakozott a doktorhoz.
– Nos?
– Nyolc sebesült – közölte amaz szűkszavúan. Olyan
volt ez, akár egy jelentés. Mint űrhajóban, katasztrófa
után a kárjelentés – gondolta Trin. Űrhajó?... Saját jövő-
je most hihetetlenül távolinak, bizonytalannak tetszett, ta-
lán soha nem jön el, hiszen a veszély itt lapul a közelben,
úgy járhat ő is, mint amazok tegnap... Megrázkódott. Az
űr fekete, hideg, ellenséges, a Föld a békés bölcső, a biz-
tonság meleg fészke... így hitte valaha ő is. De most min-
den más lett.
Fermat ment elöl, Trin követte. Az orvos hirtelen meg-
fordult. A gyér világosságban furcsa, halvány öröm látszott
a vonásain.
– Eddig mindig... szuperműtőben operáltam. Reflek-
torok fényében, kitűnő műszerekkel, a legtökéletesebb
technika volt mellettem. És a kollégák, akiket bármikor

segítségül hívhattam... Azt hittem, így kell és csak így
lehet dolgozni. És most itt, gyenge lámpafénynél, igazi
műszerek nélkül is... sikerült. Egyetlen sérült sem halt-
meg a kezem alatt! Trin válaszul biztatóan megszorította az orvos karját.
Az AGY várakozott.
Nem ismerte a pihenés fogalmát. Mit sem tudott a bioló-
giáról. Másféle erő volt, ami őt éltette. Várakozása tulaj-
donképpen örökös volt, az AGY nem ismert szünetet mű-
ködésében, érzékelői minduntalan közvetítették tapasztala-
taikat, méréseiket, ha kellett, milliárdszor egymásután
ugyanazt, fáradhatatlanul. Az AGY rövid időközönként
elemezte és összegezte őket, pillanatnyi értékeléseket ké-
szített, a jelentéseket egy időre elraktározta, hogy majd
utólag is visszakeresse őket, ha összehasonlításra, újabb
elemzésekre lenne szüksége. Mindez már olyan régóta tar-
tott, hogy nem volt helyzet, amit ne ismert volna.
Kivéve a legújabb állapotot.
A parancs egyértelmű és világos volt, de mivel most en-
nek kellett alárendelnie mindent, az új helyzet csaknem
minden téren új döntéseket követelt. Az érzékelők közvetí-
tették, mi történik a tengeren és a szárazföldön. Az óriási
test készen állott, folyamatosan gyűjtötte az energiát, hogy
bármikor, újabb fontos percekben is akcióra készen álljon.
Az AGY tudta, az ellenség őt most nem érzékelheti. Ismer-
te talán a “bujkálni", lesből támadni" fogalmakat is?
Mindenesetre úgy viselkedett.
És várakozott, mert az utasítás – “Pusztítani!" – to-
vábbra is érvényben volt.
Az óceán fölött még félhomály terjengett. Szél űzte a
szürke felhőket, a vastag takarón néha rést tépett, csillagok
néztek le, majd eltűntek. A vihar valahol délkeleten dühön-
gött, már a szárazföldhöz közeledett, talán nagyvárosokra

csapott le, felhőkarcolók ezernyi ablakát döngette... Itt
hullámok végtelen sora vándorolt a szürke-fekete-zöld sík-
ságon. Közben keleten – mintha maga az óceán árasztaná
– rejtélyes mélységekből nőtt a fény. Lassan áttörte a fel-
hőburkot, halvány árnyékokat szült. Virradt.
A bunker bejárata mellett, néhány rozoga padon összeült
a “vezérkar". Mgani, Bart, Fermat, Trin, Antonió, Della,
Igor, Gaberon... Trin meglepetten tapasztalta ismét, hogy
közülük a legtöbben – még az idős Gaberon és a helyiek
vezetője, Mgani elöljáró is – valami módon tőle várják
a döntést. Nem esett egyetlen kimondott szó sem, amely-
ből ez világosan kiderült, de mindannyian Trinre néztek,
kérdéseiket hozzá intézték. Tőle várták a megoldást. A fia-
talember egyszer már tapasztalt ilyesmit, egy marsi űrhajó-
zó gyakorlaton, az évfolyamtársai – bár senki sem mon-
dott nekik ilyesmit – az első órák múltán csak rá
hallgattak.
– A helyzet katasztrofális – mondta Mgani, fázósan
összehúzta mellén a gyapjúinget.
– Hányan haltak meg? – kérdezte Trin. Mgani és Ga-
beron neveket mondtak, Antonio az ujjain számolt. A nya-
ralók számára sohasem hallott embereket említettek. A
nevek – félig béna madár volt mindegyik, ahogy felröp-
pent, már le is zuhant – halottakról beszéltek. Della ajka
remegett, amint néhány barátnőjét említette. “De hiszen
ők itt mind barátok" – futott át Bart fején; aztán gyorsan
kijavította magát: barátok voltak.
– A mieink közül legalább negyvenen eltűntek. Ha jól
számoltuk, a két hajón huszonnyolcan voltak, a gyerekek-
kel együtt. Tizenkét ember nem jelentkezett a faluból.
– A legtöbben a tengerbe vesztek. – Gaberon a falhoz
támaszkodott, öregesen hajlott gerincét egyengette. – Az
áramlatok elviszik a halottakat. Sohasem kerülnek elő.
– Lehet, hogy néhányan a hegyekbe menekültek – re-
ménykedett Della. Mgani Fermat doktorra nézett.

– És ezek a sebesültek?
A férfi megértette a befejezetlen kérdést:
– Élni fognak. Kevés ugyan a gyógyszer, és ha elő-
írásszerűen, naponta kell kötést cserélnem, csak három
napra lesz elegendő a kötszer. De ha úgy hozza a sors, leg-
feljebb nem cseréljük naponta. – Az orvos fáradtan sóhaj-
tott. Marion arcát látta maga előtt. Az asszony maga jelent-
kezett, hogy segít ellátni a sérülteket, de amikor az első
kettőt a szigetlakók behozták a bunkerbe és levették róluk
a takarót, Marion rosszul lett. Igen, ez várható volt, a nő
sohasem volt még kórházban, talán látogatóként sem, az
utcai baleseteket nagy ívben elkerülte, legfeljebb filmeken
látott művért. Most, ebben a szörnyű helyzetben, a fejet-
lenségben, amikor már úgyis alig állt a lábán, hirtelen le-
omló tetők alól kimentett félájult emberek, fejsebek, törött
végtagok, bőven vérző sebek között találta magát. Nem
csoda, hogy a sebész az első negyedórában semmi hasznát
sem vette Marionnak, a nő csak később tért magához. Fer-
mat inkább Deliára számíthatott és egy kamaszfiúra, ezek
végig mellette voltak. Később Marion is csatlakozott hoz-
zájuk, összeszorított foggal, sápadtan adogatta a műszere-
ket, segített elvinni a sérülteket, lemosta a vért az asztalról,
amelyen Fermat hamarjában operált. A doktor a szíve mé-
lyén hálás volt neki ezért.
– Segítséget kell hívni – mondta Bárt.
– Mivel? – Mgani dühösen legyintett. – Az egyetlen
rádióadó mindjárt az elején elpusztult. Kiégett.
– Nem kétséges, hogy aránylag értelmes géppel állunk
szemben – mondta Trin. – A viselkedése sem állati, sem
az, amit tesz... Emlékeztek, tegnap kilométernyi távol-
ságból, valamilyen lövedékkel rombolta le az adótor-
nyot?
– Igor szerint lézersugárral is lőtt – emlékeztette Bart.
Igor, bár ott ült köztük, nem szólt közbe. A mennyezetet
nézte. Valamire gondolt, talán nem is hallotta társai beszél-
getését. Mgani Trinre nézett.
– Egyelőre nincs mit tennünk. Nem tudjuk értesíteni

a világot. És mivel a környéken vihar dühöng, hát ők is
hiába hívnak bennünket. Azt hiszik legalábbis, hogy a vi-
har miatt nincs összeköttetés a sziget és a kontinens kö-
zött... Évente kétszer-háromszor is előfordul, hogy a kö-
zelben elszáguldó hurrikán olyan elektromágneses vihart
kelt az éterben, hogy a rádiózás teljesen szünetel errefelé.
És ez még pár napig is eltarthat.
– A teendők? – kérdezte Antonio. Trin rávillantotta a
szemét. Igen, tetszik neki ez a fiatalember. Köpcös, izmos,
mindig tettrekész. Ő nem hátrálna meg, bármi is történne.
De mielőtt bármelyikük szólhatott volna, egy fekete bőrű
asszony penderült elébük. Az egyik itt nyaraló középkorú,
molett nő volt. Arca eltorzult, hangja szinte sikoltássá
ívelt:
– Meddig leszünk még itt bezárva? Nem bírom már!
Nyissák ki az ajtót, megfulladok! Ki akarok menni! – Lát-
szott, hogy az idegei felmondták a szolgálatot. Egész testé-
ben reszketve hadonászott és rikácsolt.
– De asszonyom...
– Eresszenek ki! Nincs joguk bezárni, oda megyek,
ahová akarok! Nem maradok itt! Jogom van hozzá!...
– Klausztrofóbia, plusz hisztériás roham. – Fermat
diagnózisa azonnal készen volt, az orvos felállt, hogy az
asszonyhoz lépjen. De az nem várta be, a hetonajtó réséhez
ugrott. Emberfeletti erővel rántott rajta néhány centimétert,
s ez elég volt ahhoz, hogy kipréselje magát. Mielőtt bárki
megakadályozhatta volna, már künn is volt. Trin csak egy
pillanatra látta az asszony szemét, de tudta, sokáig nem fe-
lejti el. “Hát ennyi még bennünk a félelem, az ősi rettegés?"
Idani jött át a bunkeren, gondosan kerülgetve a félig alvó,
fekvő szigetlakókat. Két gyerek hangosan bömbölt. Igor a
történészre nézett. Sejtette, fontos mondanivalója lehet. De
mielőtt Idani a “vezérkarhoz" ért volna, Bart és Antonio
a réshez ugrottak.
– Visszahozzuk!
– Minél előbb, annál jobb – morogta az öreg Gaberon.
– Van egy olyan érzésem, hogy az ördög nem alszik...

Senki sem figyelt rá. Bart és Antonio elrohantak.
Odakünn már megvirradt. A fák, a romok árnyékokat
vetettek. A nap most is szürke rétegek mögött járt. A táj
komor volt, a veszély nyomta rá bélyegét. És a csönd...
Antonio megtorpant. Nem, itt ilyen csönd még sohasem
volt, az emberek jelenléte mindig okozott némi zajt. És
az óceán, a hullámok... Most szinte jégbe fagyott a sziget,
az öböl. A félelem jegébe.
Bart tekintetével a nőt kereste. A romoknál pillantotta
meg, lefelé szaladt a dombról, átugrott két betongerendát,
már nem kiabált, szabad volt...
Antonio csak szeme sarkából látta, hogy tőlük jobbra va-
lami megcsillan...
– Vissza! – üvöltötte, és elkapta Bart karját.
A menekülő asszony felsikoltott. Állt egy másodpercig,
megfordult, arcán végső értetlenséggel. Aztán lerogyott.
– Vissza! – ismételte Antonio. Mély torokhangjában
rémület és figyelmeztetés keveredett. Belökte Bartot az ajtó
résén, maga is utánaugrott.
– Zárjátok be... gyorsan!
Bart az utolsó pillanatban még kipillantott a keskenyülő
résen. A romok közül, fákat törve, porfelhőt kavarva, a
“szörny" száguldott a bunker felé.
Az AGY továbbra is a parancs hatása alatt állt. Az az
utasítás pedig éppen olyan világos, félreérthetetlen volt,
mint minden más parancs. Az előző napon megkezdett te-
vékenységet kellett folytatnia és a terv szerint befejeznie.
Csak akkor változtathat majd tevékenységi területet, akkor
végezhet újabb akciókat, ha itt mindent bevégzett. Hosszú
akciósorozatról volt szó, ezt maradéktalanul kellett teljesí-
tenie. Az AGY pontosan számon tartotta a teljesítés feltéte-
leit, tudta, az akcióterületen milyen jelentős változtatásokat
kell végrehajtania ahhoz, hogy aztán új feladatok ellátásá-
hoz készülhessen.
Tudta, hogy az ellenség sok egyede még biológiailag ak-

tív és tevékeny. Márpedig a terv értelmében ezeknek véget
kellett vetnie, hiszen azok tevékenysége ellene is irányulha-
tott és ez mindenképpen ellenkezett a paranccsal. Azonfe-
lül érzékelői révén tudta, hogy működnek még bizonyos
eszközök az ellenség fő telephelyén, ezeket is le kell
küzdenie.
Amint nőtt a természetes fény, lassan előkúszott rejtek-
helyéről. Bizonyos jelek arra mutattak, az ellenség egy
nagyobb csoportba tömörülve bújt meg valahol. Ezt kutat-
ta, lassan haladva, kevés zajjal. Bár az erő, amely mozgat-
ta, nem volt hang talán, de ez ellen még ő sem tehetett sem-
mit. Ennek így kellett lennie.
Az előző napi cselekmények színhelyén lopakodott hát.
Érzékelői készen álltak. Ha bármilyen mozgást, zajt ta-
pasztal, azonnal akcióba lép.
És meghallotta azt a zajt.
Lecsapott.
– Be az ajtót! – hörögte Antonio.
Nem kellett többször szólnia; a résnél álló férfiak ma-
guktól is tudták, mit kell tenniük. Gyorsan tekerték a vas-
kereket, fém csúszott fémen, betonfalak simultak össze. A
kinti fény eltűnt. Sápadt arcok fordultak egymás felé.
Odakünn megrendült a föld. Robbanást hallottak. Vagy
újabb romos házfal omlott le? Trin érezte, gyomrát össze-
szorítja valamilyen erő. Az az asszony... Többé már nem
jön vissza. Lehetséges, hogy ugyanaz a rémület űzte a halál
karjaiba, amely most őt szorítja, az ő tudatára hat csaknem
bénítóan? A férfi kapkodva lélegzett, fuldokló volt, aki
végre oxigénhez jutott. Aztán megrezdültek a betonlapok
is, vakolatpor hullott a fejekre. Összenéztek. Mgani tekin-
tetével a fiát kereste. Csak neki ne essen baja!
Antonio és Bart is egymásra nézett. Tekintetük üres volt.
A fájdalom is eltűnt belőlük, kiégtek. Idani felesége karját
szorongatta, ugyanakkor ismét valami furcsát érzett. Ez a
korong alakú repülő-mászó-úszó valami... Emlékezetében

kutatott. Valahol már látta, úgy rémlett, hallott róla, vala-
miképpen tudatába hatolt már valami erről a “szörnyről".
De hol? Mikor?... És mi? Lázasan töprengett.
Fermat doktor az injekcióbelövő készülékkel a kezében
hajolt egy beteg fölé. Szeme alatt rángatózott egy ideg. Ma-
rion már legyőzte undorát a vértől, a sebektől, most ott
állt mellette, készen arra, hogy segítsen. De az orvos hall-
gatott, most nem volt szüksége senkire.
Odakünn még kétszer feldübörgött a hörgésszerű zaj, re-
megett a talaj, aztán csönd lett. De az emberek még ne-
gyedóráig vártak. Mozdulni sem mertek. A rémület most
arctalan volt, nem látták ellenfelüket – bár képzeletükkel
nagyon is jól látták. Ott volt a vastag falak, a hegyoldal
mögött, holt anyagok védelmezték őket, és féltek. Egy fe-
hér férfi lassan a fal tövébe csúszott, fejét kezei közé temet-
te, válla rángatózott. Sírt. Tulajdonképpen senki sem cso-
dálkozott rajta. A félelem, amit eddig egyszerűen nem
ismertek, most savként marta magát mellükbe. Sápadtan,
remegve várták, mi fog még történni.
De semmi sem történt. A szörny nem adott életjelt magá-
ról, talán elment. Ők viszont féltek utánajárni, megtudni,
valóban elment-e. így múlt az idő, lapultak a fal mögött.
A szerencsétlenül járt asszonyra igyekeztek nem gondolni,
bár utolsó kiáltását még szinte hallották.
Órák teltek el. A,,vezérkar" szétszéledt, többen lefeküd-
tek, pihenni próbáltak. Fermat és Marion megitatta a sérül-
teket, valaki műanyag tányérokat hozott, Della segítségével
élelmet készítettek. Bart és Trin egymás mellett ültek, töp-
rengtek. Lanát hasogató fejfájás gyötörte, behunyt szemmel
feküdt Bart mellett. Mgani Lionnal suttogott, de aligha talál-
tak megoldást, mert az arcuk továbbra is tanácstalan volt.
Idani hirtelen felállt, Trinhez ment. Igor és Antonio Mi-
dorinak segítettek a gyerekeknél. Bart az órájára nézett.
Odakünn már reggel lehet. Talán kisütött a nap is, bár ez
nem biztos. A vihar még tart.
Idani az űrhajós mellé kucorodott. Malájos szeme most
a valóságosnál is keskenyebbnek tűnt.

– Valami eszembe jutott.
– Halljuk! – Trin Dorg mindig kész volt arra, hogy
másokat meghallgasson. Őrgyakorlatokból tudta: ahány
ember, annyi világ. Mindenki másképpen látja a dolgokat,
ugyanazokat a dolgokat és másképpen, tehát az aktuális fel-
adat vagy probléma is sokféleképpen közelíthető meg. Mi-
nél többen mérlegelik a dolgot, annál jobb megoldás talál-
ható, csak egy kis szerencse és idő kell hozzá. Úgy látszott,
az utóbbinak ezután – kényszerűségből – bőviben
lesznek.
– Valaha régen... amikor még diák voltam – kezdte
Idani habozva –, az egyetem egyik információs tárában
láttam néhány fotót. Valami... valami hasonló dolog lehe-
tett rajtuk, mint ez a “szörny".
– Biztos ebben? – Trin felült. Bart is hallotta, fel-
nézett.
– Nem. Nem vagyok benne biztos, de... mintha egy
régi álomra próbálnék visszaemlékezni. Szóval, az a baj,
hogy régen történt már, és úgy rémlik, valami egészen más
után kutattam. De az is Afrikával volt kapcsolatos. Csak
átfutottam az elektronikus keresővel valamilyen anyagon,
és a képernyőre vetült valamilyen úszó szerkezet... Úgy
rémlik, vízen úszott. És volt mellette magyarázó szöveg is,
de hogy mi, nem emlékszem.
– Ez minden? – Bart csalódottan visszafeküdt előbbi
helyére. – Ezzel nem sokra megyünk.
Idani, arcán furcsa fintorral, folytatta:
–  Ez egy gép, az biztos. Sőt még arról is olvastam vala-
hol, hogy nem ez volt az első ilyen különös szerkezet, s
a lefegyverzésének, megállításának módját is ismerik. Ezt
kellene tudnunk!...
– Minden adat fontos lehet – mondta Warr; akkor vet-
ték észre, hogy az indián is ott áll. De többet nem szólt
az ügyhöz, elment a betonajtóhoz, hallgatózott. A résre ta-
pasztotta fülét, a külvilág érdekelte, de láthatóan figyelt a
benti beszélgetésre is.
Trin Idani szemébe nézett.

– Gondolkozzék! Ha ez így van, azt jelenti, valakik va-
lahol már találkoztak ezzel a jelenséggel, ezzel a... vala-
mivel. És akkor nyoma kell hogy legyen!
– De hol? – Bart tanácstalanul vállat vont.
A megoldás onnan jött, ahonnan senki sem számított rá.
Az öreg Gaberon – a betonpadlóra vetett derékaljon, tö-
rökülésben a levesét kanalazta – most felnézett.
– Igaza van, fiatalember. Ha volt ilyen, nyoma maradt!
– Ráncos arca koromfekete volt, csak két szeme fehérje
világított. – Nekem otthon megvan a Föld enciklopédia
mind az ötven lemeze...
– Vagyis a teljes sorozat! – Idani arca felderült. Bart
értetlenül pillantott rájuk.
– Miféle enciklopédia?
– A teljes információkészlet a Föld nevű bolygóról! –
Trin megkönnyebbült. – A földi biológiai élet, a múlt tör-
ténelmi eseményei, a tudomány eredményei, a művésze-
tek, a jelentősebb emberek életműve, szóval minden benne
van. Hallottam, hogy egy-egy lézerlemezre hatmillió me-
gabit információ fér. Szöveg, fotók, egyéb illusztrációk,
adatsorok.
– Most már emlékszem! – Idani egyik kezével a má-
sikba csapott, akár egy izgatott diák. – Egy ilyen enciklo-
pédiában láttam, igen! Az egyetem elektronikus emlékezet-
tárában, lézerletapogatós lemezen, ahogy mondja. – A
férfi tekintetében remény gyúlt. Gaberon letette az üres tá-
nyért, feltápászkodott.
– Bizony nem ártana megtudni, mi a fene lehet az a
dög – mormolta. Trin már mozdult is. Bart várakozva né-
zett körül. Mgani, az elöljáró, nadrágjába gyűrte az ingét,
ezzel is jelezte, kész bárhová elmenni.
Trinre néztek a többiek is. “Szóval megint tőlem várják
a döntést, úgy látszik, ez már mindig így lesz" – gondolta,
de máris megszólalt:
– Állítólag van egy másik kijárat is. Azon megyünk.
Gaberon, Bart és Idani jöjjenek velem, a többiek irt marad-
nak. Ha... ha történne velünk valami és nem jönnénk

vissza, Igor és Warr vegyék át a vezényletet. Ha pedig köz-
ben a gép megtámadná a bunkert, először a gyerekeket és
a sérülteket mentsék ki.
Mivel senki sem kérdezett semmit, a fiatalember elin-
dult. Gaberon a barlangterem túlsó végébe vezette őket.
Keskeny nyílásba léptek. Lana még mondott valamit Bart-
nak. Nehéz félelem lebegett a levegőben, és a félhomáj
csak növelte ezt a hatást.
A cikcakkos kis folyosón egyáltalán nem volt világítás.
Trin kérdésére Gaberon szokásához híven csak pár szót
mormolt, amikből arra lehetett következtetni, hogy a hátsó
kijárat, amit tartaléknak építettek valaha, szellőztetési célo-
kat szolgált a halraktár idejében. De annak már van vagy
száz éve. Vagyis ő kamaszgyerek lehetett akkor, jutott Bárt
észébe. Idani szó nélkül jött a sor végén.
A kis folyosó a végén már olyan keskeny volt, hogy a
férfiak szinte csak oldalazva fértek el. Gaberon egy rozsdás
vasajtót nyitott ki. Friss levegő szagát érezték, az öreg bát-
ran kilépett. A többiek óvatosan követték.
A föld szinte lélegzett lábuk alatt. Embermagas, keskeny
levelű cserjék között álltak, szél borzolta hajukat. Mélyeket
lélegeztek. A nap már felkelt, de a felhők megszűrték fé-
nyét. Odakünn árnyéktalan, fenyegető-szürke világ várt
rájuk.
Először alig mertek mozdulni. A rettenetes gépezet bár-
melyik pillanatban lecsaphatott, ez a tudat bénítóan hatott
rájuk. Bart nyakát kinyújtva figyelt, egyszerre félt és remél-
te is, közelről megnézheti azt a rejtélyes szerkezetet,
amelyhez hasonlóról még csak nem is hallott soha.
Gaberon egy vízmosáson át vezette őket. A bokrok kö-
zött látták a közeli házakat. Idani a tengert kereste tekinteté-
vel, de innen az nem látszott. A szél recsegtette az ágakat,
így bátrabban haladhattak. Talán az ő lépteik nesze sem
jut el a “szörnyhöz"...
A házak mellett az öreg fekete is biztosabb lett a dolgá-
ban, gyorsan haladtak előre, persze nem az utcán, hanem
az udvarokon. Mindenütt műanyag szigetelések és kábelek

lógtak, hevertek, törött csövekből csöpörgött még a víz.
Az éjszakai eső itt-ott tócsákba gyűlt. Trin a homlokát rán-
colta. Mennyi ivóvíz ment veszendőbe. Elszoktak az ilyen
gondolatoktól, hisz mióta emlékeztek, víz mindig volt, elég
volt megnyitni egy csapot, és folyt, amennyi kellett, ami-
kor kellett. Soha nem jutott eszükbe a takarékoskodás, a
tartalékolás. Most viszont hiányozni fog, ha még napokig
bujkálni kényszerülnek.
Gaberon arca mozdulatlan volt. “Több mint száz éve
alatt sohasem láthatott ilyesmit" – gondolta Idani, és lop-
va az öregre pillantott. Az gépként ment előre. Igaz, néha
körülnézett. A házak képe réges-régen emlékezetébe ivó-
dott már, de most nem a megszokott látvány fogadta, világa
összeomlott. Néha hangosan lélegzett, de nem szólt.
A környéken nem tapasztaltak mozgást. Felbátorodva
mentek be Gaberon után egy házba. A tető egy része hiány-
zott, másik fele ferdén lógott, mert az utca felőli fala teljesen
ledőlt. Trin észrevette: Gaberon egy pillanatra megtorpant,
vékony, eres kezével végigsimította a valódi fából készült aj-
tófélfát. Ez talán már gyermekkorában is ott állt" – futott
át az űrhajós fején. Az öregek ragaszkodnak a megszokott
tárgyakhoz, azt mondják: része az életüknek, a múltjuknak.
Egyszer belőle is ilyen öregember lesz... Ha lesz.
Odakünn a szél zúgott a megdőlt naptelep acéltartói
között.
Bart és Idani segítettek félretolni a romokat. Por szállt
fel, halkan, visszafojtva köhögtek. Gaberon egy fapolc tö-
rött darabjait szedegette elő.
– Ezeket még én csináltam. A saját kezemmel.
Trin sajnálta az öreget, de tudta, most mindennél fonto-
sabb az az információlemez. Gaberonnak is ez juthatott
eszébe, mert sóhajtott, aztán keze sebesen járt a limlomok
között. Végül felállt.
– Itt van. A nagyobbik fiókban tartom az ilyesmiket.
Vagyis hát ott tartottam.
Idani kézbe vette a műanyag dobozt. A rendkívül vékony
fémlemezkék szinte súlytalanul lebegtek a tenyerén.

– Benne van mind az ötven! Gyűjtöttem az ilyesmiket.
Érdekel a világ – mondta egyszerűen.
Odakintről zajt hallottak. Trin azonnal egy fal mögé ve-
tette magát. A többiek követték példáját. De aggodalmuk
fölösleges volt. Torkukban dobogó szívvel figyelték, ahogy
egy árny vetült a bejáratra.
Antonio.
Széles, sötét arcán nem volt mosoly, amikor benézett.
– Gondoltam, utánatok jövök. Hisz úgysem mentek
semmire nélkülem.
– Azt hiszed? – Trin felállt.
– A lézerlemezekhez leolvasó is kell – mondta a fekete.
– Van nekem! – Gaberon majdnem sértődötten meredt
szigetlakó társára. – Azt hiszed, csak mutatóba vásároltam
az enciklopédiát? Hogy a szomszédok előtt felvágjak vele?
– Az öreg dühösen rántott ki egy másik fiókot. A hirtelen
mozdulattól szét is esett a törött polc. De már kezében volt,
amit keresett. Lapos tárgy, kis kábellel.
– És hová dugjátok a kábel végét? Merthogy áram az
sehol sincs – így Antonio. Látta a többiek tanácstalansá-
gát. – Én tudom, hol van a szigeten a még most is működő,
egyetlen enegergiaforrás.
– Hol? – kérdezte Idani izgatottan.
– Az albatrosztelep őreinél, odafenn a hegyen!
– Igaz! Nekik van szélkerekük, és naptelepük is – Trin
már ugrott is. – Ez jó ötlet volt, Antonio. Fort és Norita
biztosan megmenekült, ott megnézhetjük a lemezeket.
– Gyerünk!
Gaberon az udvaron feléjük fordult, szomorúan mondta:
– Menjetek csak. A hegymászás már nem nekem való.
Visszamegyek a bunkerbe.
Nem ellenkeztek vele, hajtotta őket a kíváncsiság, hagy-
ták elmenni. Gyorsan Antonio nyomába eredtek.
Az AGY – érzékelői révén – felfigyelt a városban ta-
pasztalható mozgásra. Villámgyorsan bemérte a zajforrás

pontos helyét, összevetette saját helyzetével és mérlegelte
a teendőket. A légmozgás is rengeteg zajjal járt. a partot
ostromló hullámok dübörgése, a faágak recsegése is elvon-
ta figyelmét. Emlékezetében ezernyi természetes zajt őr-
zött, amikkel nem kellett törődnie. De közülük szűrte ki
az ellenség keltette neszeket. Tudta, ellenfelei valahol egy-
kori élőhelyük közelében rejtőzhetnek, hajnalban majd-
nem fellelte ezt a búvóhelyet, de aztán újra csönd lett...
Most megint mozgolódnak, Sőt, úgy érzékelte, hogy né-
hány egyed elhagyta rejtekhelyét. Már régóta számított er-
re. A terv is számolt azzal, hogy az ellenfelek egykönnyen
nem adják meg magukat. Az ellentelek akcióra készülnek,
neki tehát ellenakciót kell végrehajtania, természetesen mi-
nél gyorsabban. Az AGY számára semmi sem volt és nem
is lehetett bizonytalan. Nem volt “talán", ,,esetleg", “ha".
Csak okok szültek logikus következményeket, és fordítva,
okozatokból következtetett vissza az okokra. Akciók és
események követeltek szinte azonnali döntéseket. Mindig
optimális döntéseket. A külvilág percenként sok kis impul-
zust jelentett, az AGY pedig – bár nem gondolkozott iga-
zán – ezer lehetséges döntés közül választotta ki azt, ame-
lyik a legjobbnak látszott az adott pillanatban, az adott
körülmények között. Nem ismerte a kegyetlenséget, de a
könyörületességet sem. Nem tudta, mi a jó, mi a rossz.
Parancsot teljesített. Nem volt felelőssége. Mellesleg azt
sem ismerte.
Nem tudta, mi az élet.
Nem tudta, mi a halál.
Az öreg Gaberon megtorpant a főtéren. A kövezet olyan
volt, mint régen. De csak az emlékeztette a régi időkre.
,,Régi idők"?... Igen, minden megváltozott. Ami tegnap-
előtt, a múlt héten, húsz évvel ezelőtt volt, vagy még régeb-
ben, többé nincs és nem is lesz. A szörny" lerombolta
a házakat, és annál sokkal többet is. Ha újjáépítik a várost
– a házak már nem lesznek ugyanazok ismét. A kövek

sem kerülnek a helyükre. Semmi sem lesz olyan, mint az-
előtt, a sziget kis világa megváltozik. Az életben maradot-
tak sem lesznek már olyanok, mint azelőtt. Új temetőt nyit-
nak valahol. Távol a várostól.
Gaberon felnézett az égre. Szürke felhők rohantak hihe-
tetlen gyorsasággal. “Menekülnek innen" – mondta fél-
hangosan az öreg. Mostanában egyre többet beszélt magá-
ban. Lassan megfordult, hogy továbbmenjen a bunker felé.
Akkor pillantotta meg a ,,szörnyet".
A tér szélén, két romos ház között lapult. A földön fe-
küdt, nem mozdult. Gaberon először nem ijedt meg. A sö-
tétzöld és fekete valami csendes jelenléte annyira valósze-
rűtlennek tetszett. Eddig a “szörny", ahányszor csak
megjelent, hirtelen jött, zajosan pusztított, tört, zúzott,
gyilkolt, de most az a “tárgy", ott a félig ledőlt falak kö-
zött, szinte már nem is emlékeztetett a “szörnyre". Olyan
ártalmatlannak látszott.
Gaberon öregesen összehúzta a szemét. Ő is mozdulatlan
lett. “Talán nem vett észre" – gondolta, szoborrá mere-
vedett.
Az AGY nem ismerte a “talán" fogalmát. Számára
minden biztos és világos volt. Megtalálta a zajforrást, leg-
alábbis az egyik zajforrást. Érzékelte a fényerősséget, a te-
reptárgyak színét és formáját is. Minden “tárgy" volt szá-
mára, az ellenfelek is. Céltárgy. Regisztrált minden
mozgást, még a legkisebb, legjelentéktelenebb helyváltoz-
tatást is.
“Látta" hát a szigetlakót is. Érzékelői letapogatták a férfi
arcát, emlékezete adataival egyeztette a vonásait, az orr for-
máját, a bőr színét, a haját... Az eredmény a pillanatnál is
rövidebb idő alatt megszületett, a tapasztalt biológiai sajá-
tosságok elérték a megszabott küszöbmennyiséget–és már-
is kész volt a döntés. Ilyen esetekben is a régi parancs irá-
nyította tevékenységét és a parancs nem tartalmazott kivéte-
leket vagy bizonytalan elemeket. Világos és egyértelmű volt.

Az AGY elküldte hát utasítását.
Gaberon még mindig a “szörnyet" nézte.
A fény felvillanását már nem látta. A hirtelen hőség ma-
ga volt a tűz, elégette sejtjeit, semmivé tette tudatát. Gabe-
ron, a százhúsz éves ember, a sziget legöregebb lakója,
egyetlen szempillantásnyi idő alatt megszűnt létezni.
A hangabokrok között gázolva Bart arra gondolt: nem
is igaz az egész rémálom, meg sem történt, hogy ismeret-
len pusztító akarat garázdálkodik a szigeten, hogy a város
helyén romok hevernek már... A táj itt oly békés volt,
hogy most könnyen elfelejtette az utóbbi napok esemé-
nyeit. A kemény, barna cserjék ütemesen csapkodták láb-
szárát. A domboldal már nem volt meredek, majdnem fel-
értek a fennsíkra. A férfi Lanára gondolt. És az anyjára.
A két nőt most valami okból összekapcsolta. Lana fiatal
volt, semmit sem élt át, az életben lehetséges szörnyűségek
még egyszer sem avatkoztak sorsába. Anyja viszont annyi
mindent átélt már, bár mostani fogalmak szerint még szinte
fiatal volt. Rettenetes élményeire gondolt, a Trendal boly-
gón. És mindarra, ami még később várt rá. Tizenhárom
év telt el azóta, Trin és ő felnőttek, de anyjuk egyedül van
ma is, és gyakran gondol a távoli Trendal naprendszer
egyetlen lakható bolygójára, ahol most... nem él senki.
Ott van apa sírja. De Bart egyszer megtudta, hogy anyja
még nem mondott le arról: egyszer visszamegy a Trendal-
ra, és ott fog élni.
Felértek az egyik hegycsúcsra. Kitárult a világ. Minden
oldalról haragosan zöldellt a tenger. Délelőtt volt, de az
árnyéktalan félhomály szürke árnyalatot borított a vidékre.
Most már korántsem volt békés a táj. A hangabokrok, a
kopár hegyoldal baljós hangulatot sugalltak.
– Nézzétek az albatroszokat! – mondta hirtelen Trin.
* Lásd a szerző Az utolsó bolygó (Népszava, 1986) és Vadak között
(Népszava, 1987) c. regényeit.

Éles szemével látta a távolabb köröző madarakat is. Az al-
batroszok lassú szárnycsapásokkal szelték a levegőt, mégis
érzödött hogy nyugtalanok. A fészkelőhelyek fölött alább
ereszkedtek   aztánn  megint a magasba szárnyaltak.
Antonoó vezetésével megtalálták az ösvényt, már nem
nézték még mindíg háborgó vidéket. Bart és Idani szótla-
nul haladt; Ino néha kérdezett valamit Antoniótól. Amikor
az ösvény a meredély szélére kanyarodott – a sziklák kö-
zött lepillantva a sziget északkeleti kiugró fokára láttak –
Antonio megtorpant. Egy percig merően nézte a fentről ap-
rónak látszó fehér tarajú hullámokat, aztán Trinhez fordult.
– Látod? A hullámok mind keletre futnak.
Áramlat? – kérdezte az űrhajós értően.
– Igen, hiába a szél, arra megy a sodrás. A Nagy Aram-
lat az Antarktisz felől itt kanyarodik el keletre, aztán Afrika
partjai előtt visszamegy délre.
– Milyen gyors?
– A felszínen óránként öt-hat kilométer. De általában
a széljárást követi, egy vitorlával sokkal gyorsabban lehet-
ne haladni a kontinens felé.
Tulajdonképpen értették egymást így is, kevés szóból.
Trin nem kérdezett többet, látta, Antonio forgat valamit a
fejében, de még nem döntött. Mentek tovább. A sötét bőrű,
köpcös fiatalember ismét az élre állt. Útjuk a meredély szé-
lén vitt tovább, néhány szélverte fa, bólogató cserje és em-
bermagas szikla között. Aztán feltűnt az ornitológusok
kunyhója, idani fázósan összehúzta mellén az ingét. Ide-
fenn a szél élesebb volt, szinte bőrüket metszette. A férfi
melegebb vidéken élt, nem szokott ilyen hideghez. Trin
észre sem vette – gyakorlásaik alkalmával, a klímakam-
rákban, számtalanszor volt ennél hidegebb és forróbb “ég-
hajlaton" is.
Közeledtükre kitárult a kis ház ajtaja. Norita barna arca
bukkant fel. Az asszony most is mosolygott ugyan, de sze-
méből aggodalom sugárzott. Mosolya fagyott álarc volt.
Férje is ott állt mögötte. A négy jövevény csak valami kö-
szönésfélét mormogott, és belépett. A nappalinak is hasz-

nált helyiség szinte megtelt velük. Fort, az albatroszrezer-
vátum felügyelője becsukta mögöttük az ajtót, és visszaállt
előbbi helyére, a fennsíkra néző ablak mögé. A tájat figyel-
te. Látszott a testtartásán, hogy már régóta állt ott.
– Történt valami újabb is? – kérdezte Norita halkan,
fáradtan. A jövevények ebből értették: az ornitológusok is
látták a városka pusztulását.
– Semmi – rázta a fejét Trin. Norita leült, nagyon
ideges lehetett, mert a keze is reszketett. Bart a másik ab-
lakhoz ment, látta a jókora, fényes szélkereket. Most nem
forogtak a lapátok. A felhőárnyékok a dombokra feküdtek,
odafenn köröztek az albatroszok, sirályok, hóhojszák. A
napot nem látták.
Antonio pár szóval elmondta, miért jöttek. Fórt fásultan
bólintott, megmutatta, hol van a leolvasókészülék, bekap-
csolta a szélkereket is. Odakünn a lapátok nagy csattogással
indultak el, terelősík a megfelelő irányba fordította a szer-
kezetet. A sziklafalakat ostromló szél hamarosan úgy meg-
pörgette, hogy az emberek használhatták az elektromos gé-
peiket. A ház tetejét alkotó napelemekre most úgysem
számíthattak.
Idani igyekezett nem mutatni idegességét. Gyakorlott
mozdulattal vette elő az egyes számú lemezt, becsúsztatta
a lézeres leolvasó résén. Az efféle sorozatoknál mindig az
első lemezen volt a tartalomjegyzék, a mutatók, a használa-
ti utasítások és fontosabb tudnivalók. A történész átnézte
a képernyőre vetülő főbb tartalmi felosztást, aztán a géphez
kapcsolódó klaviatúrán számokat ütött le. Az elmúlt két-
száz évben a Földön felfedezett ismeretlen jelenségek felől
érdeklődött. A hátában érezte a többiek tekintetét, a sürge-
tésüket, a türelmetlenségüket. Fort néha elfordult az ablak-
tól, a képernyőre pillantott.
Odakünn pergett a szélkerék.
Az AGY először nagyon bizonytalanul érzékelte az új,
eddig nem tapasztalt zajforrást. Kevés előzetes jellel tudta

összehasonlítani, ezért elég sok időt vesztett; még több
adatot gyűjtött róla, hogy több jellemzőt tudjon meg,
majd besorolhassa az AGY által ismert zajforrások közé.
Ez számára sokat jelentett, hisz ennek alapján döntheti
el, ellenséges tevékenységet jelent-e az újonnan felfede-
zett folyamatos akusztikus jelsorozat, vagy természetes, te-
hát számára ártalmatlan. Akkor nem foglalkozik vele to-
vább.
A zajról hamarosan tudta, hogy nem természetes erede-
tű. Elemzői megadták a szükséges jellemzőket. Fém csi-
kordult fémen, a neszek igen szabályos időközökben ismét-
lődtek, és akkor már az egyéb jelek is egyértelműek voltak,
az AGY mindent megtett, hogy lokalizálja a zajforrást, és
egyben azt is megállapítsa, jelent-e számára veszélyt az a
mechanikus szerkezet.
Idani egyszer csak megmerevedett, keze a levegőben ma-
radt. Trin odaült melléje. Antonio mögöttük állt, Nórka
teát csinált mindnyájuknak, az ital illata betöltötte a szobát.
Fort nem tágított az ablak mellől.
Idani villámgyorsan ütögette a billentyűket. A képernyö
alig villantak fel a szavak, máris letörölte őket. Bart csak
annyit látott, hogy “mesterséges intelligencia", “gondol-
kodó szerkezet", “régebbi korok terméke"... Aztán egy
nyolcjegyű szám és egy szó tűnt fel:
37822356 SKORPIÓ
Idani felsóhajtott.
– Mégsem tévedtem. Igen, már emlékszem, akkor is
ezt a szót olvastam.
– Skorpió? Mit jelent ez? – kérdezte Antonio.
– Mindjárt megtudjuk – felelte Idani, és lemezt cserélt
a gépben. A klaviatúrán beütötte a számokat. Egyetlen má-
sodperc múlva kép és szöveg tárult eléjük.
– Ez a Skorpió! – mondta Idani rekedten.

Az AGY végre bemérte a zajforrás helyét. Adatai még
nem voltak kielégítőek, éppen ezért úgy döntött, több be-
mérést végez. Elhagyta a romokat, nyugatra haladt, nem
túl gyorsan. Érzékelői közben folyamatosan további megfi-
gyelést végeztek, igen széles skálán. Az ellenfelek volt élő-
helye környékén nem tapasztalt semmiféle tevékenységet.
A tenger úgy zúgott, mint máskor, a nagyobb fény beálltá-
val legfeljebb a szél erősödött csak. A hullámok csapkod-
ták a mólót és a gátakat, a fák csikorgó ágakkal hajladoztak.
Az AGY pontosan érzékelte önnön helyváltoztatásának irá-
nyát, mértékét és sebességét is, arról is tudott, hogy az alá-
rendelt mozgatók kifogástalanul működnek. így haladt
nyugatra. Kopár dombok között volt most, lassított, ismét
bemérte az ismeretlen zajforrás helyét. A letapogatok fel-
mérték a terepet. A zaj felülről hallatszott, helye jelentősen
meghaladta az AGY jelenlegi magasságát. Fel kellett tehát
jutnia a fennsíkra.
– 2298-ban, a dél-afrikai partok mentén – kezdte ol-
vasni a szöveget Idani félhangosan. Érezte, hogy Antonio
keze vállába markol. Trin nagyot nyelt. Fort és Norita
összenéztek.  A képernyőn közben egy állókép jelent
meg...  
– A szörny! – kiáltotta Antonio gyűlölettel vegyes cso-
dálkozással.
– Ezt láttuk... fentről, a szirtről – suttogta Norita.
– Nem ezt láttuk – vitázott Trin. – A képet több mint
százötven éve készítették. Ez itt a képén valamivel kisebb
lehetett.
–...gyilkoló, romboló szerkezet, amelyet a huszadik
század végén, a kontinens fajvédő állama, a Dél-afrikai
Köztársaság hadserege épített. A szerkezetet a korabeli leg-
modernebb harcászati eszközökkel szerelték fel, és igen
bonyolult feladatok elvégzésére is alkalmas elektronikus
agy irányította. Az építtetők célja az volt, hogy általa a fe-
hér kisebbség uralmának, katonai erejének meggyengülése

esetén a fekete többség által ellenőrzött területeken a harcá-
szati célpontokat rombolja le, valamint nagymérvű fizikai
pusztítást és pszichikai pánikot keltve, megkönnyítse a fe-
hér katonai erő ellencsapásait és végső győzelmét. A szer-
kezetet önpusztító berendezéssel is ellátták, majd valahol
a délkeleti tengerpart közelében elrejtették. Ez az eszköz
sem mentette meg a fajvédő rendszert a végső összeomlás-
tól. (Lásd: Dél-Afrika 1994–2018 c. feldolgozást, történel-
mi rész, 28-as lemez.) A Skorpiónak nevezett romboló ha-
digépezet 2298/O2/3O-án bukkant fel Durbanótól délre, és
több települést lerombolt. Később a szakértők rájöttek,
hogy a gépezet akusztikus jelnek, azaz jelszónak – amely
egy korabeli dél-afrikai vezető neve volt – engedelmeske-
dik, ennek révén az irányítópulthoz férkőztek, és a Skor-
piót felrobbantották.
– Több települést lerombolt. Minden világos – sóhaj-
tott Bart. – Eddig azt hitték, csak egy ilyen szerkezetet
építettek azok az őrült barbárok... De nemcsak a délkele-
ti, hanem a délnyugati partok mentén is elrejtettek egyet.
Ezt ni – intett valahová a háta mögé.
Fort a feleségére nézett.
– Naponta annyi minden történik ebben a világban.
Csak a Földön is, hát még az űrben. És mindez olyan régen
volt. Ki emlékezne már arra a... Skorpióra?
– Én emlékeztem – Idani még a képernyőt nézte. A
betűk fel-felvillantak, elhomályosult a kép, odakünn a szél
nem egyenletesen hajtotta a szélkereket.
– Gyilkos szerkezet! Akkor tényleg lézersugárral ölt!
A hajókat meg talán vízi rakétával, torpedóval süllyesztette
el! – Antonio ide-oda járkált a szűk kis helyiségben. Szé-
les válIával,  haragos mozdulataival ketrecét méregető
vadállatra emlékeztetett, bár nem voltak már állatkertek,
ketrecek sem, legfeljebb filmeken láthattak ilyesmit az em-
berek. Régi filmeken...
Trin összehúzott szemmel nézte a képernyőt. Gyilkos,
pusztítás céljából épített gép? Ilyenek is voltak? Korong
alakú lapos test, nyilván légpárnán mozog. Működhet ten-

geralattjáróként is... Légkamráiból sűrített levegővel ki-
nyomhatja a vizet, tartózkodási mélységét tetszőlegesen
változtathatja. Vízből, talán napenergiából nyerheti erejét,
szinte korlátlan ideig létezhet, lapulhat.
– Eddig bujkált hát! – Bart, mint annyiszor, elemző
gondolatokkal tűzdelte meg beszédét. – Legalább négy-
száz éve lapult a sziget mellett, a tenger alatt. Időnként fel-
merült, hogy energiát nyerjen...
– Akkor láttam én is. – Antonio nagyot nyelt. Még
jól emlékezett arra az éjszakára ott a csónakban, az algate-
lep és a part között.
– Szóval nem csak egy Skorpió volt! – Norita lábai
reszkettek, leült. Az arca halálsápadt volt.
– “Pusztító hadigépezet" – ismételte Trin töprengve.
– Valaki azt mesélte, hogy ez a sziget hajdan egyetlen
hatalmas börtön volt. Lehet, hogy a Skorpió feladata
az lett volna, hogy háború esetén pusztítsa el az itt
levő összes rabot? Csak valamilyen okból erre nem ka-
pott utasítást... De a parancs számára máig érvényben
van!...
Az AGY akkor már tudta, mit kell tennie. Kiadta hát a
parancsokat. A gépezet működésbe lendült. A nagy testben
kábelerek továbbították az energiát, motorok – akár egy-
egy óriási szív – verték fáradhatatlan ritmusukat; az irá-
nyítóközpontba az érzékelők tipográfiai jellemzőket közve-
títettek szünet nélkül. Működtek a dőlésszögfigyelők is; a
test most jelentősen megdőlt, meredek hegyoldalon kúszott
fel. Az AGY tisztában volt vele, hogy vigyáznia kell, egyen-
lőre a szokott haladási sebességéről le kell mondania. Haj-
tóműveit teljes erőre utasította, és a folyamatszabályozók
révén állandóan figyelte az egész gépezet működését. Te-
pográfiai emlékezetét kihasználva kevéssé meredek vízmo-
sásokat választott, azokon haladt felfelé.                       
Már nem volt messze a fennsík szélétől.

– Mit tehetnénk? – mondta ki a kérdést Idani. A töb-
biek is erre gondoltak, mégsem válaszolt neki senki. Gon-
dolataikba merültek. Antonio tekintete nyugtalanul járt
arcról arcra.
– Mire várunk? Arra, hogy az a dög, az a... nem tu-
dom, micsoda, végezzen velünk? Mindenkivel, aki a szige-
ten él?
– Hiszen nem élő és nem gondolkodó lény – ingatta
fejét Bart. E pillanatban döbbent rá, jobban szerette volna,
ha gondolkodó lénnyel kerül szembe. Hirtelen felkapta a
fejét. – Értitek? Egy gép! Alkatrészek tömege, semmi
más!
– Sajnos, ennél több. Programja van és szinte gon-
dolkodik – ellenkezett Trin. – Mi pedig kevesen va-
gyunk és nincs fegyverünk, nem szállhatunk vele szemben
semmi módon. Csak a külvilág segíthet. A kontinensen
biztosan találnak valamilyen módszert a Skorpió leküz-
désére.
– Segítséget kell hívnunk. De hogyan? – Fort megint
az ablak felé fordult. Antonio a tengerre gondolt. Messze
van Afrika. Vagy nincs is olyan messze?...
Fort hirtelen megmozdult. Szeme elé kapta az ablakpár-
kányra készített távcsövét. Trin először azt hitte, a férfi még
most is, ebben a helyzetben is az albatroszokat vigyázza...
De Fort fojtott hangon kiáltott:
– Meneküljünk!
 Norita férjéhez ugrott. Trin a fejük fölött kilátott a fenn-
sík szélére. Szeme előtt megelevenedett az imént lézerle-
mezen látott kép. Fekete korong suhant a talaj fölött. Köze-
ledve felgyorsult, a hangabokrok lelapultak erős szelétől,
vékonyabb fák törzse tört roppanva, a hajtóművek dübörgé-
se az emberek fülébe hatolt...
- Norita sikoltott. Fort ledobta a távcsövet, elkapta felesé-
ge karját, az ajtóhoz rántotta. Bart követte őket. Trin még
látta: a képernyőn összezavarodnak a betűk, viliózva tűnik
el a kép – aztán ugrott ő is. Idani és Antonio mögötte fu-
tottak.

Az AGY kitűzte a célt: a ház – az ellenfelek élőhelye
– ugyan beleolvadt a környezetbe, de érzékelői révén jól
“látta" a szélkereket. A vizuális és akusztikus jelsorozatok
beállították a topográfiai leolvasókat, az AGY pontosan
tisztában volt saját helyzetével a szigeten, pillanatról pilla-
natra. A célzókészülékek egyetlen szempillantás alatt érint-
kezésbe léptek a céllal. Már csak a tűzparancsra vártak.
És az megérkezett. Impulzusok száguldottak a vezetéke-
ken, áram továbbított kódsorozatokat, az AGY feszített
ütemben végezte dolgát: feldolgozta a percenként ezrével
érkező jelentéseket, és mindig a pillanatnyi helyzetnek
leginkább megfelelő válaszokat és utasításokat továbbította.
Ilyen volt a tűzparancs is. De közben tudomással bírt a haj-
tóművek hőfokáról, az energiaszintről, légellenállási
együtthatóról, a talaj összetételéről éppen úgy, mint a külső
meteorológiai viszonyokról vagy a sziget egyéb körülmé-
nyeiről.
Egyik nyílásán tüzet lövellt ki. A vékony sugár megol-
vasztotta a szélkerék tengelyét. Lángolt az izzó fém, csöpp-
jei sisteregve hullottak a földre. A kerék forgása azonnal
lelassult, majd a lapátok leváltak róla, messzire repültek,
pengve csapódtak a sziklákra. Sirályok menekültek rikol-
tozva. Pattogott-repedezett az állványzat.
Az AGY akkor szerzett tudomást az emberekről. Bioló-
giai érzékelői félreérthetetlenül jelezték neki azok mozgá-
sát. Ezzel kapcsolatban még nem született döntés; a szelek-
ciós parancs arra késztette, előbb a műszaki eszközt
semmisítse meg, és várjon még. További részletesebb in-
formációkra volt szüksége, mielőtt ellenfeleivel felvenné
a harcot.
Trin kilökte Noritát az ajtón, és megvárta, míg a többiek
is utánarohannak.
Nem is néztek a Skorpióra. Most már tudták, ez a neve.
A gyilkos szerkezet a fennsíkon közeledett, a szél zúgása
összekeveredett dübörgésével, a két zaj együtt fokozta a

menekülők bizonytalanságát. Mintha egyszerre több irány-
ból közeledett volna az ellenség...
Idani előbb a fennsík felé rohant, aztán észrevette té-
vedését, elkanyarodott. Bart azt kiabálta, mindenki fus-
son másfelé, így több az esélyünk. Norita és Fort az ál-
taluk jól ismert ösvényre kanyarodott, az ornitológus
nagy ugrásokkal kerülgette a sziklákat. Antonio Trinnel
tartott, és a várromokat emlegette hangosan, ott találkoz-
zanak!
A Skorpió már nagyon közel volt. A földből kiálló kövek
fölött suhant, légpárnája vastagságát, teste talajtól való tá-
volságát a környezeti tényezőktől függően szabályozta. Az
AGY a beépített takarékossági rendszabályok értelmében
soha nem engedett elhasználni több energiát, mint amennyi
feltétlenül szükséges volt. A hatalmas test éppen csak el-
csúszott a legmagasabb sziklák fölött.
Antonio, Bart és Trin a sziklaszirten menekültek. Bart
a mélybe pillantott, egy másodpercre elfogta a szédülés.
Több száz méteres mélységben háborgott a tenger, ólom-
szürke hullámok törtek meg a zátonyokon. A szél néha
megtaszította testüket, lábuk alól kövek hullottak le, el-
tűntek a levegőben bukdácsolva. A férfi elfordította fejét
a mélységtől. Hátranézett. Akkor pillantotta meg a
“szörnyet".
A Skorpió teljes erővel száguldott a madárőrök kis háza
felé. Még száz, még ötven méter. Az AGY benne sejtette
ellenfelét? ... Trin úgy vélte: ha a Skorpió a házat támadja,
nem tudja még, hogy az emberek azt már elhagyták. Vagy
csupán a pusztítás beléprogramozott vak ösztöne hajtja?...
Milyen lehet a mesterséges ösztön? Bárt nehezen lélegzett.
A szerkezetet még nem látta ilyen közelről... A fémburko-
latra kagylók tapadtak. “Sokat tartózkodhat víz alatt" –
futott át fején a gondolat. A szíve szinte kiszakadt a helyé-
ről a rohanástól.
Az AGY takarékoskodott az engergiájával, és bízott vé-
dőpáncélzata erejében. Elemzői különben máris letapogat-
ták az épület falait. Tudta hát, nagyobb ellenállásra nem

számíthat. Ezért nem használta beépített fegyvereit, önnön
súlyával és lendületével rohant a falaknak. A ház megreme-
gett – és összedőlt. Amire a szirtet örökké ostromló szél
nem volt képes, azt a Skorpió két lökéssel elvégezte. A le-
vegőben úszó test fékezett, majd újra nekilendült – két fal
állt még –, aztán a páncél dörrenve csapódott a romokhoz.
Ablaküveg csillant ezerfelé törve, a szélkerék szakadt kábe-
léből még elektromos szikrák pattogtak. Bútorokra omlot-
tak a műkő építőelemek.
Norita arcát elöntötték a könnyek. Csak ideiglenesen,
csak pár hónapja éltek itt, mégis... Fort és ő szerették ezt
a házat, a szeles fennsíkon élvezhető magányt. Önként vá-
választották ezt az életet. De most... ez sem lesz többé?
Férje még mindig a kezét fogta, húzta maga után.
Antonióban gyűlt a düh. Hát örökké csak menekülni fog-
nak? Soha senki sem száll szembe ezzel a “szörnnyel"?
A férfi lefékezte rohanását. A Dorg ikrek előtte rohantak,
csak a hátukat látta. Balra a szakadék, jobbra hátul a
Skorpió...
Antonio megtorpant. Mellét olyan erő feszítette, amely-
jek eddig létezéséről sem tudott. Úgy érezte, megalázták,
eltaposták büszkeségét. Szigetlakó társainak haragja is be-
léköltözött. Sőt, talán a régen holt ősök is rábízták erejüket,
védje meg a szigetet... A fekete férfi összeszorította fogát.
Nem, ezt nem lehet tovább tűrni. Nem fog menekülni,
örökké bujkálni, mint egy patkány.
Megállt, és szembefordult a Skorpióval.
Az befejezte a rombolást. A szélkerék acél tartóoszlopa
ledőlt, porfelhőt vert fel, ezt azonnal szétfújta a szél. A
kerek test még a ház romjai fölött lebegett – nagyobb volt,
mint az egykori épület alapterülete –, lassan forgott tenge-
lye körül. Az AGY utasítása volt ez; az összes érzékelő
működött, mindegyik letapogatta a teljes környező világot,
érzékeléseiket folyamatosan közvetítették és azokat az
AGY összevetette egymással. így még több információra
tehetett szert. Antonio szemében visszatükröződött az ólomszürke égbolt.

A fennsíkon – úgy tetszett – magukra maradtak ők
ketten. A ,,szörny" és az ember.
Bart és Trin közben a meredély szélére ért. Nem volt
tovább út; visszakanyarodtak volna, de mögöttük a madár-
őrház felől akkor lendült meg a Skorpió. Bart szeme sarká-
ból még látta Antoniót. Trin kihajolt – odalent a tenger,
a mélység... De a szirt itt nem teljesen meredeken szakadt
le, a sziklában embernyi széles rések voltak. Az űrhajós
fivérére kiáltott, és az egyik hasadékba bukott. Bart
követte.
A széltépte, erózió marta sziklák kupolaszerűén maga-
sodtak, kinyúltak a rejtőzködők feje fölé. Sátorszerűen véd-
ték az alájuk igyekvő férfiakat. Trin lába alól kiszaladt egy
kő, mindkét kezével elkapott egy sziklát, erőlködve lógott,
míg lába ismét támaszra lelt. Bart sápadtan hőkölt hátra.
Kövek gördültek alá, kis lavinákat keltve bukdácsoltak le
a mélybe. Közben fejük fölött közeledett az ellenséges,
vészjósló dübörgés...
Antonio végre megmozdult. Felkapott egy öklömnyi kö-
vet. A harag elöntötte agyát:
– Hé, te! Gyilkos!... Én nem félek tőled!
Az AGY pontosan érzékelte a helyzetet. Letapogatói által
megkapta a felvilágosítást, tudta hát, hogy a magányos el-
lenfélnél – sem annak közvetlen közelében – nincs olyan
fémtárgy, amit a program szerint ellene alkalmazható fegy-
verként kellene értékelnie. Az a lény tehát nem lehetett ve-
szélyes számára. Ugyanakkor a leküzdendő ellenségek kö-
zé tartozott, a fényelemzők és az egész látványt felmérő,
szelektív analizátorok ezt bizonyították. Ez volt hát a tény.
 Csak a körülményekre, a helyzetre ügyelt. A környéken
más ellenfelet nem látott. A gazdaságosság szempontjai
mindig uralták géptudatát, pontosan tisztában volt azzal,
hogy ellenfelei fizikailag milyen törékenyek. Úgy döntött
hát, nem pazarolja energiáját a lézerre, sem gázt vagy raké-
tafegyvert nem vet be.

Antonio látta, rohamosan közeledik a Skorpió. A háznyi
test lassan forgott, oldalt porfelhőket vert fel a kifújt leve-
gő, itt-ott fémesen csillant a burkolat. A veszélyérzet csak
akkor hatalmasodott el a fekete férfiban. Az imént – né-
hány másodpercig – úgy érezte, bátor és legyőzhetetlen,
dühe nem ismert határt, ám most, amikor az a talaj fölött
lebegő, fenyegető szerkezet feléje közeledett, Antonio
ugyanazt a meghatározhatatlan félelmet érezte, amit évek-
kel korábban a tengerből felmerülő, ismeretlen, hatalmas
“lény" láttán. Akkor is torkába forrasztotta a szót a Skor-
pió... Most megperdült és... menekült volna. De már a
meredély szélén volt. Lába már-már a semmibe lépett...
Még ösztönösen egy hasadék felé akart futni, remélve,
hogy ott nem zuhan le, megkapaszkodhat...     
Testét akkor érte az ütés. Elvesztette egyensúlyát, repült
a szakadékba...
Az AGY nem pazarolta az energiát. Amint ellenfele el-
tűnt vizuális és infraérzékelői hatósugarából, az AGY
nyugtázta: nem kell vele törődnie többé. Lendületét lefé-
kezte, hajtóműveit leállította, majd hátramenetre utasította.
Antonio talpra esett ugyan, de a sziklarésben csúszott a
gördülékeny köveken. Kezével hiába kapaszkodott a szik-
lák után, tudta, felgyorsult teste mindjárt elválik a talajtól,
és zuhanni fog... Éles rántást érzett a vállában, fájdalom
vágott hónaljába. Egy kéz kapta el, aztán egy másik nyúlt
érte. Az ikrek tartották Antoniót. A szigetlakó lábai alól
kövek hullottak a mélybe. Antonio lihegve pihent, hátát fel-
sebezték a kövek. Lassan körülnézett. A tenger... Zöld
hullámok kergették egymást odalenn, fehér hab csapott a
fekete parti kövekre. Most zuhanna ott, utolsó kiáltását ver-
nék vissza a sziklafalak, aztán... Behunyta a szemét.
Trin jobban megvetette lábát. Bart érezte, zsibbad a keze.
– Gyere, Antonio! Óvatosan!

– Kapaszkodj! – tette hozzá Trin.
Antonio lassan felhúzta magát Trin mellé. A fivérek segí-
tettek felülni egy kőre. Bart hallgatózott. A Skorpió zaját
mind messzebbről hallották. Elment...
A szigetlakó az eget nézte. A felhők rohanlak, szélker-
gette futó képek és színek... A világ. Az élet, amelyet kis
híján elvesztett. Milyen kevés is elég a halaihoz. . A férfi
magához tért, rémülete lecsillapodott, eltűnt, helyette
mindennél erősebb gyűlölet növekedett benne. A sziget,
a város pusztulása, Casper és mások, ismeretlenek és bará-
tok halála, és a végén az a megszégyenítő, jeges rettegés...
A férfi végre megmozdult, az ikrekre nézett, és rekedten
mondta:
– Megölöm.
–  A Skorpiót?
– Igen. Nem nyugszom, míg el nem pusztul.
Az AGY csupán az ellenség eltűnését regisztrálta. Amint
a fekete férfi többé nem volt az érzékelők sugarában, feles-
leges várakozás nélkül új döntéseket hozott. A fennsík fö-
lött gyorsított. Széles első része egyetlen kiálló sziklába
sem ütközött bele. Az AGY felfelé jövet pontosan emléke-
zetébe jegyezte az ide vezető utat, így most tévedhetetlenül
suhant visszafelé. De valami megzavarta tervét, érzékelői
a fennsík szélén ismét ellenfeleket jeleztek. Két ember me-
nekült a hangabokrok között, fejük időnként fel-
felbukkant. Az egyik kissé lemaradt, a másik bevárta
Mindketten megpillantották a közeledő Skorpiót Az AGY
villámgyorsan elemezte a helyzetet. Természetesen nem
kellett megállnia ahhoz, hogy akciót kezdeményezzen, de
némi lassításra így is szüksége volt. Az ellenfelek most le-
lapultak a hangabokrok közé, az optikai érzékelők látószö-
gükből vesztették őket. Az infraérzékelők csak halványan
jelezték a rejtőzködőket, testhőmérsékletük foltja kirajzo-
lódott célzóberendezésére. A Skorpió habozása egyetlen
másodpercig tartott csupán, felhagyott a további elemzés-

sel. Vékony sugárban forró gázt zúdított ki, majd a sárga
kis felhőt egy lézersugár mindössze 0,1 másodperces felvil-
lantásával meggyújtotta. Vakító fehér villanás, a láng szét-
terjedt a hangás fölött, tűzgömb fénye lobbant az égre...
Aztán a biokeresők léptek munkába, miközben a Skorpió
elérte a fennsík szélét. A jelcsoport negatív volt. Az AGY
a feladatot bevégzettként könyvelte el, és a már ismert, me-
redek lejtő fölött lebegve leszáguldott a sziget partjára.
Nem tudták, mennyi idő telt el. A nap felhők mögé bújt,
szél tépte a hegyoldalt. A levegőben furcsa vegyszerszag
terjengett. A férfiak lába alól időnként kavicsok gurultak
a mélybe, kezük elzsibbadt. Mintha megállt volna az
idő... Végül Trin mozdult elsőnek. Óvatosan feljebb tette
egyik lábát, elengedte Antonio kezét. Feljebb mászott, a
sziklarésen kinézett a fennsíkra.
– Gyertek... Elment.
Megálltak a szirt szélén. Antonio szemében még mindig
ott lobogott az a furcsa fény. Lenézett a partra. Zöldellő
fák, fehér kövek. Az ő szigete. Ezt akarja elpusztítani az
a gép? A férfiban acélossá vált az akarat. Szólt volna az
ikreknek, de valami a torkát szorongatta... Bart füstöt szi-
matolt. Égett a hangás. Nem nagy lánggal, inkább furcsa
izzással, és szerencsére csak kis foltban. Trin már lódult
is, a többiek futva követték. Az a terület most feketére égett
növények, perzselt bokrok földje lett. A férfiak eltiporták
a kis lángokat. A füstöt hamar széthordta a szél.
A holttesteket Bart pillantotta meg. A férfi úgy érezte,
gyomra összeszorul, fájdalmas szorongás kúszik fel a mel-
lében. Akár szénfekete fatörzsek, alig lehet megkülönböz-
tetni a lábakat, a fejeket. Arcuk sincs már...
– Norita és Fort.
Bart elfordult. Azelőtt sohasem látott halottat. Most a
szigeten már nagyon sokat. Nyaralni jöttek ide, a természet
vonzotta őket a tengerhez, és itt örömök helyett a pusztulás
várt rájuk... A férfi nehezen lélegzett.
Trin is ugyanazt a tompa nyomást érezte agyában. Lehet-
séges, hogy mindez csak álom?

Antonio sóhajtott.
– Gyerünk!
Mentek a hamuban, majd a köveken. Trin megfeszítette
akaratát. Tudták már, mivel állnak szemben. Körülnézett.
A Skorpió már nem volt a fennsíkon.
– De mit követtünk el? – tört ki Antonióból. – Hiszen
nem bántottuk!
– Hagyd ezt most! – Trin is a környéket figyelte. –
Menjünk vissza az ösvényre, aztán óvatosan le a városba!
A többieknek is tudniuk kell, mi történt.
Antonio egyszer még a tengerre nézett fentről. Erről a
hegyről jól látta a kelet felé sodródó hullámokat. A vihart
követő napokban a nyugati szél az északival váltakozott.
És az áramlás... A fekete férfi mélyet lélegzett. Tudta már,
mit fog tenni. És bár nem szólt még társainak, biztos volt
benne, hogy bosszúja tüze nem alszik ki, benne a Skorpió
igazi ellenfélre talált.
A városhoz közeledve egy árokban Idanit látták. A törté-
nész félve lapult meg, csak akkor lépett ki, amikor amazok
már nagyon közel voltak. Látszott, hogy megkönnyebbül.
– Az ornitológusok? – kérdezte. Amazok szótlanul
összenéztek, aztán Trin elindult. Bart csak jóval később vá-
laszolta:
– Nem szenvedtek, azt hiszem. Egyetlen pillanat alatt
végzett mindkettőjükkel.
Mentek a romos város felé. Hűvös szél tört rájuk, a keleti
domb mellett fújt a város felé. Már hallották a hullámok
moraját. Trin érezte, teste megfeszül, izmaiban erő lapul.
Mikor is?... A Marson. Az űrben. A Holdon. A gyakorla-
tokon. Szeretett örökké készenlétben állni, szembe nézni
az űrrel, a lehetséges, bár ritkán bekövetkező veszélyekkel.
Ami a szigeten történt, sokkal jobban megrendítette, mint
ahogy kifelé mutatta. Ösztönösen megértette, titkolnia kell
érzelmeit, jobb, ha keménynek mutatja magát. Erre nem-
csak neki – a többieknek is szükségük van. Érezniük kell,

hogy valaki kezében tartja az eseményeket. És ha ez a vala-
ki nem ő, hanem a... Skorpió? Hiszen minden úgy törté-
nik, ahogyan az akarja...
Beletelt egy óra is, míg lassan, óvatosan cserkészve a
romok között megközelítették a bunkert. Egyenként csúsz-
tak be a hátsó járaton. Lana megkönnyebbült sírással vetet-
te magát Bart nyakába. De ettől eltekintve a bunkerben fe-
szült hangulat fogadta a jövevényeket. A gyerekek sírtak,
nem értették, miért nem mehetnek ki játszani. Midori fá-
radtan, erőtlenül próbálta csitítani őket. Minden felnőttnek
karikás volt a szeme, összetörtén mozdultak, nehéz volt ez
az éjszaka. A legtöbben még soha nem éltek át ilyen álom-
talan, gyomrot görcsölő órákat, még az olykor tetőket szag-
gató, fákat kicsavaró hurrikánok alatt sem. Különben is
azok viharok voltak, a természet művei, az élet velejárói,
amelyek többé-kevésbé rendszeresen ismétlődtek, és az
emberek tudták: hamar elmúlnak. De most... A betonpad-
lón töltött éjszaka, az előző napi szörnyűségek, a gyászosan
kirajzolódó jövő megrendítették hitüket. Leginkább Ma-
rion tört össze. Férje halálát kivéve egész eddigi életében
kényelem és biztonság vette körül, ezt kapta itt a szigeten
is – egészen tegnapig. Akkor aztán minden megváltozott.
A nő belülről kiégettnek érezte magát. Hát ilyen is lehet
a világ? Az eddigi évek álomnak tetszettek. Már vissza nem
térő, szinte elfeledett álomnak. Egyedül Fermat doktor tar-
totta benne a lelket – anélkül, hogy tudott volna róla. Az
orvos már gépiesen, de holtfáradtan végezte dolgát. Ma-
rion csodálta a férfi lelkierejét, és ennek hatására ő is kitar-
tott. A szigetlakók valamivel könnyebben viselték el a csa-
pást. Talán azért, mert egy-egy nagy tengeri vihar csaknem
minden évben megrongálta házaikat, nemegyszer nagy
pusztítást végzett. De halottaikra még nem emlékeztek,
azok még bennük éltek, akárha itt lennének mellettük, még
nem tudták elhinni, hogy Casper, Gaberon és a többiek
valóban nincsenek többé.
Della uralkodott magán. Amikor a férfiak egyenként be-
csúsztak a kis ajtón, Siabbával együtt várta őket, de ő nem
vetette magát Antonio nyakába. Inkább azonnal lehúzta a
férfi ingét, és tiszta vizet hozott, hogy lemossa a tenyérnyi
horzsolást. Közben Trin megállt a terem közepén. Az em-
berek érezték, mondanivalója van. Köréje gyűltek. Most
még a síró gyerekek is elhallgattak. Fermat doktor szürke
arccal egyenesedett fel egy betege mellől. Warr és Igor vi-.
zesvödröket hoztak, letették terhüket. Két fekete asszony
a falhoz támaszkodott. Elkínzott szemek néztek az űrhajós-
ra. Csönd lett. Trin halkan beszélt. Szabatosan fogalma-
zott, igyekezett szenvedélyek nélkül szólni, bár ha egy pil-
lanatra, lehunyta a szemét, maga előtt látta a levegőben
közeledő, tüzet okádó, gyilkos gépet, zsigereiben érezte a
növekvő gyűlöletet. Tehetetlen gyűlöletet?
Amikor végzett, még nagyobb lett a csönd. Igor törte
meg, csak ennyit mondott:
– Megmondtam már tegnap... lézersugarat alkalma-
zott. Nem lehetett állat.
Warr Idanira nézett.
– Mikor csinálták a Skorpiót?
A történész zavartan dörzsölte az állat.
– Sem az a korszak, sem Afrika nem az én szakterüle-
tem, csak halványan emlékszem a huszadik és huszonegye-
dik századi anyagra... Az ezerkilencszázkilencvenes évek-
ben nyílt háború tört ki a dél-afrikai fehér kisebbség és
a fekete, jogfosztott többség között. A fehéreké volt a pénz,
az erő, a hatalom, ami akkoriban még, a többszörösen
megosztott világ korszakában, igen komoly dolog volt. Az
öt kontinensen naponta sok ezer ember vesztette életét a
hatalom miatt vagy a hatalomért. Napirenden voltak a fel-
szabadító gerillaháborúk, terrortámadások, kisebb-
nagyobb katonai akciók. Dél-Afrikában a feszültség akkor
már évtizedek óta folyton nőtt, halmozódott, és végül ki-
robbant. Iszonyú leszámolás kezdődött a fehérek és feketék
között, a belháborúban minden eszközt igénybe vettek. Vé-
gül az ország minden tekintetben két részre szakadt, a ki-
sebbik felén az életben maradt fehérek szinte ostromlóit
várhoz hasonlóan rendezkedtek be, nagyon erős pénzügyi

és katonai hatalomként, ha megtépázva is, de még évtizede-
kig tartották magukat. Végül persze a történelem túllépte
őket, a fejlődés nem nekik kedvezett. Kétezertizennyolc kö-
rül végleg megszűnt Dél-Afrikában a fehér uralom. Felte-
hetően ebben az időben készítették a Skorpiókat, úgy 2000
és 2017 között. Akkoriban különben nem ez volt az egyet-
len ilyen kezdeményezés, az űrbe telepített fegyverrendsze-
rek mellett a hadvezetők nem feledkeztek meg a hagyomá-
nyos, földi eszközökről és azok továbbfejlesztett új
változatairól sem. Azt hiszem, a dél-afrikai fehérek abban
különböztek tőlük, hogy sokkal aljasabb módszereket is
megvalósítottak. Az első Skorpió felfedezésekor néhány
történész visszamenőleg elemezte is azt a kort, emlékszem,
puszta kíváncsiságból olvastam is néhány ilyen munkát.
Nem volt könnyű dolguk, mert már igen kevés adat maradt
fenn az elektronikus adattárolókban. Annyit mindenesetre
megtudtak, hogy a fehérek maradéka eszeveszett fegyver-
kezési hajszát folytatott, vezetőik valósággal üldözési má-
niában szenvedtek, örökké támadástól, tartottak, ugyanak-
kor területileg nagyon kiterjedt megtorlóakciókat is
folytattak, és még a végén is készítettek elő ilyeneket. Még
szerencse, hogy nukleáris fegyvereket a nagy nemzetközi
nyomás miatt nem vetettek be. De több, szinte mindent
túlélő, úgynevezett “autonóm hadviselésre alkalmas", fej-
lett, számítógépekkel vezérelt és a korabeli haditechnika
csúcsfegyvereivel felszerelt, nagy energiájú, “gondolko-
dó, szelektív" gyilkoló szerkezeteket hoztak létre, és azt
tervezték, hogy ezeket háború esetén a feketék lakta terüle-
tekre irányítják. Úgy látszik, ezek közül néhányat az akkori
hadvezetés elrejtett, és olyan parancsot kódolt beléjük, ami
vagy egy bizonyos idő, vagy valamilyen külső hatás esetén
aktivizálta vezérlésüket.
– Akkor aztán életbe lépett a pusztító program – bólin-
tott Bárt.
Antonio, már kötéssel vállán, éppen magára terítette
zubbonyát. Trinre nézett.
– Lehetséges, hogy ilyen sokáig lapult? Ma 2456-ot

írunk, ha tényleg úgy volt, ahogy Idani véli, a Skorpió kö-
rülbelül négyszáznegyven éve van a tengerben.
Az űrhajós vállat vont.
– Miért ne? Ma már sokkal tovább “élő" szerkezeteket
is telepítünk, ráadásul sokkal mostohább viszonyok között,
például az űrben. Minden attól függ, a szerkezet miképpen
jut energiához a rejtőzködés ideje alatt. A tengerben ez
nagyon is jól megoldható. A víz mozgása, a rétegek közti
hőmérsékletkülönbség, a hullámok energiája, a víz vegyi
összetétele mind-mind energiát is szolgáltathat számára.
Arról nem is beszélve, hogy az itteni földrajzi szélesség
alatt elég hosszúak a nappalok, a Skorpió tehát fotocellák
ezreivel fényenergiát is nyerhet és tartalékolhat. Elég eh-
hez, ha a felszín alatt helyezkedik el.
– Biztos, hogy valami ilyen okból jött fel éjszaka is.
– Antonio emlékezett egykori kelkemetlen kalandjára. –
A belső zárt térben a gépek működése felesleges hőt és
gázokat is termelhet, ha nem is nagy mennyiségben. Azt
ki kell engednie, cserélni a belső levegőt, gondoskodni a
hűtésről vagy fűtésről...
– A lényeg az, hogy egy csaknem gondolkodó és min-
denképpen önállóan cselekvő, veszélyes szerkezettel állunk
szemben – mondta ki Fermat doktor. Warr bólintott.
–“Autonóm hadviselésre alkalmas"... Vagyis hátor-
szág és műszaki segítség, de még tájékoztatás vagy irányítás
nélkül is tevékenykedhet. Szerencsétlenségünkre éppen ezt
a szigetet véli célpontjának. Nem nyugszik, amíg le nem
rombol mindent, meg nem öl mindnyájunkat.
– Ne ijesztgesd az embereket! – morogta valaki. A fá-
radt emberek hallgattak. Trin nézte őket. Mindössze har-
mincan maradtak talán, ha a gyerekeket is hozzászámítja.
Mit tehetnének a Skorpió ellen? És mi lesz, ha a félelem
vagy apátia hatalmába keríti őket? A sziget önmagában
nem adhat menedéket. Ezt hitte talán Fort és felesége is,
talán életük utolsó másodperceiben is ebben reményked-
tek, a földhöz tapadva a hangabokrok mögött. A völgyek,
a part sziklái között hiába bújnának el, a Skorpió mindenki-

re rátalál. A szigeten csak nyaralni lehetett. Védekezni
nem.
– Ez háború – mondta most Marion. A szó idegen
volt. Sokan nem is értették. Utoljára történelmi filmekben
hallották. Fermat doktor a száguldó motorcsónakban látta
magát, fárasztó év után jött ide pihenni. Szerette a tenger,
a szelet, a hullámokat. De szeretni fogja-e ezután is? Hisz
a tengerből jött a halál is. És ezután is onnan fog jönni,
míg csak “él" a Skorpió, az ellenségük.
– Nincs fegyverünk – mondta Della.
– És ha lenne? – legyintett Warr. – A Skorpiónak ren-
geteg és csupa jó fegyvere van, no meg erős páncélja. Her-
metikusan záró burkolata... Vízben, víz alatt és a szárazon
is-haladhat, mint egy légpárnás jármű. Hiszen láttátok.
– Erős motorja van. Ennek a zúgásáról hittük, hogy
egy állat haragos bőgése. – Egy fekete asszony, ölében
gyermekével, körülnézett. Mganin akadt meg a tekintete.
– Te vagy az elöljárónk, tégy valamit!
– Nem segíthetek – rázta fejét a férfi. – Csak a külvi-
lág segíthet. Afrika.
Igor felnézett.
– Vagy Európa!
Bart érezte, mi készül, gyorsan közbeszólt.
–  Nem mindegy? Most nincs helye a kontinentalizmus-
nak, a viszályoknak. Afrika van a legközelebb, logikus,
hogy midenekelőtt onnan várható a segítség.
– Eltelik néhány nap, míg észreveszik, hogy nem rádió-
zunk. – Mgani olyan szárazon mondta ezt, mint aki kibé-
kült a helyzettel. – Akkor is azt fogják hinni, hogy elrom-
lott az- adónk, talán a vihar ledöntötte az antennát...
Előfordult már. így legalább egy hétig ki kell tartanunk.
– Nem fog sikerülni, az túl hosszú idő! – Warr Igorra
nézett. Amaz is bólintott: egyetért. Túl hosszú idő.
– Lehet, hogy a holnapot sem érjük meg! – Siabbára 
rátört a kétségbeesés. – Az a dög gázt és tüzet is kibocsát-
hat, Trinék látták fent a hegyen... Elég egy rés itt az ajtó-
nál, és megölhet mindnyájunkat!

Két nő felsikoltott, a gyerekek azonnal sírva fakadtak.
Fermat doktor dühösen kiabált: hagyják abba! Bart sápad-
tan nézte az embereket. Meddig bírják ki? Főleg, ha egyesek
pánikot keltenek! Most haragudott Siabbára. Az ilyen sza-
vakra nincs szükség, az emberek már gyengék, és egyre
gyengébbek lesznek...
Dellának jó ötlete támadt.
– Csönd, csönd legyen! A Skorpió talán nem hallja
meg, hol vagyunk, ha mindenki csendben marad.
Ez hatott. A felnőttek elhallgattak. Tágra nyílt szemek
meredtek az ajtókra. Ha repedés támadna ezeken az ember-
vastag falakon... A Skorpió idejön, gázt fúj be, tűz égeti
el őket, vagy megfulladnak... Megborzongtak.
Antonio fellélegzett. Talán azért, mert önmagában már
döntött. Megvárta a csöndet.
– Valakinek el kell jutnia a szigetről Afrika közelébe.
Mindegy, hová. Ha partot ér, percek alatt riaszthatja a szol-
gálatot.
– De hogyan mehetne el a szigetről? – kérdezte Ma-
rion értetlenül. – Hiszen a hajókat is elsüllyesztette az a...
az a...
– A hajókat igen. – Antonio Della tekintetét kereste.
– De csónakkal ez lehetséges.
– Van ilyen csónak? – kérdezte Mgani hitetlenül.
– Persze. Emlékszel, tavalyelőtt csináltuk a fiúknak,
akik itt nyaraltak a szállóban.
Della legyintett.
– Ezt magad sem gondolod komolyan. Műgyantából,
saját kezűleg eszkábáltatok egy négyméteres vacakot. Az-
zal  akarsz  Afrikába  hajózni?  Négyszázharminc  kilo-
méterre!?
– Vitorlával miért ne? – ellenkezett a férfi. A keze
ökölbe szorult, a gondolat már agyába fészkelte magát.
Nem, most nem adja fel. így talán bosszút állhat a
Skorpión!
Bart Trinre nézett. Fivére tudta, mire gondol. Bart Kai-
róban rendszeresen vitorlázott. De Antonio folytatta:

– A magas part mellett megy el a Nagy Áramlat. Ha
ezt elkapjuk, csöndben elmehetünk innen! – Antoniót el-
ragadta a hév, máris a részleteket mesélte. – A Skorpió
csak a mesterséges zajokra reagál, nem? A hullámok, a
szél nem gyanúsak neki. Ezért jó egy műanyag vitorlás,
amit ráadásul eleinte csak az áramlat sodor magával,
tehát...
– A szél hajtotta hajótest súrlódásának zaja is elhanya-
golható – szólt Bart. Látszott, megtetszett neki az ötlet.
Della Mgani elöljáróra nézett.
– Szólj már valamit! Hiszen Antonio megsebesült,
ilyen állapotban nem mehet sehová!
– Nincs nékem semmi bajom! És csak én tudom, hol
az a hajó. Tavasszal partra húztam a nyugati oldalon. A
vitorlarúd is ott van.
– Akkor veled megyek – jelentette ki a lány határozot-
tan. Antonio az első pillanatban tiltakozni akart; Della sze-
mébe nézve azonban hallgatott. Trin sejtette, most kell
közbszólnia, mert több szigetlakó arcán már ellenkezést lá-
tott. Egy fekete férfi megelőzte:
– Afrika túl messze van. Nem érnek oda élve.
– Hurrikán jár arrafelé! – csatlakozott egy társa.
Warr felállt. Kétméteres alakja szinte betöltötte a termet.
– Lehet, hogy csak hetek múlva kerülnek oda, főleg,
ha erős a vihar és ellenkező a széljárás. Ha túlélik egyálta-
lán... a világ legalább megtudja, mi történt a szigeten. –
Először úgy mondta volna ,,mi történt velünk", de ezt túl
drámainak tartotta. Látta a nők, a gyerekek tekintetét is;
nem szerette volna növelni félelmüket.
– Közben a Skorpió elkap bennünket!  – kiáltotta
valaki.
A sziget elöljárójának megtetszett az ötlet. Hiszen olykor
hajók is járnak a kontinens partjai mentén, Antoniónak és
Dellának talán nem is kell elhajóznia a partig...
– Van itt valahol három fényjelző rakéta – mondta
Mgani. Ebből tudhatták, hogy egyetért Antonióval. Trin
csendet kért.

– Én is mellette vagyok. Ha a vitorlással ketten mennek
és visznek némi élelmiszert is, van esélyük. A fivérem,
Bart is ért a vitorlázáshoz, ő azért előtte megnézi azt a
hajót.
– Remek! – Antonió hangja továbbra is kemény volt.
– A sziget közelében még a vitorlát sem húzzuk fel. Nesz-
telenül megyünk el innen, és persze éjszaka!
– Összeszedem az élelmet – mondta Della határozot-
tan. Trin lelkében némi remény éledt.  Ki is mondta
hangosan:
– Lehet, hogy sikerül becsapnunk a Skorpiót?
Az AGY pihenőt rendelt el.
Nem volt ez biológiai értelemben vett pihenő, az AGY
uralma alá semmilyen élő szervezet nem tartozott. Csak
gépeknek parancsolt, majdnem gondolkodó, de élettelen
alkatrészeknek.
A ,,pihenő" is egy számjeles kód volt; amikor az AGY
ezt az alárendelt egységekkel tudatta, azok új állapotra áll-
tak át. Az energiatermelő telepek tovább működtek, és te-
vékenykedtek a veszélyhelyzetek érzékelésére szolgáló kül-
ső megfigyelő műszerek is. De a hajtóművek leálltak, a
motorok és más, akkor felesleges energiafogyasztók kikap-
csoltak. A helyváltoztatásra használt összes alegység be-
szüntette működését. Az erre a célra szolgáló, kis méretű
regeneráló berendezések még ellátták a mozgó alkatrésze-
ket, aztán ők is elcsendesedtek. A Skorpió zajtalanul, moz-
dulatlanul hevert egy általa már jól ismert tengeröböl fene-
kén. Az AGY természetesen nem pihent, erre nem
készítették fel. Több mint négyszáz éve őrködött szüntele-
nül, és most sem tett mást.
Érzékelői figyelték a zajokat. A tengert. A fényviszonyo-
kat. Az AGY pontosan tudta, milyen mélységből, melyik
napszakban, milyen időjárási viszonyok mellett mennyi
fénynek kell a vízen át szűrődnie érzékelőihez. így most

is tudta, hogy ez a nap – ellenfelei aktív tevékenységének
kedvelt időszaka – már a végéhez közeledik. A nap a lát-
határ szélén jár, felhők takarták el, a tengerfelszín közepe-
sen hullámzott. A pihenőidőszakra energianyerés céljából
volt szüksége. De az AGY közben nem feledkezett meg
egyetlen igazi feladatáról sem. Hamarosan ismét eljön az
akciók ideje.

6. AKCIÓK
Nagyon sötét volt már.
Az éjszaka azon a napon igen hamar elborította a szi-
getet. A szirtek eltűntek, a völgyekben megsűrűsödött
a homály. A tenger, az égbolt és a sziget ősrégi hárma-
sa egyetlen megfoghatatlan, alig létező tömeggé válto-
zott.
A nyugati parton óvatos árnyak mozdultak. Ha mégis zajt
csaptak, hosszú percekre megmerevedtek, e csenddel pró-
bálták még önnön létüket is tagadni. Aztán továbbmentek.
Később műanyag csusszant hideg kövekre, fémes tárgy
koppant egy sziklához. Ez már a parton volt. Hullámok
emelkedtek a nagy kövek között, lélegzett a tenger, mohás
köveken folyt a víz, újra és újra. Valaki suttogott. Rugalmas
rudat emelt egy kéz. Csobbantak a hullámok.
– Kész?
– Még ezt... és ezt...
– Emeld fel!
– Hol a kötél?
–  A pad alá rakd!
–  Csitt!
Aztán egy ideig megint csak a szél jajongott. Hideg lett
a parton. De azok négyen tovább dolgoztak. Egyetlen fény,

egyetlen hang nélkül, olykor vakon tapogatózva, csúszkál-
va, kövekhez támaszkodva, combig vízben.
– Kész?
– Igen. Engedd el!...
– Sok szerencsét!
– Nektek is!
Aztán a csönd, az üresség.
Ketten maradtak a parton, mentek az ösvényen. Tapoga-
 tózva, lassan, sokáig. Bart visszanézett A tenger itt-ott,
foltokban, homályosan csillogott. Algák, planktonok fé-
nye? Vagy csak képzelődik? A vitorlás ott úszik valahol.
Primitívebb volt, mint Antonio elbeszélése alapján hitte,
de talán a sötétség tette, hisz nem láthatta jól a hajótestet,
csak tapinthatta. A vitorlarúd rövid, a kormányzással is ba-
jok lesznek majd. Kicsi a vitorla is. Nagy hullámban, erős
szélben jobb is, ha bevonják. Az óceán pedig hatalmas,
rádió nélkül fognak rajta bolyongani, ha pedig a Skorpió
éberebb, mint képzelik, ha olyan érzékelői is vannak, ame-
lyekkel észreveheti azt az áramlástól sodort kis csónaktes-
tet az éjszakában...
Trin legyőzte a torkát szorongató nyomást.
– Nincs sok esélyük.
– De Antonio és Della... szeretik egymást. – Bárt ér-
ve talán nem illett ide. A férfi Lanára gondolt. Ha ő is
ilyen útra vállalkozna, elindulna-e vele a lány? Della olyan
természetesen mondta: ,,Veled megyek", mintha nem is
egy veszélyes útról lenne szó. És Antonio magával viszi
a lányt és önmagát is.
– Lehet, hogy együtt fognak odaveszni – mondta Trin.
Az AGY érzékelői mindig működnek. Regisztrálják a
tenger, a szél, a partok keltette zajokat.
A sziget fölött lassan pirkadt.
A nap nem kelt még fel, de a szürkeség átderengett a

felhőkön. Szürke lett a föld, a tenger. Az élő színek csak
később jelentek meg, egy-egy bátortalan zöld, ritka piros,
sokáig lapuló sárgás folt élénkült meg. Végül kizöldült a
hegyoldal, megbámultak a várrom kövei, amiken akkor
csillant meg az első napsugár. Egy felhőlyukon tűzött le,
alig percekig élt csupán, de elűzte a völgyek fekete árnyait.
Akkor már a tenger is halványkék lett. A pálmák törzse
aranyszínt öltött, pompáztak a virágok.
Csak a romba dőlt város hallgatott.
Igor Lanára nézett.
– Most!
A lány felpattant. Igyekezett könnyedén szaladni. Lábai
halkan neszeztek a homokos földön. A reggel friss volt,
közepes széllel, sós tengerillattal.
A csap nem volt messze. Lana még vagy húsz métert
szaladt, a talaj itt lejtett. A piros fémszerkezet betontalap-
zatból állt ki. Warr az imént nyitotta meg egy jókora fém-
kulccsal. Már folyt a víz. Ezüstsugara műanyag vödörbe
ömlött. Ezért a vödörért szaladt a lány. Warr keze a csavar-
kulcson. Hiszen, ha valami történne, á csapot még el is
kell zárni. A tűzvészek esetére rendszeresített, szabadesésű
tartályban hatszáz liter víz van. Két hónappal ezelőtt cserél-
ték, és hogy kevésbé korrodálja a tartály falát, édesvizet
tettek bele. Milyen szerencse.
De ha a Skorpió meghallja?...
Márpedig a vízre szükségük van. Igor az ajkát rágta. Sze-
rette volna, ha még messzebbre lát. A romok tetején állt,
innen eléje tárult az öböl, balra a domboldal, jobbra az
algatelep, a hullámgáton túl. Majdnem az egész várost
látta.
Az ő ötlete volt, hogy néhányan lopózzanak ki vízért.
Nem ülhetnek a betonbarlangban, azonkívül szükségük
lesz minden tartalékra. Warr, az indián az este kijelentette:
A Skorpiónak két hátrányos tulajdonsága van, amelyek az
embereket segíthetik. A hangja és a mérete. Egy igazán

jó fülű ember biztonságos távolból meghallja közeledését,
azonkívül a “szörny" nem rejtheti el hatalmas testét sem.
Kimennek hát a tűzcsaphoz, elhordják a tartály vizét, köz-
ben szemmel tartják a környéket – határoztak késő este.
És most, a harmadik nap reggelén, itt álltak hát. A. látha-
tár szélén, ahol a tenger és az égbolt összeborult, zöldes
ködréteg lebegett. Igor feszülten nézte a tengert. Mögötte
Bart állt, hol balra, hol jobbra nézett. Ha felbukkan a Skor-
pió, jelt ad Warrnak, aki a csapnál folyton szemmel tartotta
a dombtetőn elhelyezkedett figyelőket. Tudták, nem kia-
bálhatnak, ezzel csak felhívnák magukra a pusztítógép fi-
gyelmét. Néhány kétségbeesett, gyors karlendítés is megte-
szi – akkor aztán mindenkinek futnia kell az előre kijelölt
rejtekhelyre.
Lana lihegve hozta fel a vödröt. A meredély szélén egy
fekete asszony Vette át, csendesen szaladt tovább a beton-
bunker felé. Warr már töltötte a másodikat, a harmadik
üressel akkor ért a csaphoz Siabba. Az asszony és Idani
halkan osontak egy leomlott romos fal mellett; tudták, Igor
jelére egyikük indulhat üres vödrével, a másik megvárja
sorát. Vigyáztak, hogy a talaj mélyedéseiben menjenek,
egyszerre mindig csak Warr és egy vízhordó legyen a csap-
nál. Hiszen ha felbukkan a Skorpió, nem sok idő marad
a menekülésre.
Háromszáz méterrel távolabb Trin, Lion és Mgani álltak
a volt város legmagasabb pontján. Ez egy keskeny utca vé-
ge volt. A Skorpió rombolása nyomán csak egy derékig
érő kőfal és néhány leomlott tető maradt. A porból tartóge-
rendák, acélfödémek és szürke műanyag csövek álltak ki.
Egy ágy és egy széttört tévékészülék mögött tarka macska
ült; az állat időnként hunyorgott, nyelvével végigszántott
bundáján.
Lion a tartóoszlopáról leesett, üres tartályhoz lépett. A
gyerek kicsi, de izmos testével nekifeszült – Trin látta,
hogy lábán a kávészínű bőr alatt kidagad egy ín –, és a
tartály megmozdult. A fémesen csillogó gömb ugyanis tel-
jesen üres volt.

– Négy napja tette ide Alberta, a húgom. – Mgani le-
hajtotta a fejét. Alberta testét reggel találták meg, nem
messze a főtértől. – Biogázt tartott volna benne, de hát...
ebből már semmi sem lesz.
– Ha jön a Skorpió, ledöntjük – mondta az űrhajós
halkan. A tervüknek ez is része volt. Az üres tartály fémtö-
mege nagy zajjal gördül majd alá a dombon, ez is elterelhe-
ti a gyilkológép figyelmét, talán a vízhordók ezáltal több
időt nyernek a menekülésre.
Trin az óceánt szemlélte. A hullámok szabályosan köve-
tik egymást, bár nem egyformák. A hullámtörők szélén fel-
csapó tajték sem egyformán magasra repül. Az öbölbe már
megszelídülve érnek be, alázatosan végignyalják a homo-
kos fövényt, a part egy-egy pillanatra nedvesen felvénylik,
aztán elsötétül, ismét földszínűvé lesz. A tengerről Trinnek
apja jutott eszébe. Oban Dorg, az igaztalanul száműzött
földi ember, aki végül egy távoli bolygón, egy másik nap-
rendszerben fejezte be az életét. Ő is nagyon szerette a ten-
gert. Talán tőle örökölte Bart ugyanezt, szívesen vitorlázik,
és ha nem orvos-biológus akarna lenni, talán tengerésznek
állna.
Mgani is a vizet nézte, de máson járt az esze.
– Messzire lehetnek már? – kérdezte nagyon halkan.
A kis szél szinte lemosta ajkáról a szavakat. Trin felléleg-
zett. Della és Antonio... Szegények. Talán a halálba men-
tek. Mi esélye lehet manapság két embernek egy kicsiny
hajóban? Valaha persze mindenki így hajózott, a szél és
a tenger irányította a hajókon kimerészkedő emberek sor-
sát, senki, sem tehetett ellenük semmit. De ma már... Egy
öngyilkosság.
– Az esély egy az ezerhez – felelte. Lion nem figyelt
rájuk, ismét megmozdította a tartályt. A gyerek egy percre
megfeledkezett a helyzetről, a veszélyről. Játszott. Élvezte,
hogy a vékony falú, mégis erős tartályt egymaga mozdít-
hatja. Nagyon erősnek hitte magát.
– Hajnalban egy távcsővel fellopóztam a várromhoz –
vallotta be az, elöljáró. Trin ebből is értett, de rákérdezett:

– Láttad őket?
– Már nem. Eltűntek.
– Gyors az áramlat – felelte az űrhajós. És amint biz-
tonságos távolba értek, vitorlát bontottak.
– Bár így lenne – sóhajtotta az elöljáró, és úgy nézte
a tengert, mintha a mélyére szeretne látni.
Az AGY apró jeleket kapott csupán, ezek külön-külön
nem riasztották, nem indítottak el benne semmilyen tevé-
kenységet. Ám ahogy múlott az idő, úgy gyűltek ezek a
figyelmeztetések, és végül összegeződve mégis megtették
a magukét. Az AGY egyszer csak úgy döntött, elég volt
a pihenésből. Összes energiatelepét feltöltötte, még a vész-
tartalékok is erőtől duzzadtak. Minden együtt volt tehát,
a gépezet készen állt az új, hosszú akcióra.
Már csak célpontot kellett választania.
Az AGY végigfuttatta programjait úgy, hogy a támadható
célok szempontjából elemezte őket. A réges-rég bekódolt
célpontok mellett a programban jelentős helyet hagytak
olyanoknak is, amelyek majd később jönnek létre, bukkan-
nak fel a Skorpió harci területén. Mert az építői erre is
gondoltak. A Skorpió építése idejében még nem létezett
például az algatermesztő telep, nem voltak napenergia-
telepek, de sok más műszaki létesítmény sem. Az újdonsá-
gokat most elemeznie kellett, egyetlen szempont volt a
döntő: ezek az építmények hasznára vannak-e ellenfe-
leinek?
A napenergia-telep – és minden energiatelep – erőt ter-
melt, amelyet nem ő, a Skorpió használt fel. Mivel tudta,
hogy a hadszíntéren csak az emberek és ő az értelmes lény,
ezzel tudta azt is, hogy az energiatelep az embereket szol-
gálja, tehát megsemmisítendő.
Az AGY korlátozott én-tudattal is rendelkezett. Ez job-
bára csak szükségletei és érdekei terén mutatkozott meg.
Önmaga számára ő volt a létező világ közepe, legfontosabb
eleme – akárcsak egy ember tudatában. Mindent a prog-

ram és a parancsok határoztak meg, ám ezekben a Skorpió 
létérdekeit is hangsúlyozták. Az AGY tudta hát, mik létezé-
sének feltételei, ezeket optimálisan igyekezett önmaga szá-
mára biztosítani. Tisztában volt működésének néhány át-
hághatatlan szabályával, alapvető fizikai törvényeivel. Léte
célja sem volt kétséges.
Elemzése során kezdetben nem boldogult az algatelep-
pel. Minden jellemzője alapján emberek készítette műszaki
létesítmény volt, ez célponttá tehette, de kissé megzavarta
az ottani nagy mennyiségű szerves anyag. Ugyanakkor az
energiáját kímélő takarékossági alapprogram arra késztet-
te, hogy erejét ne pazarolja fölöslegesen. Hisz nem rom-
bolta le a kikötőgátakat, a hullámtörőket sem. Csak az le-
hetett célpont, ami ellenfeleinek, az embereknek
lehetőséget adott a Skorpió elleni küzdelemre. Energiájuk,
lakóhelyeik, járműveik, esetleges fegyvereik. De az al-
gatelep?...
Az AGY előbb a parancsokban kutatott, ott nem talált
utasítást az algatelepre vonatkozóan. A konkrét célpontokat
kijelölő terv sem tudott róluk. Az AGY nem nyugtalanko-
dott, nem ismerte ezt az érzést, ahogy nem ismert semmi-
lyen érzést. Tovább kutatott emléktárolóiban, és nem hiá-
ba. Egy száznyolcvan évvel ezelőtti vizuális megfigyelés-
sorozat futott be az elemzőkbe: a jelek többségéről villám-
gyorsan megállapították, hogy az algatelepek az emberi te-
vékenység egyik célját jelentették, így nem zárható ki vele
kapcsolatban egy, a Skorpió elleni akció. A gondolkodó
gép reagált.
Legyőzhetetlennek hitte magát.
Elindult, hogy felvegye a harcot az ellenfelekkel.
– Ereszd el a lányomat! – kiáltotta Ndunga.
A sovány, fekete asszony arcán rángatóztak az izmok.
Reszketett a keze, szemhéja nyugtalanul repdesett. Fermat
doktor egy percig habozott, közbelépjen-e. De éppen elég
dolga volt.

Ndungával szemben Midori, a kis termetű ázsiai asszony
állt. Midori még nem vesztette el önuralmát, bár az esemér
nyék őt is megviselték. A legtöbb gyereket úgy szerette,
mintha az övé lenne.
– Hagyd itt, Ndunga, hiszen odakünn a szörny...
– Már elment! Biztosan elment, csak ti eltitkoljátok!
A férfiak nem szóltak közbe. A barlangban nehéz volt
a levegő. Néhányan éppen azzal foglalkoztak, hogy a főbe-
járat betonajtaját tolják félre. A padlón megnőtt a sárga
fénynégyzet, egy öreg felült pokrócágyán, pislogott. A
gyerekek kiabáltak:
– Süt a nap!
– Menjünk ki!
Ndunga megragadta lánya kezét, és Midori ellenkezésé-
vel nem törődve, elindult. Az ázsiai nő a férfiaktól remélt
segítséget. De az egyik fekete – a bejáraton át a kinti fényt
nézte megbűvölten – így dörmögött:
– Lehet, hogy tényleg elment. Nem fog már bántani
bennünket.
Midori mellett elfutottak a gyerekek, Ndunga kislányát
követték. Fermat doktort az egyik sérült hívta. A Skorpió
lézersugara átfúrta a combját, kötését nemrégen cserélték,
de rajdalmait a gyógyszerek sem csökkentették. Marion vi-
zet adott a sérültnek, az orvos pedig megtiltotta, hogy fö-
löslegesen mozogjon. A férfi nem válaszolt, a bejáratot,
az ég darabját nézte. Hamarosan az is elfelhősödött –
akárcsak a sebesült szigetlakó arca.
Marion félrevonta a doktort. Most ő sem úgy nézett ki
mint három nappal korábban; a szállodában, a strandon
a nő pihent és kellemes társalgó volt, a legjobb, legművel-
tebb európai asszonyokat képviselte a szigeten. De az a
múlt most elérhetetlen, felidézhetelen messzeségbe
süllyedt, a barlang betonfalainak szürkesége tükröződött
szemében.
– Nem szabadna kiengedni őket. Akkora zajt csapnak,
hogy idejön a Skorpió.
Az orvos nem felelt. Másra gondolt. Marion is az eget

nézte. A város fölött felhők úsztak. Trin és Mgani nem fog
örülni, mondta volna még Marion, de akkor megsejtette,
mi jár a férfi eszében. Kimondta:
– Vannak, akik megrémülnek, elvesztik a fejüket. Nin-
csenek hozzászokva, hogy valaki... vagy valami... va-
dásszon rájuk. Már az ükapáik is biztonságban éltek.
– Nem tudunk félni. Okosan félni – bólintott Fermat.
,,És én képes vagyok-e rá?" – kérdezte önmagától.
A sebesült felett összenéztek. A doktor látta: Marion
most nem szép. Az arca fáradt, mégis volt rajta valami,
ami vonzotta a doktort. Ö is egyedül élt már régóta. Válo-
gathatott volna a manapság olyannyira divatos, pár napos
kapcsolatok között, és tudta, ebben Marionnak is része le-
hetett volna, amikor csak erre támad kedve. Ám mindket-
ten érezték ennek ürességét. Többre, vágytak, bár a
leggyakrabban maguk sem tudták, mi az a több.
A gyerekek kirohantak. Két fiú elkapott egy-egy fát, fel-
tolták egymást az alsó ágakra. A többiek ide-oda szaladgál-
tak. Midori halkan csitította őket. Ndunga és kislánya a
közeli romos ház mellett álltak.
– Mama, miért dőlt össze ez a ház? – kérdezte a
gyerek.
Warr idegesen felkapta a fejét. Mi ez a zaj? A keze levá-
gódott a csapról.
– Vidd! – sziszegte.
Idani már rohant is a vödörrel. Az emelkedőn félúton
Lionnal találkozott. A gyerek üres vödrével valósággal el-
száguldott a történész mellett. Lion az imént hagyta ott ma-
gaslati figyelőpontját, és leszaladt segíteni a vízhordóknak.
A maga csöppet sem komplikált lelkivilágával még élvezte
is az eseményeket. Mennyi érdekes dolog történt az elmúlt
napokban!... De ugyanakkor valami érthetetlen, tompa ér-
zés is növekedett benne. Alberta néni meghalt. Sok embert
nem látott, a tengerbe vesztek. Lehet, hogy a romok alatt
is fekszenek néhányan. Élvezte a sok futkosást, azt, hogy
hirtelen most őt is felnőttnek tartják, de ha eszébe jutott
a domboldali ház, amely összeomlott, az a furcsa gép-

szörny, amelyik meglepetésszerűen szokott felbukkanni és
gyilkolni, és amitől a felnőttek is félnek – jeges rémületet
érzett szétterjedni mellében. Mégis, úgy vélte, ezt níem kell
mutatnia a felnőttek előtt, ha azok őt már maguk közé fo-
gadták.
Igor és Bart egymásnak háttal figyeltek a dombon. A
leendő biológus hirtelen megmozdult.
– Nézd csak a tengert... Ott, az algatelep körül.
A víz olyan volt, mint máskor. Vagy mégsem? A hullá-
mok kissé megtörtek, szétmosódtak. A hatalmas pontonok
emelkedő-süllyedő mozgásritmusában is változás állt be.
A szerkezetek elmozdultak egymástól, az összekapcsoló
láncok megfeszültek.
– Mi a fene lehet ez? – mormolta igor. Siabba asszony
szaladt el mellettük, aztán jött Lana. Warr és Lion helyet
cseréltek, a kisfiú állt a csaphoz és töltötte a vödröket, az
indián pedig hatalmas ugrásokkal rohant fel a dombra. Már
százötven liter vizet vittek a barlangba.
Bart látta, hogy az egyik ponton megdől. Az algatelep
tartályai körül felforrt a víz, fehér hab csapott szét sugara-
san. Aztán megdőlt egy másik, egy harmadik ponton is.
– Süllyednek!
Bart nyugalma visszatért. Kimérten bólintott.
– Mindent elpusztít a Skorpió.
A tenger gyönyörű és félelmetes volt. Della behunyt
szemmel ült, aztán lassan nyitotta ki újra, pillái könnyes-
homályos résén át előbb csak az ezüstös csillogás tört be,
majd megpillantotta alul a zöld, felül a kékesszürke réteget.
Az óceán egy másik óceánnal, az égbolt mérhetelen világá-
val érintkezett. A lánynak úgy tűnt, hajójuk a két felséges
mindenség között, valahol egy harmadik közegben lebeg.
De aztán az ő testét is dobáló hullámzás visszatérítette a
valóságba.
A lány a kormányrúdnál ült. Antonio a fenékdeszkákon
hevert. Aludt?... Talán. Az éjszaka feszülten telt el, órákig

hagyták magukat sodortatni az áramlattal, egy szót se szól-
tak egymáshoz, nehogy meghallja a Skorpió. Néha egy kéz
nyúlt a másik felé, egy szorítás, és tudták, minden rendben.
Della még most is érezte mellében a nyomást, jégtömb volt
a félelem. Azelőtt sohasem érezte. Boldog gyermekkora
volt. Most tudta meg, mi a rémület.
Antonio egyik karjára tette fejét, a fáradtság leverte lábá-
ról. Hajnalban úgy vélték, elég messze járnak már a sziget-
től, és felállították az árbocot. Ez nem volt sem könnyű,
sem veszélytelen feladat. Végre sikerült. A csónak orrát
a felkelő nap felé fordították. Della aludt, Antonio kor-
mányzott, és most, déltájban, felváltották egymást.
Az éhség is kínozta a lányt, de nem szólt. Az a kevés
ennivaló, amit magukkal hozhattak, ki tudja, hány napra
kell hogy elég legyen. Dellának úgy tetszett, mind nagyobb
hullámok csapdossák a bal oldalt. Északról fújt a szél, haj-
totta a vitorlást, de mind fenyegetőbb felhőket is hozott ma-
gával. Hűvös volt; az éjszakai indulásnál nem gondoltak
meleg ruhákra, pedig most nagy szükség lett volna rájuk.
A lány az egyik pokrócba burkolódzott, hallgatta, hogyan
döngenek a hullámok a csónaktesten, hogyan csap fel a víz
az orrban, és zsibbadó kezeit cserélgette, úgy markolta a
kormányt. A vitorlás lassan, küszködve tört utat keletre –
Afrika felé.
Még nagyon, nagyon messze volt a kontinenstől.
Az AGY vizuális letapogatást kért, és az alegységek a
parancsot azonnal teljesítették. A Skorpió ekkor az algater-
mesztő telep alatt lebegett; a lézersugárral megolvasztott
pontonok sorban lyukadtak ki. A több száz fokos hőmér-
sékleten égetett lyukakon betört a tengervíz, a pontonokból
bugyborékolva szorult ki a levegő. A víz alatti ketrecekben
függő több száz kilós algaszövevények egymás után szálltak
le a fenékre. A Skorpió azokat is összeszabdalta. A beérke-
ző információk szerint az akció sikerrel járt, a pusztítás
ezen a téren is befejeződött.

Amikor a felszínről eltűntek az utolsó pontonok is, a
Skorpió a part felé fordult. Az AGY úgy döntött, végre
a szigetről érkező akusztikus jelek eredetét is kideríti. Ha
ismét ellenfelekre akad, engedelmeskedik a programnak,
és maradéktalanul megsemmisíti őket.
– Gyere, kislányom! Hazamegyünk.
Ndunga dacosan összeszorította ajkát. Körülnézett. Már
senki sem figyelt rájuk; Midori és a többi felnőtt, akik ki-
jöttek a bunkerből, a kijárat közelében maradtak. Csak ők
ketten – egy magas és egy alacsony ébenfekete ember –
álltak a csonka falak mellett. Az az utca már nem is emlé-
keztetett régi lakóhelyükre. Itt még a fák is eltörve, holtan
hevertek.
– Haza? – a kislány a kezét nyújtotta. Ötéves múlott,
nem tudta, mi történt. De minden ház romos volt, amit
látott. – A mi házunk is összedőlt?
– Majd felépítjük. – Ndunga maga után húzta a kicsit.
Furcsa remény élt benne: ha ismét otthon lesznek, már
semmi baj sem érheti őket. Az otthon, akár egy vár, meg-
védi őket. Ndunga mindig nagyon szerette otthonát.
Már a hegyoldalra felvezető úton mentek, amikor zaj hal-
latszott a partról.
Trin és Mgani odafentről látták a veszélyt.
– A Skorpió! – suttogta a sziget elöljárója.
– Lökjük le! – az űrhajós a biogáztartályhoz ugrott.
Teste megfeszült, nem nézett hátra, tudta, egyedül is boldo-
gul. Mgani szeme fölé tartotta tenyerét, a partot figyelte.
A Skorpió ezúttal a kikötő betonpadja mellett bukkant
a felszínre. Egy pillanat alatt lefutott testéről a tengervíz,
a gépezet légpárnát fújt maga alá, a víz fölé emelkedett,
és a partra lódult. A betonpadon állt még egy emelődaru,
amelyet az első napon csak félig tett használhatatlanná.
Most tűz lobbant ki a Skorpió testéből, a daru fémváza né-
hány másodpercre kékes, vakító fényben izzott, aztán lába-
zata megolvadt, és a szerkezet végigzuhant a rakparton.

Most már Mgani sem nézelődhetett. A két férfi a tartály-
nak feszült. Az megingott, átlendült a meredély szélén, és
bukdácsolva, éktelen zajt csapva gördült le a lejtőn. A dör-
gő hang idegen és furcsa volt a halott környezetben.
– Gyerünk, futás!
A vízhordók is hallották a zajt. Igor és Bart őrhelyükről
nem látták a kikötőt, de a biogáztartály zuhanása egyértel-
mű jelzés volt. Lion azonnal elzárta a csapot, felkapta a
félig telt vödröt, és már rohant is fel a dombon. Warr követ-
te. Lana megfordult, eldobta az üres vödröt, Bartot kereste
tekintetével. Idani bevárta feleségét, együtt menekültek.
Az AGY érzékelői is értesültek a sebesen, de furcsa, sza-
bálytalan mozgással közeledő tárgyról, érzékelői azonnal
megállapították: fémből készült. Riadójelet továbbítottak,
hiszen a program szerint a fém elsősorban fegyvert jelent-
hetett.
A Skorpió haladéktalanul irányt változtatott, és a domb
alján, két romos ház között elszáguldva egyszer csak a buk-
dácsolva lefelé guruló tartály előtt termett.
Az elemzők az adatokat egy századmásodperc alatt fel-
dolgozták, s a kódolt figyelmeztetés szerint az AGY csele-
kedett, hiszen az a gömb robbanóanyagot rejtő fegyver is
lehetett, amit ellenfelei éppen az ő megsemmisítésére szán-
tak. A tartály felőli oldalon a Skorpió falán felcsapódott
egy addig hermetikusan záró kerek nyílás. Narancsvörös
láng csapott ki. Senki sem láthatta a lövedéket, az máris
becsapódott a tartályba. Robbanás rázta meg a környéket:
a detonáció a két ház romos falai közül is ledöntött még
néhányat. Fémszilánkok repkedtek. Egy fa fordult ki helyé-
ből, gyökereiről pergett a homokos föld. A tartály helyén
csak egy kráter maradt, és izzó fémdarabok sisteregtek a
fűben.
A Skorpió testén a nyílás bezárult, de a kilőtt rakéta he-

lyére azonnal új került, a belső raktárakban még sok hevert
belőlük.
Az AGY új célokat keresett. Akusztikus jelzések töme-
ge érkezett hozzá, válogatnia kellett. Kiválasztotta a legkö-
zelebbi célpontot, az odavezető legrövidebb utat, és el-
indult.
Mgani és Lion az előre elkészített búvóhelyre rohantak.
Ez egy pince volt, helyesebben egy romos ház alá épített
kis helyiség, ahol a volt tulajdonos, egy amatőr földrengés-
kutató elektronikus műszereit tartotta.
Trin még habozott. Úgy tűnt, a felfelé vezető útról gyer-
mekhangot hall, ugyanakkor valahol a közelben felbődült
a Skorpió hajtóműve. Ha valaki kijött a bunkerből!...
– Gyere gyorsan! – mondta fojtott hangon Mgani. A
férfi arcán ideges rángás futott végig, fiát berántotta a szűk
nyíláson. A romok alól feketén ásított a műszerekkel, zsú-
folt helyiség kicsiny bejárata.
– Mindjárt! – És Trin felállt, elindult. A szigetlakók
utánaszóltak, de nem hallotta. A Skorpió két romos házzal
odébb lehetett akkor, motorja felpörgött. Csupán teste érin-
tésével ledöntött egy, még álló napelemállványt, és máris
az egykori utca fölé lendült.
Ndunga sikoltott.
Az AGY ezredmásodpercek alatt elemezte a látványt, el-
lenfelei összes külső jellemzőit, s döntése azonnal megszü-
letett, az impulzusok elindultak, és máris célba értek.
Trin szinte repült a romok között. Látta a felcsillanó ru-
binvörös kis fényeket. Már csak a motor dübörgött; a Skor-
pió lassan forgott tengelye körül, a maga alá fújt sűrített
levegő nagy porfelhőt kavart.
Amikor Trin kiért az útra, ott már csak két mozdulatlan
fekete test hevert. Ndunga fejéből vércsík szivárgott. A
Skorpió pontosan célzott. A kislány sem mozdult már...
Trin előtt egy pillanatra elhomályosult a világ, gyomra fel-
kavarodott. Eddig keményen tartotta magát, bármi is tör-

tént a szigeten. Még egy órával ezelőtt is azt hitte, megszok-
ta már a vért, a halottak látványát, nem rendítheti meg a
csapássorozat, de még a közelgő vég tudata sem. Igyekezett
nem gondolni a veszélyekre. De most egyszerre szakadt
rá minden, és lebénult. Csak a két halottat látta.
A Skorpió közben ott lebegett, tőle alig negyven méterre.
A férfit semmi sem takarta, nem óvta. A védtelen Trin las-
san felemelte a fejét.
A Skorpiót nézte, az arctalan gyilkost.
A korong alakú fémtömeg porfelhőt kavarva lebegett az
utca és a romok fölött. Trin nem félt, már nem. De nem
is akart menekülni. Már semmit sem akart. A halott kis-
lány arca még szeme előtt volt, forrt benne a harag. Fel-
szegte a fejét.
A Skorpió meglódult.                                              
Két másodperc alatt eltűnt a romok mögött. Leszáguldott
a völgybe, az Öböl keleti oldalára. Iménti helyét csak a fo-
kozatosan leülepedő por jelezte. És a halottak. Mind távo-
labbról hallatszott dübörgése.
Trin fellélegzett. Tudata csak most fogadta be a veszélyt,
reszketett a térde, egy percig nem is mozdult, akarna földbe
gyökereztek volna a lábai. Nem volt ereje. Nem hitt saját
szerencséjének. Mi történt? A Skorpió nem vette észre?
Igaz, az általa felvert por talán elhomályosította érzéke-
lőit. .. De Trin maga is tudta, hogy ez nem lehet igaz.
Értetlenül, lassan mozdult, bement a romok közé. Tudta:
nem fog szólni senkinek különös kalandjáról, talán csak
Bartot avatja be. Lelke mélyén mérhetetlenül döbbenten
gondolt vissza az elmúlt percekre, és bárhogyan is igyeke-
zett elhessegetni magától a feltételezést, kénytelen volt be-
vallani: a Skorpió őt nem bántotta – mert nem akarta
bántani.
De miért? Miért?
A gyerekek zsibongva játszottak a fák alatt. De nem so-
káig. Egy férfi kettőt is felkapott közülük, visszavitte őket

a bunkerbe,bár a kölykök kapálózva ellenkeztek. A töb-
biek még élvezték a szabadságot. Midori a maga csöndes
módján igyekezett kordában tartani a kis társaságot, és per-
sze ő is azon mesterkedett, hogy legalább a bunker közelé-
ben maradjanak. Egy fekete asszony segített neki.
Warr két bokor közül ugrott ki a tisztásra. Felkapta a leg-
közelebbi gyereket.
– Jön! – kiáltotta Midorinak, és máris elvágtatott a
gyerekkel. Midorinak a nagojai öböl jutott eszébe. A par-
tonjátszottak, amikor kicsi volt, egzotikus európai és ame-
rikai fák között. A parti erdőbe néha beszaladtak a közeli
iskola diákjai, azzal ijesztgették a kicsiket, hogy felkapták
őket, és elrohantak velük a tenger felé, azt kiabálták, a víz-
be dobják őket... A kicsik ilyenkor torkuk szakadtából or-
dítottak. Midori is ordított.
Most rémülten terelgette össze a kicsiket. Arra szaladt
Idani és felesége, aztán Lana és Bart. Igor is felragadott
egy gyereket. Két férfi már nekirugaszkodott a betonajtó-
nak, hogy összetolják szárnyait. Már csak keskeny rés ma-
radt, mikor Midori az utolsó gyerekkel beugrott. Tudták,
Trin, Mgani és Lion most nem fognak bejönni.
A Skorpió végigrohant a parton, felkavarta a strand ho-
mokját, aztán megkerülte a várost. Irányt változtatott, és
felszáguldott a dombon. Útközben megtorpant a csapnál.
Azonnal cselekedett. Egy nagy teljesítményű lángszóró fel-
olvasztotta a víztartály alsó lemezét. Fehér gőzben, sugár-
ban csapott ki a víz. A Skorpió fémtestére is fröccsent belő-
le. A víz a homokra folyt, a sáros tócsa visszatükrözte a
felhős égboltot, míg aztán be nem itta a föld.
Rejtekhelyükön Trin és Mgani nem szóltak egymáshoz.
Lion fülével próbált tájékozódni. Merre járhat a szörny"?
A pusztítógép akkor ismét a bunker felé repült. A beton-
épület előtt megtorpant. A környező falakat már előbb le-
rombolta, most eltört néhány fát is, hogy közelebb férkőz-
hessen. Hőjelzői mutatták, hogy itt emberek vannak. Az
AGY azonnal lefékezte a testet, a hajtóművek előbb hely-
ben lebegésre kapcsoltak, aztán a fémtömeg ismét megló-

dult, és körberepülte a bunkert rejtő dombot. Majd a Skor-
pió visszatért a betonajtó elé. Lézersugár csillant, de a be-
ton ellenállt. Az AGY fokozta a teljesítményt, egy teljes
percig égette a betonfalat és acélkereteit, de nem sokra
ment vele. Az elemzők gyorsan számolták és figyelmezte-
tést küldtek: a takarékossági szempontok nem engedték,
hogy ennyi energiát pazaroljon. Az AGY tehát felhagyott
a kísérletezéssel, ismét körberepülte a környéket, közben
újabb adatokat jegyzett fel, hogy hamarosan visszatérhes-
sen ide. Hogy végleg leszámolhasson ellenfeleivel.
Antonio teljes erejével megfeszítette a kötelet. A vitorla-
rúd még az imént szinte önálló életet élt, rángott, csapko-
dott, rögzíteni kellett, de rugalmasan, hogy bármikor utá-
naereszthessen, ha a hullámok elfordítanák a hajó orrát.
Az elővitorla egyik sarka elszabadult, veszettül csapkodott,
ez is megnehezítette a kormányzást.
– Tartsd egyenesen! – kiáltotta a férfi rekedten. Della
félig ült, félig térdelt a kis járműben. A tajték ráfröccsent,
az arcán víz csörgött. Fázott. Délután volt, de a napot nem
látták. A felhők a hullámokig süllyedtek. A szél percről
percre erősödött, a hajó néha veszélyesen kilengett, meg-
dőlt, kis híján a vízre feküdt.
Délla már egész testében érezte az örökös hullámzást.
Fel, le, fel, le. Nem tudta, mi a csend; az első éjszaka pár
csendes órája nyomtalanul elmúlott, agyuk mélyen emlék-
ké fakult. Most csak ez a hányódás, a harc maradt.
Újabb erős széllökés jött, a vitorla megfeszült. Antonio
hirtelen érezte, nagyon könnyű lett a teste. Repült. De sza-
bad kezével elkapta a palánk szélét. Nem vigyázott az
imént, felállt volna, hogy egy szabad kötélvégért nyúljon.
El is kapta de az elszakadt! Teste csak félig csapódott
a vízre. A vitorlarúd szabadon elfordult az árboc körül –
Della megpróbálta szélbe állítani a hajót. A csónak orra
hatalmas hullám alá merült, aztán kiemelkedett.
– Le a vitorlát! – ordította Antonio, visszamászott a

csónakba, és a hátára fordult. Della már tudta, mit kell
tennie. A hajó, ha nehezen is, de végre szélbe állt. A hullá-
mok most kettéváltak az orr alatt. A deszkákat víz emelget-
te a fenéken, lesz mit kimerni.
A kötelek, igen... A legújabb műanyag is gyenge, úgy
látszik. Káromkodva keresett újabb kötelet, és közben resz-
ketett a hidegtől, nedves ruháján keresztül fújt a szél. A
hajó himbálózott. A két ember lehúzta a nedves vitorlát,
a műanyag hol arcukkba csapott, hol kisiklott kezükből.
Végre ezzel is végeztek. Della lihegve kapaszkodott a kor-
mányrúdba. Antonio körbepillantott. Már hat-nyolc méte-
res hullámok emelgették a hajót. “Ami nem is hajó volta-
képpen, csak egy nagyobb csónak" – gondolta. Jó, hogy
annak idején megcsinálták ezt a hajót, jó, hogy ott hevert
a parton, ahol hagyták. Most talán ez jelenti a menekülést,
az életet.
– Vigyázz! – kiáltott Della. Antonio hátranézett: ha-
talmas hullám gördült feléjük, majdnem kétszer olyan ma-
gas volt, mint a többi, az eddigiek. Megkapaszkodtak a
palánkban. Érezték, hogy emelkednek, a csónak megdőlt,
aztán a mélybe csúszott... A gyomrukban üresség. Anto-
nio egy megfelelőnek látszó kötéldarabot a vitorlarúd kap-
csára csomózott, háromszoros biztosítással, és duplán fűz-
te a csigába.
– Nem mehetünk teljes vitorlázattal! – sziszegte. Rög-
zítette a kötél egyik végét, a másikat erősen fogta.
– Most!
Della engedelmeskedett. Abbahagyta a meregetést – a
fenéken bokáig ért a víz –, és elfordította a kormányt. Az
orr himbálózott, küzdött a hullámokkal, de a hajó lassan
elfordult. Ám újabb, még erősebb szélroham jött, az árboc
szinte párhuzamos volt a vízzel. Della csak annyit látott,
hogy egy hullám taraja egészen közel kerül az arcához, és
máris hideg víz ölelte körül – a tengerbe esett. Egyik kezé-
vel még a kormányrudat markolta... A vitorla szétterült
a vízen, a hajó féloldalasán feküdt egy hullámvölgyben.
Műanyag lévén nem süllyedhetett el. Antonio nem először

élt át ilyesmit, mire a vízbe került, már egyik öklére cso-
mózta a kötelet, nehogy elszakadjon a hajótól. Félkézzel
elkapta Dellát.
– Kapaszkodj! El ne ereszd!...
A lány is vitorlakötelet fogott. Antonio hagyta, hogy egy
hullám a fekvő hajó tatjához sodorja. Elkerülte a kiálló kor-
mánylapátot, megfogta a far palánkját, ránehezedett... A
könnyű műanyag, test kiegyenesedett, kieljével újra a vízbe
merült. Az árboc a felhőkre mutatott, csörgött róla a víz.
Lihegve kapaszkodtak vissza. Antonio a legszívesebben
káromkodott volna, mikor kiderült, hogy több konzervjük
elmerült a tengerben. Az északi szélben most sebesen szá-
guldottak.
– Vihar van – intett a férfi előre. Keleten teljesen feke-
te volt az ég, Della ilyennek csak ritkán látta. Mintha egye-
nesen az éjszakába rohantak volna.
– Nem lehetne... megkerülni?
– Arra van Afrika – felelte a férfi keményen.
Számításai szerint legalább száznegyven-százötven kilo-
méterre lehettek a szigettől. Ha most erősödik a szél, ez
gyorsabban hajtja őket, igaz. De az erősebb szél nagyobb
hullámokat is jelent. A hajójuk pedig törékeny – ezt éppen
építője, Antonio tudta a legjobban. Aggodalommal tekin-
tett a következő nehéz órák elé.
Fermat doktor egy kávét kerített valahonnan. Marion há-
lásan nézett rá, amikor átvette a meleg poharat. A bunker
egy távoli sarkában ültek a padlóra dobott műanyag matra-
cokon. Valahogy több lett a hely. “Hányan mehettek ki?" '
– töprengett az orvos. A sérültek mind megvannak, termé-
szetesen. De eltűnt az az izgága fekete nő, Ndunga vagy
hogy is hívták, és mintha a gyerekek is kevesebben lenné-
nek. Midori hallgat; a szemközti falnál ül, és az arca...
– Olyan az arca, mint egy színházi álarc – mondta Ma-
rion, és hirtelen elsápadt. Fermat észrevette.
– Rosszul vagy?

– Nem... dehogy. Csak az az arc... eszembe juttatott
valamit.
Hangjában fájdalom csendült; Fermat tovább nézte a nőt,
majd váratlanul így szólt:
– A férjedre gondoltál.                                   
– Igen. – Marion mélyet lélegzett. Hát igen, egyszer
erről is beszélnie kell. Annyi évig senkinek sem mondta
el. Midorí sárga arca elválik a szürke beton háttértől. Em-
lékek, emlékek, amikkel egyszer már le kell. ne számolnia.
Lehetséges ez? Most mindenesetre úgy érezte, ha beszélhet
erről valakivel, megkönnyebbül.
– Figyelek – szólt az orvos halkan. Meleg volt a hang-
ja, Marion ettől erőre kapott.
– A férjem színházi rendező volt. Amikor megismer-
kedtünk, már ismerték a nevét a szakmában. Én egy zene-
karban játszottam a férjem színházában. Kísérleti színház
volt, nem konzervzenét alkalmaztak, mint sokfelé, hanem
igazi, élő zenekart, ez becsalogatta a közönséget. Amikor
átvette a “Két Álarc" vezetését – a jelvényünk a régi síró
és nevető maszk volt –, kitiltotta a gépeket. Nálunk nem
voltak robotgépek sem. Az ügyelő is ember volt, nem szá-
mítógép, mint másutt.
– Felnéztél rá? – kérdezte a doktor. Egy percre saját
múltjára is gondolt. Két asszony kísérte eddigi útján,
egyikkel sem volt szerencséje. Tül modernek, túl maiak
voltak ahhoz, hogy Fermat sokáig kibírja velük. Már-már
azt hitte, nincs is másféle nő a világon, csak divatbolond,
arcát festegető, felületes dolgokról közhelyeket fecsegő.
Nincs?... Persze tudta, nem így áll a dolog, de társaságá-
ban eddig csak effélékkel találkozott. Marion nem ilyennek
látszott.                                                                    
– Igen, felnéztem rá, mert sokkal többet tudott nálam.
És idősebb is volt. Hetvenen túljárt, amikor megismerked-
tünk, bár ez manapság nem kor. Akkor volt ereje teljében.
Csodálatos előadásokat rendezett, egész ciklusokat az ez-
redfordulós darabokból.
– Meddig éltetek együtt? – Az orvos emlékezetéből el-

hessegette a feleségeit. A múlt éppen azért múlt, mert már
nincs. Évek teltek el, azóta csak rövidke és javarészt ostoba
kapcsolatai voltak, nem szívesen gondolt vissza rájuk, az
egyedüllét is jobb volt, mint azok. Nagyot sóhajtott.
Marion folytatta:
– Hat évig. Majdnem hat évig... És semmi komolyabb
ellentét nem volt köztünk. A kollégák mintaházaspárnak
neveztek bennünket. Máig bánom, hogy nem akartam gye-
reket. Ő sem volt egészen biztos benne, hogy akarja-e, így
aztán a döntést mindig elodáztuk. Egészen addig, míg késő
lett. Ugyanis Vlad – így hívták – egy nyári napon, dél-
előtt, amikor én a zenekar próbáján voltam, fürödni ment
a tóhoz, amely a lakásunk közelében volt, egy szép park-
ban. Vlad beleugrott, és megállt a szíve. így mondták az
orvosok.
Fermat tétován felemelte kezét, megsimogatta a nő haját.
Nem bánta, látják-e mások. Marion viszont észre sem vette
a gesztust. Merően nézett maga elé, csak később szólt:
– Azóta nem voltam színházban. Bármelyik darabot
látnám, állandóan Vladra kellene gondolnom.
– És a munkád?
– Felmondtam a színháznál. Most a Dél-európai Fil-
harmonikusoknál játszom.   – Az asszony  az orvosra
nézett.
– Túl sokat beszéltem, ugye?
– Egyáltalán nem.
Hirtelen ismét eszükbe jutott a Skorpió. A sziget. Úgy
néztek körül a bunkerben, mint akik álomból ébrednek.
– Azt hiszem, elment! – Lion kidugta fejét, hallga-
tózott.
Mgani is fia mellé tornázta magát. Nagy csönd lett, csak
a szél zúgott. Esteledett. Korábban, mint máskor – észak
felől fekete felhőket sodort a meg-megújuló erővel rohamo-
zó szél.
– Soha nem lehet tudni – súgta az apja. A férfi most

is érezte azt a tompa fájdalmat. Nem a teste fájt. A tudat,
hogy a rábízott embereknek legalább a fele odaveszett, és
hogy most ő maga is tehetetlenül lapul egy rejtekhelyen,
szinte fizikai fájdalmat okozott neki. Negyvenhárom éve
volt e világon, de ilyesmit még sohasem érzett.
Lion hallgatózott.
– Néha ekkora a csönd a Zöld Barlangban is – mondta
a gyerek. Apja azonnal ránézett, és már hangosabban, ha-
ragosan szólt:
– Ezerszer megmondtam nektek, ne járjatok oda!
Lion megszeppent, hallgatott. Ekkor Trin – eddig mö-
göttük lapult – a gyerekre nézett.
–Mi az a Zöld Barlang?
Mgani legyintett.
– Elátkozott hely... Balesetveszélyes, tilos a belépés.
– Ebből nem sokat tudtam meg – makacskodott az űr-
hajós. Látszott, valami okból Mgani elöljárónak nem aka-
ródzik erről beszélni. A férfi ébenfekete arcán kelletlen ki-
fejezés ült. Trin ezt jól látta, de őt most minden érdekelte,
ami a szigettel összefüggött.
Mgani előbb fiára, aztán Trinre nézett.
– A gyerekeknek mindig tiltottuk, hogy odajárjanak.
Persze, a felnőtteknek is. Mégis bejártak – suttogta.
– Amikor te gyerek voltál, biztosan te is – kotnyeles-
kedett Lion. Az apja úgy tett, mintha nem hallaná.
– Legutóbb hat éve jártam ott, hivatalból, az afropoliszi
kontinentális tengerügyi hatóság megbízottjaival. A Zöld
Barlang a meredek északnyugati sziklafalak aljában van,
nagyjából tengerszinten. Azt mondták a geológusok, vala-
ha nagyon régen vájta ki a tenger. Több összefüggő, kisebb
és nagyobb terem van ott, mindet nem ismerjük. Az egész
rendszernek összeköttetése van persze az óceánnal, az ára-
pály nyomait is látni benne, és mindig cserélődik a víz.
De a sziklafal omlékony. A bizottság hosszasan méricskélte
az egészet. Azt fontolgatták, természetvédelmi jogszabály
alá vonják azt is, akárcsak az albatroszok költőhelyeit, de
végül semmi sem lett a dologból.

– Ha az ember felmászik a falakra, csak úgy hullanak
a sziklák a vízbe – újságolta Lion. – Tavaly voltunk ott
két fiúval. A lányok nem mertek bejönni. A tenger felőli
oldalon akkora repedések vannak,, hogy kényelmesen elfér-
tünk bennük...
– Nehogy odamenj még egyszer! – Mgani nagyot fújt,
és magyarázta Trinnek. – A szakértők szerint az a fal bár-
mikor lezuhanhat. Több száz tonna szikla!
Lion nagyot nyelt, nem szólt már de látszott, sok monda-
nivalója lenne a barlangról. Trin agyában egymást kerget-
ték a gondolatok. Homályosan motoszkált benne valami.
Egyszer, nem is olyan régen hallott valami ilyesmit.
– Szeretném megnézni azt a barlangot – mondta hatá-
rozottan.
– Veszélyes! – Mgani e szóba kapaszkodott. Most
elöljáró volt.
– Annyira nem lehet veszélyes, ha a kontinentális bi-
zottság órákat töltött benne. Te is voltál ott, többször is –
erősködött Trin.
– De hát... Itt a Skorpió, lesben áll... Éppen elég ba-
junk van vele! – Ez volt Mgani utolsó érve, amire Trin
nem is válaszolt. Csak nézte a férfit.
Az elöljáró érezte, fontos ez a dolog. A kötelességtudat
még ágaskodott benne. Végtére is, annak idején hivatalt ka-
pott, a felsőbbség őt bírta meg a szigetlakók vezetésével.
Felelősséggel tartozik mindenért, ami itt történik.
– Van valaki, aki jól ismeri a barlangot? – kérdezte
Trin.
Lion már mozdult is, hogy szóljon. Hiszen ő ismeri...
De apja tekintetét látva, becsukta a száját.
– Egy férfi segített a bizottságnak. Könnyűbúvárként
le is szállt a vízbe.
– Visszamegyünk a bunkerbe, beszélek vele.
– Most rögtön?
– Most! – Trin felállt, kipréselte magát a nyíláson,
aztán suttogva szólt.  – Gyertek!  Ne vesztegessük az
időt!

Az AGY utasítást adott. Az alegységek engedelmesked-
tek. A hajtóművek energiájuk egy részét a szivattyúkra és
segédberendezésekre kapcsolták át. A tengerfenéken heve-
rő test megmozdult. Iszap kavarodott fel, apró halak úsztak
tova ijedten: a fémtestben mozduló erők rezgésbe hozták
a falakat, a víz pedig átvette a fémréteg rezonanciáját.
Az acélcsövekben sűrített levegő süvített, a szelepeken
kiáramló víz helyébe lépett. Gyorsan teltek a légkamrák,
a tengerből hamarosan kiemelkedett a Skorpió kerek kö-
zépső része. A hullámok át-átcsaptak felette.
A fényérzékelők külön parancs nélkül azonnal jelezték
a tapasztalt állapotokat. Az AGY most a sötétedésre várt:
Analizátorai közben egy feladat megoldásán dolgoztak: ho-
gyan, milyen fegyverekkel lehetne megsemmisíteni az el-
lenfelet?
Az éjszaka egyetlen véget nem érő, gyötrelmes kínlódás
volt. Della többször azt hitte, nincs már tovább. Éhesen
és átfagyva kapaszkodott hol az árbocba, hol a palánkba.
Néha az a kényszerképzete támadt, hogy ő maga is része
lett már a csónaknak, gémberedett mozdulatlan alkatrész,
önálló cselekvésre képtelen. De barátja kiáltásai mégis arra
ösztönözték, hogy összeszedje maradék erejét. Néha már
azt hitte, vége, nem bírja tovább.
Antonio elvesztette tájékozódását. Az égbolt mindenfe-
lől egyformán sötét volt, a csillagokat nem látták. A sötét-
ség uralta a világot. Lábuk alatt sok ezer méteres mélység,
csónakjuk szinte semmit sem jelentett az elemek küzdel-
mében. Mégis, számukra az volt minden, az volt az élet.
Antonio nem szólt Dellának, de tudta: előttük nagy vihar
dühöng. Az évszakhoz és ehhez a tengerhez mérten is nagy
vihar, és a lány – aki életét a szárazföldön töltötte – csak
a sötétség miatt nem ismerhette fel teljes valójában, mi is
történik a sziget és Afrika között. Befelé haladnak a dühön-
gő viharba, amely két nappal ezelőtt elkerülte a szigetet,
de úgy látszik, nagyon lassan vonult északról dél felé.

,,A tenger azt csinál velünk, amit akar!" – dühöngött
a férfi fejében a gondolat.
Kötelekkel erősítették magukat a hajótesthez, levonták a
vitorlát, és hagyták, hogy a szél dobálja őket. Ezt az éjsza-
kát elvesztették, semmit sem haladtak előre. Afrika nem
került közelebb. Keveset beszéltek. Hamarosan még na-
gyobb hullámok jöttek, Antoniót az egyik csaknem elso-
dorta, kioldódott a tartókötele, fél kézzel kapta el a pa-
lánkot. Visszatornázta magát, de érezte, hogy fogytán az
ereje.
Pirkadatkor ugyanez történt Dellával. A lány elgémbere-
dett tagokkal csúszott végig a hajón, megütötte a vállát,
és kiesett a vízbe. Testét csak egy szál kötél tartotta, amely
belevágott húsába. Antonio odakúszott – a lány feje is víz
alá került –, segített neki visszamászni a hajóba. Közben
vacogtak a hidegtől, hegy magas hullámokra csúsztak fel,
völgyekbe rohantak alá, tajték verte testüket. Az erős szél
is kínozta őket. Óránként legalább kétszer kellett kimer-
niük a vizet a hajótestből. Az egyik ilyen alkalommal Anto-
nio zsibbadt rémülettel vette észre: sem élelmük, sem vi-
zük nem maradt!
Antonio ökölbe szorította a kezét. Nem, Dellának nem
fog szólni. Amíg lehet. De hogy mi lesz a következő napon,
arra most gondolni sem akart. Fásultan ellenőrizte a jelző-
rakétákat, amelyeket vízhatlan csomagolásban, erősen az
egyik padhoz kötözött...
A hullámok ismét a magasba emelték a csónakot, és An-
tonio, kétségbeesését feledve, erősen megragadta a kor-
mány rudat.
– Mi a helyzet? – kérdezte Trin.
Bárt Igorra nézett. A férfiak arcán tanácstalanság lát-
szott. Warr hallgatott, Fermat doktor szintén. Marion,
Siabba és Idani egy sarokban konzerveket bontottak, tartal-
mukat műanyag tányérokra rakták. A gyerekek nem marad-
hattak vacsora nélkül.

Kis csönd után a választ onnan kapták, ahonnan egyálta-
lán nem várták. Midori lépett a férfiakhoz.
Az ázsiai asszonyt nagyon megviselték az események. So-
sem volt barázdák szántották arcát. Tartása fáradt, mozdula-
tai lassúak voltak. Sorban szemükbe nézett, utána szólt csak:
– Háború van.
Ezt már többen is kijelentették az elmúlt napokban, most
mégis belereszkettek még a legerősebbek is: Trin, Warr,
Igor. Az asszony lehorgasztotta fejét.
– Azt sem tudjátok, mit jelent ez a szó. Én sem tudtam
eddig. A nagyapám mesélte egyszer, mi történt valaha az
őseinkkel. Nagaszakiban éltek. Ti ezt a szót sem ismeritek,
egy város volt, mára beleolvadt Fuküokába és Sasebóba.
Nukleáris bombát dobtak a városra. Sok százezren pusztul-
tak el. Hát ez történik most itt is. A szigeten alig hetvenen
voltunk és több mint a fele már halott...
Idani letette a konzervnyitót, felállt. Nagyon sápadt volt.
Úgy érezte, neki kell folytatnia, amit Midori asszony elkez-
dett. A múltról beszélni kell, a Skorpió miatt különösen.
– Ötszáz évvel ezelőtt másféle emberek éltek a Földön.
Nem járták a világűrt, nem látták messziről, milyen apró
ez a bolygó. Könnyen emeltek hát fegyvert egymásra, egy-
más városaira. Ma itt is történt valami szörnyű.
Midori értette, visszavette a szót:
–  Ndunga... tudjátok, az a fekete nő, aki a kislányával
együtt... Volt egy perc, amikor az az asszony engem is el-
lenségének tartott. Mert nem akartam kiengedni innen a
gyerekét. Láttam a szemén, hogy milyen gyűlölet lobbant
fel benne. És a gyűlölet...
Nem folytatta, visszament a sarokba, leült. Arca megint
a kelet-ázsiai színházi maszkokra emlékeztette Mariont. De
az asszony most Fermatra nézett. A doktor hallgatott.
Idani Warr mellé állt.
– Én történész vagyok, tudjátok. Húsz éve tanítom a tör-
ténelmet, a múltat, amely ma is formálhat bennünket. A
diákjaim számára a múlt olyasmi, ami egyszer s mindenkor-
ra elmúlott és soha többé nem ismétlődhet meg. Tan-

anyag, emlékkristályok és szakmunkák tartalma, érdekes-
ség csupán... És most itt van a múlt. Egy darabja feltá-
madt, él, harcol ellenünk.
Mindannyian a Skorpióra gondoltak, az élettelen szerke-
zetre, amely száz és száz évig lapult, és közben készülő-
dött. A harcra készült, erre teremtették. Magával hozta
konstruktőrei ravaszságát, bosszúvágyát, pusztító prog-
ramját.
Trint egy érintés riasztotta fel. Egy fekete férfi állt mel-
lette, eddig talán nem is látta, az arcára nem emlékezett.
Meghatározhatatlan korú, inas termetű, komoly arckifeje-
zésű ember. Nagyon mély hangon szólt:
–  A Zöld Barlangba akartál menni.
–  Ő Damong, a békaember, aki... – kezdte volna ma-
gyarázni Mgani, az elöljáró. De Trin intett, elég, em-
lékszik.
–Szerezzetek lámpákat és indulunk.
Ez a gyorsaság imponált Damongnak, azonnal sarkon
fordult. Warr Trinre nézett.
– Én is mennék.
– Jól van. Te és Bart... Igor és Mgani, maradjatok
egyelőre. Doktor!                                  
Fermat felnézett.
– Igen?
– Hogy állsz gyógyszerekkel?
– Már csak fél napra való fájdalomcsillapítóm maradt.
A kötéseket is ritkábban cserélem, mint kellene.
– Tarts ki, doktor! – és Trin elindult a hátsó kijárat
felé.
– Meddig?
A kérdés megütötte Trint, de mivel maga sem ismerte
a választ, hát hallgatott.
A Zöld Barlangba elég könnyen jutottak be.
Előbb lassan, óvatosan mentek ki nyugat felé a romos
városból. Szerencsére erős szél fújt, meg-megújuló roha-

mai nagy zajt csaptak. így az emberek is biztonságban mo-
zoghattak. Mégis féltek. A Skorpió talán itt van valahol
a közelben. Lézersugárral, rakétával, gázokkal, tűzzel is
képes ölni, és még ki tudhatja, hányféle módon.
Damong egy meredek sziklafal alá vezette az idegeneket.
Trin annyit azért látott a sötétben, hogy a szirttetőre is ös-
vény visz fel. A sziklák közötti keskeny résen bújtak be,
mindig Damong haladt az élen. Mikor már egy folyosón
haladtak, meggyújtották lámpáikat.
– A múltkor mondtam is Mganinak, hogy a betonbun-
ker nem jó rejtekhely. Inkább ide, a folyosókra kellene át-
hozni az embereket – szólt a fekete szigetlakó. Hangját
Trin számára ismeretlen mélység verte vissza. Úgy látszik,
már a barlangban voltak.
A sárgásfehér fénykévék hol nedvesen csillanó sziklafa-
lakra vetültek, hol elfoszlottak valahol a messzeségben. A
barlang alján, a mélyedésekben itt-ott víz állt; az alacso-
nyabb részekre beomlott a tengervíz, különösen dagálykor.
Üres kagylók reccsentek a lassan lépkedők lábai alatt.
– Vigyázzatok a fejetékre! Itt le kell hajolni!
Damong ment elöl, Trin követte. Warr a lábak alá világí-
tott. A sort Bárt zárta. A következő folyosón állott, langyos
levegő várta őket, itt még a legkisebb zaj is erősen vissz-
hangzott. Damong óvatosan lépkedett, aztán megtorpant.
– Ez a legnagyobb terem. Kár, hogy nincs padlója, va-
laha biztosan itt is volt szilárd sziklapad, de lesüllyedt.
Amikor utoljára lemerültem, négy és hat méter közötti volt
a mélység. Olyan ez, mint egy jókora medence.
Igaza volt. A lámpák körbefordultak, Bárt kerekre tágult
szemmel figyelte a barlangot. Akkora volt, mint egy jókora
sportpálya. Vagy inkább versenymedence, a vízzel telt bel-
ső ,,tó" szabálytalan ötszög alakú volt, átmérője a legszéle-
sebb ponton meghaladta a nyolcvan métert. Körös-körül
sziklák hevertek, látszott, valaha a falról, a mennyezetről
hullottak alá. Talán nem is olyan régen.
– Veszélyes terület – mormolta Warr. Gyermekkorá-
ban sokszor járt a Sziklás-hegység barlangjaiban. Most

szakértő szemmel méregette a lámpa fénykörébe kerülő fa-
lakat. – Omladékony.
– Utoljára száz éve volt nagy omlás, ott a déli parton
– mutatta Damong az egyik kőmezőt. Trin kiment a part
szélére, lenézett.
– Damong, milyen összeköttetés van itt a tengerrel?
– A felszínen semmilyen. A nyugati oldalon három-öt
méterre belóg a sziklafal, majdnem függőlegesen. Az a me-
redek, amit   odakintről   is   láttatok.   Ahol  a   sirályok
költenek...
– Tehát a tenger felől ide csak a víz alatt lehet bejönni.
– Igen.   Magam  is   beúsztam   néhányszor,   persze
könnyűbúvár-felszereléssel.
– Milyen széles és magas a nyílás?
– Hatalmas, boltozatos kapu van ott. – A fekete férfi
ujjal mutatott valahová a fal tövébe. A sötét víz majdnem
mozdulatlan volt. – Csaknem az egész öböl szélességében
húzódik, és a legtöbb helyen van vagy tíz méter mély. De
nem ajánlom, hogy odamenjünk – mutatott a tenger felőli
sziklafalra. – Éppen ez a legomlékonyabb része az egész
barlangnak. A múltkor a szakértők egyenesen megtiltották,
hogy bárki is ott mászkáljon. Már nem sok hiányzik, és
lezuhan az egész fal. Vagy egy része... Van a belső oldalon
egy réteg, amelyet talán már semmi sem tart. Több száz
tonna kő lehet.
Ideális – gondolta Trin, de még nem szólt. A fenyegető
falakat szemlélte. – A víz alatt jól terjed a hang, és fényje-
lekkel is lehetne operálni" – gondolta az űrhajós.
– Az emberek itt nem éreznék jól magukat – mondta
Bart.
– Nem is arra gondoltam, hogy ide menekülünk – fe-
lelte a fivére habozás nélkül, és Damongra nézett. – Miért
nevezték el Zöld Barlangnak?
– Az őseink tették. Állítólag régebben, mielőtt a fal
megsüllyedt, délután a nap besütött a vízrétegen át. Csupa
zöld volt itt minden. De mióta én idejárok, nappal is sötét
van.

– Idejársz?
– Rákokat fogni. Nagyon szeretem a ráksalátát – val-
lotta be a megtermett férfi. Arcán kisfiús, megnyerő mo-
soly terült szét.
– Rendben van, mehetünk! – Trin elindult visszafelé.
– Nem járjuk körbe? – Damong lámpája ismét elfor-
dult. A fekete víz fölött még feketébb sziklákon suhant a
fénykéve.
– Menjünk vissza! – Trin már ment is. Szava parancs
volt.
Bart és Warr értetlenül összenéztek, de nem szóltak. Da-
mong mutatta az utat, mentek. Trin nem szólt, míg kiértek
a dombok közé. A négy férfin ismét úrrá lett a nyomasztó
hangulat. Szél süvített fent a dombon, idáig hallatszott a
tenger moraja is. Az öböl és a város teljes sötétségbe
merült.
Amikor baj nélkül visszaértek a bunkerbe, Trin komoly
pillantást vetett társaira.
– Kész a tervem.
– Mégis átköltözünk a Zöld Barlangba? – kérdezte
Damong.
– Nem. Már csak azért sem, mert azt akarom: inkább
a Skorpió jöjjön oda.
Antonio lassan kinyitotta a szemét. A világ először ho-
mályos és szürke volt, majd színek lopóztak szemhéja alá.
Pirkadt; a napot ugyan nem lehetett látni, a szürke felhők
fölött járhatott.
Della hajolt föléje.
– Antonio!
– Most már... minden rendben – suttogta a férfi. Fél-
ült. Tagjait zsibbadtnak érezte. Szél dobálta a hajót. Vitor-
lák nélkül hányódtak most is, akár éjszaka. Éjszaka?... A
férfi görcsösen próbált emlékezni. – Elaludtam?
– Inkább elájultál. Vizet locsoltam az arcodra. Akkor
magadhoz tértél és rögtön elaludtál, olyan kimerült voltál.

És én is – vallotta be a lány. Karikás szeme, lassú mozdu-
latai elárulták, ő is halálosan fáradt lehet. Antonióban ez
a látvány azonnal felébresztette a gondoskodás ösztönét.
– Feküdj le! Betakarlak.
– Nincs már száraz pokróc. Semmi sincs.
– Akkor is pihenned kell! Majd én kormányozom a
hajót.
Della lefeküdt a fenékre. A hullámok emelgették a mű-
anyag hajótestet, vitorlát most sem húzhattak fel, a szél fel-
fordította volna a csónakot. Összetorlódtak a felhők, vala-
hol a láthatár szélén villámok csapkodtak. Eleredt az eső,
majd elállt, aztán újra esett. Múltak az órák. Antonio a
nagyvitorlából kis sátort hevenyészett kettejük fölé, ennek
széleit testük alá gyömöszölte – a szél így is kitépte
nemegyszer. Gyomrát éhség marcangolta. Fogcsikorgatva
gondolt a Skorpióra. Hol lehet most? Segítséget kell hozni,
segítséget, segítséget – lüktetett benne a parancs. De hiába
kémlelte a tengert, kis hajójuk egyedül volt a hatalmas
óceánon.
– Szoktunk néha robbantani is – mondta Zenny. –
Építkezéseknél, ha nagy szikla akad utunkba...
A férfi nagyon kimerült. Öregember létére mégis részt
vett volna mindenben, amit a Skorpió ellen terveztek. Kü-
lönös gyűlölet lobogott benne, mióta két halott gyermeket
látott a romok között. Az egyik a szomszédék fia volt, aki-
vel naponta szokott játszani. Milyen élénk, szép gyerek
volt, és hogy tudott nevetni.
– Nálam, a bolt pincéjében tartjuk a klirnitrudakat. –
Umtat, a boltos, nadrágszárába törölte kezét, felállt. A vál-
lán és nyakán egy-egy égési seb volt. Fermat doktor bekö-
tötte, de a kötés már szinte fekete volt a piszoktól. – Érte
menjek?
– Mennyi van? – kérdezte Trin.
– Húsz-huszonöt rúd.
– Ketten menjetek, de ne csapjatok zajt!

– Most rögtön?
–  gen, most.
Umtat Zennyre nézett. Ki legyen a társa? Veszélyes útjuk
lehet. Nevek hangzottak el. Még Lion is jelentkezett, de
Trin magához intette a gyereket.
– Neked különleges feladat jut.
– Remek! – csillogott Lion szeme.
– Szerezz egy legalább négy méter hosszú vasrudat.
Nem kell túl vastagnak lennie. És egy húsz méter hosszú
kötelet vagy drótot.
– Máris! – A gyerek elszaladt a hátsó kijárat felé. Trin
Idanit kereste tekintetével. A férfi váratlanul felbukkant
mellette.
– Itt vagyok.
– Idani, minden adatra szükségem van a Skorpióról.
Erőltesd meg az emlékezetedet. Mit írtak az egyes számú
gyilkológépről?
– Mi most a másodikkal állunk szemben – jegyezte
meg Bart.
– Gondolod, hogy?... – fordult Trin a történészhez.
– Lehetséges. Más típus, mint amaz volt. A méretei is
nagyobbak, talán az eszköztára is fejlettebb. Ez arra mutat,
hogy később készült.
– És ebből azt gyanítod, hogy más műszaki megoldáso-
kat építettek bele? Lehet. De erről semmit sem tudunk.
Gondolkozz egy órát, aztán gyere hozzám. Ismétlem: tudni
akarok mindent arról az országról, a földrajzáról, a politi-
kájáról és politikusairól... Menj!
Idani elment. Bart szólt volna fivéréhez, de az meg-
előzte:
– Szólj Mganinak, szedjenek össze minden lámpát és
bármit, amivel világítani lehet!
Bart fivére szemébe nézett.
– Látom, nem adod fel.
– Hiszen ismersz. Sohasem adom fel.
Igor és Warr jöttek.
– Mit kell csinálnunk? – kérdezték egyszerűen.

– Velünk jöttök a Zöld Barlangba. Lesz mit cipelni.
–  Mikor indulunk?
– Hajnalban. – Az űrhajós a falhoz ment, ahol Lana
ült egy félig üres zsákon. Amikor felnézett rá, Trin halkan
parancsolta:
– Szólj a doktornak, készítse el az összes maradék köt-
szerét ... Midori!
– Itt vagyok! – A nő arca felbukkant a félhomályból.
A bunkerben most mindössze két kis lámpa világított.
– Gondolkozzon, miből lehetne hordagyakat csinálni!
Kettőt vagy hármat.
– Ezek  szerint  lesznek  sebesültek  –  bólintott az
asszony fásultan.
– Lehet, hogy lesznek.
– Intézkedem. – A szigetlakókhoz ment. Trin még lát-
ta, hogy néhány fekete férfival suttog. Fermat jött.
– Kötszer kellene? Már nincs.
– Akkor csináljatok. Ahogyan réges-régen csináltak az
emberek. Az asszonyok segítenek.
– Mit tervezel?
– Még nem beszélhetek róla.
– Vagyis... magad sem tudod még, igaz? – Fermat
fáradt arcán röpke gúny villant át, de rögtön el is tűnt.
– Sejtem csupán – vallotta meg Trin, önmaga számára
is váratlanul. A doktor rokonszenves volt számára, nem
akarta félrevezetni. De tervéről még senkinek sem szólha-
tott. Gyorsan folytatta. – Az akció veszélyes lesz, és áldo-
zatai is lehetnek. Ott kell majd lenned a közelben, azzal
a szerény felszereléssel, amivel itt rendelkezel.
– Halálba viszed az embereket!
– Magamat sem kímélem.
– Nem engedhetem, hogy...
– Nem parancsolhatok neked, doktor. De ha elindu-
lunk a Zöld Barlanghoz, és vállaljuk a veszélyt, neked is
ott a helyed. Megesküdtél erre valaha, Fermat doktor!
Az orvos behunyta a szemét. Eskü?... Negyven éve már,
vagy több. A bogotai egyetem udvarán, kék ég alatt, fehér

ruhás nők és férfiak százai álltak hajadonfőtt. A megafon-
ból egy friss,. fiatal hang áradt. Az eskü szövegében há-
romezer éves és modern fogalmak hangzottak el együtt.
Megteszek minden tőlem telhetőt... a betegekért... kor-
ra, nemre, bőrszíre és bármilyen más szempontra való te-
kintet nélkül... Csak az élet érdekében, a pusztulás el-
len..."
Mikor kinyitotta a szemét, Marion állt előtte.
– Mindent hallottam. Gyere, csinálunk kötszert!
Trin egy néptelen sarokba ment. Itt majdnem csönd volt,
gondolkozhatott. Még egyszer végigfutott terve pontjain.
Őrültség?... Biztosan. Veszélyekkel terhes vállalkozás,
amelynek kimenetele bizonytalan.
Próbált másra gondolni, de egy gondolat a többi elé tola-
kodott minduntalan, nem szabadulhatott tőle: a Skorpió –
amikor alkalma nyílott rá, és mellette másokat legyilkolt
– őt miért nem bántotta?
Kis csoportokban indultak el.
Az elsőt Mgani vezette a helyszínre. Umtat, Warr és Lion
vitték a felszerelés egy részét. Negyedórával később az
egészségügyiek mentek; Fermat, Marion és Lana csoport-
ját Damong vezette a szinte átláthatatlan homályban. Az
emberek igyekeztek csendben mozogni. A keleti égbolt
csak egy árnyalattal volt világosabb, amikor útnak indult
a harmadik csoport is. Trin, Bart és Igor cipelték a klirait-
rudakat és a lámpákat. Velük tartott Idani és Siabba is. Trin
úgy vélte, nem árt, ha a történész is ott lesz, elvégre mégis
ő tud legtöbbet a múltról. A történész – emlékezetében
kutatva – néhány újabb adatra bukkant a Skorpió keletke-
zésének koráról, ám mindketten érezték, még keveset tud-
nak. Talán tragikusan keveset?
Bárt már jó ideje nem szólt fivéréhez. Anyjukra gondolt.
Letta Dorg most Limában él, és mit sem sejt az egész ese-
ményről. Bart ugyanakkor nem tudta elhessegetni magától
a családi legendát, amit apja mesélgetett gyakran: bár csak
tíz perces különbséggel születtek ők ketten, közben mégis
megváltozott azon a bolygón az időjárás. Míg Trin születé-

se alatt vihar dühöngött, Bart világrajövetele alatt hirtelen
elcsitult. Ő tehát békében született. És valóban békés ter-
mészetű, nyugodt ember lett. De a fivéréről ez nem mond-
ható el. Trin szeret küzdeni – még olyan helyzetekben is,
amit mások reménytelennek ítélnek.
Mire a nap feljött volna – az égen mindig felhők bodro-
zódtak – ők már eltűntek a hegy mélyében. Odalent sötét
volt, a falak ismeretlen veszedelmet sugároztak.
– Világítsátok meg a partot! – rendelkezett Trin. –
És azt a függőfalat is. Kérek egy önként jelentkezőt!
– Mire? – Warr a vizet nézte. Milyen sötét, alattomos.
– Hogy oda felmásszunk! – Az űrhajós a barlang víz
alatti bejárata fölé mutatott. Mgani ajkába harapott; nem
ismételte el az egykor itt járt geológusok figyelmeztetését,
hogy az az ötven-hatvan méter széles és legalább két emelet
magas sziklafal nagyon labilis. Igaz, néhány ember súlyától
talán nem szakad le, de veszélyes lehet.
– Én megyek! – Lion jelentkezett.
– Te majd a drótokat húzd fel! Mozogj úgy, akár egy
mókus...
– Inkább, mint a majom a pálmafán – nevetett a gyerek.
– Warr?
– Persze hogy veled megyek. Adjátok a rudakat!
Trin és Warr két-két klirnitrudat tűzött az övébe, és elin-
dult. Mgani sóhajtott. A fia Damong segítségével letekerte
a drótokat egy dobról. Igor egy lapos sziklán, a folyosó for-
dulója mögötti védett ponton valóságos rögtönzött műhelyt
rendezett be, a drótokat összekapcsolta egy kocka alakú
szerkezettel.
– Világítsatok! – kiáltotta Warr. A férfiak már felka-
paszkodtak a repedezett falra. Néha kövek hullottak a lábuk
alól, csobbanva tűntek el a vízben. Bárt megtörölte homlo-
kát, izzadt, pedig a barlangban hűvös volt. ,,Ideges va-
gyok, és féltem Trint is. Nem csoda, a terve valóságos
őrültség. Nem hiszem, hogy sikerülne."
– Minél mélyebbre tegyétek a rudakat! – kiáltott fel
Igor.

– Csöndesebben! – felelte a magasból Trin. Halkan
dolgoztak.  Az előzetes megbeszélés szerint Fermat és
Lana a keskeny folyosón maradtak. Innen nem is láthat-
ták a “medencét" és azt, ami a nagy barlangban tör-
tént. Siabba Lionnak világított; a gyerek fürgén mászott
a magasba, vállán dróttekerccsel kapaszkodott sziklarésből
sziklarésbe. A klirnitrudakhoz gyutacsokat csatlakoztatott,
rácsiptette a drótszálak végét, aztán lehúzta Igorhoz. Umtat
és Damong újabb klirnitrudakat adott fel. Bárt megfelelő
helyet keresett a “medence" belső partján, a tengeri bejá-
rattal ellentétes oldalon. A kötelet felhurkolta egy kiálló
sziklára, a vége a vízbe lógott. Akkor kiment a folyosóra,
behozta a vasrudat. Kétszer is elakadt vele, egyszer pedig
kis híján a vízbe zuhant; síkosak voltak a moszatos kö-
vek.
– Világítsatok ide!...
Nem telt bele egy óra, elkészültek a munkával. Az egyik
oldalfolyosón, egy kövön állt Igor szerkezete, belőle drótok
ágaztak ki, eltűntek a már homályba borult függő sziklafa-
lon. Trin utasítására a barlangban körös-körül lámpákat he-
lyeztek el, de úgy, hogy a sziklák takarásába állították, csak
a fényük vetült a szürke mennyezetre, a falakra. A szemlé-
lők tulajdonképpen jól láthatták az egész barlangot; a szórt
fények foltokban tükröződtek a vízen is.
– Mi legyen az elektromotorral? – kérdezte Damong.
Az emberfejnyi nagyságú kis gépet a partra tette.
– Betesszük egy alacsonyabb kőre, egészen a víz mellé.
Majd szólok, amikor bekapcsolhatjátok, egyelőre kössétek
össze a teleppel. Lion, maradt még drót?
– Vagy húsz méter.
– Kösd a vasrúdra az egyik végét, a másikkal gyere ide.
Bújj a szikla mögé, és percenként ötször-hatszor rántsd
meg, hogy a vasrúd a sziklához ütődjön. Ne sajnáld, csak
úgy zengjen a barlang! A víz messzire viszi a hangot, azért
lógatjuk bele a végét. – Trin Idanira nézett. – Egy dolog
izgat már órák óta. Azok, akik a Skorpiót készítették, fehé-
rek voltak, igaz?

– Igen, kizárólag fehérek.  Az akkor ott uralkodó
fajtából.
– Értem. Felkészültek a végső, nagy harcra a feketék
ellen. Különféle haditechnikai berendezések mellett elké-
szítették a Skorpiókat is. Az volt a céljuk, hogy ezek a gyil-
kos gépek a feketék hátországában tevékenykedjenek majd.
– Igen, így lehetett.
– De ugyanakkor arra is gondolniuk kellett, hogy elő-
fordulhatnak tévedések, balesetek, hibák is, más előre nem
látható események... Például: egy Skorpió tévedésből fe-
hérek lakta városnegyedet támad meg, vagy fehérek katonai
berendezései ellen veszi fel a harcot.
– Igaz. De fogalmam sincs, mit tehettek ilyenkor.
– Mi az űrben foglalkozunk az, eltévelyedett" gépek
problémakörével is, hiszen az űrben egy meghibásodott,
rosszul reagáló ,,okos" gép nagy kárt okozhat. De menjünk
tovább... Azok a fehérek, bármennyire is ellenszenvesek
nekünk, nem voltak buta emberek. És szerintem gondoltak
ilyen eshetőségre is.
– Tehát azt gyanítod, hogy az első Skorpió nem “ön-
gyilkos" lett, nem saját döntése volt, amit tett? Előre betáp-
lált program szerint cselekedett?
– Lehetséges. Engem most mégsem az első, hanem a
második Skorpió érdekel. Amit eddig megtudtunk róla, arra
utal, hogy az elsőnél később készült, annál fejlettebb műsza-
ki megoldásokkal rendelkezik. – Trin elgondolkozott, aztán
öklével a tenyerébe csapott. – Kell lennie valami módszer-
nek, amellyel annak idején a gazdái megfékezhették!
– Szerintem nincs ilyen módszer – szólt közbe Bart.
– Láttuk, hogy válogatás nélkül elpusztít mindent, lő min-
denkire, csak erre programozták, semmi másra.
– Lő mindenkire, válogatás nélkül? Ez nem biztos –
mondta gyorsan Trin. – Mikor első ízben futottál előle,
Bart, a többieket lelőtte, téged nem. Warr és én egyszer
lelapultunk, ő pedig elszáguldott mellettünk, pedig bizto-
san észrevett bennünket. Legutóbb pedig egyszerűen el-
ment mellettem, nem bántott!

– Kedvel téged – nevetett Lion. De a férfiak nem
ügyeltek a gyerekre. Tanácstalanul néztek össze. Ám Trin
nem várt, nem várhatott.
– Kapcsoljátok be a motort! Mindenki rejtőzzön el!
Lion, kongasd meg a rudat! – És megfordult. Arcán az
elszánás, a döntés súlya. Társai szemébe nézett, halkan
szólt! – Készen áll a csapda.

7. ÖSSZECSAPÁS
Antonio este olyan fáradt volt, mint még sohasem. Kevés
szót váltott Dellával; a lány az árbochoz kötözte magát és
jobbára aludt. Furcsa, félig ájult állapot volt ez inkább,
mintsem alvás. A vihar nem csillapult, a napot egy pilla-
natra sem láthatták. Éhség marcangolta gyomrukat, vizük
sem volt, kiszáradt ajkukat csak tengervízzel nedvesíthet-
ték. A sós víztől hányingerük volt.
Antonio nem tudta, merre járnak. Egyetlen műszere sem
volt. Később eső verte a tengert, némi ivóvizet fogtak fel
egy vitorladarabbal, érezték, új erőre kapnak. De nagyon
fáztak.
Nem is vették észre, mikor lett este. Sötétség borult a
világra. A hullámok napok óta dobálták a testüket, fásultak
és érzéketlenek lettek.
Aztán ismét órák múltak el. Nagy sokára Della felriadt,
és úgy látta, keleten már szürkül az ég. “Milyen érdekes,
egy csillagot is látni – gondolta. – Csak egyet, és azt
is olyan alacsonyan. Vagy az a fény... nem is csillag? Mo-
zog!"
Meredten nézte az apró, éles fénypontot, aztán felrázta
a férfit.
– Antonio! Ébredj, Antonio! Egy hajót látok!

Az AGY várakozásra rendezkedett be, ennek rendelte alá
részegységeit és a testet kiszolgáló alegységeket is. Az érzé-
kelők a természetes zajokon kívül hamarosan egy mester-
séges zajt is közvetítettek hozzá. Az elemzők eleinte nem
tudtak mit kezdeni a meglehetősen szabálytalan időközök-
ben ismétlődő akusztikus jelekkel, de bemérték a hangfor-
rás helyét. Az AGY tudta, hogy a szabálytalanul ismétlődő
jelek ellenfele tevékenységére utalnak.
Egy másik érzékelő sokkal gyöngébb, de egészen más
természetű jeleket fogott. Ezek csak részben voltak akuszti-
kusak, a vízben rengéshullámokat keltettek és szüntelenül
egyazon erőséggel érkeznek.
A kétféle jelek ugyanabból az irányból jöttek, és ekkor
az AGY nem várt tovább. Megváltoztatta előző parancsát.
Indulás! A korong megmozdult. Lebegésből haladásba vál-
tott. Nyugatnak fordult. Közvetlenül a felszín alatt haladt.
A preteriai fennsíkon, egy alig néhány évtizede épült kis-
város, Zorgon mellett magsodott a Szolgálat – az újkor
egyesített rendőri, mentő, tűzoltó és általános segítségnyúj-
tó szervének – központi épülete. Ez volt a Szolgálat szub-
kontinentális kapitánysága. A formabontó művész tervezte
ház piramis alakú volt; ráadásul külső falát fényvisszaverő'
műanyaggal vonták be, ezért napkeltekor és napnyugtakor
keletről és nyugatról igen különös látványt nyújtott. Borús
napokon – mint ma is – a piramis a környező hegyek
élesen kirajzolódó alakjait tükrözte vissza.
– A vihar elvonulóban van – mondta Krapp a mikro-
fonba. A jelentés nem volt ugyan szabályos, a meteoroló-
giai szaknyelv ennél tárgyilagosabb és főleg szabatosabb
szóhasználatot követelt volna. De Krapp tudta, hogy bajtár-
sai a Szolgálat kontinentális, afropoliszi központjában pon-
tosan értik ezt a stílust, hiszen ők is ugyanígy beszélnek.
– A déli és délkeleti parton még erős a szél, de minden
hajó megkapta rádión a figyelmeztetést. Durbano mellett
az a halászhajó, amiről a legutóbb beszéltem, elsüllyedt,

de a legénységet kimentettük... A szárazföldön semmi kárt
sem okozott a vihar. Szóljatok át az ausztráloknak, készül-
jenek fel, a hurrikán feléjük tart!
Megvárta, míg amazok nyugtázzák a vételt, aztán kikap-
csolta a készüléket. Krapp magas, barna férfi volt, maga
sem tudta, miféle ősök külső és belső jegyei egyesültek
benne. Nem is nagyon érdekelte; sok kortársával ellentét-
ben azt vallotta, teljesen mindegy, kik voltak az ősei, mi-
lyen színűek, melyik kontinensen éltek – ez a dolog hide-
gen hagyta, a múlt még személyes vonatkozásban sem
gyakorolt rá hatást. Krapp kizárólag a jelenben élt.
Egyedül volt az ügyeleti szobában. Ez a kúp alakban kes-
kenyedő helyiség a piramis csúcsán helyezkedett el, két
gyorslift vitt oda fel, de ezek többet álltak, mint mentek,
hisz ide csak az ügyeletesek járhattak. A rádióadók, a vi-
deotelefonok nem foglaltak el sok helyet. Maradt még
Krappnak arra is helye, hogy időnként tornázzon egyet.
Tudta, a látszat ellenére sincs egyedül, társai a lenti helyi-
ségekben a felszerelések közelében vannak. És várnak.
Várnak arra, hogy egyszer, valahol a kontinens déli részén
szükség lehet rájuk. Ilyen a Szolgálat, már csak ilyen. Bár-
mi is történjen Pretoriában vagy a szubkontinentális illető-
ségi területükön, nekik kell közbelépniük.
De most semmi sem történt. Odakünn virradt. Ha az ab-
lakhoz állt, Krapp jól látta a hegyek fekete vonulatait. A
szürke felhőtenger sebesen úszott a városka fölött. Krapp
visszament a szoba közepére, terpeszbe állt, ütemesen haj-
longott. Egy-két-három, egy-két-három.
Antonio felegyenesedett. Az árboc síkos volt a víztől,
két kézzel kapta el, megszorította. Az ujjai alig engedel-
meskedtek. A hullámok talán kisebbek voltak, mint az elő-
ző napokon. Érezte, az erőfeszítéstől reszketnek a lábai.
A szél a szemébe fújt.
– Hajó! – kiáltotta ő is.
– Nem erre jön! – Della mellette állt. A kis csónakot
dobálták a hullámok.
183

A hajó vörös-kék volt, magas, fehér felépítménnyel a ta-
ton. Már talán csak egy kilométerre volt tőlük, de Antonio
tudta, a fedélzetről aligha látják meg őket. Apró vitorlásuk,
ráadásul fehér vitorlája nélkül, beleolvad a háttérbe, a
szürkeségbe. Erős a hullámzás, és csak most pirkad, ez
a legrosszabb időpont, kicsi a látáshatár, minden szürke,
a megfigyelő szeme előtt összemosódik a tenger az éppen
csak felszálló homállyal... A hajót is meg-megemelték a
hullámok, mégis gyorsan haladt észak felé.
– Hé! – Della kiabált. Integetni akart, de majdnem el-
vesztette egyensúlyát. Antonio elkapta, visszarántotta, és
máris letérdelt a csónakban. A remény váratlan erőt adott
neki, szinte feltépte a szorosra csomózott köteleket. Köz-
ben eszébe jutott: sok időt vesztettek. Két napja hányódnak
az óceánon, vitorla nélkül. Mi történhetett ezalatt a szige-
ten? ... Csak a rakéták rendben legyenek!...
Az AGY folyamatosan tájékozódott, és növelte a sebessé-
gét. Akarna egy láthatatlan szálat követne úgy haladt még
ismeretlen célja felé.
Fermat doktor Trinre nézett.
– Meddig várunk?
Trin nem válaszolt. Mit is mondhatott volna? Hallgatott,
és ez a csönd is felelet volt. A doktor Marion kezét kereste
a sötétben. Megszorította. A sziklafolyosóra csak bentről,
a Zöld Barlang ,,nagy terméből" szűrődött ki a lámpák fé-
nye – a vakító sugarak kísértetiesnek tetszettek ebben a
föld alatti, halott világban.
Lana Barthoz simult.
– Mit gondolsz, eljön?
– Ezt neked kell tudnod! – mondta a férfi.
– Nekem?
– Te írtál szakdolgozatot a mesterséges intelligenciák
szokásostól eltérő viselkedési formáiról...

– Ha valóban gondolkodik a Skorpió, nem esik csapdá-
ba – mondta erre a lány, nagyon komolyan és szomorúan.
A rakéták egymás után süvítettek a magasba. Antonio
összeszorította fogát, szinte fájt az állkapcsa, mindent egy
lapra tett fel. Ha azon a hajón a figyelő nincs a helyén,
ha kávézik, ha elbóbiskolt... Vörös fény a tenger fölött.
A villanások megvilágítják még a felhőket is. Hosszan le-
beg a fény, mielőtt visszahullana az óceánba.. Akkor felröp-
pen a második, aztán a harmadik rakéta is... De ha nem
látják, ha nem látják... hiába volt minden...
A harmadik – az utolsó! – rakéta süvítése, sistergése
után csönd lett. Antonio megint felállt, látta a hajó fehér
tatját – már kisebb volt, távolodott. Aztán... Zúgás tört
át a szél és a hullámok zaján. Furcsa hang, amit soha nem
hallottak. Ködkürt bömbölt, a mély zúgás túlharsogta az
elemek zaját. A hajó fölött fehér rakéta lobbant fel...
– Észrevettek! – sikoltotta a lány. Elkapta Antonio
karját.
– Észrevettek... – Antonio szemébe könny szökött,
de most ezt sem szégyellte. Megölelte Dellát. Látták, hogy
a nagy hajó irányt változtat... Hullámokat törve fordult
körbe. Lebocsátanak egy csónakot, eljönnek értük...
– Még... még vagy fél óra, míg ideérnek – mondta
Antonio, de olyan halkan, hogy Della nem hallhatta.
Az AGY jól ismerte a nyugati partvidéket. Hosszas rej-
tőzködése alatt – ez is a program része volt – időnként
helyet változtatott, nehogy felfedezzék. Sokszor megkerül-
te hát a szigetet a tenger felszíne alatt, ismerte a zátonyokat,
egyéb akadályokat és veszélyeket is. A partvonal tagoltsága
számtalan remek búvóhelyet kínált.
A zajforráshoz közelebb érve a Skorpió topográfiai em-
lékezete azonosította azt a pontot. Az AGY a Zöld Barlang-
ról is tudott régtől fogva; számára természetesen nem ez

volt a neve, egyáltalán nem volt neve, jelsorozat különböz-
tette meg sok ezer más sziget környéki ponttól. Sőt, a Skor-
pió régebben többször is járt abban a nagy sziklamélyedés-
ben, egy időben ezt is rejtekhelynek használta. Most az
érzékelők folyamatosan jelezték a zajokat. Az egyik állan-
dó volt és minden jellemzője azonos, a másik szabálytala-
nul ismétlődő. Az AGY mindkettőt felderítendőnek és utá-
na elpusztítandónak ítélte. Sötét tárgy suhant a víz alatt.
Az egyik videotelefon jelzett. Krapp még kettőt ugrott
– éppen helybenfutással vezette le fölösleges energiáit,
utálta ezt a bezártságot –, és a készülékhez ment, bekap-
csolta.
– Hej, Krapp! – A hívó a pretoriai városi ügyelet em-
bere volt. Ö is a Szolgálat egyenruháját viselte, ám a haja
a derekáig ért. Az ottani ügyeletes ma éjszaka ugyanis egy
csinos fiatal lány volt.
– Hej! Mi újság! – Krapp elmosolyodott. ,,Egészen
helyes ez a lány" – gondolta. Csak éppen a nevére nem
emlékezett. Pedig a múlt héten együtt voltak egy kisebb
társaságban. A férfi elhatározta, úgy fog beszélni, hogy a
lány nevét ne kelljen kiejtenie.
– Az előbb ideszólt egy térképész. Tudod, most fotóz-
zák a nyugati partvidéket és a tengert. Azt mondta, az egyik
sziget mellett, a sekély vízben valami nagyon érdekeset ta-
láltak.
– Hajóroncs?
– Lehet, de... Szóval, azt mondja, szabályos kör alakú
fémtest van a víz alatt, az átmérője minimum harmincöt
méter lehet.
– Jóféle fickók azok a térképészek. Miért hozzánk for-
dultak ezzel?
– Mert teljesen tanácstalanok. Sokat töprengtek, a mű-
emlékvédőknek vagy a természetvédőknek szóljanak-e, de
“nem jött be az impulzus" ...

– Ha megint jelentkeznek, mondd meg nekik, hogy re-
püljenek oda újra, és ismételjék meg a méréseket. A felvé-
teleket hívják elő, és ha tényleg ott van az a... az a tárgy
vagy micsoda, hát beszélhetünk az ügyről. A Szolgálat ép-
penséggel küldhet oda egy könnyűbúvárcsoportot, de per-
sze csak akkor, ha elvonul a vihar.
– Rendben, megmondom. Különben hogy vagy?
– Jobban is lehetnék. És te?
így csevegtek még egy percig, aztán megszakították a vo-
nalat. Krapp még eltöprengett azon, hogy mi is lehet a lány
neve, aztán megint az ablakhoz ment. Látta, hogy most
kel fel a nap. Vörös gömbje már átsütött a felhőkön, de
a rohanó szürkeség ismét összezárult alatta.
A barlangban fekete volt a víz.
Lion féltesttel kilógott a sziklafal mögül. így kényelme-
sebb volt rángatni a drótot. A gyerek most már rettentően
unta a dolgot, nem neki való feladat volt a ,,kongatás", aho-
gyan azonnal elnevezte. A vasrúd lógott, a rántásra enge-
delmesen egy kőhöz csattant, nagyot kondult, akár a régi-
módi harangok egykor. Aztán újra és újra megrántotta a
drótot.
Lion a vizet nézte. Milyen sötét. A lámpák fénye megpi-
hent rajta. Itt nyugodt és mozdulatlan a víztükör, csak a
vasrúd kelt kis hullámgyűrűket. A “medencében" is
ugyanaz a tengervíz van, ami odakünn, mégis, mennyire
más itt... A gyerek megint rántott egyet a dróton. Kongás,
kis vízgyűrűk... De most a víz... nem olyan fekete, illet-
ve, nem úgy fekete, mind eddig. Lion szeme kerekre tágult.
Valami mozdult odalenn...
Lion visszaugrott a fal mögé. De előbb még látta egy
szempillantásnyi ideig, hogy a víz valósággal felforr...
– Itt van! – sikoltotta. Soha nem félt semmitől, de
most... Valami elpattant benne. A feszültségnek, várako-
zásnak vége, itt van helyette a rettegés.
Trin már ugrott is.

– Bent a medencében?
A kérdés felesleges volt. Lion amúgy sem tudott vála-
szolni. De erre sem volt szükség. Hajtóművek dübörgése
döngette a falakat... A Skorpió már felmerülése előtt érzé-
kelte a fényeket, közel került céljához. Ez tehát az ellenfe-
lek legújabb akcióterülete? A program világosan meghatá-
rozta, mit kell tennie. Először is egyetlen lézersugárral
elnémította a kis elektromotort, a gép füstölögve lángolt.
Az AGY számításai szerint ekkor meg kellett volna szűnnie
a világításnak. De nem így történt, a sziklák mögé rejtett
lámpák tovább világítottak.
Trin máris rohant. Félrelökte Igort, a detonátorra vetette
magát. Megrendült fejük fölött a hegy...
,,Ha túl sok klirnitet tettünk a sziklába... Ránk omlik
itt minden!" – gondolta Warr. Bart és Lana mellett lapult,
hátát a sziklafalnak vetette. Kövek hullottak a magasból,
rengett alattuk a föld. Siabba és Marion egymás kezét fog-
ta. Igor Trin mellett állt. Umtat, Mgani és Lion fekete ar-
cukkal beleolvadtak a háttérbe. Jó ideje tudták, hogy így
kell ennek majd lennie, most mégis megrázta őket a dolog.
Rengett a Zöld Barlang, és ezt nem a Skorpió idézte elő,
ha baj lesz, csak maguknak köszönhetik a katasztrófát. Trin
lesz az oka, az ő terve volt. Akadt néhány férfi, aki ezekben
a másodpercekben gyűlölte az űrhajóst, és a maga életéért
rettegett, csak azért.
Umtat felkiáltott. Egy lehulló öklömnyi kő a vállára
esett. A sebből azonnal vér csordult. Bart hátra támogatta.
Egy-két lámpa is kialudt a rázkódástól, talán kövek találták
el őket. Lion még mindig reszketett. Ilyen közelről látta
a “szörnyet", a Skorpiót! Vagy nem is látta? Minden olyan
gyorsan történt.
Az AGY tudta, az ellenfelek ott vannak a sziklák között,
a bioérzékelők ezt félreérthetetlenül jelezték.
A detonációt értetlenül fogadta, még soha nem tapasztalt
ilyesmit, emlékezetében is hiába kutatott; négyszáznegy-

ven éve rejtőzött a Skorpió hatalmas teste a sziget körül,
de ezalatt soha sehol nem omlott le több száz tonna kőzet,
s nem a közvetlen közelében.
Az érzékelők közben folyamatosan beszámoltak a környe-
ző helyzetről,, hogy egy jókora, de nem összefüggő szikla-
tömeg zuhant a vízbe, és ott sok darabra törött. A víz ki-
csapott a “medence" partjaira is, megdobta a Skorpió testét
is. A letapogatok egy pillanattal később jelezték neki; elzjá-
rult a visszaút. Az óceánba nem térhet vissza, itt kell marad-
nia a barlangban.
Az AGY ezt először nem értette. Eddig mindig sza-
badon mozoghatott, a tenger és a sziget térségei nyitva áll-
tak előtte. Még egyszer utasította a letapogatókat. Hul-
lámok verődtek vissza a vízbe merült szikláról. Kis, je-
lentéktelen réseken kívül csaknem összefüggő fal állta
útját, a hegyen pedig nem törhetett át, ez még az ő
erejét is meghaladta. Minden oldalról szikla, középen
a kis tó, amelyben lebegett. Olyan közel a partokhoz,
hogy szinte mozdulni sem tudott. Fel sem emelkedhe-
tett.
Tehetetlenné vált?
Az AGY soha nem adta fel a küzdelmet. Egyszerűen nem
ismerte a megadás fogalmát. Csak egy programja volt:
küzdeni és pusztítani, a végsőkig.
Először újabb alegységeket kapcsolt be, a légpárnák mű-
ködésbe léptek, teste kiemelkedett a vízből. De nem volt
hová repülnie, falak és mennyezet állták útját.
Csapdába került.
Krappot a következő hívás vonta el az ablaktól. A férfi
éppen a nap és felhők viaskodását figyelte a piramis csú-
csán lévő szobájából. Az egyik rádiókészülék sürgető jelzé-
se baljós előérzetet keltett.
– Szolgálat, Zorgon!
– A MANTA 3-as teherhajó kapitánya rendkívüli esetet
jelent – közölte egy hang tisztán'. “Úgy látszik, a hurrikán

már másfelé vonult" – gondolta Krapp. Megkérdezte, hol
van jelenleg a hajó, aztán ezt hallotta:
– Egy kis vitorlásról hajótörötteket vettünk fel, egy nőt
és egy férfit.
– Kirándulók, ilyen időben?
– Nem. Furcsa dolgokat meséltek egy rejtélyes gépről
vagy micsodáról, ami lerombolt egy várost...
– Van orvos a hajón? – kérdezte Krapp.
– Természetesen én is arra gondoltam,  amire ön.
Hogy... hm... szóval megviselte őket a vihar, a körül-
mények ...
Ekkor némi zaj hallatszott a készülékből. ,,De kérem!"
– mondta a kapitány. És egy másik férfihang folytatta
kiabálva.
– Ne vesztegessék az időt! Az a dög már letarolt min-
den házat! A saját szememmel láttam! A halottak száma
eddig több mint negyven, de azóta talán már mindenkit
megölt! Ha nem hiszik, nézzék meg fentről a szigetet, és
az enciklopédiában a Skorpió címszót, megtudják hát, mi
történt! Siessenek!
Krapp döbbenten hallgatta. “Ez egy őrült!'" – gondolta.
Még sohasem találkozott őrültekkel, állítólag nincsenek
is... A hajón közben a kapitány visszaszerezte a mikrofont
Antoniótól. Közölte Krapp-pal a sziget nevét. Az ügyeletes
arra kérte, maradjon a rádiónál, majd kikapcsolt. Hogy mi-
csoda alakok vannak!... Skorpió. Mi a fene lehet? Az a
hajótörött az enciklopédiát említette. Krapp kinézett az ab-
lakon. Manapság mindenki elérhet bármilyen információt,
percek kérdése csupán... A dolog nem hagyta nyugodni.
Sokszor ügyelt már itt, de ilyesmit még soha nem jelentet-
tek neki. Skorpió... Skorpió...
A képernyő elé ült, néhány kérdést tett fel a központi
információs számítógépnek. Eltelt néhány másodperc, míg
megérkeztek a válaszok. Krapp közben ismét a felhőket
nézte. Szétoszlottak kissé, egy helyütt kék ég nevetett a
földre, de azért messze volt még a jó idő.
Amikor tekintete visszatért a képernyőre, elhűlve látta

a Skorpió nevű rombológép fényképét. Elolvasta a mellette
lévő szöveget, és eszébe jutott, mit jelentettek a térképészek
Pretoriában... Mélyet lélegzett. A hideg végigfutott a há-
tán. Felkapott egy mikrofont, és a műholdas figyelőcsopor-
tot kérte. Azok haladéktalanul jelentkeztek. Krapp a sziget
közelképét kérte. A műholdasok megnézték, melyik megfi-
gyelő szatellita jár most éppen arrafelé, majd kapcsolták
a Szolgálatnak. A 230 kilométer magasságban keringő
mesterséges hold előbb távoli felvételeket sugárzott, aztán
Krapp kérésére az objektívek mindjobban közelítették a
látványt.
Az ügyeletes elsápadt. Az optikai feldolgozórendszerek
tökéletes képet adtak akár a legkisebb, földön heverő tárgy-
ról is. Felbontóképességük minden előzőleg ismert határt
meghaladott, és Krapp lélegzet-visszafojtva nézte, milyen
állapotban van a városka. A háztetők megszokott látványa
helyett furcsa vonalakat, szétszórt tárgyakat és foltokat lá-
tott. Mintha a hurrikán mégis végigsöpört volna a szige-
ten... Érezte, verejték csordul a homlokán. Azok a vona-
lak, a házak alaprajzai voltak; a falak tövei meredeztek
felfelé... Krapp először arra gondolt, rádión hívja a szige-
tet, de megértette: ha azoknak lenne rádiójuk, már jelezték
volna a bajt.
A kamerák még inkább közelítettek. Némelyik foltból
ember lett. Krapp látta, a földön fekszenek, nem mozdul-
nak. A férfi szíve hevesen dobogott. Halottak.
Keze magától talált a riasztóra. A “piramisban" megszó-
laltak a vészjelzők. Krapp rádión hívta a kontinens főváro-
sát. Afropolisz azonnal jelentkezett. A férfi hangja majd-
nem elcsuklott, amikor jelentést tett:
– Tömeges katasztrófa miatt riadóztattam a Szolgálat
egész dél-afrikai állományát...
– Lezuhant a fal, a medence tele van törmelékkel. Nem
tud elmenni!... Most mit akarsz tenni? – Bart túlkiabálta
a zajt. Úgy érezték, még a falak is remegnek körülöttük.

– Csak egy jelszó... – mormolta Trin. A fivére nem
is hallotta. Idani elkapta az űrhajós karját.
– Nehogy őrültséget csinálj!
– Valakinek oda kell mennie – felelte Trin. – Amit
elterveztem, csak én tehetem meg. Túl késő már, hogy
másnak elmagyarázzam.
Mgani a fejét rázta.
– Menjünk innen, míg nem késő! A Skorpió egyelőre
csapdába esett, de bármikor kiszabadulhat, és akkor...
– Bosszút áll – jósolta Idani. De Trint már nem állít-
hatták meg. Terve készen volt. Közben a barlangból sister-
gő zaj, apró robbanások hallatszottak. Az űrhajós Barthoz
hajolt.
– Ha valami bajom esne, a mamának mondd el, mi tör-
tént... – Elakadt. Bart sem tudott szólni. Visszatarthatta
volna a fivérét, de hogyan? A mondat befejezetlen maradt.
Trin még Lana és Fermat csodálkozó szemébe pillantott,
aztán elindult a barlang felé.
Az AGY gyorsán felmérte a helyzetet, és egészében tisz-
tában volt vele. Nem ismerte a kétségbeesést; egyetlen re-
akciója a kiútkeresés volt. Az elemzők feszített tempóban
dolgoztak, az AGY minden analitikus alegységet és érzéke-
lőt arra utasított, hogy keressék a megoldást. Az érzékelők
ezerszer egymás után letapogatták a környezetet. A lezu-
hant sziklák nem teljesen zárták el a kijáratot, néhol akad-
tak rések. Az AGY gyorsan kiválasztotta a legnagyobbat.
A Skorpió is felszíni lebegés mellett döntött. Nem volt más
választása, mert a “medencébe" zuhant kőtömbök egy
része a fenéken hevert, teljes testtel nem tudott leme-
rülni.
Azonnal akcióba lépett. Nem törődött már az ellenfelek
keresésével, forró lézersugarakkal és rakétákkal kezdte
bombázni a sziklákat. Ismerte az anyagok szerkezetét, tud-
ta, mit milyen erősen kell tennie ahhoz, hogy ezen a szerke-
zeten változtasson.

Trin kiment a partra. Nyugodtnak mutatta magát, pedig
belül egyetlen jégtömb volt az agya, a teste. Nem tudta,
mi történik vele a következő percben. Ha rosszul következ-
tetett, ha hibás a számítása – vége.
Trin agyában egymást kergették a gondolatok. Idani és
Warr “szelekciós" gépagyról beszéltek. Mit szelektál, mi
között választ az AGY? Nyilván megkülönböztette az egy-
kori szövetségeseket – akik őt felépítették – azok ellensé-
geitől. És Trin még mindig maga előtt látta a jelenetet: a
Skorpió lézersugárral a menekülők után lőtt, de csak a fe-
kete lányt találta el. A mellette futó Bartnak nem esett baja.
És amikor a Skorpió ővele sem szállt szembe?...
A szikla mögött Damong önkéntelenül indult volna,
hogy segítsen, hogy ne hagyja magára Trint. De Bart el-
kapta a karját. Hisz ő már értette fivére tervét.
– Te nem mehetsz! – mondta keményen.
– Miért?
– Mert fekete vagy.
A Földön évszázadok óta nem hangzott el ilyen mondat.
Nemzedékek óta senki sem ejtette ki ezt a szót megkü-
lönböztető célzattal. A szósértő volt most, megalázó.
Akár egy arculütés. Mgani nyugtalanul mozdult. Bart foly-
tatta:
– Trin fehér.
A mondat egyszerű volt. Vágott, akár a penge. Igor értet-
te meg elsőként. Aztán Lana, Marion és Fermat. Csak Da-
mong nem, düh gyűlt benne:
– Mit jelentsen ez a megkülönböztetés? Fajvédő vagy?!
– Nem én, hanem a Skorpió – felelte Bart egyszerűen.
Warr akkor már egy sziklaréshez tapadt. Idani is ott volt.
– Nagyszerű ötlet – suttogta.
– Csak nem biztos, beválik-e? – Warr megtörölte
verejtékező homlokát. – Hiszen nem ismerjük a prog-
ramot.
Trin sem ismerhette a programot. De kilépett a lámpák
fénykörébe.

Az AGY azonnal tudomást szerzett az emberről. A sze-
lektív analizátorok összekapcsolt rendszerén a másodperc-
nél is kevesebb idő alatt végigfutott az összes beérkező
adat. Az AGY összevetett minden kódsorozatot. A jelek
szerint az az ember fegyvertelen volt. Az első utasítás a
pusztítás lett volna; de egy másik elemzőből plusz jelzés
helyett negatív érkezett, így az AGY tudta, más kategóriába
sorolandó a felbukkant ember.
Közben az alegységek folytatták tevékenységüket: lézer-
sugarak és rakéták bombázták a leomlott sziklákat a víz
alatt. Még száz tonnát kell szétvágni, lemorzsolni, és sza-
baddá válik az út a további pusztítás előtt.
Trin egy perc után biztosabb lett a dolgában. Bár a Skor-
pió közelében állt, nem érte támadás. Már másodszor tör-
tént így. Most lassan lefoszlott róla a torkát szorító rémület,
hangosan fellélegzett. De gyomrát most is vasmarok tartot-
ta. Lassan elindult. A part közel volt. Öt-hat méter. Min-
den olyan szürke, a lámpák kevés fényt árasztanak. A Skor-
pió ott ring a vízben. Közel van, nagyon közel.
Öt lépés. Nyolc. Tizenegy.
És már a parton állt. Úgy érezte, egy állattal néz szembe.
Pedig csak a fémburkolatot látta, sehol egy nyílást. De kell
nyílásnak lennie. Idani elmondott mindent a Skorpió építé-
sének koráról. Mindent – amit tudott. Elég lesz-e? Lehet,
hogy alapvetően hibás számításból indultak ki?
Már a parton állt. Egy ugrással a Skorpió testén terem-
hetne. De talán még a levegőben repülne, amikor egy lézer-
sugár... Nem, ezt nem szabad, még nem szabad.
Amikor az építők elkészültek az AGY felépítésével, a
Skorpiót szabadon engedték. De kellett gondolniuk arra
is, hogy azért pórázon tarthassák. Ha a fehérek lakta vá-
rosok vagy katonáik ellen fordul. Hogyan védekeztek vol-
na ellene? A módot csak néhány beavatott ismerhette,
ők négyszáz éve halottak. Kell valaminek lennie, amivel a
fehérek a Skorpiót megfékezhették. Akár az állatszelídítő

a vadállatait. Egy szó csupán?... Ki ismerheti a jelszót
ma?
Próbálkoznia kell. Mély lélegzetet vett.
– Dél-afrikai Köztársaság! – kiáltotta csengő hangon.
A sziklaboltozat visszaverte szavait. A víz alól tompa dör-
renéseket hallott. De a Skorpió nem mozdult.
– Pretoria!
Trin izzadt. A homlokáról, a szeme mellett indult el egy
kis patak. A lábai reszkettek.
–Johannesburg!
Semmi.
–  Cape Town!
,,Ha nem földrajzi név, akkor micsoda? Most egy törté-
nelmi térkép sem segítene!" – Idani lázasan gondolkozott.
Politikai jelszó aligha lehet, azok túl gyakran változtak. A
Skorpió létezéséről kevesen tudhattak, hadászati titok volt.
A beavatottak kis csoportja nyilván az abszolút megbízhatók
közül került ki, ezek fanatikusok voltak, szentül hittek á faj-
védelem erejében. Az ilyenek gyakran egy politikus, egy
eszme alapítójának nevét tűzték zászlajukra. Vagy éppen-
séggel... az aktuális vezér neve volt a legfőbb jelszavuk.
A Skorpió 2010 után épülhetett. Ki is volt akkor az erődít-
ményországba elsáncolt fehérek vezetője? Idani feszülten
gondolkodott. Hallott róla, igen, legendás alaknak tartották
maguk a fehérek, a feketék pedig gyűlölték, nem is ok nél-
kül... A férfi töprengett... Aztán hirtelen eszébe jutott. Iz-
galmában kihajolt a sziklafal mögül, félhangon mondta:
–  William Berling... Trin!
Egy villanás volt csupán. Egy jajszó. Trin alig látta a
páncélzat egy pontján kicsapó sugarat. Idani eldőlt, Warr
kapta el. A férfiak a fal mögé húzták Idanit.
Trin szaggatottan lélegzett. A Skorpió tehát – ez nem
volt meglepő – egész idő alatt figyeli a környezetét, és
csak vele, Trinnel kötött valamilyen “szerződést", ő fehér
ember, aki bátran közeledett hozzá, tehát nem bántja. Bárki
más tesz valamit a közelben, arra az AGY úgy reagál, mint
máskor!

Az űrhajós érezte, az elhangzott szó az agyába égette ma-
gát. Megnedvesítette ajkát, kiáltott:
– William Berling!
Impulzusok száguldottak. Az akusztikus figyelők az el-
hangzott zajt rögzítették, és mivel körülbelül egyezett egy
réges-régen kódolt jelcsoporttal, értesítették a Skorpió ve-
zérlését. Az AGY nem lepődött meg, bár óriási volt a válto-
zás. Négyszáznegyven éve, vagyis létezése kezdetétől nem
történt ilyesmi. Ez a folyamat még sohasem játszódott le
benne. De mivel része volt a programnak, volt rá parancs
is.
Trin először nem látott változást. Aztán... A hatalmas
fémtest közepén, a kupola egyik oldalán valami megmoz-
dult. Trin-először félve hátralépett, hisz a nyílásból rakéta
vagy más fegyver is repülhet..  A félhomályban sötét folt
volt a nyílás, nagyon lassan nagyobbodott. Hisz sok száz
éve zárva volt, és bár a javítómechanizmusok szabályos
időközökben megtisztították ezt a szerkezetet is – miként
mindegyiket –, mivel soha nem nyílott még ki, nehezen
járt. Csövekben süvített a sűrített levegő.
Közben az AGY nem hagyta abba eddigi akcióit. A víz
alatt tovább rombolta az akadályokat, amely közéje és a
nyílt óceán közé került.
– Hozzátok ide! – Fermat most még a Skorpióról is
elfeledkezett.
Jóval hátrább vitték a sérültet, Marion és Siabba követték
a férfiakat. Az asszonynak elállt a szava, a homályban csak
férje szemét láta. A történész elvesztette az eszméletét, de
a doktor rövid vizsgálat után – Lana tartotta a lámpát –
kijelentette, a sugár roncsolt ugyan belső szerveket, de nem
reménytelen a helyzet.

Bart a szikla mögött várakozott. Mindjobban gyűlölte
önnön lapulását, pedig hát fivére parancsolta így. Mégis,
gyávának érezte magát. Ugyanakkor megfontolt ember
volt, és Idani esete is tanulságul szolgált. A férfi azért tud-
ta: ha Trinnek baja esik, ő bizony a parancs ellenére bero-
hanna, hogy segítsen neki.
Trin tudta, cselekednie kell. Száz vagy ezer lehetséges
jelszó közül Idani – hála a múlt ismeretének – megtalálta
az egyetlen helyeset. Hogyan tovább? Csak űrtechnikai is-
mereteire támaszkodhatott. Bele kell hatolnia az ellenfél
logikájába. Egy harci eszközbén hozzáférhető helyen kell
lennie az irányító szerkezetnek is. A beavatkozó embernek
könnyen oda kell jutnia. És mindennek világosnak,
könnyen áttekinthetőnek kell lennie...
Kifújta tüdejéből a levegőt. Nekifutott, majd ugrott. Át-
repült a víz felett. A levegőben volt, amikor az agyába vil-
lant: most megölheti és a Skorpió, teljesen védtelen. “De
közöltem a jelszót. Ezt érti, reagált rá. Ura lehetek hát!"
Mégis félt, kételkedett.
Mindkét lába a kemény fémlapra dobbant. A zaj ezersze-
resen felnagyítva lüktetett a férfi tudatában. A Skorpió tes-
tén még soha nem járt ember, mióta szabadjára engedték.
Nehezen, kapkodva szedte a levegőt. Egyszer megcsú-
szott a cipője, nedves moszat borította a páncélzatot, Trin
csaknem elesett. Lépések. Előbb óvatos, bizonytalan, az-
tán egyre gyorsabb lépések. És már ott volt a nyílásnál.
Habozott, megérintse-e a kerek nyílás acélfedelét. Hisz az
is árthat neki. Nem nyúlt hozzá, lassan leguggolt...
A fedél alatt nem volt bejárat. Csupán egy kétarasznyi
mélyedés. És ebben fények ragyogtak. A férfi az űrre gon-
dolt ismét és megértette: ezek a színes lámpák kijelzők,
négyszáznegyven éve most égnek először. Hiszen ha a fe-
dőlap zárva van, nincs aki nézze őket. Ezek csak a beavat-
kozó ember, a létrehozó, az építő, a programadó ember szá-
mára jeleznek. Ha kinyílik a fedőlap, meggyulladnak.
Lélektelen folyamat, hisz ezt is gép irányítja.
Szerelvény fel, számos kör alakú számskála. Elektro-

nikus kijelzők zöld, piros, sárga, kék, narancsvörös fé-
nyei.
Trin feszülten töprengett. Mit tehet a Skorpió ellen? A
gép ugyan közel engedte magához, megnyílt előtte, de a
férfi tudta, még messze van a győzelemtől.
Görcsös figyelemmel nézte a kivilágított táblázatot. A
jeleket. Némelyik teljesen érthetetlen volt a számára. Lá-
tott néhány kézzel állítható skálát és több szenzoros gombot
is. Trin most gondolatban ismét űrhajós lett, egy idegen
értelem készítette tárggyal került szembe, ahhoz próbált kö-
zelíteni. Felismert és megkülönböztetett néhány durva vo-
nalú rajzot. Az egyik nyilván az energiára vonatkozott, a
másik a helyváltoztatás lehetséges irányaira, a harmadik –
apró, stilizált rakétákat ábrázolt – talán a fegyverkészletre.
Mit tegyen?...
Közben lába alatt érezte a géptest rengését. Hallotta a
víz alól kiszűrődő, zajt. Ott valami történik, a víz is fel-
felhullámzik a kijárat felőli oldalon.
A Skorpió szabadulni szeretne.
Emiatt Trinnek eszébe jutott a sziget városa, a romok.
A halottak. Casper, Ndunga, a kislánya, Gaberon, Norita,
Fort. Ez a gép egy gyilkos. Lelketlen gép, amely csak a
valaha betáplált programnak engedelmeskedik. Egy más
kor vérengző küldötte. Hisz állandóan cselekszik, mindig
akcióképes. Kockázatos lenne kísérletezni vele, nem tudni,
milyen parancsokat tápláltak belé ott, ahonnan jött.
Egyet biztosan tudott: amit lát, az egy miniatűr irányító-
pult. Olyan, akár a modern űrhajókban, akkor is, ha azok-
nál összehasonlíthatatlanul primitívebb. Aki itt beavatkozik
a szerkezet működésébe, igen nagy változtatásokat végez-
het. Ha odakünn az űrben egy idegen szerkezetet kellene
megsemmisítenie, mit tehetne?
Lázasan töprengett. A fegyverkészlethez biztosan itt le-
het “hozzányúlni". A Skorpió rakétái, lézerágyúi komoly
erőt képviselnek. És ha?... Trin agyában egymást kerget-
ték a gondolatok, tekintetét nem vette le az elektronikus
táblázatról. Az egyik skálagombon háromszázas beosztást

látott. Mellette a világító jel detonációra utalt. Nem messze
tőle egy másik jel alighanem a levegő összetételét jelzi,
gázfelhők gomolyogtak rajta. Trin tudta, gyorsan kell dön-
tenie. A Skorpió robbanóanyag-készlete tetemes lehet. Re-
mélte, ha a skálák mutatóit a legnagyobb értékre állítja,
nem kell tartania azonnal hatástól.
Az energiairányítót érintette meg elsőként; a hajtóművek
és generátorok felesleges energiakészletét a detonátorba
irányította. A mutatót a háromszázas skála legfelső értékére
csavarta, bár nem tudhatta, ez mennyi időt jelent. Talán
csupán néhány másodpercet? Lehet, hogy a beállított folya-
mat ilyen rövid idő alatt játszódik majd le?...
A kockázat mindenképpen nagy volt. Ugyanakkor a
Skorpióból szinte érezhető sürgetés áradt, és Trin nem
akart tovább várni. Azzal is tisztában volt, hogy a szenzo-
rok megérintésével, a skála mutatójának elfordításával be-
indult egy folyamat, amelyet már nem állíthat meg, nem
fordíthat vissza. Döntött hát.
Az AGY sohasem csodálkozott. A külső beavatkozásra
létrejött parancs beérkezett hozzá, de az is csak egy jelkód-
sorozat volt. Végrehajtandó utasítás. Korlátozott én-tudata
nem lépett, nem léphetett közbe. Különben is, új döntés
készült – a vízbe zuhant sziklák között már nagy rést vá-
gott. Miként annyiszor, most is úgy döntött, hogy saját tes-
tével fog hatni; kiszélesíti a nyílást. Az érzékelők jelentései
szerint már indulnia kellett volna. De a jelszót közlő ember
még rajta állt, és a műszerkamra fedele is nyitva volt. Ad-
dig pedig nem merülhetett le. Az AGY elemezte ezt az új
helyzetet. Tudatában volt, hogy a jelszót közlő ember egy
bizonyos fokig parancsolhat neki. Ám csak egy határig –
azon túl, és e folyamatok közben is, széles döntési körrel
rendelkezett, utasításait az embertől függetlenül is kiadhat-
ta alegységeinek.

Trin érezte, a Skorpió megmozdul lába alatt. Nem ha-
bozhatott tovább, leugrott a partra. Mire visszanézett, a
műszerkamra fedele lecsapódott. Most már semmilyen jel-
szóra nem volt szükség; az egyik fontos kar elfordításával
befejezett egy folyamatot, a többi már a beépített progra-
mok dolga.
A Skorpió teste remegett. Az összes hajtómű működött.
A test meglódult. Felmerülésben, fokozatosan gyorsulva
haladt a kijárat felé. Dörrenés – sziklának ütközött. Kicsit
hátrahúzódott, aztán ismét elindult.
Az AGY nem félt. Ezt az érzést sem ismerte. De a
bezártság, a csapda önmagában is ellenség volt, ezt jól
tudta. Mindent megtett hát, hogy kiszabaduljon. Közben
valahol benne egy erre, csak erre a célra rendelt szerkezet
lépett működésbe. Négyszáznegyven éve először idegen
impulzusok is keringtek a rendszerben, valahol egy szám-
láló is bekapcsolt, kristályok rezegtek, szabályozott gyako-
risággal. Hirtelen megszületett benne az IDŐ is, bár az
AGY erről nem értesült. Még háromszáz időegység volt
hátra.
– Meneküljünk! – kiáltotta Trin. Társai közül csak
Bart látta, mi történt. Damong elkapta Lion kezét. Mgani
valamit mondott Trinnek arról, hogy már intézkedett, az
orvos és a sebesültek elhagyták a barlangot.
– Gyorsan... – Trin szólt volna a megsemmisítési fo-
lyamatról, de maga sem tudhatta, mikor és hogyan követke-
zik be, vagy hogy egyáltalán történik-e valami. Ha rájuk
omlik a hegy...
Fermat doktor segített a hordágyat vinni, amelyen a sá-
padt Idani feküdt. Warr rohant elöl, kettejük között him-
bálózott a hordágy. Igor Umtatot támogatta. Lion Siabba
mellett futott már, megelőzte a férfiakat. Az asszony csak
férje arcát nézte, tudatához alig jutott el, mi történik körü-
lötte. Csak Idani maradjon életben!

Marion az orvos felszerelését vitte. Bart segített ne-
ki. Lanánál volt az egyetlen lámpa. Amikor a folyosó
végére értek, a lány eldobta – odakünn már sütött a
nap...
Az AGY úgy tudta, győzött. Hisz lerombolt maga előtt
minden akadályt. A páncél csikorogva tolta szét a sziklá-
kat. Az érzékelők a tényeket pontosan közvetítették. Egy.
tizen-valahány tonnás szikla volt már csak útban, a hajtó-
művek dübörögtek, a víz messze vitte a hangot, remegtek
a sziklák, az egész hegy. A tömb megmozdult. Lézersuga-
rak is szabdalták. A takarékossági szempontokat az AGY
most figyelmen kívül hagyhatta, hisz a létéről volt szó.
Százötven időegység...
Végre szabaddá tette az utat. Mélyebbre merült, és kiszá-
guldott a barlangból. Megnyílt előtte a tenger.
Százhúsz időegység.
A nap fájón tűzött szemükbe. Elvakultan torpantak meg.
Idani érezte, viszik, hullámzott a teste, de már jobban érez-
te magát. Siabba hajolt föléje; szeretett volna szólni hozzá,
de túl erőtlen volt.
– Távolabb! – vezényelt Bart. Trin behunyta a szemét,
lassan nyitotta ki újra. A hegyek... A tenger... A nap-
fény ... Hová lettek a felhők?
A Skorpió bármikor visszajöhet. Vigyázni kell!
– Gyerünk, gyorsan! – Igor visszanézett, intett. Egy
magaslaton álltak meg. Meleg szél, zöld hegyoldal, alább
a pálmák bólogatnak. És a levegőben sok-sok csillogás...
Mgani szeme fölé kapta tenyerét. Ott keleten, az égbolton
azok a pontok...
– Repülők!
–A Szolgálat gépei! Jön a segítség!
Marion fellélegzett.
– Antonio, Della... célba értek.
Trin megperdült, a tengert nézte újra.

Nyolcvannégy időegység.
A Skorpió száguldása lelassult. Az AGY nem értette, mi
történt. Lassan fogyott az ereje. A hibakeresőket utasította,
kódok száguldottak a vezetékekben.
Hatvan időegység.
Egy rajta kívül álló erő csökkentette az energiaszintet.
Sőt, leálltak bizonyos alegységek is. Amikor már egyes ér-
zékelők is beszüntették működésüket, az AGY riadót ren-
delt el önmaga és részegységei számára. Ez sem segített.
Negyvenhét időegység.
Az AGY próbálta megtudni a sorozatos hibák okát. Azt
nem tudta, hogy ezek nem hibák. A régi programot új he-
lyettesítette. Annál milliárdszor rövidebb és nagyon is egy-
értelmű cselekvési terv.
Harminchat időegység.
Ez a program arra késztette, hogy állítson le minden cse-
lekvést, és fejezze be a helyváltoztatást is. így tett hát, mi-
közben folyton a hibakeresőket utasítgatta. Azok egy ideig
válaszoltak: nincs hiba. Aztán már nem is válaszoltak, hisz
maguk is leálltak.
Huszonkét időegység
Utoljára még a parttól mért távolságot érzékelte. Ezer-
hatszáznegyven méter volt. A szivattyúk működtek, a lég-
kamrákból kiszorult víz helyére sűrített levegő került. A
test felmerült.
Tizenhat időegység.
Az AGY tett még egy kísérletet, hogy rendbe hozza a
szétzilálódott folyamatokat. Különleges műszert kapcsolt
be, ez éppen arra szolgált, hogy sok alegység meghibáso-
dása esetén összehangolja a gyors javításokat.
Tizenegy időegység.
A test akkor ért a felszínre. A kis kupoláról lecsorgott
a víz, szelíd hullámok ringatták a Skorpiót.
– Nézzétek, feljött!... Ott! – Lion vette észre elsőnek,
meredten nézte. Fermat és Warr letették a hordágyat, a ten-
ger felé fordultak. Bart arcán érezte a meleg szelet, keze
Lana kezét kereste. Umtat leült egy sziklára. A Skorpió
a vízen van. Áll, nem mozdul semerre. Mgani mélyet léleg-
zett. Nem árthat nekik? Damong a lézersugarakra gondolt,
mégsem mozdult. Siabba arca kisimult. Marion sóhajtott.
Minden szempár a Skorpióra tapadt. Az emberek háta mö-
gött a keleti égbolton gyorsan nőttek a fekete pontok. Trin
tudta: a világ eljött értük, a világ nem hagyta őket ma-
gukra.
Öt időegység.
Az AGY még küzdött. Nem tehetett mást. Neki ez volt
a program, a parancs. Azért létezett, hogy a Skorpiót irá-
nyítsa. De irányítani csak működő szerkezetet lehet.
Négy időegység.
Végül a fegyverekhez is küldött utasítást, talán azért,
mert sehol másutt nem engedelmeskedtek neki. De ez a
vonal is élettelen lett. Minden tápegység és szállítókábel
megszűnt működni.
Három időegység.
Az AGY utoljára megkérdezte a hibaellenőrzőt. Az kez-
dett is jelenteni, de jelei egyre gyengültek, a kódok beérke-
zése között mind több idő telt el. A késések ezredmásod-
percekről század-, sőt tizedmásodpercekre nőttek.
Eljött az időpont, amikor már teljesen elvesztette ural-
mát a Skorpió fölött. Tulajdonképpen nem is tartozott hoz-
zá, bár a közepén, jól védett helyen lapult. Az elronthatat-
lan, külön páncélzattal belül is védett AGY az utolsó
ezredmásodpercig próbált változtatni a helyzeten, küldöz-
gette jeleit a részegységeknek. Motor, indulj! Energiaszol-
gáltatás, indulj! Előre!... De a test nem mozdult.
Egy időegység.
A test a hullámokon ringott. Messziről sötét, kerek folt
nőtt a hullámokon. A táj különben békességet sugallt.

Nulla időegység.
Tűz lobbant a világra. A tengerben kráter nyílt. Fehér,
vakító villanás és fekete füst. Fülsiketítő dörrenés. Sok ezer
tonna víz mozdult meg. Mintha egy gigantikus kő zuhant
volna az óceánba – kör alakban terjedtek a hullámgyűrűk.
Hamarosan a partot verték, majd elcsitultak.
A Skorpióba helyezett robbanótöltetek a ,,nulla időegy-
ség" beálltakor egyetlen századmásodperc alatt szétvetet-
ték a gépet. A Skorpió darabokra szakadt. Ami percekkel
korábban még pusztításra képes, önálló egység volt, most
értelem nélküli fémdarabok, vezetékek, elektronikus alkat-
részek, tél nem használt fegyverek, csövek hideg vagy for-
ró romjaivá lett. Sistergő lemezek és páncéldarabok, még
tüzes alkatrészek és már érzéketlen érzékelők süllyedtek
a tengerfenékre. Az AGY is darabokra hullott.
Trin leült a földre. Valaki megállt mögötte, talán kezét
is a vállára tette.
– Köszönjük!
Nem tudta ki az. A földet tapogatta mindkét kezével. A
drága Földet, az életet.
Végeláthatatlan égbolt alatt kékeszöld óceán. A hófehér
homokpartra apró hullámok futnak ki. A pálmák mozdu-
latlanul lógatják szétágazó, hatalmas leveleiket. Magas
sziklák feketéllnek. A fennsíkon virágzik a hangabokrok
serege.
A sziget most már maga a békesség.

Kiadja a Népszava Lap- és Könyvkiadó
A kiadásért felel: Kiss Jenő igazgató
Széchenyi Nyomda, Győr 87. K–789
Felelős nyomdavezető: Nagy Iván igazgató
Műszaki vezető: Bősze Lajos
Felelős szerkesztő: Kondra Irén
Műszaki szerkesztő: Bánki Judit
Megjelent 12,09 (A/5) ív terjedelemben
Budapest, 1987