ANDRE NORTON

SARGASSO A VILÁGŰRBEN

KOSSUTHKÖNYVKIADÓ • I973

A MŰ EREDETI CÍME:
SARGASSO OF SPACE
VICTOR GOLLANCZ LTD, LONDON 1970
FORDÍTOTTA SZÍJGYÁRTÓ LÁSZLÓ

1. A Napkirálynő

A hórihorgas, nagyon fiatal férfi - Dane Thorsonnak hívták, és kereskedő-egyenruhájának zubbonya nem volt éppenséggel a testére szabva - megpróbálta kinyújtani a lábát, hogy kiálljon belőle a görcs. Joggal feltételezhetné az ember, gondolta meglehetősen ingerülten, hogy annak, aki ezeket a transzkontinentális földalatti kocsikat tervezi, eszébe jut azért, hogy nemcsak törpék, hanem magas termetű utasok is igénybe veszik majd őket. Bár ült volna inkább valamilyen légi szállítóeszközre, merült fel benne a gondolat, nem is először. De csak túlságosan lapos pénztartó övét kellett megtapogatnia, hogy eszébe jusson, kicsoda és micsoda: zöldfülű újonc a Kereskedelmi Szolgálatban, se hajója, se tőkés társa.
 Mije van? A Kiképző Központban kapott, újoncoknak járó zsold, meg egy vékonyka köteg gyűrött bon: ennyije maradt, miután áruba bocsátotta minden holmiját, amit nem vihet magával az űrbe. S megvan persze a minimális felszerelést tartalmazó zsákja. Ez minden vagyona, no meg az a vékony, kerek fémlap - rajta a számára érthetetlen, belevésett kódjelekkel -, amelyet útlevélnek tart egy szebb jövőbe.
 Nem mintha joga volna kétségbe vonni, hogy eddig szerencséje volt, figyelmeztette önmagát erélyesen Dane. Végeredményben nem minden fiúnak sikerül a Szövetségi Nevelőotthonokból a Kiképző Központba jutnia, hogy tíz esztendő múlva űrhajós beosztásra kiképzett raktárostiszt-jelöltként kerüljön ki onnan. Az elmúlt néhány hét szigorú vizsgáinak még az emléke is szorongással töltötte el. A mechanika alapelemei, a bolygókon való leszállás, aztán a még szigorúbb vizsgák a szűkebb szakterületről: árukezelés, raktározás, az adásvételi szabályok, galaktikus piacok, a Földön kívüli pszichológia meg a sok egyéb tárgy, amit addig próbált az agyába tömni, hogy a végén néha úgy érezte, csak apró, jelentéktelen részleteket tud, s ezeket sose lesz képes értelmesen elrendezni a koponyájában. S nemcsak maga a tanfolyam volt nehéz: meg kellett küzdenie a szelekcióban érvényesülő új tendenciával is. Évfolyamtársainak zöme a Kereskedelmi Szolgálatban dolgozó családokból került ki, úgyszólván a Szolgálatban nőtt fel.
Dane komoran meredt az előtte levő ülés hátára. Nem egyre zártabb és zártabb klikké válik-e a Szolgálat? Az apákat a fiúk, az idősebb testvéreket a fiatalabbak váltják fel, s akinek nincs összeköttetése, annak egyre nehezebb bejutnia a Kiképző Központba. Neki szerencséje volt... Ott van például Sands. Két bátyja, egy nagybátyja meg egy unokatestvére van, valamennyi az Inter-Solarnál. És nem is hagyja, hogy erről bárki megfeledkezzen. Csak sikerüljön bejutnia egy tisztjelöltnek valamelyik nagy részvénytársasághoz, egész életére biztosítva van. A részvénytársaságok rendszeres naprendszerközi járatokat tartanak fenn. Alkalmazottaiknak biztosítva van az állandó állás, és részvényeket is vásárolhatnak. Ha érdemesnek bizonyultak rá, nyugdíjat kapnak vagy adminisztratív munkakörbe kerülnek, amikor abba kell hagyniuk az űrhajózást. A részvénytársaságok a Kereskedelmi Szolgálat „krémje": az Inter-Solar, a Combine, a Deneb-Galactic, a Falworth-Ignesti...
 Dane a puskagolyó alakú kocsi végében szemmagasságban elhelyezett televíziós képernyőre pillantott, de az igazság az, hogy nem érzékelte a reklámot, amely éppen valamilyen Falworth-Ignesti importárut magasztalt. Minden a Psychótól függ! Megint megtapogatta pénztartó övét, hogy biztonságban van-e a legtitkosabb rekeszébe rejtett kerek kis azonossági fémlap.
 A reklám eltűnt, s a képernyőn megjelent az állomás közeledtét jelző vörös csík. Dane alig várta a gyönge rázkódást, amely kétórás utazásának végét jelzi. Örült, hogy kiszabadul a „lövedékből", s kiráncigálhatja utazózsákját a paklirekeszben felhalmozott poggyász közül.
Útitársainak zöme kereskedő volt. De csak néhányan viselték valamelyik részvénytársaság jelvényét. A nagy többség állásnélküli volt vagy szabad kereskedő, azaz olyan ember, akinek valami alkati hiba vagy egyéb ok miatt nem sikerült elhelyezkednie egyik hatalmas vállalatnál sem, s valamelyik részvénytársaságoktól független hajón járta a világűrt. Ezek alkották a kereskedővilág legalsó rétegét.
 Dane vállára vetette zsákját, s beszállt a felvonóba, amely szélsebesen felröpítette a talajszintre, a forrón tűző délnyugati nyári nap fényébe. Elácsorgott egy darabig a felszállótér innenső oldalát szegélyező betonperemen, s szemügyre vette a gidres-gödrös, megperzselt térség túlsó szélén sorakozó állványokat, amelyeken már ott álltak a felszállásra kész űrhajók. A zömök bolygóközi kereskedelmi hajókra, a Mars és az aszteroidák járataira meg a Saturnus és a Jupiter holdjaira kiröppenő, tompán csillogó fekete űrhajókra nem sok ügyet vetett, ö az ezeken túl várakozó csillaghajókra volt kíváncsi: sima oldaluk frissen be volt fecskendezve csillagpor-súrlódás ellen védő anyaggal, függőleges szárnyaikon talán még mindig ott volt az idegen bolygók rátapadt szennye.
- Nicsak, a Viking! A dereglyédet keresed, Dane?
 Dane alsó ajka megrándult. Hogy ez a rándulás mit jelent, csakis az állapíthatta volna meg, aki nagyon jól ismerte Dane-t. Amikor megfordult és a szemébe nézett annak, aki rászólt, már a szokott, fegyelmezett kifejezés ült az arcán.
 Artur Sands olyan gőgös képet vágott, mint akinek már sok száz űrutazás van a háta mögött, s ez - miként Dane örömmel állapította meg - furcsa ellentétben állt túlságosan is fényes csizmájával és vadonatúj egyenruhájával. Sands fölényeskedése azonban - mint mindig - mégis bosszantotta. Ráadásul Artur mögött szokás szerint most is ott álltak odaadó hívei: Ricki Warren és Hanlaf Bauta.
 - Most futottál be, Viking? Akkor hát nyilván nem próbáltál még szerencsét. Mi se. Nézzünk hát szembe együtt a legrosszabbal.
Dane habozott. Semmit se kívánt kevésbé, mint hogy Artur Sands társaságában álljon a Psycho elé. Sands mérhetetlen önbizalma meglehetősen idegesítette. Artur ugyanis mindig a lehető legjobbra számított, s a Kiképző Központban történtekből ítélve, rendszerint meg is kapta.
 Ugyanakkor Dane-nak gyakran volt alapos oka arra, hogy aggodalom fogja el a jövőt illetően. S ha most csakugyan nem lenne szerencséje, úgy érezte, jobb lenne, ha nem tanúk előtt tudná meg. De tisztában volt vele, hogy Arturtól nincs menekvés, így aztán megadóan ellenőrizni kezdte zsákja tartalmát, nem hiányzik-e belőle valami, miközben a többiek türelmetlenül toporogtak.
 Ők légi úton jöttek: Arturnak meg a bandájának semmi sem drága. Vajon miért nem álltak már előbb a Psycho elé a teheráru-osztályon, hogy megtudják, hova osztja be őket? Miért várták meg a rendkívüli fogadóórát? Talán városnézéssel töltötték utolsó igazán szabad perceiket? Vagy lehetséges volna - és Dane szíve kicsit megdobbant e gondolatra -, hogy nekik is kétségeik vannak afelől, hogy milyen választ ad a gép?
 Ez a reménye azonban tüstént lehervadt, amikor csatlakozott hozzájuk, és végig kellett hallgatnia Arturt, aki kedvenc témáját fejtegette.
 - Méghogy a gép pártatlan! Ez csak olyan maszlag, amivel a Központban etetik az embert. Persze, ismerjük az elméletet, hogy mindenkinek a munkaköréhez illő természettel és neveltetéssel kell rendelkeznie, hogy minden hajón jól összehangolt legénységnek kell lennie, de ez mind csak süket duma! Ha az Inter-Solarnak kelt valaki, megkapja. Semmiféle Psycho nem ültethet be a hajóikba olyasvalakit, aki nem kell nekik! Az efféle maszlag azoknak való, akiknek fogalmuk sincs arról, hogyan kell begyújtani a rakétát, és nincs annyi sütnivalójuk, hogy jó állást keressenek maguknak. Én nem félek, hogy valami nyavalyás, világvégi Független Kereskedelmi Hajóba ültetnek...
 Ricki és Hanlaf csak úgy itták minden szavát. Dane erre nem volt hajlandó, ő éppen a Psycho megvesztegethe-tetlenségébe vetett hitbe kapaszkodott az utóbbi hetekben, amikor Artur meg a hozzá hasonlók magabiztosan azzal hencegtek a Központban, hogy semmi kétség: hamarosan a Kereskedelmi Szolgálat magasabb osztályaiba kerülnek.
 Dane szívesebben élt abban a hitben, hogy a hivatalos állítás igaz, és mindenkinek a jövőjéről, aki űrhajós beosztásért folyamodik, egy befolyásolhatatlan gép - impulzusok és áramkörök bonyolult rendszere - határoz, hogy amikor itt, a csillagkikötőben, bedobja azonossági lemezét a Psychóba, nem számít majd, hogy árva, hogy egyetlen rokona sincs a Kereskedelmi Szolgálatban, ,és pénztartó övének lapossága sem másíthatja vagy hamisíthatja meg a döntést, amely csakis a tudásán, a Kiképző Központban elért eredményein, természetén és képességein alapulhat.
De a kétség már befészkelte magát a lelkébe, s ez a megrendült hit lassította le lépteit, miközben a beosztáskijelölő helyiség felé közeledtek. Arra azonban nagyon ügyelt, nehogy Artur vagy valamelyik csatlósa megsejtse, hogy tele van aggodalommal.
 A konok büszkeség ösztökélte akkor is, amikor négyük közül elsőnek dobta be azonossági lemezét a gép nyílásába. Ujjai ösztönösen megrándultak, el akarták kapni a lemezt, mielőtt eltűnne, de sikerült erőt vennie magán, és félreállt, hogy a géphez engedje Arturt.
 A Psycho csak egy fémből készült, masszív, négyszögletes láda volt, a várakozó tisztjelöltek legalábbis ilyennek látták. Pedig a várakozás alighanem könnyebb lenne, tűnődött Dane, ha figyelemmel kísérhetnék a ládában zajló bonyolult folyamatokat, ha láthatnák, hogyan veszi fel, hasonlítja össze és párosítja a gépezet a lemezeiken levő rovátkákat és vonalakat, amíg csak nem talál a számukra egy - már a kikötőben várakozó - űrhajót, amelyen tisztjelöltekre van szükség.
 A múltban sok problémát okoztak a hosszú utazások, minthogy a csillaghajóba zárt csekély létszámú legénységnek úgyszólván semmilyen kikapcsolódási és szórakozási lehetősége nem volt. Néhány tragikus kimenetelű eset kötelező olvasmányként szerepelt a Kiképző Központban „A kereskedelem története" című tanfolyamon. Aztán jött a Psycho, s az így személytelenné vált szelekció révén a megfelelő emberek kerültek a megfelelő hajókra, a nekik megfelelő munkakörbe, olyan emberek közé, akikkel a legkisebb súrlódás nélkül, a lehető legjobban tudtak együttműködni. A Központban senki sem árulta el nekik, hogyan működik a Psycho, még azt sem, hogy végül is hogyan képes feldolgozni egy azonossági lemez adatait. Doha a gép döntött, döntése végleges volt, fellebbezni ellene nem lehetett.
Így tanulták, s Dane mindig meg volt győződve róla, hogy így helyes. Miért ne volna az?
 Gondolatait gongütés szakította félbe: a gép hallatta. Kidobott magából egy azonossági lemezt. A lemezen egy sor új szöveg állt. Artur lecsapott rá. A következő pillanatban már világgá is kürtölte diadalát.
 - Inter-Solar, Csillagjáró! Tudtam én, hogy nem hagyod cserben öreg cimborád, öcskös! - Leereszkedő modorban megveregette a Psycho lapos tetejét. - Nem megmondtam, hogy úgy dönt majd, ahogy szeretném?
 Ricki buzgón bólogatott, Hanlaf meg egyenesen odáig merészkedett, hogy hátba veregette Arturt, íme: Sands, a bűvész, aki sikeresen bemutatott egy trükköt.
 A következő két gongütés szinte egyszerre hangzott el, s a tartályban csörrenve hullott egymásra a két lemez. Ricki és Hanlaf kihalászta őket. Ricki arcán csalódott kifejezés jelent meg.
 - Mars-Terra Rt... Kalandor - olvasta fennhangon.
És Dane észrevette, hogy remeg a keze, mikor azonossági 
lemezét bedugja az övébe. Ricki tehát nem jut el távolicsillagokra, nem lesznek nagy kalandjai, csak szerény kis beosztása egy személyzettel már amúgy is zsúfolt bolygóközi járaton. Nem sok esélye van rá, hogy hírnevet és vagyont szerezzen.
 - Combine... Deneb, a harcos! - Hanlaf odavolt az örömtől, s ezt nem is leplezte. Ricki szavaira oda se figyelt.
 - Gratulálok, ellenség! - nyújtotta a kezét vigyorogva Hanlaf felé Artur. Rickiről ő se vett tudomást, mintha a Psycho döntése testileg is eltávolította volna társaságukból egykori kebelbarátját.
 - Gratulálok, vetélytárs! - Hihetetlen szerencséje hatására Hanlaf teljesen levetette szokott alázatosságát.
 A Combine nagy vállalat volt, akkora, hogy az utóbbi két esztendőben az Inter-Solart is kihívta maga ellen. Megkaparintott az I. S. orra elől egy szövetségi postaszállítási szerződést, és kiverekedett egy monopolkoncessziót is egy naprendszeren belüli útvonalon. Ami azt jelentette, hogy Artur és volt híve nyíltan soha többé nem barátkozhatnak. Pillanatnyilag azonban csak az volt a lényeg, hogy mindkettőjüknek szerencséjük volt: állást kaptak egy-egy részvénytársaságnál.
 Dane meg csak várta tovább, hogy neki is feleljen a Psycho. Elképzelhető, hogy egy azonossági lemez elakadhat valahol ebben a ládában? Keressen valami hivatalos személyt és kérdezze meg? Az ő lemeze került elsőnek a gépbe, de csak nem jön ki. És Artur máris felfigyelt rá...
 - Nocsak! A Viking számára nem akad hajó? Talán nincs is olyan, amilyen a te különleges képességeidnek megfelelne, fiú...
 Igaz volna? - tűnődött Dane. Lehetséges, hogy a kikötőben jelenleg csakugyan nem áll egyetlen állványon sem olyan hajó, amelyiken olyan munkakör betöltésére volna szükség, amelyre az azonossági lemeze szerint alkalmas? Csak nem azt jelenti ez, hogy addig kell itt maradnia, amíg egy ilyen hajó befut?
 Artur mintha csak olvasott volna a gondolataiban. Arcán kaján, szinte gúnyos kifejezés váltotta fel a diadalmas vigyort.	
 - Na, mit mondtam? - kérdezte. - A Viking ismeretségi köre nem a legmegfelelőbb. Most mit csinálsz? Behozod a zsákodat és letanyázol itt, amíg a Psycho el nem unja és válaszol?
 Hanlaf türelmetlenkedett. A büszkeség hatalmas lökést adott neki a teljes függetlenség felé, olyannyira, hogy már sürgetni is merte Arturt.
 - Éhes vagyok - jelentette ki. - Gyerünk enni, aztán keressük meg a hajóinkat.
Artur a fejét rázta.
 - Várj még pár percet. Látni szeretném, megkapja-e a Viking a beosztását a dereglyére... ha egyáltalán a kikötőben van már...
 Dane nem tehetett mást, olyan képet vágott, mintha nem volna fontos az egész, mintha Artur meg a csatlósai nem számítanának. De vajon működik-e a gép? Vagy az azonossági lemeze egyszerűen eltűnt valahol a titokzatos szerkezetben? Ha nincs ott Artur és nem figyeli olyan idegesítő élvezettel. Dane alighanem elmegy segítséget keresni.
 Hanlaf indulni készült, Ricki már a küszöbön volt, mintha a neki jutott beosztás örökre eltávolította volna azoktól, akik számítanak, amikor végre negyedszer is megkondult a gong. Dane odaugrott - az ember fel sem tételezett volna róla ilyen gyorsaságot -, villámként lecsapott az azonossági lemezre, mielőtt Artur megkaparinthatta volna.
 Az első pillantásra úgy látta, hogy a lemezen egyetlen részvénytársaság neve sem csillog. Csak nem... csak nem lesz kénytelen a naprendszer határain belül maradni... olyan hétköznapi munkát végezni, mint Ricki?
 De nem: a lemezen, majdnem a pereménél, ott volt egy csillag - a csillag, amely azt jelentette, hogy kimehet a Tejútra -, s a csillagembléma mellett egy hajó neve - nem valamelyik részvénytársaságé, csak egy hajóé: Napkirálynő! Jó időbe telt, amíg megértette, hogy ez mit jelent, pedig sose tartotta magát lassú észjárásúnak.
 Csak egy hajó neve... egy független kereskedelmi hajóé! Azoknak az ide-oda kóborló, felderítő űrhajóknak egyikéé, amelyek a túl veszélyes, túlságosan ismeretlen, és gyors anyagi hasznot nem ígérő pályákon közlekednek. Ezek a pályák a részvénytársaságokat nem vonzzák. Az ilyen hajók is a Kereskedelmi Szolgálathoz tartoznak, s az avatatlanok még romantikusnak is tartják a rajtuk való hajózást. Dane mégis úgy érezte, hogy összeszorul a gyomra. A szabadkereskedelem a becsvágyó ember számára úgyszólván vakvágányt jelent. Még a Kiképző Központ tanárai is csak átsiklottak fölötte az előadásokon, a lehető legkurtábban tájékoztatták róla hallgatóikat. A szabadkereskedelem túl gyakran bizonyult kockázatos játéknak a halállal, a fertőző betegségekkel, az ellenséges érzületű idegen fajokkal. Az ember nemcsak a hasznát meg a hajóját veszthette el ezen a játékon, hanem az életét is. És a független kereskedők úgyszólván legalul voltak a Kereskedelmi Szolgálat ranglistáján. Bizony, ennél még Ricki beosztását is szívesebben fogadta volna minden tisztjelölt. Számíthatott volna rá, hogy Artur keze átnyúl a válla fölött, megkaparintja az azonossági lemezt, s gyorsan kiértékeli, hogy Dane milyen szégyenbe került.
- Független kereskedő!
 Dane úgy érezte, Sands olyan hangosan bőmből, akár egy televíziós bemondó.
 A már távozóban levő Ricki megállt, nagy szemeket meresztett. Hanlaf kuncogott egyet, Artur meg teli szájjal röhögött.
 - Szóval erre jogosít a képességed, fiú? Hogy a világűr vikingje légy... a csillagpályák Kolumbusza... a messzeségek vándora! Hogy működik a sugárpisztolyod, öcskös? Nem volna jobb visszamenned egy kis továbbképzésre, hogy átismételd az X-T-kapcsolatokat? A szabadkereskedők nemigen találkoznak civilizációval. Gyerünk, fiúk - fordult a másik kettő felé -, hívjuk meg a Vikinget egy tisztességes lakomára. Hisz élete végéig szűkös fejadagokon fog élni. - Azzal megmarkolta Dane karját. És foglya - noha könnyen kiszabadíthatta volna magát a szorításból - engedett, mert tudta, hogy jobban megőrizheti a méltóságnak legalább a látszatát, ha visszafojtja dühét.
 Hát igen. Lehet, hogy a független kereskedők nem állnak túl magasan a Kereskedelmi Szolgálat ranglistáján, s csak kevesen páváskodnak közülük úgy a nagy légikikötőkben, mint a részvénytársaságok emberei. De az is tény, hogy sokan csináltak szerencsét is a távoli térségekben, és azt se tagadhatja senki, hogy volt már szabadkereskedő, aki hírnevet szerzett. Artur viselkedése arra kényszerítette Dane-t, aki természettől fogva konok volt, hogy azért is csak a jót keresse a jövőben. Hangulata a mélypontra süllyedt, amikor elolvasta beosztását, de csak egy rövid másodpercre, s már ismét emelkedőben volt.
 A Kereskedelmi Szolgálatban nem voltak szigorúan elhatárolt kasztok, a választóvonalat nem a rang, hanem a munkáltató jelentette. A légikikötő hatalmas étterme nyitva állt mindenki előtt, aki aktív szolgálatot teljesített, vagyis egyenruhát viselt. Az étteremben a legtöbb részvénytársaságnak megvolt a maga fenntartott helye, ahol alkalmazottai bonokkal fizettek. A bejárat melletti asztaloknál csak a futóvendégek és azok az újoncok kerültek össze, akik még nem álltak szolgálatba hajóikon.
 Dane elsőnek ült le egy üres asztalhoz és megnyomta a rendelőgombot. Igaz, hogy szabad kereskedő, de ezt az ebédet akkor is ő fizeti: semmi kedve Artur számlájára enni, még akkor sem, ha erre a gesztusra jóformán minden bonja rámegy.
 Miután telefonon megrendelték az ebédet, maradt még néhány percük, hogy körülnézzenek. Nem messze tőlük éppen akkor állt fel az asztaltól egy ember, zubbonyán a rádióműszerészek világító halat ábrázoló jelvényével. Két asztaltársa még maradt, és módszeresen falatozott. A műszerész széles mellkasa félreismerhetetlenül arra vallott, hogy a Mars telepeseinek második vagy harmadik nemzedékéből való, noha arcvonásai a távol-keleti földlakók jellegzetes vonásai voltak.
 Az asztalnál maradtak mindketten tisztjelöltek voltak. Egyikük egyenruháján az asztrogátor-jelöltek térképet ábrázoló jelvénye díszelgett, a másikén a mérnökök fogaskereke. Dane tekintetét ez a másik ragadta meg és tartotta fogva.
 A raktárostiszt-jelölt úgy érezte, hogy még sose látott ilyen csinos, minden veszélynek fittyet hányó arcot. Az űrben lebarnult, finom vonásokat göndör fekete haj foglalta keretbe. A haj rövidre volt vágva, de nem olyan rövidre, hogy ne látszott volna benne egy hullám. A férfi nehéz szemhéja alatt feketén csillogott a szeme, s kicsit szórakozott mosolyában, valahányszor megjelent túlságosan is tökéletes metszésű szája sarkában, nem is csupán egy árnyalatnyi cinizmus bujkált. A televízió képernyőjére való eszményi űrhajós-hős volt, s Dane első látásra ellenszenvet érzett iránta.
 Asztaltársának viszont éppen ellenkezőleg, durva, darabos volt az arca. Természettől fogva barna bőre jobban már nem bámulhatott le, mert néger volt. Nagy hévvel magyarázott valamit, s a mérnökpalánta bágyadtan válaszolgatott neki.
 Dane figyelmét Artur fullánkos szavai terelték vissza a maga asztalához.
 - Napkirálynő! - Artur olyan hangosan ejtette ki a nevet, hogy az sehogy se volt ínyére Dane-nek. - Független kereskedelmi hajó. Nos, lesz alkalmad élettapasztalatokat gyűjteni, Viking, lesz bőségesen. Mindenesetre továbbra is szóba állhatunk veled, mivel nem szerepelsz semelyik konkurrens cég alkalmazottainak névsorában...
Dane valami mosolyfélét erőltetett az ajkára.
 - Igazán nagylelkű vagy, Sands! Hogy is mernék panaszkodni, ha egy Inter-Solar-alkalmazott hajlandó tudomásul venni a létezésemet?
Ricki közbeszólt.
 - Azért veszedelmes foglalkozás... úgy értem, a szabadkereskedelem...
 De Artur rosszalló képet vágott. Ha egy foglalkozás veszedelmes, máris járhat vele némi dicsőség, márpedig ő ezt nem volt hajlandó elismerni.
 - Ugyan, Ricki, nem minden szabadkereskedő felfedező, aki a naprendszeren kívül jár. A legtöbben rendszeres járatokon közlekednek a szegényebb bolygók közt, amelyeken a részvénytársaságoknak nem éri meg kereskedni.
Valószínű, hogy Dane oda-vissza jár majd két városokkal beépített bolygó közt, és annyi ideje se lesz, hogy lélegzetvételnyi időre levegye valamelyiken a sisakját...
 Pontosan ezt szeretnéd, ugye? - vonta le magában a következtetést Dane. A kép a te számodra még mindig nem elég sötét, mi, Sands? S néhány pillanatig eltűnődött azon, hogy ugyan mi örömét leli Sands abban, ha folyton rajta lovagol.
  - Igaz... - Ricki gyorsan elhallgatott. Dane azonban tudta, hogy a szeme továbbra is sóvárogva tapad rá, az újdonsült szabadkereskedőre.
 - Akárhogy van is, igyunk a Kereskedelmi Szolgálatra! - emelte fel Artur teátrális mozdulattal a poharát. – Sok szerencsét a Napkirálynőnek! Valószínűleg szükséged lesz rá, Viking.
Ez a megjegyzés ismét az elevenébe vágott Dane-nek.
 - Én nem vagyok olyan biztos benne, Sands. Sok szabadkereskedő csinált már jó fogást. És a kockázat...
 - Pontosan erről van szó, öregem, a kockázatról! Éppúgy lehet fej, mint írás! Égy szabadkereskedőre, aki jó fogást csinált, legalább száz olyan esik, aki még a reptéri illetéket se tudja kifizetni. Nagy kár, hogy nincs protekciód a fejeseknél.
 Dane-nek elege volt. Hátralökte a székét és egyenesen Artur szemébe nézett.
 - Oda megyek, ahová a Psycho beosztott – jelentette ki határozottan. - A sok mendemonda, hogy a szabadkereskedelem ilyen meg olyan nehéz, üres duma is lehet. Töltsünk el előbb mindketten egy esztendőt az űrben, Sands, aztán beszélj...
Artur hahotázott.
 - Rendben... Én eltöltők egy esztendőt az Inter-Solarnál, te meg eltöltesz egyet abban az ócska szemétládában. De legközelebb én fizetem az ebédet, Viking, mert nem lesz annyi bonod, hogy te rendezd a számlát. Ezt plusz tíz bonban lefogadom. Nos - pillantott az órájára -, én megyek és megnézem magamnak a Csillagjárót. Van kedve valamelyikőtöknek velem tartani?
 Úgy látszott, hogy Rickinek és Hanlafnak van, legalábbis gyorsan felálltak, hogy csatlakozzanak hozzá. Dane azonban ülve maradt, s az utolsó falatig elfogyasztotta a pompás ebédet, biztos lévén benne, hogy sokáig nem lesz módjában ilyet enni. Sikerült - legalábbis remélte - derekasan helytállnia, meg aztán csakugyan elege volt már Sandsből.
De nem sokáig maradt egyedül. Valaki nesztelenül leült Ricki üresen maradt székére, Dane-nel szemközt, és megszólalt:
- A Napkirálynőre kerültél, cimbora?
 Dane fölkapta a fejét. Már megint Artur heccelődik? Nem: a nyílt tekintetű asztrogátor-jelölt ült át hozzá a szomszéd asztaltól. Ingerültsége kicsit máris lelohadt.
 - Most osztottak be rá. - Átnyújtotta azonossági lemezét a másiknak.
 - Dane Thorson - olvasta el fennhangon a nevét az asztrogátor-jelölt. - Én Rip Shannon vagyok... vagy ha ragaszkodsz a formaságokhoz, Ripley Shannon. Az meg ott - intett a televízióhős felé - Ali Kamil. Mindketten a Napkirálynőn teljesítünk szolgálatot. Szóval raktárostiszt-jelölt vagy - tette hozzá. Inkább megállapítás volt, mint kérdés.
 Dane bólintott, aztán üdvözölte Kamilt. Remélte, hogy se hangja, se viselkedése nem feltűnően kimért. Úgy érezte, hogy amaz túlságosan figyelmesen veszi őt szemügyre, s hogy a gyors felmérés alapján valami érthetetlen okból „könnyűnek" találtatott.
 - Épp a Királynőre készülünk. Velünk jössz? - Rip keresetlen szívélyessége jólesett Dane-nek. Bólintott.
 Felszálltak a robogóra, s a jármű végiggurult velük a reptér túlsó szélén állványaikon várakozó csillaghajók felé. Rip közben szünet nélkül beszélt, és Dane egyre rokonszenvesebbnek találta a nagydarab fiatalembert. Shannon idősebb volt nála - valószínűleg utolsó éves tisztjelölt lehetett -, s Dane, az újonc, hálás volt neki, hogy tájékoztatja a Királynőtől és jelenlegi legénységéről, amellyel együtt kell majd dolgoznia.
 A részvénytársaságok óriás hajóihoz képest a Napkirálynő jelentéktelen törpe volt. Személyzete mindössze tizenkét emberből állt, s így mindenkinek szükségszerűen több munkakört kellett betöltenie. A független kereskedelmi űrhajókon nem volt szakmák szerint szigorúan elkülönített beosztás.
- A Naxosra megyünk, sablonos szállítmánnyal - folytatta csendes hangján Rip. - Onnan aztán - vont vállat -megint csak megyünk valahová...
 - Csak vissza a Földre nem - vágott a szavába Kamil. Az ő hangja élesebb volt. - Nem árt, ha jó időre búcsút mondasz a szülőföldednek, Thorson. Egy darabig nem érintjük ezt a pályát. Most is csak azért jöttünk ide, mert különleges szállítmányunk volt. De az ilyesmire legfeljebb ha tíz évben egyszer kerül sor. - Dane úgy érezte, mintha a másik valami érthetetlen okból élvezné, hogy erről a lehangoló körülményről tájékoztatja.
 A robogó megkerülte az első égnek meredő állványzatot. Itt külön kikötőikben álltak a részvénytársaságok hajói, hegyes orrukkal az ég felé fordulva, áruval megrakottan, s nagy volt körülöttük a sürgés-forgás. Dane önkéntelenül megbámulta őket, de nem nézett vissza rájuk, amikor a robogó balra kanyarodott, és továbbhaladt a másik - korántsem olyan zsúfolt - kikötőhely felé, ahol féltucat jóval kisebb független kereskedelmi hajó várta, hogy kilőjék. És maga sem tudta, miért, de egyáltalán nem lepődött meg, mikor a legviharvertebb hajóhoz vezető rámpa elé hajtottak.
 Rip hangjában azonban szeretet és leplezetlen büszkeség csengett, amikor megszólalt:
 - Hát ez az, cimbora! A legkülönb kereskedelmi űrhajó valamennyi közül. Igazi felség, igazi Királynő!

2. Eladó bolygók

Dane belépett a raktárostiszt fülkéjébe. Az ott ülő férfi, akit egy csomó mikromagnó meg mindenféle egyéb készülék vett körül, amire egy szakmájában járatos kereskedőnek szüksége lehet, egyáltalán nem úgy festett, mint Dane képzelte. Azok a tisztek, akik a Kiképző Központban előadásokat tartottak, egytől-egyig jól fésült, elegáns férfiak voltak, megjelenésük nem sokban különbözött a Földhöz kötött sikeres üzletemberekétől. Általában nehéz volt bármelyikükről is elképzelni, hogy közük van a világűrhöz.
 De Van Rycke esetében nemcsak az egyenruhája mutatta, hogy valóban tagja a Kereskedelmi Szolgálatnak. Ritkuló haja fakószőke volt, széles arca inkább vörös, mint napbarnított. Ráadásul nagydarab ember volt, de nem hájtömeg, hanem izmos, vaskos. Párnázott székét teljesen betöltötte, s álmos közönnyel vette szemügyre Dane-t, akárcsak a hatalmas, tigriscsíkos kandúr, amely az aprócska íróasztalon terpeszkedett elnyújtózva, és annak legalább egyharmad részét elfoglalta.
Dane tisztelgett.
 - Thorson raktárostiszt-j elölt szolgálattételre jelentkezem, uram! - pattogta katonásan, ahogy a kiképzőtisztek előírták, s mikor új felettese meg se mozdult, hogy az eléje tartott azonossági lemez után nyúljon, az íróasztalra tette a lemezt.
 - Thorson... - A basszushang mintha nem is a széles mellkasból, hanem a Dane-nel szemközt ülő hordóhasú test mélyéről tört volna fel. - Ez az első útja?
- Igen, uram.
 A macska pislogott és ásított egyet, Van Rycke azonban továbbra is mérlegelő tekintettel meredt Dane-re. Aztán így szólt: - Jelentkezzen a parancsnoknál és álljon munkába. 
Ennyi volt az egész fogadtatás.
 Dane kicsit zavartan mászott fel az irányító részlegbe. A szűk folyosón a falhoz lapult, amikor egy másik tiszt sietős, ruganyos léptei hangzottak fel mögötte. A rádióműszerész volt, aki Rip és Kamil társaságában ebédelt.
 - Újonc? - Az egyetlen szó majdnem úgy pattogott, mint az áram a kommunikátoraiban.
- Igen, uram. Jelentkezni szeretnék...
 - A parancsnoki fülke a következő szinten. - S már ment is tovább.
 Dane követte, s még jobban lelassította lépteit. Igaz, a Királynő nem volt éppen óriás az űrhajók közt, s az is kétségtelen, hogy híjával volt nagyon sok olyan rafinált és fényűző berendezési tárgynak, amilyennel a részvénytársaságok hajói kérkedhettek. Dane azonban, akármilyen zöldfülű volt is, értékelni tudta a hajó takarosan rendben tartott belsejét. Lehet, hogy az oldala viharvert, s kívülről elhanyagoltnak, túlságosan megviseltnek látszik, belül azonban gondozott, jól karbantartott jármű. Felért a következő szintre, és bekopogott egy félig nyitott ajtón. Egy türelmetlen hang felszólította, hogy lépjen be.
 Egy pillanatig azt hitte, káprázik a szeme. Mintha a Földi kikötő X-T állatkertjébe tévedt volna. A szűk helyiség minden fala tele volt képekkel. De milyen képekkel! A Földön kívül élő állatokéval, amelyek egy részét képen már látta, a többiről csak hallott, meg olyanokéval, amilyeneket csak lázálmában tudott elképzelni. A mennyezetről lecsüngő kis kalitkában valami kék színű teremtmény ült, amely csakis a papagáj és a varangyos béka teljesen valószínűtlen keresztezése lehetett, ha ugyan létezik olyan varangyos béka, amelynek hat lába van, s kettő közülük karmokban végződik. A förtelmes teremtmény előrehajolt, karmaival megragadta a kalitka rácsát és egyszerűen leköpte Dane-t.
 Dane-nek földbe gyökerezett a lába, s csak állt lenyűgözve, míg egy reszelős vakkantás fel nem riasztotta.
- Na? Mi kell?
 Dane gyorsan levette tekintetét a kék borzadályról, és a kalitka alatt ülő emberre nézett. A parancsnok füles sapkája alól őszbe csavarodott haj kandikált ki néhány ujjnyira. Durva vonásait korántsem tette vonzóbbá a fél arcán végighúzódó heg: a forradás csakis egy sugárpisztoly okozta égési seb nyoma lehetett. Tekintete éppoly hideg és dölyfös volt, mint kék színű foglyának kidülledő szeme.
Dane-nek nagy nehezen sikerült megszólalnia.
 - Thorson raktárostiszt-jelölt szolgálattételre jelentkezem, uram. - S megint odanyújtotta azonossági lemezét.
Jellico kapitány türelmetlenül elkapta.
- Ez az első útja?
 És Dane megint kénytelen volt ráfelelni, hogy: igen. Mennyivel jobb volna, ötlött az agyába, ha azt mondhatná: a tizedik.
 A kék rémség ekkor fülsértő rikácsolást hallatott, valósággal szirénázott. A kapitány hátravetette magát a széken s tenyerével akkorát csapott a kalitka fenekére, hogy csak úgy csattant. A kalitka lakója erre elnémult, bár modora nem javult meg. Aztán a kapitány bedobta az azonossági lemezt a hajó regisztráló készülékébe, és megnyomta a gombot. Dane-ben erre felengedett a feszültség: ez már hivatalos aktus volt, tagja lett a Királynő személyzetének, nem rúghatják ki többé.
 - Kilövés tizennyolc órakor - közölte a kapitány. - Keresse meg a szállását.
 - Igenis, uram. - A parancsnok szavait, igen helyesen, elbocsátásnak fogta fel, és tisztelgett. Örült, hogy kikerül Jellico állatkertjéből, még akkor is, ha annak csak egyetlen lakója eleven.
 Mikor ismét lent volt a raktári részlegben, töprengeni kezdett, vajon melyik idegen bolygóról való az a kék izé, és ugyan miért szeretheti annyira a kapitány, hogy magával hurcolja a Királynőn. Nem volt semmi dolga, nyugodtan szemügyre vehette a kis fülkét - Rip Shannon mutatta meg neki, hogy melyik lesz az övé -, és berakhatta a szekrénybe kevéske holmiját.
A Kiképző Központban csak egy függőágya és egyetlen szekrénykéje volt, így aztán új szállását tágasnak és kényelmesnek érezte. Mire felhangzott a jelzés, hogy mindenki szíjazza le magát, mert kilövik a hajót, majdnem teljesen visszanyerte lelki egyensúlyát, amelyből Artur Sands kizökkentette.
 A legénység többi tagjával már csak az űrben ismerkedett meg. Az irányító részlegbe Jellico kapitányon kívül még egy harminc év körüli szikár skót, Steen Wilcox volt beosztva, aki a Tejút-rendőrségnél szolgált, mielőtt a Kereskedelmi Szolgálatba lépett, s most első asztrogátorként dolgozott. Aztán ott volt még a Marsról való rádióműszerész, Tang Ya, meg Rip, az asztrogátor-jelölt.
 A gépterem személyzetének ugyanekkora volt a létszáma. A főnök Johan Stotz volt; egy hallgatag fiatalember akit a gépein kívül láthatólag semmi sem érdekelt (Dane a Riptől kapott információkból rájött, hogy Stotz a maga nemében egyedülálló mechanikai zseni, aki sokkal jobb beosztásba is kerülhetett volna, mint a kiöregedő Királynőn, de éppen a miatt a kockázat miatt maradt a helyén, amit a Királynőn való szolgálat jelentett), helyettese pedig a kifogástalanul elegáns, szinte piperkőc Kamil. De - miként Dane hamarosan rájött - a Királynőn senki sem volt fölösleges ballaszt, s szükség esetén Kamil - modora és eleganciája ellenére - pontosan olyan kiváló főnök lehetett volna, mint Stotz. A gépterem személyzetét egy meghökkentő látványt nyújtó pár, egy óriás meg egy törpe egészítette ki.
 Kari Kosti nehézkes járású, szinte tunyának látszó kolosszus volt, de a hajtóerőmű mellett olyan fürgén végezte a dolgát, akár egy tökéletesen működő gép. S mellette ott nyüzsgött - mint a légy a bika körül - pontosan az ellentéte, az aprócska Jasper Weeks, sovány arcán a Venus színtelenítő légköre okozta sápadtsággal. Ezt a sápadtságot még a világűr sugarai se voltak képesek természetes barnára színezni.
 Maga Dane igen tarka társasággal lakott együtt a raktárrészlegben. Ott volt először is Van Rycke, a főnöke, aki úgy értette a dolgát, ha a saját részlegéről volt szó, akár egy komputer. Dane szünet nélkül csodálta. Úgy érezte, nincs a szabadkereskedelemnek egyetlen olyan lényeges pontja sem, amelyről Van Rycke ne hallott volna, vagy ne tudna, s ha egyszer elraktároz valamit emlékezetének bámulatos tárházában, az örök időkre ott marad. De neki is megvolt a maga gyengéje: a konok büszkeség, hogy származását a távoli homályba vesző múltba tudja visszavezetni, amikor még csak egyetlen bolygó vizein jártak a hajók, azaz olyan családból való, amely a vitorlás hajók korától a csillagok koráig állandóan kereskedelemmel foglalkozott.
 A raktár-részlegben még ketten tartózkodtak, de ezeknek csak kevés közük volt a raktárhoz: Craig Tau, az orvos, és Frank Mura, a szakács. Tauval Dane még csak találkozott néha munkaidő alatt, de Mura úgy elzárkózott és annyira csak a munkájának élt, hogy jóformán alig látták.
 Újdonsült tisztjelöltünk közben szünet nélkül szorgalmatoskodott: a raktárirodában kapott egy kis helyet, s a szállítóleveleket ellenőrizte. Van Rycke nem hivatalosan ugyan, de könyörtelenül újra meg újra levizsgáztatta, és Dane riadtan észlelte, hogy szakképzettségében, sajnos, igen nagy hiányosságok vannak. Hamarosan maga is elcsodálkozott azon, hogy Jellico kapitány egyáltalán befogadta a hajójára, függetlenül attól, hogy a Psycho ide osztotta be. Túlságosan is nyilvánvaló volt, mennyire tudatlan, s ilyenformán inkább tehertételt jelent a Királynőn, mint hasznot.
 De Van Rycke nemcsak adatokat és évszámokat nyilvántartó gépezet volt, hanem remek előadó is, gyűjtötte a legendákat. Ha mesélni kezdett a kantinban, a hajó egész személyzete lenyűgözve hallgatta. Nála nagyobb odaadással senki sem tudta elmesélni a legapróbb részletekig az Új Remény hátborzongató históriáját. Ezt a hajót a Marson kitört lázadáskor lőtték fel, szökevényekkel zsúfolva, s csak egy évszázad múlva látták viszont - az Új Remény ugyanis örökké az űrben vándorolt, tehetetlenül, ablakai gonosz vörös fénnyel izzottak, vészkijáratai baljósan zárva voltak. Sose kötött ki, s megmentésére sem volt remény, mert csak olyan hajók találkoztak vele, amelyek maguk is szorult helyzetbe kerültek, úgy, hogy az „Új Reményt látni" szólás a balszerencse szinonimája lett.
 Aztán ott voltak a Suttogók, akiknek csábító szirénhangját az olyan hajósok hallották, akik túlságosan sokáig tartózkodtak az űrben. A Suttogok körül egész legendakör alakult ki. Van Rycke fel tudta sorolni a csillagvilág emberből lett félisteneit is. Például Sanford Jonest, az első embert, aki kimerészkedett a Tejútra, s irányt tévesztett hajóján kiröppent a nagy semmibe, túl a Siriuson, három évszázaddal azután, hogy felszállt a Földről; a pilóta múmiává aszott teste még most is ott ül a mozdulatlanná dermedt műszertábla előtt. Most Sanford Jones fogadja Kísértet-Üstökösén mindazokat az űrhajósokat, akik lábukon mágneses csizmával halnak meg. Igen, Van Rycke a maga módján sok mindenre kioktatta új munkatársát az űrrel kapcsolatban.
 A Naxosra való utazás rutinmunka volt. Ez a határbolygó, amelyen útjuk végén kikötöttek, annyira hasonlított a Földhöz, hogy egyáltalán nem volt izgalmas. Nem mintha Dane engedélyt kapott volna arra, hogy kiszálljon a bolygón. Van Rycke rábízta a kirakodás ellenőrzését. És Dane rájött, hogy érdemes volt napokig görnyednie a raktári jegyzékek fölött: meglepő könnyedséggel tudott mindent elintézni.
 Van Rycke és a parancsnok elhagyta a hajót. Az ő vásárló tehetségüktől, kettejük kereskedelmi érzékétől függött, mikor száll fel legközelebb a Királynő. Márpedig egyetlen hajó sem időzött tovább egy kikötőben, mint amennyi feltétlenül szükséges volt ahhoz, hogy szállítmányát kirakja és újat vegyen fel.
 A második nap délutánján Dane végzett a munkájával. Kicsit kedvetlenül ácsorgott a személyzeti feljáró mellett, Kosti társaságában. A Királynő legénysége közül senki se ment be a hagyma formájú, vörösessárga lombkoronájú fákkal övezett, nagy kiterjedésű határvárosba, mert bármikor szükség lehetett rájuk a rakodásnál. A felszállótér személyzete ugyanis éppen valamilyen helyi ünnepet ült, senki nem volt a posztján, így aztán Dane is, a gépész is tanúja volt a bérelt robogó visszatérésének. A masina teljes sebességgel száguldott feléjük a repülőtéren.
 Aztán - még nagyobb port verve fel - bekanyarodott és farolva lefékezett a rámpa tövében. Jellico kapitány már fel is ugrott a rámpára, s majdnem a feljáróhoz ért, mire Van Rycke kikászálódott a robogó kormánya mögül. A kapitány odavetett Kostinak egy kurta parancsot:
- Mindenki a kantinba!
 Dane visszanézett a repülőtérre, azt hitte, legalábbis egy osztag rendőr üldözi a kapitányt. Hiszen úgy jött vissza, mint aki menekül. De csak saját főnöke ballagott fölfelé szokott, méltóságteljes lépteivel a rámpán, senki mást nem látott. Van Rycke fütyörészett, és Dane ezt úgy értelmezte, hogy a hollandus nyugodt. Akármilyen hírrel érkezett is a kapitány, a raktárfőnök jónak tartja.
 Néhány perc múlva Dane - mint a személyzet legújabb és legfiatalabb tagja - utolsónak préselte be magát a szűk kantinba, az ajtó mellé. Ott volt a hajó egész legénysége, Tautól kezdve egészen a rendszerint hiányzó Muráig. Mindnyájan Jellico kapitányt figyelték, aki az asztalfőn ült - az asztal is parányi volt -, s ujjai hegyével az arcán húzódó heget babrálta.
 - Ugyan miféle kincsesláda pottyant ezúttal az ölünkbe, kapitány? - A kérdést, amely mindnyájuk agyában megfogamzott, Steen Wilcox tette fel.
 - Hatósági árverés! - Jellicóból úgy robbant ki a két szó, mintha egyszerűen képtelen lett volna továbbra is visszatartani őket.
 Valaki füttyentett egyet, valaki meg eltátotta a száját. Dane csak pislogott: túlságosan zöldfülű volt még a szakmában ahhoz, hogy azonnal megértse, mit jelent ez. De amikor egyszerre csak megvilágosodott előtte, éktelen izgalom fogta el. Hatósági árverés! Független kereskedőnek talán életében egyszer akad ilyen lehetősége! Ilyenkor szoktak vagyonokat keresni.
- Kik vannak a városban? - Stotz főgépész szeme összeszűkült, s szinte szemrehányó pillantást vetett a kapitányra.
Jellico vállat vont.
 - Akik lenni szoktak. De hát hosszú az út idáig, és négy „D"-osztályú bolygó szerepel az árverési jegyzéken...
 Dane gyorsan számolni kezdett. A részvénytársaságok az „A" és „B"-osztályúakat automatikusan elhalásszák mások orra elől, a „C"-osztályúakért már lesz egy kis tusakodás. De van négy „D"-osztályú is, négy újonnan fölfedezett bolygó, ezeknek a kereskedelmi jogait a szövetségi törvény értelmében olyan áron bocsátják árverésre, hogy a független kereskedők is licitálhassanak rájuk. De vajon be tud-e szállni a Királynő az árverésbe valamelyikért? Egy öt vagy tízéves kereskedelmi monopólium egy frissen lajstromozott bolygón - a meggazdagodást jelenti mindnyájuknak, ha melléjük szegődik a szerencse!
 - Mennyink van a páncélszekrényben? - tette fel a kérdést Van Ryckének.
 - Ha megkapjuk a bonokat a mostani szállítmányért és kifizetjük a repülőtéri illetéket, marad... de hogy állunk az élelemmel, Frank?
 A cingár kis szakácson látszott, hogy fejszámolást végez.
 - Mondjuk ezret kell kiadnunk a raktár feltöltésére... ez bőven elég... ha csak nem indulunk nagyon hosszú útra... -	Jó. Hát akkor ezt az ezret számítsuk le, Van. Mennyivel licitálhatunk? - Ezt már Jellico kérdezte.
 A raktárfőnöknek nem kellett belenéznie üzleti könyveibe, a számok el voltak raktározva elképesztő memóriájában.
- Huszonötezerrel... esetleg még hatszázzal...
 Süket csönd lett. Ennyit semmiféle hatósági árverező nem fogad el. A csöndet Wilcox törte meg.
 - Tulajdonképpen miért tartanak itt árverést? A Naxos nem körzeti központ.
Ha jól meggondolja az ember, valóban furcsa, helyeselt magában Dane. Még sosem hallotta, hogy árverést tartottak volna olyan szövetségi bolygón, amelyik ne lett volna legalábbis körzeti központ.
 - A rendőrség Rimbold nevű hajójának már régesrég meg kellett volna érkeznie - felelte fakó hangon Jellico.
- Minden elérhető hajó parancsot kapott, hogy dolga végeztével azonnal induljon az űrbe megkeresni a Rimboldot.
Az itt levő hatósági hajó, a Giswald, azért szállt le a legközelebbi bolygón, hogy megtartsa az árverést. Az eljárás tehát törvényes...
 Van Rycke dobolni kezdett széles ujjaival az asztallapon.
 - Itt vannak a részvénytársaságok ügynökei. Viszont független kereskedelmi hajó rajtunk kívül csak kettő van a kikötőben. Ha csak ma délután négy óráig nem érkeznek újabbak, négy bolygót árvereznek el hármunk között. A részvénytársaságoknak nem kellenek ,,D"-osztályú bolygók. Ügynökeik határozott utasítást kaptak, hogy ne licitáljanak rájuk.
 - Ide figyeljen, uram! - Rip szólalt meg. – Beszámította abba a huszonötezerbe... a bérünket is?
 Mikor Van Rycke megrázta a fejét, Dane már sejtette, mit akar javasolni Rip. S egy pillanatra elfutotta a méreg. Határozottan vakmerőség azt kérni az embertől, hogy a bérét tegye fel egy esztelen szerencsejátékra. És neki nem lesz bátorsága ellene szavazni...
 - És ha beleszámítjuk a bérünket? - kérdezte Tau lágy, monoton hangján.
- Akkor úgy harmincnyolcezer körül lenne...
 - Még így is túl kevés egy hatósági árverésre. – Wilcox láthatólag habozott.
 - Történtek már csodák - szólt közbe nyomatékosan Tang Ya.- Én azt mondom, próbáljuk meg. Ha nem sikerül, akkor se fizetünk rá.
 Kézfeltartással, egyhangúlag megszavazták, hogy a Királynő legénysége beadja az alapba a bérét, s az esetleges haszonból befektetett pénzének megfelelő arányban részesedik. Ugyancsak egyhangúlag Van Rycket bízták meg a licitálással. Viszont az árverésről senki se maradt volna távol szívesen, így aztán Jellico kapitány belement, hogy fogadjanak fel a hajó mellé egy reptéri őrt arra az időre, amíg ők testületileg kivonulnak szerencsét próbálni.
 A Naxoson korán alkonyodott, s mikor kiértek a reptér üzemanyag-kipárolgástól terhes légköréből, a növények olyan illatot árasztottak, hogy az már szinte túl sok volt a Földhöz szokott orruknak. Tipikus határváros volt, zsúfolt kávéházak villogó reklámtábláival. A Királynő személyzete azonban egyenesen a piactérre ment, ahol az árverést rendezték.
 A ládákból épített nem túlságosan szilárd emelvényen többen álltak. Kettő közülük a szövetségi rendőrség kékeszöld, egy a városi rendőrség vastag bőr és szövet-, egy pedig a bolygóközi járőrszolgálat fekete és ezüst egyenruhájában. A törvényes formákra szigorúan ügyeltek, még ha a Naxos gyéren lakott határbolygó volt is.
 Az emelvény köré gyűlt emberek sem viseltek mindnyájan barna kereskedő-egyenruhát. Sokan voltak ott a városból szórakozni. Dane megpróbálta a hordozható villanyfáklyák fénykörében megállapítani, viseli-e valaki valamelyik konkurrens cég jelvényét. Igen, ott volt az Inter-Solar embere, s balra, nem messze, fölfedezte a Combine tripla karikáját.
 Elsőnek az „A" és „B"-osztályú bolygók kerülnek kikiáltásra. Ezeket mostanában fedezte fel a Tejút-rendőrség, s a civilizáció magas fokán állnak. Lehet, hogy saját naprendszerükön belül máris folytatnak bolygóközi kereskedelmet. A részvénytársaságok nyilván csak ezeket tartják érdemesnek arra, hogy foglalkozzanak velük. A ,,C"-osztályba tartozó, fejletlen kultúrájú bolygókkal kapcsolatban nagyobb a kockázat, s nyilván nem is számíthatnak olyan lázas érdeklődésre. Aztán jönnek a „D"-osztálybeliek, amelyeken a legprimitívebb az élet és a kultúra - vagy talán egyáltalán nincs is - ezekre lehet esélye a Királynőnek..
 - Itt van Cofort - szólt oda Wilcox a kapitánynak, s Dane hallotta, hogy a kapitány válaszul dühösen felmordul. Vajon az egyetlen részvénytársaság jelvényét sem viselő emberek közül melyik a független kereskedők legendás, koronázatlan királya, aki olyan sokszor csinált jó fogást, hogy szerencséjéről szinte már hihetetlen történetek keringenek a csillagvilágban? Nem sikerült rájönnie.
 Az egyik rendőrtiszt előrelépett az emelvény szélére, s a tömeg elcsöndesedett. A társa a magasba emelt egy ládát. A ládában becsomagolt és lepecsételt mikrofilmtekercsek voltak, mindegyik tekercs egy újabban fölfedezett bolygó koordinátáit és fényképeit tartalmazta.
 Az „A"-osztálybeliek gyorsan elkeltek. Csak három volt belőlük, s a Combine embere kettőt elhalászott az Inter-Solar ügynöke elől. Az Inter-Solar viszont a „B"-osztálybeliek esetében járt nagyobb szerencsével: mind a kettőt megszerezte. Egy harmadik részvénytársaság, amelyik a fejletlen országokkal való kereskedelem megszervezésére specializálta magát, a négy „C"-osztálybeli bolygót vette meg. A ,,D"-osztálybeliek következtek...
 A Királynő emberei előrenyomakodtak, egészen a dobogóig. Ott állt még egy kis csoport hozzájuk hasonlóan független kereskedő.
 Rip oldalba bökte a hüvelykujjával Dane-t, s odasúgta neki - Cofort!
 A híres szabadkereskedő meglepően fiatal volt. Inkább erélyes járőrtisztnek nézte volna az ember, mint kereskedőnek. Dane észrevette, hogy sugárpisztolyt visel a derekán. A pisztoly alakja olyan pontosan követte csípője hajlatát, hogy látszott: nyilván mindig rajta van. Egyébként - noha a pletyka szerint többszörös milliomos volt - külsejében alig különbözött a többi szabadkereskedőtől. Nem hordott sem karkötőket, sem gyűrűket, sem fülbevalót, mint a gazdagságukat fitogtató kereskedők. Egyenruhája éppoly egyszerű és viseltes volt, mint Jellicóé.
 - Négy darab „D"-osztályú bolygó... - A rendőrtiszt hangja visszaterelte Dane figyelmét az árverésre. - Egyes számú... A Szövetség által megszabott kikiáltási ára... húszezer...
A Királynő személyzete szinte egyszerre sóhajtott fel.
Semmi értelme megpróbálkozni. Ha ilyen magas a kikiáltási ár, jóformán még el se kezdenek licitálni, kiesnek a versengésből. Dane meglepetésére Cofort se licitált, s a bolygót egy peremvidéki kereskedő kapta meg ötvenezerért.
 De amikor a kettes számú bolygóra került sor, Cofort felélénkült, s egykettőre elhúzott a mezőnytől közel százezres licittel. Senki se tudhatta, milyen adatokat tartalmaznak a lepecsételt csomagok, most mégis mindenkiben felmerült a kérdés: nem kapott-e Cofort előzőleg tippeket.
 - Hármas számú bolygó... ,,D"-osztály... kikiáltási ár... tizenötezer...
 Ez már inkább! Dane bizonyosra vette, hogy Van Rycke erre licitálni fog. Licitált is, mindaddig, amíg Cofort harmincezerről azonnal ötvenezerre nem ugrott, és ezzel végleg túl nem licitálta Van Rycket. A Királynő- személyzetének most már csak egy esélye maradt. Valamennyien Van Rycke mögé tömörültek, mintha valamiféle élethalálharcban kellene támogatniuk a raktárfőnököt.
 - Négyes számú bolygó... „D"-osztály... kikiáltási ára... tizennégyezer...
 - Tizenhat! - vágott a rendőrtiszt szavába Van Rycke mennydörgő hangja.
 - Húsz! - Nem Cofort volt, hanem egy ismeretlen, titokzatos alak.
- Huszonöt! - ígért rá Van Rycke.
- Harminc! - versenyzett vele a másik.
 - Harmincöt! - bömbölte Van Rycke olyan magabiztosan, mintha legalábbis annyi pénze lenne, mint Cofort-nak.
- Harminchat! - A titokzatos kereskedő óvatosabb lett.
 - Harmincnyolc! - Ennél többet Van Rycke már nem ajánlhatott.
 Nem licitáltak rá. Dane körülnézett, és látta, hogy Cofort átad egy bont és átveszi két csomagját. A titokzatos ismeretlen tagadóan rázta a fejét, mikor a rendőrtiszt feléje fordult. A bolygó az övék lett!
A Királynő személyzete egy darabig szinte el se tudta hinni, hogy ilyen szerencséje volt. Aztán Kamil kurjantott egyet, a mindig nyugodt Wilcox meg hátba vágta Jellicót, amikor Van Rycke előlépett, hogy átvegye szerzeményüket. Kiözönlöttek az úttestre, s be a robogóba, meg rá az oldalára. Mind egyet akartak: minél hamarább visszajutni a Királynőre, hogy lássák, mit vásároltak.

3. Bérbe vett zsákbamacska

Ismét a kantinba gyűltek valamennyien. Ez volt az egyetlen olyan helyiség a Királynőn, ahová a hajó egész személyzete befért. Tang Ya az asztalra helyezett egy olvasókészüléket, Jellico kapitány meg feltépte a csomagot és kivette belőle a parányi filmtekercset. Dane később úgy emlékezett vissza ezekre a pillanatokra, hogy néhányan ugyancsak nagy lélegzetet vettek, miközben a filmszalagot befűzték és a vetítőgép lencséjét élesre állították. A falra vetítettek, amely a vetítővásznat helyettesítette.
 - A bolygó neve Limbo... egyedül ez lakható a sárga Csillagrendszer három bolygója közül... - hangzott fel a kantinban egy fásult rendőrtisztviselő monoton, közönyös hangja.
 A Királynő falán megjelent egy három bolygóból álló rendszer síkvetülete, közepén a rendszer napjával. A nap sárga volt, lehetséges tehát, hogy a bolygón ugyanolyan a klíma, mint a Földön! Dane-t elfogta a lelkesedés. Hátha szerencséjük volt... és valóban jó üzletet csináltak!
 - Limbo... Pokol Tornáca... - Rip szorongott mellette. - Ajaj, nem valami biztató név... egyáltalán nem...
 Dane nem tudott mit kezdeni a névvel, nem is értette. A kereskedelmi útvonalak mentén a legtöbb bolygó furcsa nevet kapott... ami éppen eszébe jutott a rendőrség valamelyik tagjának.
 - Koordinátái a következők... - A hang eldünnyögött egy csomó képletet, s Wilcox gyorsan papírra vetette őket.
Az ő feladata volt a Limbóra irányítani a hajót.
 - Éghajlat: a Föld hidegebb területeihez hasonló. A légkör... - Újabb kódszámok következtek, ezek már Taura tartoztak. De Dane így is sejtette, hogy olyan bolygóról van szó, amelyen ember is élhet és dolgozhat.
Új kép jelent meg a falon. Most mintha a Limbo fölött lebegtek és a megfigyelőablakon keresztül látták volna. S a látvány döbbent borzadályt váltott ki belőlük. Valamelyikük fel is kiáltott. Mert nem lehetett semmi kétség afelől, hogy mi okozta a talajt nagy területeken elcsúfító barnásszürke foltokat. Háborús pusztítás nyomai voltak... olyan nagyarányú és iszonytató háborúé, amilyet földi ember igazában el se tudott képzelni.
 - Fölperzselték! - Ezt Tau kiáltotta, de a kapitány hangja még az övét is túlharsogta.
- Piszkos csalás!
- Álljon meg a menet! - ordította túl mindkettőjüket Van Rycke, s hatalmas mancsával kikapcsolta az olvasógépet. - Nézzük csak meg közelebbről! Azoktól a fölperzselt részektől kicsit északra...
 A falon látható gömb hirtelen közeledni kezdett feléjük, s akkorára nőtt, hogy a szélét nem is lehetett látni. Mintha le akartak volna szállni a bolygóra. A hajdani háború okozta iszonyú pusztítás félreérthetetlen volt, a fölperzselt talaj talán még mindig radioaktív sugarakkal fertőzött, mérgező salakká változott. De a raktárfőnök nem tévedett: az iszonyú hegektől északra furcsa zöld sáv húzódott, s ez csakis növényzet lehetett. Van Rycke megkönnyebbülten sóhajtott fel.
- Nem pusztult el egészen - jelentette ki.
- Nem - vágta rá keserűen Jellico. - Annyi élet valószínűleg van rajta, hogy ne mondhassuk: becsaptak és adják vissza a pénzünket.
- Hátha vannak rajta az őslakóktól származó romok? - Ezt Rip vetette fel, de csak félénken, mintha attól tartana, hogy kinevetik.
Jellico vállat vont.
 - Na és? Nem vagyunk mi régészek - jelentette ki élesen. - Üzletet meg hol csinálhatnánk velük? A Naxoson semmi esetre sem. S innen meg hogy szállunk fel, mikor nincs pénzünk árura?
 Elsorolta jelenlegi helyzetük valamennyi rossz oldalát. Tíz évi időtartamra joguk van kereskedelmet folytatni egy olyan bolygóval, ahol nyilvánvalóan nincs semmiféle kereskedelem. S ezt a jogot azon a pénzen vásárolták meg, ami ahhoz kellett volna, hogy árut szerezzenek. Valószínűleg fel sem szállhatnak a Naxosról. Beszálltak egy szabadkereskedelmi hazárdjátékba, és vesztettek.
 Csak a raktárfőnök nem látszott csüggedtnek. Még mindig a Limbo képét tanulmányozta.
 - Nem kell kétségbeesni, hiszen még csak fele üzemanyagunkat használtuk el - jegyezte meg csöndesen. – S a rendőrség nem ad el olyan bolygót, amelyen nincs mit kiaknázni...
 - Nem hát, a részvénytársaságoknak nem – jegyezte meg Wilcox. - De ki törődik azzal, ha egy szabadkereskedő ugrál, ha csak nem Cofort az illető?
 - Én akkor is azt mondom - folytatta Van Rycke ugyanolyan nyugodt hangnemben -, hogy egy kicsit alaposabban kellene tájékozódnunk...
 - Igazán? - Jellicóban forrt a méreg, szikrázott a szeme. - Szóval azt akarod, hogy odamenjünk és leszálljunk?
Az a bolygó fel van perzselve... annyira, hogy nyugodtan sztornírozhatjuk. Tudod jól, hogy az őslakók egyetlen olyan bolygóján se maradt nyoma az életnek, amelyet megtámadtak...
 - A legtöbb valóban csak kopár szikla manapság - felelte higgadtan Van Rycke. - De én úgy látom, mintha a Limbóval nem bántak volna el egészen. Végeredményben mit tudunk az őslakókról? Nagyon keveset! Évszázadok, sőt talán évezredek múltak el, amíg sikerült behatolnunk a világűrbe. Hatalmas, életerős fajta voltak, egész bolygórendszereken uralkodtak, s egy olyan háborúba bocsátkoztak, amely kihalt bolygókat, sőt kihűlt napokat hagyott maga után. Ez igaz. De lehet, hogy a Limbót e háború utolsó éveiben érte támadás, amikor erejük már hanyatlóban volt. Láttam a többi felperzselt bolygót - a Hádészt és a Helt, a Szodomát és a Sátánt -, mind csak salak. Ezen a Limbón viszont még mindig van növényzet. S mivel nem intézték el olyan csúnyán, mint a többit, szerintem lehet valami reményünk...
Eléri, amit akar, gondolta Dane, észrevéve, hogy az asztal körül ülők arckifejezése megváltozik. Talán azért, mert nem szívesen hisszük el, hogy megjártuk, mert remélni szeretnénk, hogy még mindig nyerhetünk. Csak Jellico kapitány arcán ült konok hitetlenség. Őt nem sikerült meggyőzni.
 - Nem vállalhatjuk a kockázatot - jelentette ki, s makacsul összeszorította az ajkát. - Hajónknak csak egy útra való üzemanyaga van... egyetlenegyre. Ha ezt arra használjuk fel, hogy a Limbóra megyünk, és nincs szállítmány visszafelé... nos - tenyerével az asztalra csapott -, tudjátok, hogy ez mit jelent: végünk!
 Steen Wilcox megköszörülte a torkát, hogy magára vonja a figyelmet.
 - Nem lehetne tárgyalnunk az ügyben a rendőrséggel? - tette fel a kérdést.
 Kamil elnevette magát, s nevetésében inkább gúny volt, mint vidámság.
 - Visszaad valaha is bármilyen pénzt a Szövetség, ha már egyszer rátette a kezét? - kérdezte.
 Senki sem felelt. Végül is Jellico kapitány nehézkesen felemelkedett, mintha izmos testéből elpárolgott volna a rugalmasság és az erő.
 - Reggel azért benézünk hozzájuk. Hajlandó megpróbálni, Van?
A raktárfőnök megvonta a vállát.
 - Rendben. Magával tartok. Nem mintha bármire is mennénk vele.
- Fuccs az egésznek... nem vitás...
 Dane ismét a nyitott ajtóban állt, és kibámult a Naxos ikerholdjának fényétől szinte túlságosan is világos éjszakába. Valószínűnek tartotta, hogy Kamil nem hozzá szólt. Egy pillanat múlva meg is győződött róla, mert Rip válaszolt.
 - Én nem mondanám, cimbora, míg biztosan nem látom. Van helyesen okoskodik... az a bolygó nincs feketére perzselve. Láttál felvételeket a Helről meg a Szodomáról? Mind a kettő puszta salak, ahogy Van mondta. Mármost, ami ezt a Limbót illeti zöld is látszik rajta.
 Eszedbe jutott már valaha, Ali, hogy mit jelentene, ha egy olyan bolygón sétálgathatnánk, amelyiken ott hever még valami az őslakók holmijából?
 - Hm... - A gondolat szöget ütött Kamil fejébe. - De vajon ha találnánk valamit, a bérlet arra is feljogosítana, hogy amit találtunk, a miénk legyen?
 - Van biztosan tudja, ez az ő szakmája. Nicsak – Rip alighanem csak most vette észre Dane-t az ajtóban -, itt van Thorson. Mi a véleményed, Dane? Ha találnánk valamit, ami az őslakóktól maradt, jogot formálhatnánk rá?
 Dane kénytelen volt bevallani, hogy nem tudja. De elhatározta, hogy utánanéz a raktárfőnök törvényeket és rendeleteket tartalmazó hangszalagtárában.
 - Nem hinném, hogy ez a kérdés eddig akár egyszer is fölmerült volna - mondta habozva. - Találtak-e valaha is valami hasznosítható dolgot, ami az őslakóké volt? Csak puszta romokat. Azokat a bolygókat, amelyeken hatalmas berendezéseik voltak, fölperzselték...
 - Szeretném tudni - támaszkodott neki Kamil az ajtónak, s a város hunyorgó fényei felé bámult -, milyenek lehettek. Azok a szorosan vett emberfajták, amelyekkel eddig találkoztunk, egytől egyig földi telepesektől származtak. S az öt ismert nem-emberi fajta éppoly keveset tud az őslakókról, mint mi. Ha maradtak egyáltalán leszármazottaik, eddig még nem kerültünk kapcsolatba velük. És... - tette hozzá hosszú szünet után - arra gondoltál-e, hogy még sehol egyetlen berendezésüket se találtuk meg? Pontosan tíz év telt el a Kráter-háború óta...
 Szavai súlyos csendbe fulladtak, s ebben a némaságban volt valami fenyegető. Dane nem tudott rájönni, hogy mi, bár értette, hogy Kamil mire célozhat. A földlakók elkeseredett, pusztító háborút folytattak. A Marson vívott Kráter-háború csak a befejező szakasza volt a hosszú küzdelemnek az anyabolygó és az űrben lakó telepesek közt. A Szövetség nagy keservesen tartotta fenn a békét, s a Kereskedelmi Szolgálat tagjai kétségbeesetten dolgoztak, hogy állandósíthassák ezt a békét, mielőtt egy újabb és pusztítóbb konfliktus meg nem semmisíti az egész Szolgálatot, s talán még kétes civilizációjuknak is véget nem vet. Mi történnék, ha illetéktelen földlakók kezébe kerülne néhány olyan fegyver, amilyennel az őslakók utolsó hadjáratukat vívták, vagy ha csak megtudnák, milyen fegyverek voltak azok? Kihűlt csillaggá változna a Nap, és fölperzselt salakbolygók keringenének körülötte?
 - Nem vitás, nagy zűröket okozhatna, ha fegyvereket találnánk - jutott Rip ugyanarra a következtetésre. – De az őslakóknak sok minden egyebük is volt, nemcsak fegyverük. És lehet, hogy a Limbón...
Kamil kiegyenesedett.
 - Igen, lehet, hogy a Limbón maradt egy kincstár, teli Thork-drágakövekkel és Lamgrim-selyemmel tömött zsákokkal... vagy más egyéb, ami ugyanolyan értékes. De nem hiszem, hogy a kapitánynak kedve lenne felkajtatni.
Tizenkét ember és egy űrhajó... Szerinted meddig tartana, amíg átfésülnénk egy egész bolygót? És ne felejted el: a földerítőgépeink is fogyasztanak üzemanyagot! Mit szólnál hozzá, ha ott kéne ragadnod valamelyik bolygón, amilyen például a Naxos, és a földet művelned, hogy legyen mit enned? Nem hiszem, hogy rajonganál érte.
 Dane kénytelen volt titkon beismerni, hogy ezért bizony nem rajongana. És ha a Királynő így járna - ha valamelyik kikötőbe szorulna, és anyagiak híján nem tudna ismét felszállni az űrbe -, még annyi megtakarított pénze se volna, hogy ha szűkösen is, de eltengődjön valahogy, amíg sikerül feljutnia egy másik űrhajóra. És kétségtelen, hogy erre a többiek is gondolnak.
 Valamivel később Dane álmatlanul hevert keskeny priccsén. Megzavarta, hogy ilyen gyorsan füstbe ment minden reményük. Bárcsak kiderülne, hogy a Limbó az, aminek eleinte gondolták! Vagy lenne legalább annyi tartalékuk, hogy odamehessenek és megnézhessék, mit is vásároltak! Dane egyszerre csak fölült a priccsén: de hiszen ott az a másik kereskedő, aki Van Rycke ellen licitált az árverésen! Nem lehetne rábeszélni, hogy ha jókora árengedménnyel is, de vegye át tőlük a Limbót?
 
 Csakhogy egy fölperzselt bolygóért nyilván még felét se akarná megfizetni annak, amennyit ők fizettek a rendőrségnek. Túl nagy a kockázat, ilyen kevés eséllyel senki se menne bele az üzletbe. Csak olyan ember kockáztathatná meg, akinek Cofort áll a háta mögött, márpedig Cofort semmilyen érdeklődést nem tanúsított e „rendkívül előnyös üzlet" iránt.
 Másnap reggel a legénység rosszkedvűen vonult be a kantinba, és ugyanúgy vonult ki onnan. Mindenki gondosan kerülte az asztalfőt, ahol Jellico kapitány ült, és zord képpel szopogatta Mura saját készítésű sörét, amelynek a receptjét senkinek sem árulta el, s amely rendszerint csak ünnepi alkalmakkor került az asztalra. Ezúttal nem volt semmiféle ünnep, a szakács nyílván úgy érezte, hogy szükségük van egy kis italra, ami lelket önt beléjük.
 Belépett Van Rycke, zubbonya végig gondosan be volt gombolva, s tiszti fülessapkáját nyomta a fejébe, vagyis felkészült rá, hogy bemenjenek a városba. Jellico morgott egyet, félretolta poharát, és felállt, hogy csatlakozzék Van Rycke-hez. A kapitány olyan ijesztően komor volt, hogy senki se mert szerencsét kívánni nekik küldetésükhöz.
 Dane lemászott a raktérbe, szemügyre vette az üres helyiséget, és számolni kezdett. Ha olyan szerencséjük lenne, hogy valamilyen áruhoz jutnának, szerette volna maga elraktározni. A raktér két részre volt osztva: egy nagyobb helyiségre, amely majdnem egyharmadát tette ki az űrhajónak, s fölötte egy közepes nagyságú fülkére, ahol a különleges minőségű vagy éppenséggel szokatlan árut lehetett tárolni.
 Ezenkívül ugyanazon a szinten volt az a parányi kis szoba, ahol - polcokon és ládákban - a „reklámcikkeket" helyezték el, vagyis az olyan apróságokat, amelyekkel a vadak és alig civilizált népek figyelmét szokták fölkelteni: elmés kis szerkentyűket, felhúzható játékokat, üvegmütyürkéket, drótot, zománcozott fémtárgyakat. Dane kipróbálta, mennyire emlékszik fejből a leltárra, s körbejárta a ládákat. Van Rycke utasításának megfelelően kétszer is szemlét tartott fölöttük, de másodszorra is csak bámulni tudta az áruk sokféleségét és minőségét, azt az emberismeretet és fantáziát, amellyel a raktárfőnök összeállította ezt a kollekciót. Voltak itt törzsfőnököknek és kiskirályoknak való ajándékok, s minden, ami izgalomba hozhatta és az űrhajóhoz csalogathatta a más bolygók csudáira kíváncsi primitív lényeket. A készlet persze nem nagy, de olyan gonddal, az emberi és az X-T lélektanban való olyan jártassággal volt összeválogatva, hogy nyilván mérhetetlen távolságokban is szerzett vevőket a Királynőnek.
 De hát a Limbón ilyesmire nyilvánvalóan nem lenne szükség. Lehetetlen, hogy értelmes lény túlélhette volna a tűzvészt. Ha volnának a bolygón bennszülöttek, a rendőri különítmény minden bizonnyal jelentette volna, mert ez csak emelte volna a bolygó értékét, sőt valószínűleg nem is bocsátották volna árverésre, amíg a kormányzat embereinek nincs módjukban alaposabban tanulmányozni őket.
 Dane igyekezett nem gondolni többé a kudarcra, amely a Limbóval érte őket, inkább a „kapcsolatteremtő" árucikkeket tanulmányozta nagy figyelemmel. Van Rycke többször is türelmesen körbejárta vele ezt a raktárhelyiséget, s eseteket idézett fel a múltból, hogy jobban tudja érzékeltetni, milyen hasznát lehet venni a ládákban heverő vagy a süllyesztett polcokon álló egyes tárgyaknak. Dane kitalálta, hogy az anyag egy része az űrhajó személyzetének keze munkája.
 Az űrben tett hosszú utazások, amikor a hajó irányítását az automata veszi át és a személyzetnek alig van tennivalója, könnyen válhatnak egyhangúvá. Az unalom űrbetegséggé válhat, s a Tejútrendszer vándorai hamar rájöttek, hogy ez ellen az agytorna és a kézimunka a legjobb orvosság. Mindkettőnek rengeteg változata lehet.
 A Királynő fedélzetén levők közül például Jellico kapitány xenobiológiával foglalkozott, méghozzá egyáltalán nem műkedvelő színvonalon. Ha nem hozhatta élve a Földre az egyes állatfajokat - mint például kedvencét, a fülkéjében kalitkában élő kék hoobatot -, háromdimenziós felvételeket készített az ismeretlen bolygók állatvilágáról, s komoly hírnevet szerzett velük a természettudósok körében. Steen Wilcox azzal töltötte napjait, hogy a matematikával küszködött: fáradságos munkával igyekezett a matematikai képleteket zenei formákba transzponálni. Dane új ismerősei közül azonban - erre sokáig nem jött rá -Taunak, az orvosnak volt a legfurcsább hobbyja: „varázsszereket" gyűjtött, ismeretlen, primitív törzsek boszorkánymestereivel és kuruzslóival ismerkedett össze, s megpróbált rájönni, mennyi igazság rejlik hókuszpókuszaik mögött.
 Dane a kezébe vette Mura egyik művét, egy plastakristály-gömböt, amelyben egy - akárhogy nézte, élőnek látszó - előtte teljesen ismeretlen rovar lebegett, szivárványszínű volt a szárnya. De ekkor egy árnyék osont be tőle balra az ajtón, s ez kizökkentette a figyelmes szemlélődésből. Szindbád, a Királynő macskája kecses mozdulattal felugrott az egyik láda tetejére, leült és figyelni kezdte a tisztjelöltet. A földi állatok közül a macskafélék követték legkönnyebben az embert az űrbe.
 A macska olyan könnyen viselte el a gyorsulást, a szabadesést, s a csillagokba való repüléssel járó egyéb kényelmetlenségeket, hogy mindenféle furcsa legenda alakult ki az idők folyamán a fajtájáról. Az egyik ilyen legenda az volt, hogy a macska tulajdonképpen nem is a Földön őshonos, hanem egy régi, már feledésbe merült inváziót túlélt állatfajta származéka, tehát a csillaghajókon csak fajtájának hajdani aranykorába tér vissza.
 De Szindbád és fajtájának többi tagja nagyon is határozott célt szolgák az űrhajókon, és megdolgozott az ellátásáért. Az áruval sok kártékony állat került a hajókra, nemcsak földi patkány meg egér, hanem egyéb, idegen bolygókról való teremtmény is, s rendszerint hetekkel, sőt hónapokkal azután fedezték fel őket, hogy befészkelték magukat az űrhajók rejtett zugaiba. Szindbád feladata volt megkeresni őket. A hajó személyzete sose jött rá, hol és mikor fogta el őket, csak azt látták, hogy leteszi a dögöket Van Rycke elé. S ahogy elmondták, a Királynő előző útjain bizony akadt néhány nagyon furcsa dög!
 Dane a macska felé nyújtotta a kezét. Szindbád lustán megszaglászta ujjait, aztán hunyorogni kezdett. Tudomásul vette és befogadta az új embert. Dane-nek ezek szerint joga volt a hajón tartózkodni. Szindbád nyújtózott egyet, aztán leugrott a ládáról, és elindult rendszeres őrjáratára a helyiségben. Az egyik bálát olyan figyelmesen szaglászta körül, hogy Dane már azon gondolkozott, ne bontsa-e ki, hogy a macska alaposabban szemügyre vehesse. De ekkor mindketten összerezzentek, mert gongütés hallatszott, és Szindbád, „aki" sose hagyta figyelmen kívül, ha étkezésre szólították, villámként kisurrant a szobából, otthagyva Dane-t, aki méltóságteljesebb léptekkel követte.
 Még sem a kapitány, sem a raktárfőnök nem tért vissza, így a kantinban még mindig nyomott volt a légkör. Mivel még két független kereskedelmi hajó tartózkodott a kikötőben, bármilyen rakománynak örültek volna, ami túl jelentéktelen mennyiség ahhoz, hogy a részvénytársaságok számára csábító legyen, így aztán mindnyájan összerezzentek, amikor fejük fölött felvillant a külső ajtó jelzőlámpájának fénye.
 Steen Wilcox kirohant a folyosóra, s Dane csak másodpercekkel maradt le mögötte. Mikor Jellico és Van Rycke nem tartózkodott a hajón, Wilcox volt a Királynő névleges parancsnoka, Dane meg a saját részlegének a képviselője - amíg a raktárfőnök vissza nem tért.
 Egy robogó hajtott a rámpa tövébe. A sofőr a kormánykerék mögött ült, egy sovány, alacsony, barnára lesült férfi azonban máris otthonosan kapaszkodott fölfelé.
 Viseltes, erős bőrzeke, kordbársony térdnadrág és magas-szárú korvalbőr csizma volt rajta, vagyis úgy öltözött, mint egy katona a pionír-korszakban. Viszont nem olyan széles karimájú kalapot viselt, amilyet Dane a városban látott az emberek fején, hanem metaplast sisakot, mozgatható szemellenzővel és félgömb alakú fülvédővel, amelybe rövidhullámú vevőkészülék volt beépítve - ilyen készüléket viseltek a rendőrök.
 - Jellico kapitány? - Hangja éles volt, tekintélyt parancsoló, mint az olyan emberé, aki megszokta, hogy parancsokat osztogat, s parancsainak feltétlenül engedelmeskednek.
 Az asztrogátor a fejét rázta.
- A kapitány a bolygón tartózkodik, uram.
 Az idegen habozott, és dobolni kezdett az ujjaival széles, zsebes derékszíján. Szemmel láthatólag bosszús volt, hogy a Királynő kapitánya nincs a hajón.
- Mikor jön vissza?
 - Nem tudni. - Wilcox nem volt valami udvarias.
Úgy látszik, a látogató nem nyerte meg a tetszését.
 - Ki lehet bérelni a hajójukat? - hangzott a meglepő kérdés.
 - Keresse meg a kapitányt. - Wilcox egyre ridegebben válaszolt.	
Az idegen ujjai gyorsabban doboltak a derékszíján.
 - Rendben van, megkeresem a kapitányt. Meg tudná mondani, hol van?
 Még egy robogó közeledett a Királynőhöz. A kormánykerék mögött ülő nagydarab ember kilétét illetően nem lehetett kétség: Van tért vissza a hajóra. Wilcox is észrevette.
- Rögtön megtudja. Itt a raktárfőnökünk...
 - Nagyszerű... - fordult hátra hirtelen a rámpán az idegen.
 Dane felfigyelt. Érdekes keveréknek érezte az idegent. Öltözéke olyan volt, mint egy pionír-korszakbeli felfedezőé, mozgása, mint egy gyakorlott katonáé. Dane emlékezetében felmerült egy kép: a gyakorlótér a Kiképző Központban, egy forró nyári délután. Az alsókarnak ez a lendülete... ez az árulkodóan felhúzott váll... Ez a fickó kardvívó... méghozzá gyakorlott! De hát a vívókard használatát tiltja a törvény... polgári személy állítólag nem is tud bánni vele.
 Van Rycke megkerülte az idegen robogóját, és nehézkes lépteivel felkapaszkodott a rámpára.
- Keres valakit?
- Ki lehet bérelni a hajójukat? - tette fel a kérdést másodszor is az idegen.
Van Rycke bozontos szemöldöke megrándult.
- Jó pénzért bármelyik kereskedelmi hajó kibérelhető - felelte szenvtelenül. - Thorson! - fordult a türelmetlen idegentől Dane felé. - Menj be a városba, a Zöld Helikopterbe, s kérd meg Jellico kapitányt, hogy térjen vissza.
 Dane végigsietett a rámpán és beszállt Van Rycke robogójába. Mikor beindította az aprócska járművet, visszanézett, s látta, hogy az idegen éppen akkor mászik be a raktárfőnök nyomában a Királynőbe..
 A Zöld Helikopter részben kávéház volt, részben étterem. Jellico kapitány a bejárat közelében ült az egyik asztalnál, és azzal a rejtélyes alakkal tárgyalt, aki az árverésen a Limbóra licitált. Mikor Dane betoppant a homályos helyiségbe, a másik kereskedő éppen határozottan megrázta a fejét és felállt az asztal mellől. A kapitány egyetlen mozdulattal se próbálta visszatartani, csak az előtte álló söröskorsót tolta odébb vagy egy hüvelyknyire, olyan odaadó figyelemmel, mintha valami bonyolult műveletet kellene végrehajtania.
 - Uram... - bátorkodott Dane az asztalra tenni a kezét, hogy felhívja magára a figyelmét.
 A kapitány felnézett, tekintete hűvös volt és barátságtalan.
- Mi kell?
 - Egy ismeretlen jelent meg a Királynőn. Azt kérdi, kibérelhetné-e. Mr. Van Rycke önért küldött...
 - Hogy kibérelhetné-e? - A söröskorsó felborult és nagyot puffant a padlón. Jellico kapitány az asztalra dobott egy helybeli pénzérmét, s már indult is az ajtó felé. Dane sietett utána.
 Jellico beült a robogó kormánykerekéhez és vad iramban rákapcsolt. De mielőtt -még végighajtott volna az utcán, lelassított, s mire a Királynő elé értek, senki nem sejtette volna, mennyire siettek.
 A hajó személyzete két óra múlva gyűlt össze ismét, hogy meghallgassa a nagy újságot. A idegen ott ült Jellico mellett, mikor a kapitány előadta, milyen szerencséjük van.
 - Ez az úr itt dr. Salzar Rich - mutatta be kurtán az idegent. - A Szövetség szakértője, az őslakók emlékeit kutatja. Úgy látszik, a Limbót mégsem perzselték fel teljesen, emberek. A doktor szerint a rendőrség a bolygó északi féltekéjén tekintélyes nagyságú romokat fedezett fel. S a doktor bérbe vette a Királynőt, hogy szállítsuk oda a kutatócsoportját...
 - És - mosolygott nyájasan Van Rycke - a dolog semmilyen formában sem megy a mi kereskedelmi jogaink rovására. Nekünk is lehetőségünk lesz kutatásokat végezni.
- Mikor szállunk fel? - tudakolta Johan Stotz.
 - Mikor lesznek útra készen? - fordult Jellico a régész felé.
 - Mihelyt el tudja helyezni a műszereimet és az embereimet, kapitány. A magam holmiját akár azonnal is fölhozhatom.
Van Rycke fölállt.
 - Thorson! - Dane felkapta a fejét. - Felkészülni a berakodásra. Ha akarja, azonnal küldheti is a cókmókját, doktor!

4. Leszállás a Limbón

A következő néhány óra alatt Dane többet sajátított el gyakorlatban a raktározás tudományából, mint amennyire a Kiképző Központban elméletben megtanították. És -akármilyen szűkösen volt elhelyezve már a Királynő személyzete is - kiderült, hogy nemcsak Rich, hanem három munkatársa számára is helyet kell szorítaniuk.
 A fölszerelés a nagy raktárhelyiségbe került, s a munka legnagyobb részét Rich emberei végezték, méghozzá önként, mert a doktor hangsúlyozta, hogy kényes műszerekről és olyan holmikról van szó, amelyek könnyen megsérülhetnek, és esze ágában sincs megengedni, hogy a reptéren felfogadott hordárok lökdössék ide-oda a ládákat.
 Viszont a fölszerelésnek a hajó belsejében való végleges elhelyezése - miként azt Van Rycke haladéktalanul értésére adta a doktornak - csakis a legénység feladata lehet. S ezt minden kívülálló tanácsa nélkül el is tudja végezni, így aztán Dane meg Kosti izzadt, káromkodott és erőlködött, amíg az egész cókmók a felszálláshoz szükséges súlyelosztásnak megfelelően a helyére került, mert a raktárfőnök a kisujját sem mozdította. Aztán a repülés tartamára lezárták a raktár ajtaját.
 Fölfelé menet látták, hogy a kisebbik raktárhelyiségben Mura függőágyakat szerel fel Rich munkatársai számára. Elhelyezésük meglehetősen kényelmetlen volt, de a régészt jó előre figyelmeztették, mielőtt még ellátta volna ujjlenyomatával a bérbevételi szerződést, hogy a Királynőn nincsenek utasok számára való külön kabinok. És az idegenek egyike se zsörtölődött emiatt.
 A három asszisztens is olyanfajta volt, mint a főnökük. Ilyenekkel Dane még sosem találkozott. Rendkívül szívós természetűeknek, kemény fából faragottaknak látszottak, s Dane úgy gondolta, hogy eme tulajdonságokra csakugyan szükségük van az olyan katonaféléknek, akiket ismeretlen bolygókra küldenek ki, hogy kipusztult fajok emlékei után kutassanak. A három közül az egyik még csak nem is földi ember volt: zöldesszínű bőre és szőrtelen feje elárulta, hogy a Rigelről származik. De enyhén pikkelyes testén - furcsa görbületei ellenére - ugyanolyan ruha volt, mint a társain. Dane éppen elfordult, hogy ne bámulja meg nagyon, mikor felbukkant mellette Mura és megérintette a karját.
 - A fülkédet dr. Rich foglalta el. Téged átköltöztettek az élelmiszeres kamrába, a másik oldalra...
 Dane-t kicsit bosszantotta, hogy ilyen önkényesen jelöltek ki új szállást neki, de azért követte Murát a szakács külön birodalmába. Ott volt a konyha, ott álltak az élelmiszer tárolására szolgáló hűtőszekrények, továbbá vízinövénykert, amelynek a gondozása részben Mura feladata volt, részben - mint orvostiszté, akinek a légkondicionálás is a dolga - Taué.
 - Dr. Rich - magyarázta útközben Mura - azt kérte, hogy helyezzék el az emberei közelében. Feltűnően ragaszkodott hozzá...
 Dane lenézett az alacsony emberkére. Ugyan miért tette hozzá Mura ezt az utóbbi mondatot?
 Mura a legénység bármelyik tagjánál talányosabbnak tűnt Dane szemében. A szakács japán származású volt -és a raktárostiszt-jelölt még régről, tanuló korából ismerte a szörnyű históriát, ami az egykori japán szigetekkel történt, saját szülőföldjétől messze, a tengeren túl. Egy vulkánkitörés, amelyet árvíz követett, két nap és egy éjjel leforgása alatt megsemmisített egy egész1 nemzetet; Japán a szó szoros értelmében megszűnt létezni, eltűnt a föld színéről.
 - Erre - tessékelte be Mura a folyosó végén egy félig nyitott ajtón Dane-t.
 A szakácsnak esze ágában sem volt bármivel is díszíteni szállása falait, s a fülke a maga túlzott tisztaságával szinte sivárnak hatott. Csak a kopott asztalon állt egy plastakristály-gömb, s ami abban volt, az vonta magára Dane figyelmét.
 A gömbnek ugyanis pontosan a középpontjában, valami varázserő folytán, kiterjesztett szárnyú, rubinvörös földi lepke lebegett, örökre bezárva, és mégis olyan hatást keltett, mintha élne.
 Mura - észrevéve Dane őszinte csodálkozását - előrehajolt, és könnyedén megérintette a gömb tetejét. S az érintésre mintha megrebbentek volna a szárnyak, a bebörtönzött szépség a másodperc egy töredékére megmozdult.
 Dane mélyet lélegzett. Már látta a raktárszobában levő gömböt, s tudta, hogy Mura rengeteg bolygóról gyűjtött mindenféle rovart, hogy kristálygolyóit díszítse velük. Még két ilyen kristálygolyó volt a Királynő fedélzetén. Az egyik egész kis világ, valóságos akvárium, ide-oda hajladozó vízinövényekkel. Ezek szolgáltak menedékül egy raj gyémántfényű rovarhalnak egy bizarr, kétlábú, kétkarú teremtmény elől, amelynek végtagjain kívül szárnyszerű uszonyai is voltak, meg félelmetes, előrenyúló szuronya. Ez a gömb a fő helyen állt Van Rycke fülkéjében. A másikban pöttömnyi ezüsttornyocskák közt majdnem áttetsző gyöngyfényű valamik cikáztak. Ez meg a rádióműszerész legnagyobb kincse volt.
 - Hát igen - vont vállat Mura -, ilyet is tud csinálni az ember. Az időtöltés egyik módja... mint sok minden egyéb.
 Fogta a gömböt, gyapotba csavarta és bedugta egy rekeszekre osztott fiókba, amely még ki is volt párnázva, védelmül a Királynő rázkódásai ellen. Aztán félrehúzott egy tolóajtót, hogy megmutassa Dane új szállását.
 Ez is egy élelmiszerkamra volt, de Mura kiürítette és berendezte egy függőággyal meg egy katonaládával. Nem volt olyan kényelmes, mint Dane régi fülkéje, de rosszabb se volt azoknál a szállásoknál, amelyekben az iskolahajókon lakott, amikor a Kiképző Központból felszálltak a Marsra meg a Holdra.
 Hajnal előtt lőtték föl magukat a Limbó felé, s már az űrben jártak, amikor Dane felébredt kimerültség okozta mély álmából. Már beért a kantinba, amikor ismét felhangzott a figyelmeztető jelzés. Belekapaszkodott az asztalba és nagyokat nyelt kínjában, annyira szédült, amikor kirohantak a többdimenziós térbe. Odafönn az irányítófülkében Wilcox, a kapitány és Rip a posztjukon voltak, és nem pihenhettek meg addig, amíg nem voltak biztosak benne, hogy az áttörés sikerült.
 Dane-nek nem először fordult meg az agyában, amióta elkezdte az űrhajózásra való felkészülést, hogy a Szövetség nem tudna annyit felkínálni neki, amennyiért elvállalná, hogy asztrogátor legyen. Csak egy apró kis számítási hiba - még ha két komputer végzi is el a számítások nehezebbjét -, s az űrhajó teljesen járatlan útra tér, még az is megeshetik, hogy belevágódik egy bolygóba, ahelyett, hogy kellő távolságban maradna a felszínétől. Belesúlykolták ugyan a kitörés elméleti részét, minden mozdulatot tudott, ami a pályára való rátéréshez szükséges, titokban mégis kétkedett benne, hogy valaha is lenne mersze csakugyan kivinni egy hajót a többdimenziós térbe és onnan megint vissza.
 Összeráncolt homlokkal meredt az ártatlan falra, és önnön fogyatékosságain tűnődött, amikor egyszercsak megszólalt mellette Rip. -	A szentségit! - Az asztrogátor-jelölt nagyot sóhajtva rogyott le egy székre. - Hát megint kitörtünk, és egy darabban maradtunk!
 Dane őszintén meglepődött. Ő nem volt asztrogátor, joga volt hozzá, hogy bizonyos kételyei legyenek. De hogy Rip ilyen leplezetlen megkönnyebbülést érezzen, mert egy időre túl van a munka ráeső részén, az egészen más.
 - Mi a baj? - Dane arra gondolt, hátha csakugyan fennállt a veszélye, hogy valami nem sikerül.
 - Semmi, semmi - legyintett a másik. - Csak éppen mindnyájan fellélegzünk az ugrás után. - Rip már nevetett. - Azt hiszed, cimbora, hogy mi nem izzadunk bele?
Talán jobban utáljuk a dolgot, mint te. Neked mi aggódni valód van addig, amíg le nem szállunk egy bolygóra? Semmi.
Dane méregbe jött.
 - Semmi? Nekünk csak a rakományra, az élelemre, a vízre kell vigyáznunk... - kezdte sorolni a maga részlegének feladatait. - De mit értek vele, ha a kitörés sikerül ugyan, de a szellőzőberendezés elromlik...
Rip bólintott.
 - Az igaz. Senki sem felesleges közülünk. Bár ez a kirándulás... - Hirtelen elhallgatott, és olyan pillantást vetett a háta mögé, hogy Dane meglepődött. - Volt már szerencséd régebben is archeológushoz, Dane?
A raktárostiszt-jelölt a fejét rázta.
 - Elfelejtetted, hogy ez az első utam? És a Kiképző Központban nem sok történelmet tanítanak... hacsak nincs valami összefüggésben a kereskedelemmel...
 Rip hátradőlt és lustán elnyúlt a székén, de a hangját továbbra is lehalkította, annyira, hogy szinte már csak suttogott.
 - Engem mindig érdekeltek az őslakók - kezdte. – Most is magammal hoztam a poggyászomban hangszalagokon Hawerson „Utazások" és Kagle „Nyomozás" című műveit.
Eddig ez a két legkimerítőbb tanulmány e tárgyról. Együtt reggeliztem dr. Rich-csel. És esküdni mernék rá, hogy sose hallott az Ikertornyokról!
 Mivel Dane se hallott még róluk, nem egészen értette, mit akar bizonyítani velük Rip. De mielőtt még bármit kérdezhetett volna, a másik gyorsan elmagyarázta. Nyilván Dane értetlen arckifejezése árulta el tudatlanságát.
 - Mindmáig az Ikertornyok alighanem az őslakóktól származó legfontosabb lelet, amelyre a Szövetségi Rendőrség eddig rábukkant. A Corvón állnak... pontosan a közepén egy szilkon-sivatagnak... kétszáz láb magasak, s úgy néznek ki, mint két hatalmas, égre mutató ujj. Amennyire a tudósok meg tudták állapítani, teljesen átlátszóak.
Valami olyan anyagból készültek, amely se nem kő, se nem fém, de kétségkívül tartós. Richnek ugyan sikerült elég ügyesen lepleznie, én mégis biztos vagyok benne, hogy sose hallott róluk.
- De hát ha egyszer olyan fontosak - kezdte Dane, aztán hirtelen megértette, mit jelenthet a doktor tájékozatlansága.
 - Úgy van! Miért nem tud a doktor a maga szakterületének legfontosabb leletéről? Hát nem érthetetlen? Kíváncsi vagyok, informálódott-e felőle a kapitány, mielőtt belement, hogy bérbe adja neki a hajót? Erre már tudott felelni Dane.
 - Az azonossági lemeze valódi. Képtávírón továbbítottuk a Járőrparancsnokságnak, ők engedélyezték az expedíciót, különben nem szállhattunk volna fel a Naxosról...
 Rip ebben igazat adott Dane-nek. A Szövetség valamennyi bolygóján olyan szigorúak a repülőtéri előírások, hogy legalább kilencven százalékig biztosítékot nyújtanak a repülőtereket igénybe vevő űrutasok azonossági lemezének és igazolványainak valódiságáról. És a határbolygókon, amelyek esetleg vonzzák az orvrepülőket és a bűnözőket, a Járőrparancsnokság nyilván kétszeresen éber, amikor kiad egy-egy felszállási engedélyt.
 - Csakhogy az Ikertornyokról nem tudott! – hajtogatta makacsul az asztrogátor-jelölt.
 És Dane-re hatott ez az érv. Lehetetlen úgy utazni együtt valakivel egy csillaghajón, hogy az ember annyira ki ne ismerje, amennyire a civilizált világban egyszerűen nincs lehetőség. Ilyen meghitt ismeretség csak a Tejútrendszerben közlekedő űrhajók kis létszámú, tapasztalt személyzetének tagjai közt alakulhat ki. Ha tehát Rip azt állítja, hogy dr. Rich nem az, aminek látszik, akkor Rip - legjobb tudomása szerint - igazat mond. És Dane hajlandó támogatni a föltevését.
 - Mi van az őslakók emlékeire vonatkozó törvénnyel? - kérdezte a következő pillanatban Shannon.
 - Nem sok szó esik róla a feljegyzésekben. Kereskedő még sose bukkant akkora leletre, hogy igényt támasztott volna rá...
 - Tehát semmilyen precedensre nem hivatkozhatnánk, ha találnánk valami érdemlegeset?
 - Másként is fel lehet fogni a dolgot – hangsúlyozta Dane. - A rendőrség árverésre bocsátotta a Limbót, kereskedelmi célokra. Márpedig akkor a Szövetség nem támaszthat semmiféle igényt a bolygóra. Lemondott róla. Cifra jogi bonyodalom támadna belőle...
 - Ugyancsak komplikált ügy... - csattant fel a fejük fölött Van Rycke mennydörgő hangja. - Valamennyi bolygórendszer jogásza, vagy legalábbis a többségük égne a vágytól, hogy pereskedésre kerüljön sor. Az effajta ügyek évekig szoktak húzódni, míg mindkét fél el nem unja vagy bele nem döglik. Épp ezért hoztunk magunkkal a páncélszekrényben az útra egy szövetségi korlátlan jogosítványt.
 Dane elvigyorodott. Tudhatta volna, hogy egy ilyen, kereskedelmi ügyekben tapasztalt vén rókát, amilyen a fölöttese, nem lehet rászedni, s amennyire emberileg lehetséges, minden oldalról biztosítja magát. Korlátlan joguk van mindenre, ami a Limbón található!
 - Mennyi időre szól? - Ripet még mindig kétségek gyötörték.
 - Amennyire szokott: egy évre és egy napra. Azt hiszem, a hatóságok nincsenek annyira meggyőződve arról, hogy valami rendkívüli leletre bukkanhatunk, mint – a jelek szerint - utasaink.
 - Ön valóban azt hiszi, hogy találunk ott valamit, uram? - szólt közbe Dane.
 - Sose szoktam előre találgatni, hogy mire bukkanunk majd egy újonnan fölfedezett bolygón - felelte csöndesen Van Rycke. - A mi, szakmánkban túl sok a buktató. Aki ép bőrrel, űrálló hajóval és elfogadható haszonnal megússza, elmondhatja magáról, hogy kegyes volt hozzá a Végtelen Világűr Ura. Ennél többet nem kívánhatunk.
 A következő napokban Rich emberei jóformán senkivel sem érintkeztek, a magukkal hozott élelmet ették, csak nagy ritkán bújtak elő meglehetősen szűk szállásukról, és látogatókat se hívtak magukhoz. Mura jelentése szerint idejük legnagyobb részét alvással töltötték, vagy valamilyen bonyolult kártyajátékba merültek, amit a Rigel-lakó kezdeményezett.
 Dr. Rich a Királynő személyzetével étkezett ugyan, de mindig olyankor toppant be a kantinba, amikor csak néhányan üldögéltek ott. És - vagy készakarva intézte így, vagy túlságosan is szabályosan ismétlődő véletlen folytán - ez a néhány ember rendszerint a gépház személyzetéből került ki. Azon a címen, hogy tanulmányozni szeretné leendő ténykedésének színhelyét, folyton megpróbálta kölcsönkérni a Limbóról készült mikrofilmet, de csak a raktárfőnök felügyelete alatt vetíthette le magának. S bármilyen szórakozottnak látszott is Van Rycke, Dane tudta, hogy semmi sem kerüli el a figyelmét.
 A Királynő a tervezett menetrend szerint hatolt be a Limbó naprendszerébe. E naprendszer másik két bolygója olyan messze volt a rendszer hő- és fényforrásától, hogy teljesen kihűlt és élettelen volt, de a Limbó körülbelül ugyanolyan távolságban keringett körülötte kijelölt pályáján, mint a Mars utasaink naprendszerének napja körül. Amikor az úgynevezett „féktávolsághoz" közeledtek, azaz engedték, hogy a bolygó légkörének súrlódása a leszálláshoz szükséges sebességre lassítsa le a hajót, a rádióműszerész bekapcsolta a hajó valamennyi televízió képernyőjét. Akik nem voltak éppen szolgálatban, üléseikhez szíjazva figyelték, hogyan töltik be a képernyőt az ismeretlen bolygó egyelőre még elmosódott körvonalai.
 Először a tűz okozta csúnya, barnászöld hegek tűntek a szemükbe, de ahogy a hajó egyre beljebb fúrta magát a bolygó légkörébe - mindig a levegőrétegeknek megfelelő szögben -, szemükbe tűntek a zöld sávok is, meg néhány kisebb tenger vagy nagyobb tó, ami azt bizonyította, hogy a Limbó - bár fölperzselték - nem pusztult el teljesen.
 A nappalra éjszaka következett, s az éjszakára megint nappal, de még mindig repültek. Ha egy mindennapos „primitív" bolygón való leszállás szigorú szabályaihoz tartották volna magukat, megpróbálnak valami elhagyott vidéken landolni, hogy a felderítőgépek segítségével kutató-útra induljanak, s titokban megtudjanak valamit a bolygó lakóiról, mielőtt nyíltan érintkezésbe lépnének velük. De a Limbónak nyilván nem voltak intelligens lakói, kiválaszthatták a legalkalmasabb leszállóhelyet.
A többdimenziós űrből Wilcox számításai alapján jutottak ki, de landolni már Jellico landolt a hajóval, miután kiszemelte a megfelelő helyet. Úgy manőverezett, hogy a fölperzselt területnek pontosan a szélén szálljon le, ahonnan könnyen elérhető az épen maradt talaj.
 A leszállás itt kényes művelet volt, nem olyan könnyű, amilyet egy sima reptéren akármelyik helikopter is végre tudott volna hajtani az irányítósugár segítségével. De hát a Királynő már korábban is landolt hasonló helyeken, s Jellico a farokrakéták segítségével ereszkedett egyre lejjebb és lejjebb, míg a Királynő az adott körülmények közt enyhének mondható zökkenéssel talajt nem ért. -	Leszállás befejezve... - szólalt meg a kormányos hangja szokatlanul vékonyán a hangszóróban.
 Stotz a gépházból megadta rá a megfelelő választ: -Minden rendben.
 - Simán ment... - Jellico hangja most már öblösebb volt.
 Dane lecsatolta magáról a szíjakat, és elindult Van Rycke fülkéje felé, parancsátvételre. De úgyszólván alig ért az ajtóhoz, dr. Richbe ütközött.
 - Mennyi idő alatt tudja kiadni a felszerelésemet? - kérdezte a régész.
 Van Rycke még mindig a biztonsági övvel bajlódott. Meglepődve nézett föl.
- Rögtön ki akar rakodni?
- Természetesen. Mihelyt kinyittatja az ajtókat...
A raktárfőnök szőke fejébe nyomta egyensapkáját.
 - Az nem megy ilyen gyorsan, doktor. Legalábbis egy ismeretlen bolygón nem.
 - Itt nincsenek vadak! És a rendőrség hivatalosan megállapította, hogy a bolygó emberi kutatómunkára alkalmas.
- A doktor már nemcsak türelmetlen volt, hanem leplezetlenül ingerült. Mintha az űrben töltött idő alatt felgyülemlett volna benne a munkavágy, s most minden pillanatot elfecsérelt időnek tekintene, amit nem tölthet a Limbón.
 - Fékezze magát, doktor - felelte nyugodtan a raktárfőnök. - Mi a kapitány parancsa szerint járunk el. Különben sem érdemes kockáztatni... akár szabad utat adott a rendőrség, akár nem. - Megnyomott a könyöke mellett a fali hírközlőtáblán egy gombot.
- Itt az irányítófülke! - szólalt meg Tang hangja.
 - A raktárfőnök hívja az irányítófülkét... Jelentést kérek: minden rendben?
 - Jelentés még nincs - hangzott a válasz. - A mintagyűjtő meg dolgozik...
Di-. Rich az ajtóra csapott az öklével.
 - Mintagyűjtő! - tört ki. - Rendőrségi jegyzőkönyvünk van, és maguk mintagyűjtővel játszadoznak!?
 - Mert még életben vagyunk - jegyezte meg Van Rycke. - A mi szakmánkban van olyan kockázat, amit vállal az ember, és van, amit nem. Mi csak a feltétlenül szükséges kockázatot vállaljuk. - Leereszkedett a székébe, az íróasztal mellé, Dane meg nekitámaszkodott a falnak.
Minden jel arra mutatott, hogy eszük ágában sincs sietni a kirakodással.
 Dr. Rich, aki a kapitány kalitkába zárt Hoobatjára emlékeztette Dane-t - noha a régész odáig persze nem ment el, hogy leköpje őket -, dühösen vicsorgott, és elindult a fülke felé, ahol az emberei várakoztak.
 - Nos - dőlt hátra a székén Van Rycke, és megfricskázta az ujjával a képernyőt -, nem mondhatjuk, hogy valami szívderítő látvány.
 A távolban hegyvonulat húzódott, fürészfogakra emlékeztető szürkésbarna sziklák láncolata, némelyiknek a csúcsát hó koronázta. Lábánál egyenetlen dombsor, a dombok közt szűk, kanyargós völgyek, s a völgyek torkolatában fakó, satnya növényzet. A táj még a napfényben is kietlen volt, lázálomba illő.
 - A mintagyűjtő adatai szerint a bolygón az élet feltételei megvannak - jelentette a testetlen hang az irányítófülkéből.
 Van Rycke ismét megnyomta a hírközlőtáblán a gombot.
 - A raktárfőnök hívja a kapitányt. Küldjünk ki felderítő-csoportot?
 De nem kapott választ, mert ismét berontott dr. Rich. Ezúttal egyszerűen félrelökte Van Rycke-t és beleüvöltött a mikrofonba:
 - Jellico kapitány! Itt Salzar Rich beszél! Követelem, hogy azonnal rakassa ki a felszerelésemet. Érti, uram? Azonnal!
 Először csak néma csend volt rá a válasz. Dane megrettent, s azon tűnődött, hogy vajon nem csak azért hallgat-e a kapitány, mert olyan dühös, hogy képtelen egy értelmes mondatot megfogalmazni. Egy csillaghajó kapitányától nem szoktak soha követelni..., még a járőr is csak „tisztelettel kér", ha akar valamit.
 - Ugyan miért, dr. Rich? - A hang, Dane nagy meglepetésére, teljesen nyugodt volt.
 - Még hogy miért?! - A doktor áthajolt Van Rycke asztala fölött, s dühében köpködve folytatta. - Azért, hogy még napszállta előtt tábort üthessünk...
 - Nyugati irányban romok... - szakította félbe Tang csöndes bejelentése Rich rikácsolását.
 Mindhárman a képernyőre néztek, amelyen már nem az északra levő hegylánc volt látható, hanem a nyugatra eső vidék, mivel a műszerész a felvevőgép lencséjét északról nyugat felé irányította.
 Most a fölperzselt talaj tárult a szemük elé: az őslakók ismeretlen fegyverei belemartak a sziklás talajba, mély barázdákat hasítottak beléjük, s a barázdák megteltek, üvegesen csillogó salakkal, amely vakító fénnyel verte vissza a nap sugarait. De e kietlen táj túlsó szélén volt valami egyéb is: egy csomó rombadőlt épület, törmelékei belenyúltak a síkságot övező, épen maradt növényzetbe.
 A romok élénk színekben rikítottak a nagy szürkeségben: lilásvörösben, sárgában, harsányzöldben és kékben. Körülbelül húsz mérföldnyire lehettek a Királynőtől, és olyan csodálatos látványt nyújtottak, hogy a raktárfőnök kabinjában levő három ember egészen elképedt. Lehetséges, hogy dr. Richnek azért sikerült elsőnek felocsúdnia és megszólalnia, mert otthon érezte magát ezen a tájon.
- Ott - bökött az ujjával a képernyőre -, ott fogunk tábort ütni! - Hirtelen visszafordult a mikrofon felé, és beleszólt:
 - Jellico kapitány! Azoknál a romoknál szeretném felütni a táboromat. Mihelyt az ön raktárfőnöke hajlandó lesz kiadni a felszerelésünket...
 Úgy látszik, nem hiába volt ilyen indulatos, mert Van Rycke hamarosan feltörte a pecséteket a raktár ajtaján. A doktor türelmetlenül topogott mellette, az expedíció másik három tagja mögötte sorakozott fel a folyosón.
- A többit most már elintézzük magunk.
 Csakhogy a raktárfőnök felemelte a karját, és elzárta a doktor előtt az utat.
 - Köszönöm, doktor, de szó se lehet róla. Semmiféle rakomány nem kerülhet ki a Királynő raktárából, csakis akkor, ha az én részlegem ellenőrzi a munkát.
 És ebbe Rich kénytelen volt beletörődni, bár erősen füstölgött, miközben Dane a darut kezelte, amely kiemelte az űrhajóból a rakományt és leeresztette a hajó radarvezérlésű hernyótalpasába. Vagyis a raktárostiszt-jelölt ellenőrizte a kirakodást. A Rigel-lakó felkapaszkodott a hernyótalpasra, s a kézihajtóművel a romokhoz kormányozta. Mihelyt ott lerakodott, a hernyótalpas a hajó távvezérlése segítségével már magától visszajött a. következő fuvarért.
 Rich és két embere a második szállítmánnyal hajtott el, és Dane az expedíció negyedik hallgatag tagjának társaságában várta, hogy a hernyótalpas visszatérjen. Az utolsó rakomány nem volt nagy, s mindenféle holmi volt benne, főleg az expedíció tagjainak személyi poggyásza.
 Bár az expedíció embere láthatólag helytelenítette a dolgot, a raktárostiszt-jelölt egyszerűen nem vett róla tudomást, hanem halomba rakta a csomagokat, hogy gyorsan végezhessen a kirakodással. Mégse ő, hanem a másik ejtett el egy ütött-kopott utazóládát. A nehéz láda fogantyúja esés közben beleakadt egy kiálló szikladarabba, és a láda kinyílt.
 Az expedíciós fojtott káromkodással odaugrott és igyekezett visszagyömöszölni a ládába a benne levő holmit, de nem sikerült olyan gyorsan csinálnia, hogy Dane ne vegye észre az atlétatrikóba csavart könyvet.
 Az a könyv! Dane összehúzta a szemét, hogy ne süssön bele a nap. Hiába, nem volt módjában még egy pillantást vetnie a könyvre: az expedíció tagja már becsukta és leszíjazta a ládát. De Dane biztos volt benne, hogy látott már egy ugyanilyen könyvet. Wilcox lecsapható asztalán hevert. Vajon miért hord magánál egy régész komputerekhez való asztrogátor-kézikönyvet?

5. Az első terepszemle

A Limbón az alkonyat furcsa volt és kásás, mintha az árnyékoknak tapintható kiterjedésük lett volna. Dane gondosan becsukta a raktár külső ajtaját. A hernyótalpast, amely az utolsó fuvar után üresen tért vissza a kopár vidéken keresztül, kint hagyta a Királynő szárnyai alatt, a fölperzselt talajon. Megtettek minden óvintézkedést, amit egy űrhajósnak meg kellett tennie egy ismeretlen bolygón. A rámpát behúzták, a szellőzőnyílásokat bezárták. Mindent összevéve: a Királynő a Limbón csillogó, teljesen sima felületű toknak látszott, amelyet csak valami egészen korszerű, technikailag rendkívül magas fokon álló fegyver tudna feltörni. A kereskedők csak olyan hajón szálltak fel az űrbe, amely szükség esetén erődítményül is szolgálhatott.
 Dane még mindig az említett problémával foglalkozva mászott fölfelé egyik szintről a másikra, míg Rip szűk kis kabinjába nem ért. Az asztrogátor-jelölt egy lecsapható ülésen kuporgott, tévékamerával a kezében.
 - Egész tekercs felvételt csináltam a romokról – szólt oda izgatottan Dane-nek, amikor az megjelent az ajtóban. - Hanem az a Rich... ilyen féreggel még életemben nem találkoztam! Csoda, hogy Szindbád nem hajkurászta föl a többi raktárbeli rágcsálóval együtt, és nem tekintette jogos zsákmányának...
- Miért? Mit művelt?
 - Ott van kint az őslakóktól ránkmaradt eddig legnagyobb lelet - bökött Rip az ujjával a fal felé -, s egyszerűen ráteszi a kezét, mintha az ő magántulajdona volna. Közölte Jellico kapitánnyal, hogy nem szeretné, ha bármelyikünk is odamenne nézelődni, mondván, hogy az „avatatlan kíváncsiskodók tolakodása már túl sokszor tett tönkre rendkívül értékes leleteket"! Méghogy avatatlan kíváncsiskodók! - ismételte meg rekedten Rip, és Dane ismeretségük óta első ízben vette észre rajta, hogy valóban dühös.
 - Ugyan - legyintett bölcsen Dane -, még ha négy segítőtársa van is, az egész bolygót akkor se tudja felkutatni. Mi is kiküldünk majd egy felderítő osztagot, ahogy az elő van írva, nem? Miért ne találhatnánk magunknak mi is néhány klassz romot? Nem hinném, hogy az egész bolygón az a rom az egyetlen, amit Rich talált. És semmiféle szabály nem tiltja, hogy azokat a romokat, amelyeket mi találunk, át is kutassuk.
Rip felderült.
 - Neked aztán van sütnivalód, cimbora! - Letette a tévékamerát.
 - Egy biztos - szólt közbe a folyosóról Kamil a maga választékos kiejtésével -, a mi kedves doktorunkat végképp nem lehet azzal vádolni, hogy elhanyagolja a kötelességét. Úgy rohant a munkaterületére, hogy azt gondolná az ember, félt, hogy ott talál valakit, aki éppen nagy darabokat hasít ki a legszebb leletekből. Kicsit rejtélyesen viselkedik a mi kedves doktorunk, nem?
Rip ismét hangot adott régi gyanújának.
- Nem tudott az Ikertornyokról...
- Vörös hajú munkatársa meg komputerekhez való asztrogátorkézikönyvet cipel a ládájában. - Dane örült, hogy  maga megfigyelésével is hozzájárulhat a témához. Különösen mert Kamil is jelen volt és hallotta. Kijelentését hízelgő csend fogadta. Mint mindig, most is Ali döfte bele az első tüskét.
 - És hogy jutott éppen a te tudomásodra ez a meglepő körülmény?
 Dane elhatározta, hogy nem vesz tudomást a kicsit bántó hangsúlyról, amellyel a „te" szócskát kiejtette.
 - A fickó elejtette a ládáját, a könyv kiesett, ő meg kétségbeesetten igyekezett eltüntetni.
 Rip kinyitotta a faliszekrényt, kivett belőle egy vastag, vízálló, elnyűhetetlen kötésű könyvet.
- Ilyen volt?
Dane megrázta a fejét.
- Az övének piros kötése volt. Mint annak, amelyik Wilcox irányítófülkéjében hever az asztalon.
 Kamil halkan füttyentett, Rip fekete szeme meg kerekre nyílt.
 - De hisz az szolgálati könyv! - jelentette ki. – Csak beosztott asztrogátor kap belőle, s ha otthagyja a beosztását, a könyv a kapitány széfjébe kerül, s az ott őrzi, amíg az új asztrogátor nem lép szolgálatba. A Szövetség törvényei szerint minden hajón csak egyetlen példány van belőle. S ha egy hajót kivonnak a forgalomból, a rajta levő szolgálati könyvet megsemmisítik...
Ali nevetett.
 - Ugyan, ne légy már ilyen naiv, barátocskám! Szerinted hogy ügyködnek az űrkalózok meg a csempészek? A levegőből szedik a számításaikat? Nem lennék meglepve, ha kiderülne, hogy egész csinos feketekereskedelmet folytatnak olyan komputer-kézikönyvekkel, amelyekről mindenki azt hiszi, hogy rég elégették őket.
Rip erre csak a fejét rázta.
 - Nem tartalmaznák a legújabb adatokat. Ezeket akkor írják beléjük, amikor megérkezünk valahová. Mit gondolsz, miért megy Wilcox a mi könyvünkkel azonnal a reptér irányába, valahányszor leszállunk egy bolygón?
A könyvet azonnal a rendőrségre küldik és bejegyezgetik a legújabb adatokat. És csakis hivatalos könyvet lehet bemutatni. Azonnal kiszúrják, ha nem hivatalos!
 - Ide figyelj, ártatlanságom - kezdte affektált hangon Kamil. - Akármilyen törvényt hoz is a Szövetség a maga eszményi légüres-terében, mindig akad egy okos fickó, néha több is, aki éjjel-nappal azon töri a fejét, hogyan szeghetné meg. Azt nem tudom megmondani neked, hogyan csinálják, de hajlandó vagyok lefogadni a mostani vállalkozásunkból rám eső részbe, hogy meg is szegik. Ha egyszer Thorson egy piros szolgálati könyvet látott annál a fickónál, akkor a törvényt itt és most szegték meg. A Limbón.
Rip felállt.
- Szólnunk kell Steennek...
- Mit mondunk neki? Hogy Thorson egy szolgálati könyvhöz hasonló könyvet látott kipotyogni annak a földtúrónak a személyes cuccai közül? Talán fölvetted, Thorson, megnézted közelebbről is?
 Dane kénytelen volt bevallani, hogy nem. S kezdett elcsüggedni. Csakugyan: mivel tudja bizonyítani, hogy az expedíció egyik tagjának tiltott könyv van a birtokában? Márpedig a hajón levők közül Steen Wilcox az utolsó, aki elhisz valamit, ami nem konkrét bizonyítékokon alapul. Amíg Dane-nek nincs a kezében a szóban forgó könyv, és nem tudja felmutatni, nem sok esélye van rá, hogy hitelt adnak az állításának.
 - Na látod - fordult Kamil megint Rip felé. - Alaposabb bizonyítékokat kell szereznünk, mielőtt rettenthetetlen szövetségi rendőrök vagy járőrszolgálatosok módjára odaállhatnánk a feletteseink elé.
 Rip visszaült a helyére. Ez az érvelés őt is éppúgy meggyőzte, mint Dane-t.
 - De hát - próbált belekapaszkodni a lesújtó szónoklat egyetlen biztató pontjába - magad is azt mondod: „alaposabb bizonyítékokat kell szereznünk". Azaz te is azt hiszed, hogy valami nincs rendjén a doktor körül!
Kamil megvonta a vállát.
 - Szerintem fondorlatos gazember, de ez szigorúan csak az egyéni véleményem, és ki nem ejtem a számon, amíg nyomós érvekkel bizonyítani nem tudom. S addig inkább törődjünk a magunk dolgával. Egy órán belül sorsot húzunk, hogy ki melyik szitakötőre kerül.
 A Királynő aprócska felderítőgépein - a szitakötőkön -két ember fért el kényelmesen, esetleg három, de akkor már szűkösen voltak. A gépkezelő részleg mindkét repülőgépet gondos vizsgálat alá vetette még a délután folyamán, amíg Dane az expedíció felszerelésének kirakásával volt elfoglalva. S nem fért hozzá kétség, hogy másnap reggel a két szítakötő közül az egyik már fel is száll egy kis terepszemlére.
 A Limbón uralkodó sűrű éjszakai sötétséget nem törte meg sehol semmiféle fényforrás. A Királynő személyzete meg egy szűk ülésen szorongtak a háta mögött. A gépmester-jelölt megnyomott egy gombot a műszertáblán, mire a domború szélvédő felemelkedett és rájuk borult, burokként magába zárva őket. Simán fölemelkedtek a Királynő mellől, körülbelül az orr magasságáig, majd elröppentek észak felé, abba az irányba, amelyet Jellico és Van Rycke kijelölt nekik.
 A nap már fölkelt, sugarai lángolva verődtek vissza a fölperzselt talajban húzódó salakfolyókról, és fölélénkítették a hegylánc előtti dombok völgytorkolataiban a kusza növényzet fakózöldjét. Miközben egyenest az északi hegylánc felé repültek, Dane bekapcsolta a felvevőgépet.
 Mikor a gyér bozótcsomók fölé értek, Ali automatikusan lejjebb ereszkedett és lassított, hogy társai alaposabban megvizsgálhassák, mi van alattuk. Dane azonban sehol semmi jelét sem tudta felfedezni az életnek, nem látott se rovart, se állatot, és szárnyas lények sem bukkantak fel körülöttük a légben.
 Végigrepültek az első keskeny völgy fölött, keresték, nem látnak-e valami érdekeset. Aztán Ali jobbra fordult, meredeken fölemelkedett és átrepült egy fűrészfogú, kopár, fekete sziklalánc fölött, megkereste a legközelebbi termőtalajfoltot. De ott is csak gyér bozótot és elszórt fűcsomókat találtak.
 A harmadik völgy azonban ígéretesebbnek tűnt. Keskeny patak csörgedezett a közepén, s a növényzet nemcsak sűrűbb volt, hanem mélyebb, természetesebb zöld is. Dane és Tau szinte egyszerre pillantották meg az első érdekességet és egyszerre kiáltottak fel:
- Ott!
- Nézd csak!
 Ali már átrepült a szóban forgó hely fölött, de erre lelassított és visszakanyarodott, miközben két társa a szélvédőhöz tapadva igyekezett újból megtalálni azt a furcsa kis foltot az alattuk elterülő tájban.
 Sikerült! És Dane még izgatottabb lett, amikor megállapította, hogy első sejtése igaznak bizonyul. Az a zsebkendő nagyságú szabályszerűen körülkerített folt megművelt terület volt. De mekkora? A kavicsfallal és élősövénnyel körülzárt földdarab nem lehetett nagyobb négy négyzetlábnál.
 Nyílegyenes sorokban aprócska, páfrányszerű növény nőtt rajta, sárga levelei remegtek, mintha szellő fújta volna őket, pedig a körülöttük levő bokrokon egyetlen levél se rezdült.
 Ali leírt két kört a folt fölött, aztán alacsonyan továbbrepült - a völgy irányát követve - a felperzselt síkság felé. Elszálltak még három körülkerített földdarab fölött, aztán egy nagyobb térség fölé jutottak, ahol a völgy annyira kiszélesedett, hogy három-négy ilyen kert is elfért rajta. Valamennyi körül volt kerítve, és szemmel láthatólag gondosan művelt terület volt. De nem volt sehol egyetlen ösvény és egyetlen épület sem: semmi nyoma, hogy ki vagy mi ültette el és takarítja majd be ezeket a növényeket.
A zavart csöndet Tau törte meg.
 - Persze lehetséges, hogy ezúttal nem állati, hanem növényi civilizációval van dolgunk...
 - Ha úgy érted, hogy azok a répafejű izék építették a kerítéseket, s aztán szép sorban elültették önmagukat... - kezdte Ali, de Dane már rá is jött, mit kell erre felelnie. Mint raktárosnak, erősen az agyába vésték, hogy annak, aki az X-T fajokkal foglalkozik, minden előítélettől mentesnek kell lennie, s alapos vizsgálat nélkül semmiféle feltevést nem szabad elfogadnia.
 - Lehet, hogy ez a palánta-kert... s a felnőttek ültették el a magokat...
 Ali erre gúnyosan horkant egyet. De Dane nem volt hajlandó elárulni, hogy bosszús.
 - Nem szállhatnánk le? Meg kellene néznünk közelebbről...
 - Persze jó messze a kertektől - tette hozzá egy pillanat múlva a figyelmeztetést.
 - Ide figyelj, te zöldségkereskedő! - csattant fel Ali. - Én nem vagyok se újonc, se agyalágyult...
 Ezt megérdemelte, ismerte be őszintén Dane. Neki ez az első felderítő útja, Ali jóval tapasztaltabb. Mostantól fogva nem üti bele az orrát a szitakötő irányításába. Tartotta is a száját, miközben Ali csavarmenetben leereszkedett egy kopár sziklára, jó messze a pataktól is, a kertektől is, amelyet a patak vize öntözött.
 Tau érintkezésbe lépett a Királynővel, jelentette, mit fedeztek föl; utasítást kaptak, hogy óvatosan kutassák át a völgyet, hátha értelmes élőlények egyéb nyomaira is bukkannak.
 Az orvos szemügyre vette a közeli sziklákat, miután leszálltak.
- Itt esetleg barlangok lehetnek... - vetette fel. De hiába mentek aránylag közel a magasba nyúló, kopár, fekete sziklákhoz, sehol sem láttak még akkora üreget vagy repedést sem, amely akár csak egy Szindbádhoz hasonló nagyságú teremtménynek is oltalmat nyújthatott volna.
 - Lehet, hogy elbújtak a szitakötő elől - jegyezte meg Ali. - S most biztos fedezékből figyelnek bennünket.
 Dane körbe fordult, és figyelmesen szemügyre vette nemcsak a sziklafalakat, hanem a bokrokat és a magasabb, durva fűcsomókat is.
 - Nagyon aprók lehetnek - dünnyögte mintegy önmagának. - Azoknak a kerteknek a területe túl kicsi.
 - Növények - vetette fel Tau újból a maga kedvenc elméletét. De Dane még mindig nem volt hajlandó egyetérteni vele.
 - Eddig nyolc X-T fajjal vettük fel a kapcsolatot - mondta lassan. - A slithek csúszómászók, az árvák macskafélék, a fifftocok karlábúak. Ami a többit illeti, három közülük kémiailag más, mint mi, kettő meg - a kanddoydok és a mimsik - rovárféle. De értelmes növényeket...
 - Szintén el lehet képzelni - fejezte be helyette Tau a mondatot.
 Gondosan szemügyre vették a legközelebbi kertet. A remegő növények magassága körülbelül két láb volt, csipkeszerű leveleik szünet nélkül vibráltak. Egymástól pontosan egyforma távolságra ültették el őket, s nyoma sem volt köztük gyomnak. A földlakók nem láttak a vékony szárakon se termést, se magot, de mikor közelebb hajoltak hozzájuk, érezték, hogy átható fűszeres illatuk van.
- Szegfűszeg...? Fahéj? Valamiféle gyógynövény?
- Miért lenne éppen gyógynövény? - Dane leguggolt.
Leginkább az zavarta, hogy ösvénynek nyoma se volt sehol.
Ezeket a miniatűr kerteket gondosan ápolták, mégse kötötte össze őket semmiféle út, semmi sem mutatott arra, hogy láthatatlan gazdáik lábon közelítették meg őket. Lábon...! Csak nem ez a rejtély kulcsa? Valami szárnyas faj? Megemlítette a lehetőséget.
 - Hát persze - folyamodott Ali szokott megsemmisítő taktikájához. - Egy csomó denevér, amelyik csak éjjel bújik elő. Azért nem várt bennünket fogadóbizottság...
 Éjszakai lények lennének? Teljességgel elképzelhető, gondolta Dane. Ez azt jelenti, hogy a Földről érkezett utasoknak éjszakai megfigyelőállomást kell létesíteniük és állandó szolgálatot tartaniuk. De ha a kertészek csakugyan vaksötétben végzik a munkájukat, nehéz lesz megfigyelni őket. Nem tehetnek hát egyebet, mint hogy most vonulnak megfigyelőállásba, és a nap hátralevő részében lesben maradnak, abban a reményben, hogy csak ismeretlen voltuk ijesztette meg a völgy lakóit, s ezért rejtőztek el.
 De hiába bújt el Tau és Dane a magas sziklák árnyékában, és hiába szállt fel Ali a szitakötővel a szikla tetejére, hogy ne legyen szem előtt, hiába teltek-múltak az órák, nem lehetett látni egyebet, csak a remegő fűszernövényeket és vadon burjánzó rokonaikat a patak mentén.
 Ha volt is élőlény a Limbón, nagyon kevés és nem valami változatos lehetett. Tau mintát vett a vízből meg a növényekből, és sikerült fognia egy, a talajhoz hasonló színű rovart, amely majdnem olyan volt, mint egy földi bogár. Bezárta egy kis kémcsőbe, hogy a Királynőre vihesse és alaposabb tanulmányozásnak vethesse alá. Egy óra múlva még egy széles szárnyú, színtelen rovar szállt le a vízre. De állat, madár, csúszómászó nem volt sehol.
 - Akármilyen faj élte túl a fölperzselést – suttogta Tau -, csakis nagyon alacsonyrendű lehet...
- De hát ezek a kertek! - vetette ellene Dane. Megpróbálta kispekulálni, mi lehetne megfelelő csali a titokzatos Limbó-lakók számára, ha - akármikor - előjönnek. Mivel sejtelme se volt arról, hogy mifélék lehetnek, valóban nehéz probléma volt. Mi van például akkor, ha másképp látnak? Akkor azokkal a tarka-barka vackokkal, amikkel a primitív fajokat szokták magukhoz csalogatni, nyilván semmit sem érnek. És ha a hallásuk nem olyan, mint az emberé, azok a zenélő dobozok sem jöhetnek számításba, amelyek olyan nagy segítségükre voltak a földlakóknak a kanddoydokkal való baráti kapcsolatok kiépítésében. Úgy érezte, hogy a növények illatánál kellene maradnia. Ez a fűszeres illat olyan erős, hogy az már sok is a közismerten tompa emberi szaglásnak, viszont ez az egyetlen olyan különleges tulajdonságuk, amelynek a nyomán esetleg el lehetne indulni. Ha valami illat - fűszerillat - volna a csali, talán hatna. Tauhoz fordult a problémájával.
 - Azoknak a növényeknek fűszerillatuk van. Nincs valami hasonló illatú orvosságod? Az én ládámban van ugyan a Garatole-ról való szagos szappan, de annak nagyon erős a szaga...
Tau elmosolyodott.
 - Mi legyen a csali, igaz? Valóban, valamilyen illattal talán csakugyan elő lehetne csalogatni őket. De ide figyelj! Én az orvosságok helyett inkább Mura éléskamrájával próbálkoznék. Néhány csipetnyi fűszer...
 Dane nekidőlt a sziklának. Hogy ez nem jutott eszébe! A főzéshez használt fűszerek... hát persze, Mura konyhájában talán akad valamilyen fűszer, amelynek illata előcsalogathatja azokat, akik ezeket a csipkés levelű növényeket termesztik. De akkor vissza kell mennie a Királynőre., hogy utánanézzen...
 - Azt hiszem - folytatta Tau -, ma már hiába próbálunk kapcsolatot teremteni velük. Szerintem éjszakai lények, s ennek az elképzelésnek az alapján kell előcsalogatnunk őket. Menjünk vissza...
 Mint a felderítő osztag rangidős tisztjének, Taunak joga volt így dönteni. És Dane, aki alig várta, hogy megkezdje a maga előkészületeit a kapcsolatteremtésre, készséggel helyeselte a döntést. Integettek a szitakötőnek, hogy jöjjön le, jelentést tettek a Királynőnek, és parancsot kaptak a visszatérésre.
A parancsnoki fülkében fogadták őket. A raktárfőnök és Jellico mindhármukat meghallgatta, tehát Dane is előadhatta javaslatát, hogy fűszerrel csalogassák elő rejtekükből a Limbó lakóit. Miután lelkesen kirukkolt vele, a kapitány odafordult Van Rycke-hoz.
 - Mi a véleménye, Van? Alkalmaztak már fűszert kapcsolatteremtésre?
A raktárfőnök megvonta a vállát.
 - Kapcsolatot teremteni bárminek a segítségével lehet, ami csábítja az X-T-ket. Szerintem az egyébként használatos holmival együtt ezzel is érdemes kísérletet tenni.
Jellico fogta a mikrofonját és a szájához emelte.
 - Frank - szólt bele -, gyere föl és hozz magaddal egy keveset valamennyi fűszeredből... Már amelyiknek erős, de kellemes illata van.
 Két óra múlva Dane kritikus szemmel tanulmányozta művét, legalábbis remélte, hogy kellően kritikus szemmel. Egy sziklaplatót választott ki, pontosan félúton két kis kert között. Szépen elrendezte a kövön egy szabvány kereskedőláda tartalmát. Volt ott egy csomó bizsu, aprócska játékszer, mindenféle fémtárgy, ami könnyen szembetűnik, aztán egy zenélődoboz, amely muzsikálni kezd, ha hozzányúlnak. S végül három műanyag tál, finom szövésű gézzel letakarva. A gézen keresztül csak úgy áradt a legkülönfélébb fűszerek illata.
 Egy bokor mögé volt rejtve a tévékamera, amely majd jelzi a sziklaormon levő szitakötőben ülőknek, ha bárki vagy bármi közeledik, Dane, Tau és Kamil ugyanis ott szándékoztak virrasztani egész éjszaka.
 Dane még mindig csodálkozott, hogy megengedték neki ezt a kísérletet... pedig már rájött, hogy a Királynő személyzete helyesen döntött így. Az övé az ötlet, hát valósítsa meg ő. Ha sikerül, az ő dicsősége, ha kudarcot vall, az ő baja. És Dane cseppet sem volt biztos a dolgában, amikor beszállt a szitakötőbe.

6. A vészjósló völgy

Dane-nek ismét feltűnt, milyen sűrű fekete a Limbón az éjszaka. Mivel a bolygónak holdja nem volt, a sötétséget csak itt-ott törte meg egy tűhegynyi fénypont: ezek a pontok voltak a csillagok. Még a szitakötő alján elhelyezett televíziós képernyő is alig derengett valamicskét a kásás homályban, pedig háromszoros fényt adtak rá.
 Tau folyton nyújtózkodott meg mozgolódott, nem törődve vele, hogy oldalba böki Dane-t. Dupla bélésű téli kezeslábas is volt ugyan rajtuk, s a zárt szitakötőben állítólag olyan volt a hőmérséklet, mint a Királynő belsejében, mégis meg-megborzongtak az alattomos hidegtől. Turnusokra osztották az éjszakát, s hármuk közül az a kettő, aki éppen nem figyelte a kis képernyőt, megpróbált szunyókál-ni. De Dane nem tudott aludni. Kibámult a sötétségbe, amely úgy vette körül őket, mint valami fullasztó ködfüggöny.
 Nem tudta, hány óra, amikor észrevette az első villanást: nyugaton vörös fénycsóva csapott az ég felé. Felkiáltott. Ali a képernyőt figyelte, fölnézett, Tau is összerán-dult és fölriadt.
 - Ott! Nézzétek! - Sötétben nem látták volna, merre mutat, de már nem kellett mutatni. Egész csomó fénycsóva villant fel, aztán kialudt, s utána még sötétebb lett az éjszaka, mint volt.
Ali szólalt meg elsőnek.
 - Sugárágyú! - Ujjai máris a billentyűkön voltak, üzenetet továbbított a Királynőnek.
 Dane-t páni félelem fogta el egy pillanatra, de aztán ráeszmélt, hogy a rendellenes jelenség a Királynőtől messze, nyugatra tűnt fel. Vagyis nem az űrhajót támadták meg távollétükben.
Ali jelentette, hogy ütközetet észleltek a távolban. Az űrhajóról nem látták a villanásokat, és a hajóban tartózkodóknak nem volt tudomásuk semmiféle nyugtalanító jelenségről. A sivatag túlsó szélén, Rich táboránál sem észleltek semmi rendellenességet.
 - Maradjunk? - tette fel Ali az utolsó kérdést. A válasz nyomban megérkezett: maradjanak, hacsak nem kénytelenek visszatérni. A történtek után még nagyobb szükség van rá, hogy megállapítsák, miféle élőlények vannak a Limbón. 
 De a képernyő, amely az alattuk elterülő völggyel összekötötte őket, továbbra is sötét maradt.
 Most már ketten őrködtek: egyikük a képernyőt leste, a másik nyugat felé figyelt. De több fénysugár nem hasított az éjszakába. Ha csakugyan ütközet volt, már véget is ért.
 Dane számítása szerint hajnal felé járhatott az idő, és éppen ő volt a soros, amikor az első változásfélét észlelte a képernyőn. Valami olyan gyors mozgást, hogy először azt gondolta, téved. De az alatta levő szikla jobb szélén, a bokor előtt valóban megjelent valami furcsa, valami olyan kísérteties, hogy azt hitte, nem jól lát. S szerencsére a kellő pillanatban megnyomta a képrögzítő gombját.
 Az a valami ugyanis nemcsak anyagtalan volt, hanem gyors is: olyan sebesen mozgott, hogy már amúgy is homályos körvonalai teljesen elmosódtak. Dane bizonyos volt abban, hogy látott valamit. De hogy milyen volt, azt nem tudta volna elmondani.
 A képernyő fölé hajolva feszülten leste, nem tapasztal-e rajta még valami mozgást: ha mégoly gyors is, nem kerüli el a figyelmét. Tarkóján érezte az ugyancsak meredten figyelő Ali és Tau leheletét. De - noha már rájuk virradt és egyre világosabb lett - nem láttak semmit, csak a szél rezegtette a leveleket. Akármi haladt is el alattuk, ügyet se vetett a kirakott árukra. Tehát csak a képrögzítőben levő filmtekercstől várhatták, hogy meg tudják állapítani, mi volt az.
 A Limbo napja egyre feljebb kapaszkodott az égen. A sziklacsúcsokat borító éjszakai zúzmara lassan eltűnt. De a völgy továbbra is kihalt volt, az ismeretlen valami, amit Dane látott, nem tért vissza.
 Megérkezett a másik szitakötő kipihent legénységével, hogy leváltsa őket. Rip átszállt hozzájuk, hogy beszéljen az első gép nagyokat ásító személyzetével.
- Na mi van? - tudakolta.
- Felvettünk valamit a rögzítőre... legalábbis remélem - felelte Dane, de korántsem diadalmasan, inkább mentegetőzve. Az az árnyékszerű izé aligha lehetett a kertek gazdája, legfeljebb valami arra tévedt állat.
 - A kapitány azt üzeni, hogy nézzetek körül egy kicsit nyugat felé, mielőtt visszatérnétek - fordult Rip Tauhoz.
- Járjatok el, ahogy jónak látjátok, de ne menjetek fejjel a falnak.
 Az orvos bólintott. Ali elfoglalta a helyét a kormány mellett, és fölszálltak a magasba. Az őrséget a másik szitakötő vette át. Az aprócska, szűk völgyek már ismerős hálózata terült el alattuk, kettő-háromban négyzet alakú kertek. De hiába repült fölöttük Ali egészen alacsonyan, csak növényeket láttak. Körülbelül öt mérföldet tehetett már meg nyugati irányban a szitakötő, amikor egyszerre csak iszonyú kép tárult elébük.
 A parázsló bozótból még mindig füst szállt fel lusta karikákban, a talajon keresztben-hosszában sugárfegyver okozta égési nyomok húzódtak. A nagyfeszültségű sugarak iszonyú ösvényeket vágtak a növényzetbe, talajt és sziklát egyaránt megperzselve.
 De nem is ez vonta magára utasaink figyelmét, hanem az a három valami, amely egy sziklarésben bújt össze, mintha ott próbált volna végső menedéket találni egy számára ismeretlen fegyver ellen. Az eltorzult, csúnyán összeégett testek formája már nem nagyon volt felismerhető, de a szitakötőben ülő három ember tudta, hogy valamikor élőlények voltak.
 Ali rövid felderítésre indult a völgy fölött. Életnek semmi nyoma. Addig manőverezett, amíg sikerült leszállnia annak a bizonyos sziklarésnek a közelében. De a negyedik áldozatra csak akkor bukkantak rá, amikor kiszálltak a szitakötőből és átvágtak egy sziklás részen.
 Azt a valakit - vagy valamit - megperzselte ugyan a láng, de nem ölte meg azonnal. A szerencsétlen nyomorultban maradt annyi erő, hogy bevonszolta magát egy szűk hasadékba, és valószínűleg annak a falában kapaszkodott meg, amíg bírt, aztán elernyedt, kimúlt és élettelenül kiesett rejtekhelyéről.
 Tau féltérdre ereszkedett az eltorzult holttest mellett, Dane azonban, akinek csavarta az orrát az undorító bűz, amely nem csupán a parázsló növényzetből áradt, csak egyetlen pillantást vetett rá, aztán behunyta a szemét és próbált megküzdeni háborgó gyomrával.
 Az a valami nem ember volt! Nem hasonlított semmihez, amit eddig látott vagy amiről eddig hallott. Ez... nem igaz... nem lehet igaz! Sikerült egy kicsit erőt vennie magán, kinyitotta a szemét, és kényszerítette magát, hogy még egyszer odanézzen.
 Az a teremtmény - még ha nem számítjuk is a sebeket, amelyekbe belepusztult - olyan bizarr volt, amilyet csak lázálmában lát az ember. Teste két gömbből állt, az egyik feleakkora volt, mint a másik. Fejet egyáltalán nem lehetett megkülönböztetni rajta. A nagyobbik gömbből két pár nagyon vékony, négy ízületből álló, nyilván nagyon hajlékony végtag nyúlt ki. A kisebbik gömbből még egy pár, ezek azonban a második ízületnél csápokra váltak szét, s a csápok mindegyike hajszálvékony nyúlványokból álló csomókban végződött. A két gömböt olyan vékony derék kötötte össze, mint egy darázsé. Amennyire Dane meg tudta állapítani - mert arra képtelen volt, hogy olyan figyelmesen megvizsgálja, mint Tau -, arcfélének nyoma se volt rajta: nem volt se szeme, se füle, se szája.
 De a legfurcsábbak a testet alkotó gömbök voltak: szürkésfehérek, majdnem teljesen áttetszőek. S a felületük alatt vöröses szálak látszottak, ezek lehettek a teremtmény csontjai meg egyéb szervei, amelyekre Dane egyáltalán nem volt kíváncsi.
  - Te nagyságos világűr! - tört ki Ali. - Át lehet látni rajta.
 Ez túlzás volt, ha nem is olyan nagy. A Limbo lakói - amennyiben ez a teremtmény Limbo-lakó volt - olyan áttetszőek voltak, amilyen áttetsző teremtményekkel a földlakók még nem találkoztak. És Dane biztos volt benne, hogy a rögzített képről kiderül: ott, a másik völgyben egy ugyanilyen teremtmény haladt keresztül azon a ponton, ahol kapcsolatot akartak teremteni a Limbo-lakókkal.
 Ali körbejárta a hullát és szemügyre vette a sebhelyeket, amelyeket a perzselő sugár hagyott rajta, a sugár, amely a sziklahasadékba kergette a szerencsétlen teremtményt. Óvatosan megérintett egy megfeketedett foltot a sziklán, aztán megszagolta az ujját.
- Ez bizony sugárpisztoly.
- Gondolod, hogy Rich?
 Ali végignézett a völgyön. Ez a völgy is, akár a többi, az égbe nyúló hegylánctól egészen a fölperzselt síkságig nyúlik. Nem lehettek túlságosan messze a romoktól, ahová a régészek befészkelték magukat.
 - De... miért? - tette fel Dane a második kérdést, pedig még az elsőre sem kapott választ.
 Ezek a gömb-lények megtámadták volna Rich-et és embereit? Dane ezt valahogy képtelen volt elhinni. Az ő szemében az ernyedt test, amelyet Tau még mindig vizsgálgatott, szánalmasan védtelennek tűnt. És egyáltalán nem látszott fenyegetőnek.
 - Ez a nagy kérdés. - Ali elhaladt az üreg mellett, ahol a másik három iszonyúan eltorzult hulla hevert, és lement a patak partjára, amely - akárcsak a többi megművelt völgyben - itt is a völgy közepén csordogált, s mellette sorakoztak a kis kertek.
 Itt világosan ki lehetett venni a támadó nyomát. A kertek porhanyós talajában húzódó két széles csíkot nem emberi láb hagyta. Dane hirtelen megtorpant.
- Hernyótalp! De hát a mi hernyótalpasaink...
 - Ott vannak a helyükön: a Királynő alatt, illetőleg a raktárban - fejezte be helyette Ali a mondatot. - S mivel Rich a poggyászában nem csempészhetett ide egyet, azt kell hinnünk, hogy a Limbo koránt sincs teljes híjával az életnek, miként azt a hatóság állította. - Megállt a patak szélén, aztán leguggolt és tanulmányozni kezdte a száradó sarat. - Elég furcsa nyom...
 Noha senki sem kérte a véleményét, Dane a gépésztiszt-jelölt mellé lépett. A hernyótalpak körülbelül négy hüvelyk hosszú, tisztán kivehető nyomot hagytak. Dane tudta, hogy működnek a hernyótalpasok, hiszen a munkaköréhez tartoztak. Szükség esetén kisebb javításokat is el tudott végezni rajtuk. De a hernyótalpak nyoma alapján nem tudott volna különbséget tenni köztük, így aztán hajlandó volt elfogadni a tapasztaltabb Ali véleményét.
 Amit Kamil ezután művelt, teljes rejtély volt Dane számára. Még mindig térden állva méricskélni kezdte a két barázda közti távolságot egy kis mérőrúddal, amit a szerszámtáskájából vett elő. Dane végül is megkockáztatta a kérdést:
- Mi baj?
 Egy pillanatig azt hitte, nem kap rá választ Alitól. De az feltápászkodott, leguggolt, letörölte a port a mérőrúdról és felnézett.
 - A szabványos hernyótalpas nyomtávolsága négy-kettő-nyolc - jelentette ki oktató hangon. - A robogóé három-hét-nyolc. Egy lángszórós járműé öt-hét-tizenkettő.
 Maguk a számok nem sokat mondtak Dane-nek, de a jelentőségüknek tudatában volt. A Szövetségen belül már minden gépet, szabványosítottak. Kénytelenek voltak megtenni, hogy megkönnyítsék az egyik bolygóról a másikra való szállításukat. Ali a Szövetséghez tartozó bolygók többségén használatos földi járművek három létező típusának adatait sorolta fel. Igaz, hogy a lángszóró a törvények értelmében harci eszköz, csak a katonaság és a járőrszolgálat használja, de használják újonnan fölfedezett bolygókon is: hatalmas lángsugarával könnyebb fölperzselni a sűrű erdőket meg a dzsungelek aljnövényzetét.
 - És ez a nyomtávolság egyiké sem a három közül - találta ki Dane.
 - Úgy van! Ez három-kettő-négy... s ráadásul túl nehéz a jármű. Vagy nagyon nagy terhet szállított. Ilyen nyomot egy könnyű hernyótalpas vagy robogó nem hagy maga után.
Mérnök, tehát nyilván tudja, gondolta Dane.
- Akkor hát miféle jármű volt?
Ali megvonta a vállát.
 - Nem szabványos. Alacsony és keskeny, különben nem tudott volna itt átkelni, méghozzá jól megterhelve. Csakhogy a mi szabványaink közt ilyen jármű nincs.
Dane szemügyre vette körülöttük a sziklákat.
 - Csakis a patak mentén mehetett... vagy föl... vagy le...
Ali fölegyenesedett.
 - Én elindulok lefelé - mondta, miután Tau felé pillantott, aki mélyen belemerült szörnyű foglalatosságába.
- Őt úgyse lehet elvonszolni amellől az izé mellől, amíg mindent meg nem állapít róla, amit csak lehet. - Összerázkódott. - Az az érzésem, hogy nem okos dolog túl sokáig időzni itt. A felderítést gyorsan kell végezni...
Dane az ellenkező irányba fordult.
 - Én meg elindulok fölfelé - jelentette ki határozottan.
Ali nem parancsolgathatott neki, egyforma rangjuk volt. S már indult is. A nyomok közt lépkedett, vissza se nézett.
 Mindenáron meg akarta mutatni, hogy kellőképpen vigyázni tud magára, és annyira csak ezzel törődött, hogy elkövetett egy végzetes - és felderítő kereskedő esetében megbocsáthatatlan - hibát. Noha a fején volt a sisakja és nála volt minden egyéb katonai felszerelés is, tökéletesen megfeledkezett arról, hogy bekapcsolja rövidhullámú adóvevőjét, s így teljesen vaktában vágott neki az ismeretlennek, anélkül, hogy két társa közül bármelyikkel is összeköttetésben lett volna.
 De hát ő minden idegszálával a nyomokra figyelt, amelyek egyre messzebb csalogatták a fokozatosan szűkülő völgyben a hegylánc felé. A nap egyre magasabbra kapaszkodott az égen, s rásütött az ösvényre, amelyen haladt, de itt-ott - ahol a sziklák elfogták a nap sugarait - bíborszínű árnyéktócsákra is bukkant.
 A hernyótalpas nyoma olyan egyenes volt, amilyen egyenes ezen a talajon csak lehetett. Kék csipkés szárnyú repülő rovar - amilyet a másik völgyben is láttak - szinte súrolta a patak vizét, aztán felszállt a magasba, a hidegebb légrétegekbe.
 Itt már egyre ritkult a növényzet. Egy idő óta nem haladt el egyetlen megművelt kis négyszög mellett sem.
 Érezte, hogy talpa alatt emelkedni kezd a talaj, ha nem is meredeken. A sziklafal is kanyarodott egyet-egyet, és Dane óvatosabban lépkedett. Nem szerette volna, ha valamelyik kiszögellést megkerülve egy sugárpisztollyal találja szemközt magát.
 Bizonyos volt benne, hogy dr. Richnek valamiképpen köze van a dologhoz. De honnan került ide ez a hernyótalpas? Korábban is járt volna már a doktor a Limbón? Vagy betört a rendőrség valamelyik titkos raktárába? Csakhogy ennek ellene szólt Ali kétségbevonhatatlan megállapítása, hogy ez a jármű nem szabványos.
 Az ösvény egyszerre csak véget ért, mégpedig úgy, hogy Dane egyszerűen nem akart hinni a szemének. A nyomok ugyanis egy sima sziklafalhoz vezettek és eltűntek alatta, mintha a jármű egyszerűen keresztülhajtott volna a sziklafalon!
 Dane gyorsan emlékeztette magát arra, hogy a lehetetlennek látszó dolgoknak is mindig van valami logikus magyarázatuk. Méghozzá nem „energiafalak" meg hasonlók, amilyenekről a tévében hall az ember. Ha ezek a nyomok a sziklába vezetnek, akkor ez vagy érzéki csalódás, vagy pedig valami nyílás van a falon, s az ő dolga megállapítani, melyik igaz a kettő közül.
 Csizmájának talpa csikorgott a homokkal vegyes kavicson, miközben karnyújtásnyira megközelítette a sziklafalat. S akkor egyszerre csak valami szokatlant észlelt, valami vibrálást. Itt, a völgy végét alkotó szűk katlanban néma csend uralkodott, szellő se fújt, levelek se zizegtek. És mégis: valami nyugtalanság volt a levegőben, valami izgató, túl azon a határon, hogy halló- vagy látószervével érzékelni tudta volna.
 Ösztönösen a sziklafalra tette a tenyerét. És azonnal megérezte a félelmetes lüktetést, amely a karján keresztül a testébe áramlott, s a végén már úgy érezte magát, mint egy hús-vér hangfelvevő-készülék: a szüntelen dübögés magából a Limbóból áradt. De hiába tapogatta végig ujjaival a követ, hiába vizsgálta át hüvelykről hüvelykre egész felületét, nem talált rajta egy árva repedést sem, ajtónak nyoma sem volt, és az idegtépő, tompa dübögésre se talált magyarázatot. A vibrálás kellemetlen, szinte fenyegető volt. El is kapta a kezét, mert hirtelen megijedt, hogy csapdába ejti a tompa ritmus. De most már bizonyos volt benne, hogy a Limbó nem az, aminek látszott - nem élettelen, kihalt bolygó.
 Csak most jutott eszébe, hogy fenn kellett volna tartania társaival az összeköttetést, és sietve bekapcsolta adóvevőjét. A fülhallgatóban nyomban megszólalt - tompán, messziről - Tau hangja.
 - Halló, Ali... halló, Thorson... jelentkezni... jelentkezni! - Az orvos hangja olyan sürgető volt, hogy Dane válaszolt és már ott is hagyta a falat, indult visszafelé az ösvényen.
 - Itt Thorson! A völgy végében vagyok. Szeretném jelenteni...
De a másik türelmetlenül a szavába vágott.
 - Visszatérni a szitakötőhöz! Ali! Thorson! Visszatérni a szitakötőhöz!
 - Itt Thorson. Indulok vissza. - És Dane, amilyen gyors léptekkel csak tudott, elindult visszafelé a völgyben. Miközben futott, meg-megcsúszva és botladozva a köveken és kavicsokon, Tau hangja szünet nélkül tovább hívta Alit, a mérnöktiszt-jelölttől azonban nem érkezett válasz.
 Dane kifulladva érkezett vissza oda, ahol az orvost hagyták. Amikor Tau meglátta, intett, hogy siessen a szitakötő mellé.
- Hol van Ali?
- Hol van Kamil?
 A két kérdés egyszerre hangzott el. Egymásra meredtek.
Dane felelt elsőnek.
 - Azt mondta, hogy elindul lefelé a patak mentén... egy hernyótalpas nyomára bukkantunk... azt követi. Én meg fölfelé mentem...
 - Akkor ő lehetett, aki... - Tau elhallgatott és összehúzta a szemöldökét. Sarkon fordult és szemügyre vette a völgynek a síkság felé vezető szakaszát. A víz miatt arrafelé még sűrűbb volt a bozót, valóságos falat alkotott, amelyen csak az a kis nyílás volt látható, amit a patak tört magának.
- De hát mi történt? - kérdezte Dane.
 - Hívójelet kaptam az adó-vevőmön... de szinte azon nyomban el is némult...
 - Nem én hívtalak, az én készülékem ki volt kapcsolva - felelte gondolkodás nélkül Dane. Csak aztán eszmélt rá, hogy mit csinált. Felderítésen senki nem kapcsolhatja ki az adó-vevőjét: ezt a szabályt még egy zöldfülű kezdő is tudja a Kiképző Központban. És ő már az első alkalommal kikapcsolva felejtette! Érezte, hogy arcába szökik a vér. De nem akart se magyarázkodni, se mentegetőzni, ö követte el a hibát, vállalnia kell a következményeket.
 - Akkor Ali bajban van. - Mindössze ennyi volt Tau megjegyzése, miközben bemászott a szitakötő kormánya mögé. Dane megszeppenve, némán kapaszkodott utána.
 Apró rángásokkal emelkedtek levegőbe, nem olyan simán, egyenletesen, mint amikor Ali vezette a gépet. De mihelyt a levegőben voltak, Tau a szitakötő orrát a patak folyásának irányába fordította, s olyan lassan haladt, hogy éppen csak levegőben maradtak. Közben figyelték maguk alatt a terepet. De csak a sugárpisztolyok tüzének nyomai voltak láthatók, később meg a kopár, kavicsos foltokkal és kiálló sziklákkal tarkított, sértetlen zöld növényzet.
 De tisztán látták a hernyótalpas nyomát is, és Dane beszámolt tapasztalatairól. Tau megőrizte hidegvérét.
  - Ha nem találjuk meg Alit, jelentést kell tennünk a Királynőnek...
 Dane tisztában volt azzal, hogy ez természetes, de borsózott a háta a gondolattól, hogy be kell ismernie hanyagságát. És meglehet, nemcsak gondatlan volt, amikor nem kapcsolta be az adó-vevőt, hanem ennél rosszabbat is művelt: talán ragaszkodnia kellett volna ahhoz, hogy maradjanak együtt, bármilyen elhagyatottnak látszott is a völgy.
 - Itt valami nagy disznóság történik - folytatta Tau.
- Akárki használta azokat a sugárpisztolyokat, törvényellenesen járt el...
 A Szövetség nagyon szigorú törvényekkel szabályozza az X-T-kel való bánásmódot, ezt Dane is tudta. A törvénykönyv egyes - korántsem szószaporító jogásznyelven írt -paragrafusait be is kellett magolni a Kiképző Központban. Mindenkinek jogában áll védekezni idegen támadás ellen, de egyetlen kereskedő sem használhat sugárpisztolyt, se más fegyvert X-T-k ellen, egyetlen esetet kivéve: ha életveszélybe kerül. Még az altatósugarak használatát is helytelenítik, noha a legtöbb kereskedő visz magával ilyen sugárpisztolyt, ha ismeretlen bolygóra, primitív törzsek közé készül.
 A Királynő emberei fegyvertelenül tették a lábukat a Limbóra, és nyilván ezután sem fognak fegyvert, hacsak nem alakul ki olyan súlyos helyzet, hogy életük vagy a hajó forog veszélyben. Ebben a völgyben azonban sugárpisztolyt használtak olyan valakinek az engedelmével, aki szadista módon gyűlöli a gömb alakú teremtményeket.
 - Ők nem támadhattak, ugye? Mármint azok a gömblények.
 Tau barna arca ijesztően komor volt, amikor megrázta a fejét.
 - Nem volt náluk- semmiféle fegyver. Sőt: merem állítani, hogy őket támadták meg, minden figyelmeztetés nélkül, s egyszerűen kinyírták őket. Lehet, hogy csak úgy szórakozásból!
 Ez a gondolat úgy elborzasztotta Taut - akit orvosi esküje kötelezett az élet védelmére -, hogy el is némult.
 
Alattuk a völgy egyre szélesebb lett, s végül legyező alakban síkságba torkollott. S a legyezőn nem volt nyoma Alinak. Eltűnt, mintha egyszerűen áthatolt volna a sziklafalon. A sziklafal! Dane-nek eszébe jutott, hova tűnt a völgy túlsó végén a hernyótalpas nyoma, s a szélvédőhöz szorította arcát,- hogy szemügyre vegye a sziklákat. Itt azonban nem látott semmiféle nyomot.
A szitakötő lejjebb ereszkedett, Tau leszállni készült.
 - Jelentest kell tennünk a Királynőnek, - mondta, mihelyt földet értek. Föl se állt a pilótaülésből, hanem rögtön a hosszúhullámú sugármikrofon után nyúlt.

7. Hajó az űrből

Tau ujja alatt kattant a hosszúhullámú adó-vevő hívógombja de a kattanás hangját elnyomta valami kísértetiesen ismerős, furcsa, vészjósló süvöltés. Itt, a kiégett síkság szélén nem fütyült a szél, semmi nen: törhette meg a fölperzselt vidék örökös csendjét. Nem csoda hát, hogy a fejük felett fölhangzó süvöltés hallatára mindkét földlakó talpra ugrott. Tau volt a tapasztaltabb, ő jött rá elsőnek, hogy mi az.
- Űrhajó!
 Dane nem volt ugyan tapasztalt űrhajós, de ebben az eget hasító, egyre erősödő süvöltésben volt valami, amiből sejtette, hogy ha valóban űrhajó közeledik, valami nem lehet egészen rendben körülötte. Megmarkolta Tau karját.
- Mi a baj?
 Az orvos arca erősen lebarnult az űrben, de még így is látszott rajta, hogy elsápad. Az ajkába harapott. Szemét még mindig az égboltra szegezte, tekintete riadt volt. Kénytelen volt ordítani, hogy társa meghallja a fülsiketítő zúgásban.
 Túl sebesen közeledik... nem kering a bolygó körül, hogy lelassuljon!
 És most már nemcsak hallották, hanem látták is... sötét tömeg tűnt fel a reggeli égbolton, végigsüvített rajta, s egy pillanat múlva már le is bukott valahol, a Limbo északi részén húzódó fűrészfogú hegylánc csúcsai közt.
 A hang elnémult. Ijesztő csönd lett. Tau lassan megcsóválta a fejét.
 - Biztosan lezuhant. Lehetetlenség, hogy le tudott volna fékezni.
 - Miféle hajó volt? - kérdezte zavartan Dane. Az árny olyan gyorsan süvített végig az égbolton, hogy még a körvonalait sem tudta kivenni, nemhogy ráismert volna.
 - Hála a Világűr Urának, személyszállító nem lehetett, ahhoz túl kicsi volt. Legalábbis remélem, hogy nem személyszállító volt...
 Iszonyú lett volna, ha egy utasszállító űrhajó zuhan le. Dane ezt meg tudta érteni.
 - Talán teherszállító volt. - Tau visszaült a helyére, és az adó-vevő kapcsolója után nyúlt. - Valószínűleg kormányozhatatlanná vált, amikor behatolt a Limbo légkörébe. - S máris sugározni kezdte a Királynőnek a legújabb eseményt.
 Nem sokáig kellett várniuk a válaszra. Maradjanak ott, ahol vannak, amíg a másik szitakötő Tau teljes orvosi felszerelésével oda nem érkezik. Tau repüljön tovább azzal a géppel a hegylánc felé, próbálja megkeresni a lezuhant űrhajót, s ha maradt rajta életben valaki, a Királynő emberei részesítsék elsősegélyben. A többiek maradjanak a síkságon, és próbáljanak nyomára bukkanni Kamilnak.
 Néhány perc múlva fel is tűnt a másik szitakötő. Jóformán még földet se ért, amikor Kosti és Mura kiugrott belőle, Tau meg rohant, hogy beüljön a helyükre. A gép máris felröppent, aztán indult egyenest a csipkés fogú hegylánc irányába, arra, amerre az az árnyék süvített végig az égbolton Dane és Tau szeme láttára.
 - Ti is láttátok a Királynőtől? - kérdezte a másik kettőtől Dane.
Mura a fejét rázta.
 - Látni nem láttuk, de hallani hallottuk. A pilóta elvesztette fölötte az uralmat.
Kosti széles arca csupa ránc volt az aggodalomtól.
 - Nagy erővel csapódhatott a talajnak. Csúnyán összetörhetett... valószínűleg senki sem maradt rajta életben.
Én láttam egyszer egy ilyen kényszerleszállást a Júnón... rémes volt... mindenki meghalt. Ez a hajó alighanem már akkor kormányozhatatlan volt, amikor még el sem kezdte a leszállást. Meg se próbált küzdeni a zuhanás ellen. Úgy jött, mintha máris mindenki halott lett volna a fedélzetén.
Mura halkan füttyentett.
- Talán fertőzött hajó volt...
 Dane hátán végigfutott a hideg. A fertőzött hajók iszonyú kísértetekként bolyongtak az űrben. Megannyi vándorló roncs, kóborló koporsó, benne a személyzet hullái. Legénysége összeszedett valami ismeretlen fertőző betegséget valamelyik föl nem derített bolygón, és meghal a világűr térségeiben - talán önként -, mielőtt megfertőzhette volna a lakott bolygókat. A naprendszer rendőrségének jutott az az egyáltalán nem irigylésre méltó feladat, hogy az ilyen halálos veszélyt hordozó űrhajókat felhajtsa és a fertőtlenítő napok belsejébe irányítsa őket, vagy valamilyen más módon végezzen velük. De itt, a civilizáció határain kívül, egy ilyen gazdátlan hajó évekig, sőt évszázadokig sodródhatott ide-oda, míg valami véletlen folytán valamelyik bolygó vonzáskörébe nem került, és le nem zuhant gyanútlan lakói közé.
 De hát a Királynő emberei ismerik a dörgést: nem fogják meggondolatlanul átkutatni a hajót, ha egyáltalán megtalálják. Az is lehet, hogy a roncsai ezer mérföldnyire vannak, olyan messze pedig nem jut el egy szitakötő. És ott van Tau... márpedig egy orvos vállalná legkevésbé a fertőzés kockázatát.
 - Szóval Ali... eltűnt? - Kosti juttatta eszükbe, hogy mi a dolguk.
 Dane részletesen elbeszélte, mi történt a völgyben, saját gondatlanságát se hagyva ki. Nagy megkönnyebbülésére az újonnan érkezettek egyike sem tett semmiféle megjegyzést az ő szerepére. Minden figyelmüket az előttük álló feladatra összpontosították. Mura állt elő a javaslattal, hogy mit kéne tenniök.
 - Kosti szálljon fel a szitakötővel és cirkáljon fölöttünk, amíg te meg én átkutatjuk a talajt. Hátha rábukkanunk valamiféle nyomra, amit a levegőből nem vettetek észre.
 Így is történt. A szitakötő a legkisebb sebességgel körözött fölöttük, egy pillanatra sem kockáztatva, hogy szem elől veszítse őket. Dane meg Mura pedig gyalog hatoltak be a baljóslatú völgybe. Néhol bozótvágó késeiket is igénybe kellett venniük, olyan sűrű volt a növényzet. Sikerült megtalálniuk azt a helyet, ahol a hernyótalpas lánckerekei a fölperzselt sziklás térségről jövet belemartak az épségben maradt részen a puha talajba.
 Mura itt hátrafordult és visszanézett a síkságra. Erről a pontról nem lehetett látni a rikítóan színes romokat. Mégis meg voltak győződve róla, hogy a hernyótalpas a fölperzselt területről jött és haladt tovább határozott úticéllal a hegylánc felé, hogy végül eltűnjön egy áthatolhatatlannak látszó sziklafalban.
 - Dr. Rich bandája lehetett... ? - adott hangot gyanújának Dane.
 - Talán igen, talán nem - hangzott Mura kétértelmű válasza. - Nem azt mondtad, hogy Ali szerint ez a jármű az általunk használt típusok egyikéhez sem tartozott?
Dane eltátotta a száját.
 - Csak nem azt akarod mondani, hogy... itt még élnek az őslakók utódai?
Mura nevetett.
 - Nem azt szokták mondani, hogy a világűrben minden lehetséges? De nem. Nem hinném, hogy a világ hajdani urai épp itt hagytak volna utódokat, hogy fogadjanak bennünket. Csak azt, hogy hagyhattak itt egyebet... amit most használ valaki. Nagyon szeretnék többet tudni azokról a romokról. Jóval többet.
 Lehetséges tehát, hogy Rip feltevése, amelynek néhány napja adott hangot - hogy valamelyik bolygón maradhattak holmijai a legendás őslakóknak, amiket még nem fedeztek fel -, közel jár az igazsághoz. Egy ilyen rejtekhelyet fedezett volna fel valami eddig ismeretlen banda itt, a Limbón? De hát akkor érvényes az, a komor figyelmeztetés is, amelyet viszont Ali fogalmazott meg: az őslakók fegyverei mindenki számára veszélyt jelenthetnek, ha földlakók kaparintják meg őket!
 A fölöttük köröző szitakötő fedezete alatt lassan végigfésülték a völgytorkolatot. Dane fölbontotta élelmiszercsomagját, s menet közben egy gumiszerű, ízetlen anyagból készült kockát rágcsált. Ebben a kockában állítólag benne volt minden táplálék, amire csak szüksége lehetett hosszúra nőtt, fiatal testének, hogy arányosan fejlődjék de nem volt semmi íze, és távolról sem emlékeztetett igazi ételre.
 Dane keresztülvágta magát a sűrű, tüskés bozóton, átvergődött egy csomó hosszabb ág közt, és tenyérnyi tisztáson találta magát, amelyet teljesen körülvett a tüskés zöld növényzet. Talpa alatt vastag, rothadó levélszőnyeg terült el, amelyen még a fűszálak sem tudtak áttörni.
 Hirtelen megtorpant. A barna, komposztszerű levélszőnyeg fel volt kavarva. Érezte, hogy undorító rothadás-szag árad néhány lábnyomból, s látni lehetett a frissen felkavart, zöld iszapot.
 Négykézlábra ereszkedett és megvizsgálta az összetaposott részt. Nem volt nyomozó, de még az ő gyakorlatlan szeme is látta, hogy itt dulakodás folyt. S mivel az iszapot még nem vonta be kéreg, az eset nemrég történhetett. Dane szemügyre vette a parányi térséget körülvevő növényzetet. Éppen rajtaütésre alkalmas hely volt. Ha Kamil erre jött...
 Óvatosan, hogy ne lépjen a fölkavart iszapba, a tisztás másik oldalára osont. Igaza volt! Tisztán látszott a helye, ahol bozótvágó késsel lecsaptak egy ágat. Valaki itt járt, szabályszerű földi fegyverzettel felszerelve.
 Itt járt... keresett valakit - vagy valamit -, lesett valakire!
 A gömb-lények valamelyike? Vagy azok, akik a szokatlan méretű hernyótalpast használták, és halálra perzselték a völgyben a gömb-lényeket?
 Mindegy: Dane bizonyos volt benne, hogy arra a helyre bukkant, ahol Alin rajtaütött... azaz nemcsak rajtaütött a túlerő, hanem le is gyűrte. Legyűrte - de hová lett vele? Gondosan szemügyre vette a tisztás körüli bozótot. De másutt sehol nem látta nyomát semmiféle rendellenességnek vagy résnek. Mintha a vadász - miután elejtette zsákmányát - egyszerűen elpárolgott volna.
 Dane összerezzent: valaki csörtetett a bozótban. Sarkon fordult, s már kezében is volt altatósugár-pisztolya. De csak Mura barátságos barna arca jelent meg a lombok közt. Dane intett neki, mire kilépett a tisztásra. Nem kellett felhívni a figyelmét a küzdelem nyomaira: már észrevette őket.
- Itt kapták el - jelentette ki Dane.
- De kik? Vagy mik? - kérdezte Mura. És néhány pillanat múlva hozzátette a megválaszolhatatlannak látszó kérdést is: - És hova lettek?
- A hernyótalpas nyomai elvesztek a sziklafalban...
Mura körüljárta a levélszőnyeget.
 - Csapóajtónak semmi nyoma - jegyezte meg komolyan, mintha csakugyan valami ilyesmire számított volna.
 - Nem marad más lehetőség, mint... - s folytatásul hüvelykujjával a levegőbe bökött, ahol éppen akkor erősödött fel a szitakötő berregése, ahogy Kosti körözés közben ismét a fejük fölé ért.
 - De hát akkor hallottuk volna... láttuk volna... - ellenkezett Dane, s közben azon töprengett, hogy csakugyan hallották vagy látták volna-e, ö a völgy túlsó végében volt, amikor Tau azt a félbeszakadt segélykiáltást fogta. S innen azt a helyet, ahol az orvos akkor tartózkodott, legalább két mérföldnyi beláthatatlan terep választja el.
 - A mi szitakötőinknél kisebb valami is lehetett - gondolkozott hangosan Mura. - Csak egy valami biztos: valakik hatalmukba kerítették Kamilt, s csak akkor szabadíthatjuk ki, ha előbb kiderítjük, kik voltak és most hol vannak!
 Keresztültört a bozóton, Dane meg utána. Kerestek egy tisztást, ahonnan jelt adhattak a szitakötőnek.
 - Megtaláltátok? - kiáltotta Kosti, mikor leszállt a géppel.
 - Csak a helyet, ahonnan valaki elragadta. - S Mura máris az adó-vevő kapcsolótáblájához lépett.
 Dane visszafordult, hogy még egyszer végignézzen a baljóslatú völgyön. Csakhogy a völgyről és a völgyet szegélyező sziklákról egy magasabban látható, új jelenségre terelődött a figyelme. Észre sem vette, hogy a nap lebukott, miközben ők a bozótban kutattak. Most ráadásul felhők is kezdtek gyülekezni - és nem csak felhők!
 
 A hegylánc kopár, hófödte csúcsai - amelyek olyan élesen rajzolódtak ki a Limbó fakó egére, mikor az az űrhajó elsüvöltött fölöttük - eltűntek! Mintha csak a tejszerű, seszínű égbolt ereszkedett volna le rájuk, hogy - mint valami függöny - eltakarja őket. A hegycsúcsok helyén köd gomolygott - olyan sűrű köd, hogy szinte az egész látóhatárt elborította. Mint amikor egy festő egyetlen ecsetvonással szétmázol egy rosszul sikerült tájképet. Dane még sose látott ilyesmit. És a köd nagyon gyorsan mozgott, az alatt a néhány pillanat alatt, amíg figyelte, több mérföldnyi területet elnyelt. Ha ebbe belevesznek...!
 - Nézzétek! - Odarohant a szitakötőhöz, megbökte Mura karját és a gyorsan ködbe vesző hegylánc felé mutatott. - Oda nézzetek!
 Kosti káromkodott egyet a vénuszlakók ocsmány modorában. Mura engedelmesen fölnézett. Közben északon újabb hatalmas területet nyelt el a köd. És még valamire fölfigyeltek. A völgyet szegélyező sziklafal tetejéről bodor, szürkéssárga pára szállt föl, és ellepte a sziklákat, azoknak a körvonalai is ködbe vesztek. Noha nem tudták, hogy ez ugyanannak a jelenségnek a része-e, a három földlakó önkéntelenül összebújt. Megborzongtak, részben attól, amit láttak, részben a hidegtől, amit nyilván a nap eltűnése okozott.
 Az adó-vevő kattogására ocsúdtak, fel a kábulatból: visszahívták őket a hajóhoz. A hegyeken végbement változást a Királynőn is észlelték, s a roncsot kutató szitakötő is, meg az övék is parancsot kapott, hogy azonnal jelentkezzék.
 A légkörben újabb változás állt be: a ködök mozgása felgyorsult. A völgyet szegélyező sziklafalak fölött gomolygó pára összesűrűsödött, s kezdett leszállni, elzárva a kilátást.
Kosti aggodalmasan nézte a felhőfalakat.
 - Tűnés... ki a völgyekből! Ez az izé túl gyorsan terjed! Sugárvezérléssel is mehetünk ugyan, de részemről inkább csak akkor, ha muszáj...
De mire a levegőbe emelkedtek, a köd már leereszkedett a völgy fenekéig, és fenyegetően gomolygott a fölperzselt terület, az egyenetlen talajú síkság felé. A hegylánc elenyészett, s majdnem eltűntek már a dombok is. Bizonyos értelemben nyugtalanító, sőt ijesztő volt, hogy nem láttak sehol szilárd talajt, csak a gomolygó, örvénylő köd tekergett-hömpölygött, mint valami élő, mozgó, ismeretlen, fenyegető szörnyeteg.
 Kosti a legnagyobb sebességre kapcsolt, de alig tettek meg egy mérföldet visszafelé, kénytelen volt lassítani. Mert a köd már nemcsak a völgyekből áradt, hanem az alattuk levő talajból is kígyózni kezdett fölfelé, egyre vastagabb szálakban.
 Igaz, olyan veszély nem fenyegette őket, hogy eltévednek. A fülhallgatókban halkan vibráló hang biztosíték volt arra, hogy a szitakötőnek sikerül visszajutnia az anyahajóhoz. Ez a tudat azonban semmivel sem tette elviselhetőbbé azt a tényt, hogy aludttejhez hasonló ködtengeren hajóznak.
 A körülöttük terjengő anyag buborékokban tapadt a szélvédőre. Csak a radarsugár kötötte össze őket a valósággal.	
 - A fiúk remélhetőleg visszatértek a hegyekből, mielőtt még ez a szörnyűség bekövetkezett - törte meg a feszült csendet Kosti.
 - Ha nem - felelte Mura -, kénytelenek lesznek leszállni valahol, amíg a köd el nem oszlik.
 A radar hangosabban kezdett zümmögni, mire Kosti még jobban lelassított.
 - Semmi értelme, hogy beleütközzünk az öreg hölgybe...
 A ködben irányérzéküket is, távolságérzéküket is elvesztették. Lehet, hogy tízezer láb magasan repülnek, de az is lehet, hogy csak egy lábnyira a repedezett, köves síkság fölött. Kosti egészen a műszerfal fölé görnyedt, máskor derűs képe megfeszült, tekintete ide-oda járt a köd és az előtte levő tárcsák között.
 Aztán megpillantották a hajót: sötét árnyékként tornyosult előttük a ködfátyolon keresztül. Kosti mesteri precizitással ereszkedett mind lejjebb a szitakötővel, míg végre egy zökkenéssel talajt értek. De ezúttal nem sietett kimászni a gépből. Csak ült és a keze fejével törölgette az arcát. Mura előrehajolt és megveregette a nagydarab ember vállát.
- Ez aztán szép munka volt!Kosti elvigyorodott. - Muszájból!
 Kimásztak a szitakötőből, és ösztönösen megfogták egymás kezét, amikor elindultak a Királynő felé, amely vaskos oszlopként magasodott előttük a ködben. Az, hogy a tenyerük összeért, nemcsak kölcsönös biztatást jelentett, hanem egyfajta biztonságot is adott, s Dane úgy érezte, hogy erre nagy szüksége van. És sejtette, hogy a társainak is. A fenyegető, titokzatos köd nyomasztóan nehezedett rájuk. Nyálkás csomókba gyűlt a sisakjukon, onnan meg lecsöpögött.
 Csak tíz lépés, s már a rámpa tövében voltak. Fölmentek, és egy pillanat múlva ott álltak a bejáróban, a barátságos melegben és világosságban. Jasper Weeks ott járkált fel-alá, sápadt arca csupa aggodalom volt.
 - Óh... Hát ti vagytok...? - Nem mondhatni, hogy túl barátságosan fogadta őket.
Kosti nevetett.
 - Hát kit vártál, kicsikém? Talán egy tűzokádó sárkányt a Sensorról? Mi vagyunk, bizony, és örülünk, hogy visszatértünk...
- Valami baj van? - szólt közbe Mura.
Weeks megint a bejárat külső ajtajához lépett.
 - A másik szitakötő... Egy órája nem kaptunk tőlük üzenetet. A kapitány azonnal visszarendelte őket, amikor látta, hogy közeledik a köd. A rendőrségi magnószalag szerint ezek a ködök néha több napig tartanak... de ebben az évszakban nem szoktak előfordulni. 
 Kosti füttyentett, Mura meg nekitámaszkodott a falnak és lecsatolta a sisakját.
 Több napig! - gondolta Dane. Napokig kint lenni tehetetlenül abban a lekvárban! A földhöz ragadva várni és remélni a legjobbakat! És egy kényszerleszállás a hegyekben ilyen körülmények közt...! Most már értette, miért téblábol Weeks olyan nyugtalanul a bejáratnál. Az ő utazásuk az akadályoktól mentes síkság fölött még az adott körülmények közt is csak egy kis sétafikálás volt valamelyik parkban, odalenn a földön, azokkal a nehézségekkel összehasonlítva, amelyekkel a másik szitakötő utasainak kell szembenézniük.
 Fölmentek, hogy jelentést tegyenek a kapitánynak. De Jellico az egész jelentéstétel alatt inkább az adó-vevőre figyelt. Tang Ya ült a hatalmas képernyő előtt, készen arra, hogy bármelyik pillanatban bekapcsolja a mikrofont vagy az irányítósugarat, amellyel visszavezérelheti a hiányzó gépet. Ott kinn, azon a titokzatos valamin, amivé a Limbo változott, nemcsak Ali veszett el valahol, hanem Rip, Tau és Steen Wilcox is, vagyis az űrhajó személyzetének jelentős része.
 - Már megint itt van! - Tang összeráncolta a homlokát, és lerángatta füléről a vevőkészülék hallgatóját. Most a többiek is hallhatták a morajt, amely annyira idegesítette Tangot. Akárcsak az irányítósugár bugása, néha annyira felerősödött, hogy valóban kínszenvedés volt hallgatni.
 A moraj jó darabig hallatszott, s miközben Dane figyelte, egyszerre csak észrevett még valamit... Annak a morajnak a mélyén valami tompa ritmus dübögött... s Dane ezt a ritmust már azóta ismerte, amióta annak a baljóslatú völgynek a végén a sziklafalra tette tenyerét. Ez a furcsa dübögés nagyon emlékeztetett annak a távoli sziklának a vibrálására!
 Aztán a moraj éppoly hirtelen elnémult, mint amilyen hirtelen elkezdődött. Tang visszatette a hallgatókat a fülére, és figyelte, nem érkezik-e jelzés a hiányzó szitakötőről vagy Ali adó-vevőjéről.
- Mi volt ez? - kérdezte Mura.
Jellico kapitány megvonta a vállát.
 - Mi se tudunk többet róla, mint te. Lehet, hogy valamiféle jelzés. Egész nap adják, szabályos időközökben.
 - Vagyis tudomásul kell vennünk - Van Rycke hatalmas alakja jelent meg az irányítófülke ajtajában -, hogy nemcsak mi vagyunk a Limbón. Sőt: a Limbo sokkal több, mint aminek első pillantásra látszik.
Dane megint megpróbált kifejezést adni gyanújának.
 - Azok a régészek - kezdte, de a kapitány olyan pillantást vetett rá, hogy szinte a szó közepén elnémult.
 - Sejtelmünk sincs róla, mi rejlik a dolog mélyén - jelentette ki ridegen Jellico. - Egyenek valamit, fiúk, és pihenjenek le...
 Dane, akit bosszantott, hogy így belefojtották a szót, kelletlenül követte Murát és Kostit a kantinba. Amikor elhaladtak a kapitány fülkéje előtt, hallották, hogy a hoobat vadul rikácsol. Pontosan úgy, gondolta Dane, mintha  hozzá hasonló hangulatban lenne. S rosszkedvét még a meleg étel se tudta egészen elűzni, pedig nagyon is más volt, mint azok az élelmiszerek, amelyekkel eddig be kellett érnie.	
 Kosti hangulatára viszont igen jó hatással volt a vacsora.
 - A mi Ripünket nem kell félteni - jelentette ki -, van annak esze bőven. És Mr. Wilcox is tudja, mit csinál. Szépen kényelembe helyezték magukat valahol, és addig elő nem jönnek, amíg ez a nyavalya el nem oszlik. Kinek van kedve ilyenkor kidugni az orrát?
 Talán igaza van Kostinak, tűnődött Dane. De hátha vannak a Limbón olyanok, akik ismerik az éghajlat váratlan változásait, és úgy megszokták az efféle ködöket, hogy ilyenkor is tudnak tájékozódni, éppen a köd leple alatt? Hátha az a jelzés, ami a vevőkészülékben harsogott, radarsugárzás, s valamilyen támadó csapatot irányít, amely titkon lopakodik előre a ködben... egyenest a mit sem sejtő Királynő felé?

8. A köd fogságában

A Királynő személyzetének azok a tagjai, akiknek a beosztása megengedte, a Limbóra nyíló ajtóhoz gyűltek. Mintha egy más bolygóra kerültek volna, olyan volt az előttük elterülő táj: egyetlen szürke gyapjúgombolyag. Legszívesebben persze az irányító részleg, pontosabban Tang adó-vevője közelében tartózkodtak volna, de a kapitány ottléte még a próbálkozástól is elvette a kedvüket. Okosabbnak látták lekuporodni a rámpa tetejére, onnan bámultak a ködbe, s hegyezték a fülüket, nem hangzik-e fel a szitakötő motorjának zúgása. A másik szitakötő ugyanis még mindig nem érkezett meg.
 - Van azoknak eszük - jelentette ki Kosti már vagy huszadszor. - Nem akarják kitörni a nyakukat, inkább meg se próbálnak áthatolni ezen a kásán. De Ali esete más. Amikor őt elrabolták, még nyoma se volt ennek az izének.
- Szerinted rablók voltak? - kérdezte Weeks.
Nagydarab barátja elgondolkozott a dolgon.
 - Hát igen... csak azt mondd meg, mi lehet ezen a Limbón, amit érdemes volna elrabolni. Itt ugyan nemigen van értékes szőrme vagy arlunkristály, még egy rakományra való se, én legalábbis semmi effélét nem láttam csak úgy szanaszét heverni. Mi a véleményed azokról a döglött micsodákról abban a völgyben, Thorson? - fordult Dane felé. - Úgy néztek ki, mintha volna valamijük, amit érdemes elrabolni?
 - Nem volt azoknál fegyver... még ruha se volt rajtuk... már amennyire meg tudtuk állapítani - felelte meglehetősen szórakozottan Dane. - És a kertjeikben csak számomra ismeretlen, fűszerillatú valamik nőttek… 
 - Talán gyógynövények... Nem gyógynövények vajon? - kérdezte Weeks.
  - Akkor valami eddig ismeretlen gyógynövények lehetnek, mert Tau se látott még ilyeneket. - Dane felszegett fejjel meredt a ködbe. Majdnem bizonyosra vette... igen... megint hallja! - Figyelj csak! - Karon ragadta Kostit és kivonszolta a rámpára.
- Hallasz valamit? - kérdezte egy pillanat múlva.
 A hangot tisztán lehetett hallani a ködben, amely már majdnem olyan fekete volt, mint az éjszaka: a Királynő orrán levő jelzőlámpa fénye sem tudott áthatolni rajta. Szabályos motorberregés volt, s a köd valami rejtélyes módon úgy felerősítette, mintha egy egész raj kis repülőgép készülne lecsapni a szélrózsa minden irányából az űrhajóra.
 Dane gyorsan megfordult és rátette a kezét a kapcsolókarra, amellyel a rámpán elhelyezett lámpákat lehetett bekapcsolni. Akármilyen sűrű is a köd, valami halvány fény csak áttör rajta, s jelzi a szitakötőnek, hol kell leszállnia. Weeks eltűnt. Dane hallotta, hogy csattognak odabenn űrcsizmái a létra fokain, ahogy fölfelé igyekszik a hírrel. S mielőtt a lámpák kigyulladtak volna, új jelzőfény villant fel: az űrhajó orrán levő nagy erejű reflektor, amely még a ködön is áthatolt, bármennyire szétszóródtak is a sugarai.
 S ugyanakkor valami sötét tárgy süvített el az űrhajó mellett, olyan közel, hogy Dane hátraugrott, mert biztosra vette, hogy súrolni fogja a rámpát. A motor hangosan berregett, aztán elhalkult, majd újból felbőgött, mikor az árnyék másodszor is felbukkant, ezúttal már közelebb a talajhoz.
 Az árnyék tisztán hallhatóan, csikorogva landolt, amiből arra lehetett következtetni, hogy a köd miatt nehéz fölbecsülni a távolságot. Aztán a rámpa tövében felbukkant három alak, de körvonalaikat csak akkor lehetett tisztán kivenni, amikor már majdnem a bejáratnál voltak.
 - A szentségit! - Rip öblös hangja ütötte meg a lesben állók fülét. Megállt és megveregette a hajó oldalát. – De jó viszontlátni az öreglányt, istenem, de jó!
 - Hogy sikerült átjutnotok ezen a nyavalyán? - kérdezte Dane.
 - Muszáj volt átjutnunk - felelte magától értetődően az asztrogátor-jelölt. - A hegyek közt nem tudtunk leszállni sehol. Csupa csúcs meg szakadék, legalábbis annak látszik. A radarsugárhoz igazodtunk... kivéve mikor... mondjátok, mi volt az a zavarás? Kétszer is rossz irányba haladtunk miatta. Nem lehetett kiszűrni...
 Steen Wilcox és Tau lassúbb tempóban jöttek Rip után. Az orvos különösen fáradtan lépkedett, kezében a mentőládával. Wilcox meg csak éppen dörmögött valamit köszönésképpen a várakozó csoportnak, s már ment is tovább, fel az irányító részlegbe. De Rip maradt, és újabb kérdést tett föl.
- Mi van Alival...?
 Dane újból előadta, milyen fölfedezést tettek a völgyben, a tisztáson.
 - De hát hogyan? - hangzott Rip következő, tanácstalan kérdése.
 - Nem tudjuk. Hacsak nem szálltak föl vele. Csakhogy nem volt ott akkora hely sem, hogy egy szitakötő elfért volna. Meg aztán az is érthetetlen, hogyan tűnhettek el a hernyótalpas nyomai a sziklában. Valami gyanús ezen a Limbón, Rip...
 - Milyen messze volt az a völgy a romoktól? - Az asztrogátor-jelölt hangja már korántsem csengett olyan jókedvűen. Csöndesebben beszélt, de határozottabban.
 - Közelebb voltunk a romokhoz, mint a Királynőhöz.
De visszafelé jövet utolért bennünket a köd, és nem láttuk a romokat, ha ugyan egyáltalában átrepültünk fölöttük.
 - És azután a félbemaradt jelzés után többé nem sikerült kapcsolatot teremteni Alival?
 - Tang azóta is egyfolytában próbálkozik. És mi is állandóan bekapcsolva tartottuk a vevőt, amíg kint voltunk.
 - Biztos azonnal elvették tőle a készüléket - vélekedett Rip. - És ami az elrablóit illeti, bölcsen tették. Különben bemérhettük volna.
 - Hát be lehet mérni egy adó-vevőt, amit nem működtetnek? - Dane előtt kezdett derengeni némi halvány lehetőség. - Ha nem kapcsolták ki belőle az áramot?
 - Nem tudom. A hatótávolsága nyilván nagyon korlátozott. Kérdezzük meg Tangot... - És Rip már indult is fölfelé a létrán a rádiós szolgálati helyére.
 Dane az órájára pillantott, gyorsan egyeztette a hajó időszámítását a Limbóéval, és megállapította, hogy odakint éjszaka van. Ha sikerülne is Tangnak bemérnie Ali adó-vevőjét, most úgysem találnák meg.
 A rádiós nem volt egyedül. Ott volt mellette a Királynő valamennyi tisztje, és Tang megint jó messze eltartotta a fülétől a hallgatókat, hogy valamennyien hallhassák a zavaró hangokat, amelyeket kintről, a ködlepte Limbo valamelyik ismeretlen pontjáról adtak le.
 Amikor a két fiatalember belépett, Wilcox éppen azt mondta:
 - Ez az! Pontosan a radarsugarat zavarja. Kétszer is sikerült bemérnem. Csakhogy az adott légköri viszonyok közt, ebben a mindent elborító lekvárban erősen kérdéses, mennyire pontosak a kapott adatok. Valahonnan a hegyekből jön...
 - Nemcsak valami légköri zavar? - A kérdést Jellico kapitány intézte Tanghoz.
 - Semmi esetre sem! Azt sem hinném, hogy valamiféle jelzés... bár irányítósugár lehet. Inkább olyan, mintha valami nagy elektromos berendezés volna...
 - Miféle elektromos berendezés sugározhat ilyen adást? - tette fel a kérdést Van Rycke.
 Tang letette a hallgatókat a könyöke mellé, a lecsapható asztalkára.
 - Jó nagynak kell lennie... Körülbelül akkorának, mint amekkora a Földön a HG-komputer!
 Döbbent csend lett egy pillanatra. Egy ugyanolyan erejű elektromos berendezés ezen a lakatlan bolygón, mint a HG! Idő kellett hozzá, hogy meg tudják emészteni. De Dane észrevette, hogy Tang megállapítását egyikük sem vonja kétségbe.
 - De hát mit csinál az itt? - Van Rycke hangjából őszinte csodálkozás csendült ki. - Mire használhatják?
- Azt is jó volna tudni, ki működteti – figyelmeztette Tang. - Ne felejtsd el: Kamilt elkapták. Valószínű, hogy azok rengeteget tudnak rólunk, mi meg sötétben tapogatózunk...
 - Űrkalózok! - jelentette ki Jellico, de olyan hangon, mintha igazában maga se hinne benne.
 - Akkora elektromos berendezéssel, mint egy HG-komputer? Nem mondom... - jegyezte meg Van Rycke, de nem is leplezte, hogy aligha hiszi. - Egy biztos: amíg a köd fel nem száll, nem mehetünk ki és nem nézhetünk körül...
 A rámpát behúzták, s a hajón az élet ismét visszatért a rendes kerékvágásba. Dane azért nagyon kíváncsi lett volna, hányan tudnak aludni a személyzet tagjai közül. ö maga azt hitte, hogy nem jön álom a szemére, de az utóbbi huszonnégy órában átélt kalandok okozta fáradtság végül is elnyomta. Álmában egyre Alit kergette, előbb kanyargós völgyekben, aztán meg egy HG-komputer égbe nyúló rekeszei közt, de a gépésztiszt-jelölt gyorsabb volt, nem sikerült utolérnie.
 Az órája reggel kilencet mutatott, amikor a Limbóra nyíló ajtóhoz lépett, amelyet ismét kinyitottak. De akár éjfél is lehetett volna: a köd alig egy-két árnyalattal volt világosabb, mint amikor utoljára látta. Az ő szemében mindenesetre éppoly sűrűnek tűnt, mint amikor visszatértek az űrhajóhoz.
 Rip körülbelül a rámpa közepe táján állt, és a nadrágjába törülgette a tenyerét. Ugyanis megfogta a kötélkorlátot, amelyen nagy, zsíros cseppekbe gyűlt a nedvesség. Aggodalmas arccal nézett fel Dane-re, amikor az melléje ért. - Úgy látszik, nem akar felszállni ~ állapította meg Dane azt, ami úgyis nyilvánvaló volt.
 - Tang azt hiszi, sikerült bemérnie Ali adó-vevőjét! - robbant ki Shannon. Megint megfogta a kötelet, nyugat felé fordult, és olyan dühösen meredt a kavargó, vattaszerű ködbe, mintha puszta akaraterejével el tudná tüntetni a szeme elől.
- Merre? Észak felé?
- Nem. Nyugatra!
 Nyugatra, a romok felé, ahol Rich és társai, tábort ütöttek! Akkor hát nem tévednek: Richnek mégiscsak van valami köze a Limbo rejtélyéhez.
 - Ma kora reggel sikerült néhányszor kiszűrni azt a zavarást - folytatta Rip. - Körülbelül tíz percig jobbak lehettek a légköri viszonyok. Tang esküdni ugyan nem merne rá, de meg van győződve róla, hogy egy sisakba beépített adó-vevő zümmögését fogta.
 - Jó messze vannak... mármint a romok. - Ennyi volt Dane minden megjegyzése. Mert ő is éppoly bizonyos volt benne, mint Rip, hogy ha a rádiós egyáltalában megemlítette a dolgot, csak azért tette, mert úgy érzi, kilencven százalékig igaza van. Tang nem szokott semmit vaktában feltételezni.	
 - És most mit csinálunk? - kérdezte a raktárostiszt-jelölt.
Rip hatalmas kezével tekert egyet a kötélen.
 - Mit csinálhatunk? - kérdezte kétségbeesetten. – Nem vághatunk neki csak úgy vaktában, remélve, hogy majd csak eljutunk valahogy a romokig. Ha volna radarjuk, más lenne a helyzet...
 - Ezt meg hogy érted? Hát nem arról volt szó, hogy állandóan tartják a kapcsolatot a hajóval? Nem juthat el hozzájuk egy szitakötő a radarsugaruk segítségével? - kérdezte Dane.
 - Eljuthatna, ha volna ilyen sugár - felelte Rip. – Csak hogy abbahagyták az adást, amikor a köd leszállt. Tang tízpercenként hívta őket egész éjszaka. Még a vészjelet is leadta, hogy feltétlenül válaszoljanak. Nem válaszoltak!
 - Márpedig nincs az a szitakötő, amelyik vezérlősugár nélkül át tudná fúrni magát ezen a ködön és biztonságosan leszállhatna a romoknál.
 - Kimentem oda - mutatott Rip a talaj felé, amelyet egyáltalán nem láttak a rámpáról. - Ha nem erősítek előzőleg kötelet a derekamra, biztos, hogy egy-két lépés, és nem találok vissza...
Dane elhitte. De ezek után azt is tudta, milyen türelmetlen lehet Rip. Itt kell raboskodniuk, mikor végre nyomára bukkantak Kamilnak! Csakugyan őrjítő. Leóvakodott a csúszós rámpán, megkereste a kötelet, amit Rip rákötött, jó erősen megmarkolta a végét és belemerészkedett a piszkosszürke felhőbe.
 A köd cseppekbe gyűlt a zubbonyán, végigfolyt az arcán, s valami furcsa, olajos ízt hagyott az ajkán. Elindult, de óvatosságból minden lépés után megállt, s a kötél segítségével tájékozódott.
 A szürkeségből egy sötét tárgy körvonalai bontakoztak ki. Elővigyázatosan közelebb lépett hozzá, s zavartan nevetve állapította meg, hogy egyik hernyótalpasuk. Az, amelyik oda-vissza járt az űrhajó meg Rich táborhelye közt, amikor elszállították a doktor felszerelését.
 Oda-vissza...! Dane önkéntelenül megmarkolta a lánctalpat. Mi lenne, ha...? Nem biztos, hogy sikerül... de reményük lehet rá...
 A kötél segítségével elindult vissza a rámpa felé, nagy siettében meg is botlott néhányszor. Ha úgy lenne, ahogy reméli, minden problémájuk megoldódna. Megtalálják a táborhelyet, s rajtaüthetnek a régészen. Erre a meglepetésre nyilván nem készült fel.
 Rip a rámpán várta. Az asztrogátor-jelölt alighanem már Dane arckifejezéséből kitalálta, hogy barátja rájött valamire, de nem tett fel neki kérdéseket, csak sietett utána, amikor az berontott a hajóba.
- Hol van Jellico kapitány? És Van Rycke?
 - A kapitány alszik... Tau ráparancsolt, hogy pihenjen le - felelte Rip. - Van Rycke, gondolom, a fülkéjében van.
 Így aztán Dane közvetlen feletteséhez indult. Bárcsak úgy lenne, ahogy reméli! Az volna csak a szerencse, olyan szerencse, amilyen nem volt, amióta ők szerezték meg azon az árverésen ezt a nyavalyás Limbót!
 A raktárfőnök elnyúlva hevert a priccsén, keze a feje alatt. Dane megtorpant a küszöbön, de Van Rycke kék szeme nem volt behunyva. Dane felé pillantott. Az már fel is tette az első kérdést:
  - Használta ön az utóbbi két nap folyamán a hernyótalpast, uram?
- Tudtommal senki sem használta... Miért?
 - Akkor eddig csak egyetlen célra használták a bolygón - felelte Dane egyre izgatottabban -, éspedig arra, hogy dr. Rich felszerelését a táborába szállítsa...
 Van Rycke felült. De nemcsak felült, hanem azonnal a csizmája után nyúlt és gyorsan felhúzta.
 - És úgy gondolja, hogy a vezérlőmű még mindig a táborra van beállítva. Könnyen lehetséges, fiam, könnyen lehetséges. - Már bele is bújt a zubbonyába.
 Rip most kapcsolt. - De hisz akkor van vezérlés! -ujjongott.
 A raktárfőnökkel az élen hagyták el ismét a Királynőt, s indultak a parkoló hernyótalpashoz. A lassú teherszállító ott állt a Királynő szárnyai alatt, ahol Dane hagyta, de tompa orrával előre, mintha kifelé igyekezne a szárnyak alól, hogy negyedfordulatot téve nyugat felé induljon! Az automata vezérlőmű még mindig a táborra volt beállítva. Dane beindította a járművet, aztán kikapcsolta. De már biztos volt benne, hogy olyan hullámhosszra van hangolva, hogy - köd ide, köd oda - egyenest eltalál a táborba, ahova két nappal korábban felszerelést szállított. És megbízható kalauza lesz azoknak, akik kötelet kötnek rá, és követik. Most már van rá esélyük, hogy megtalálják Alit.
 A raktárfőnök minden megjegyzés nélkül indult vissza a Királynő felé, a másik kettő követte. Dane a vállán keresztül még egy pillantást vetett a hernyótalpasra.
 - Ha még egy hordozható lángszórónk is volna... - dörmögte.
- Többet érnénk egy szonikus ágyúval - mondta Rip.
 Dane megdöbbent. Ha be akar hatolni az ember valamilyen erődítménybe, egy lángszóró megfélemlítő eszköznek is elég. Nem szükséges feltétlenül fegyverként használni. Egy szonikus ágyú ellen azonban nincs védekezés... láthatatlan hullámai a szó szoros értelmében ízekre szaggatnak akárkit. Rip mégis azt szeretné, ha ilyen fegyverük lenne, tehát komoly veszedelemtől tart. Mindegy: a Királynő törvénytisztelő űrhajó, nincsenek rajta efféle fegyverek, a probléma tehát tisztára elméleti jellegű.
 Van Rycke fölmászott az irányító részlegbe. Mikor bekopogott a kapitány fülkéjének ajtaján, tisztán lehetett hallani, milyen éktelenül rikácsol a hoobat. Jellico kinyitotta az ajtót, az arca fáradt volt és bosszús. Mielőtt üdvözölte volna a raktárfőnököt, tenyerével rácsapott a kék színű teremtmény kalitkájára, mire az elkezdett ide-oda lengeni, de az éktelen rázkódás sem vette el lakójának kedvét a fülsértő rikácsolástól.
A raktárfőnök szemügyre vette a dühöngő hoobatot.
- Mióta rikácsol Queex ilyen veszettül, kapitány?
Jellico dühös pillantást vetett kalitkába zárt foglyára, aztán a fülsértő lárma elől kimenekült a folyosóra.
 - Majdnem egész éjszaka rikácsolt. Azt hiszem, megőrült. - Becsukta az ajtót, a rikácsolás elhalkult. - Fogalmam sincs róla, mitől borult ki ennyire.
 - Nem fogja fel vajon a hallószerve a szuperszonikus hangokat is? - kérdezte Van Rycke.
 - Bizonyos fokig. De hát mi köze ennek... - A kapitány elharapta a mondatot, a szeme összeszűkült. - Az az átkozott zavarás! Gondolja, hogy szuperszonikus?
 - Elképzelhető. Olyankor is rikácsol Queex, amikor szünetet tartanak?
 - Figyeljük meg... - Jellico megfordult és vissza akart menni a fülkéjébe, de Van Rycke karon ragadta.
- Fontosabb dolog is van, kapitány!
- Éspedig?
 - Rájöttünk, hogyan juthatunk el Rich táborához. – És Van Rycke előadta a hernyótalpas ügyet. Jellico a folyosó falának támaszkodva olyan közömbös arccal hallgatta, mintha Van Rycke a teheráruk jegyzékét olvasta volna fel.
 - Csak tényleg beváljon! - Mindössze ennyit jegyzett meg a kapitány, mikor a raktárfőnök befejezte mondókáját.
De semmi jelét nem mutatta, hogy sietne próbát tenni.
 Az űrhajó személyzetét megint a kantinba rendelték, csak Tang nem volt ott. Ő a műszerei mellett maradt. Mikor Jellico belépett, látták, hogy egy kis ezüstpálcát visel, láncon volt a derékszíjára erősítve.
 - Rájöttünk - kezdte Jellico minden bevezetés nélkül -, hogy a teherszállító hernyótalpas önirányító rendszere még mindig Rich táborára van beállítva.
 Válaszul a jelenlevők felmorajlottak, aztán egyik a másik után tette fel a kérdést, hogy mikor indulhatnak. De mikor Jellico az ezüstpálcával rávert az asztalra és figyelmet kért, elnémultak.
- Sorsot húzunk... - jelentette ki.
 Mura már fel is készült rá: fehér szalmaszálakat dobott egy tányérba, s most megkeverte őket az ujjával.
 - Tangnak itt kell maradnia - figyelmeztette a társaságot Jellico. - Vagyis tízen vagyunk. Az az öt ember indul útnak, aki rövid szalmaszálat húz...
 A szakács minden egyes ember elé odatartotta a tányért, de olyan magasan, hogy ne láthassanak bele. Dane észrevette, hogy senki sem nézi meg, milyen szálat húzott, hanem a markában szorongatja. Csak akkor nyitották szét a kezüket, hogy mindenki láthassa, milyen szerencséjük volt, amikor már mindegyikük húzott.
 Dane rövidet húzott! Megborzongott... örömében vagy aggodalmában? Körülnézett, vajon kik lesznek a társai. Rip... igen, Rip is rövidet húzott! Rövid szalmaszálat tartott hatalmas markában Kosti is. Steen Wilcox mutatta fel a negyedik, Mura az utolsó, az ötödik rövid szalmaszálat.
 Wilcox lett a parancsnok és ez rendjén is volt. Dane tökéletesen megbízott a hallgatag asztrogátorban. De azért furcsán döntött a szerencse. A személyzet tagjai közül bizonyos értelemben éppen azok voltak a legkevésbé nélkülözhetetlenek, akikre a sors választása esett. Ha valami katasztrófa következne be, a Királynő biztonságosan felszállhatna a Limbóról. Dane igyekezett nem gondolni erre az eshetőségre.
 Jellico mordult egyet, amikor látta, hogy ő kimaradt az expedíció tagjai közül. Felállt az asztal mellől és a jobb oldali falhoz lépett. Babrált valamit az ezüstpálcával, s kinyitott egy rejtett ajtót. A zár nagyot csikordult, mintha már jó ideje nem használták volna.
 Aztán láthatóvá vált egy polc... egy egész polc, megrakva sugárpisztolyokkal! S alatta szögre akasztott derékszíjak, pisztolytáskával, s a világosságban gonosz fénnyel megcsillanó tartalék elemekkel. Ez volt a Királynő fegyverraktára. Csak olyankor volt szabad kinyitni, ha a kapitány rendkívül komolynak ítélte meg a helyzetet.
 Jellico egyenként szedte ki a sugárpisztolyokat, s átnyújtotta őket Stotznak, aki valamennyit gondosan megvizsgálta, felkattintotta és becsukta a tárakat, csak aztán tette le a pisztolyokat az asztalra. Öt sugárpisztolyt és öt, tartalék elemekkel felszerelt derékszíjat. Úgy látszott, hogy Jellico komoly összecsapásra számít.
 A kapitány becsukta a rejtekajtót, aztán be is zárta azzal a parancsnoki ezüstpálcával, amelytől a Szövetség törvényei szerint se nappal, se éjjel nem volt szabad megválnia. Visszatért az asztalhoz, és szembenézett az öt emberrel. Rámutatott a fegyverekre. A kiképzés során megtanulták ugyan, hogyan kell kezelni a sugárpisztolyt, de a Kereskedelmi Szolgálat emberei egész életükben legfeljebb egyetlen alkalommal vihettek magukkal ilyen fegyvert a csillagok közé.
 - Ez a maguké, fiúk - mondta Jellico. És nem tartotta szükségesnek hangsúlyozni, mennyire veszélyesnek tartja küldetésüket.

9. Vadászat - vaktában

Dane tehát megint beöltözött a felderítő-szerelésbe. Miközben felcsatolta a sisakját, erősen megfogadta, hogy ezúttal állandóan bekapcsolva tartja beépített adó-vevőjét. A völgyben elkövetett mulasztásért senki sem tett szemrehányást neki. Pedig arra számított, hogy gondatlansága miatt tétlenségre kárhoztatják. S most kapott még egy lehetőséget, igaz, csak azért, mert szerencséje volt a sorsolásnál. De senki sem vonta kétségbe a jogát ahhoz, hogy részt vegyen a vállalkozásban, így aztán kötelességének érezte bebizonyítani, hogy nem hiába bíznak benne.
 Mivel a köd változatlanul sűrű volt, odakint nem volt se nappal, se éjszaka. Mindenesetre bekebeleztek egy tápláló ételekből álló meleg ebédet, csak azután léptek ki a sűrű homályba. Az órájuk szerint a délután közepe táján jártak.
 Rip Shannon szorosan Wilcox nyomában botorkált le a rámpán, őket követte Dane, oldalán a szokatlan, súlyos sugárpisztollyal. Kosti meg Mura már a hernyótalpas körül sürögtek-forogtak.
 A kis jármű lapos rakodófelületén csak egy ember fért el, esetleg kettő. Mivel azonban oldala nem volt, és semmi egyébben nem lehetett megkapaszkodni, hogy a göröngyös terepen le ne csússzanak a ködtől síkos felületről, a társaság beletörődött, hogy gyalog megy. Hosszú kötelekkel erősítették magukat vezetőjükhöz, a hernyótalpashoz.
 Kosti megnyomta az indítógombot, és a hernyótalpas csikorogva nekilódult. A lánctalpak alatt porrá morzsolódtak a kavicsok meg a lyukacsos kődarabok. A jármű lassan haladt, nem volt nehéz lépést tartani vele.
 Dane hátranézett. A Királynő már eltűnt. Csak valahol a magasban derengett a ködben valami, az űrhajó orrán a reflektor, amelynek a fényét normális körülmények közt mérföldekről látni lehet. Dane tulajdonképpen csak ekkor eszmék rá, hogy mit jelentene, ha elvesztené a kapcsolatot a hernyótalpassal, és gyorsan meg is húzta a kötelet, amely összekötötte vele, hogy lássa, elég erős-e.
 A talaj szerencsére elég egyenletes volt, s csak egyszer, egyetlenegy salakfolyón kellett csúszkálva, nagy keservesen átvergődniük. Aki először vezette a hernyótalpast a síkságon keresztül a romok felé, a lehető legjárhatóbb utat választotta.
 Csakhogy most a ködnek még egy furcsa tulajdonságával kellett megismerkedniük: a zajokkal. Nem tudták megállapítani, hogy azokat a hangokat veri-e vissza felerősítve, amelyeket ők idéznek elő, vagy valamilyen természetes zajt. Mindenesetre többször is megálltak, Kosti kikapcsolta a motort, és füleltek, abban a biztos tudatban, hogy körülvette őket egy másik csoport, amelyik otthonosan mozog a piszkos ködben, és meg fogja támadni őket. De valahányszor megálltak, a hangok is elnémultak, s csak amikor ismét nekiindultak, uralkodott el megint rajtuk egyre erősebben az az érzés, hogy láthatatlan üldözők követik őket. De miután kétszer is megálltak hallgatózni, anélkül, hogy összebeszéltek volna, elhatározták, hogy fütyülnek a zajokra, és mentek tovább. Elmosódó árnyéknak látták egymást, s lábuk előtt a talajból csak néhány hüvelyknyit tudtak kivenni.
 Külön bosszúságot jelentett a sisakjukon és ruhájukon lecsurgó nedvesség. Kellemetlen szaga volt - legalábbis Dane kényes orra úgy érezte -, s mintha nyálkás, mocskos lett volna tőle a bőrük. Dühösen megpróbálta letörölni az arcát, de rájött, hogy ezzel alighanem csak jobban rákeni a mocskot.
 A hernyótalpas akadálytalanul, megállás nélkül nyomult előre. A nyomában baktató emberek nem látták már az űrhajót, se a romokat, ahová el kellett jutniuk, de a gép elektronikus agya csalhatatlan pontossággal vezette őket. Körülbelül útjuk háromnegyed részénél lehettek a fölperzselt síkságon, amikor egy eddig nem hallott zajra figyeltek fel. Nem úgy hangzott, mint a saját mozgásuk visszhangja.
Valaki vagy valami szaladt valahol!
 És a szaladó léptek zaja nem űrcsizmáktól származott, a ritmusuk is valahogy furcsán idegen volt. Mintha a szaladó teremtménynek kettőnél több lába lenne, gondolta Dane.
 Belemeredt a homályba, megpróbálta megállapítani, merről jön a hang. De a ködben nem tudott tájékozódni. Az a valami éppúgy szaladhatott feléjük, mint előlük. Aztán egyszerre csak megfeszült a kötele, és rántott egyet rajta.
 - Hát ez meg mi volt? - A fojtott hang félreérthetetlenül Riptől származott.
 - Éppúgy fogalmam sincs róla, mint neked. – Dane már nem hallotta a szaladó lábak dobogását. Csak nem egy olyan gömb-lény volt?
 Valami sötét tárgy bontakozott ki a ködből, aztán Dane egy kiáltásra rezzent össze. Csizmája alatt már nem kavics és homok csikorgott, hanem sima, egyenletes talaj. Kövezeten állt, s az árnyék ott balfelől az ősi romok egy darabja volt, valami bedőlt falrészlet.
- Thorson! Dane...!
 Rip hangja sürgető volt, s Dane gyorsan válaszolt rá. Kosti nyilván megállította a hernyótalpast, mert Dane-t a kötele nem húzta már előre. Aztán beleütközött az asztrogátor-jelöltbe: egy földön fekvő alak fölé hajolt.
 Az alak Rip főnöke, Wilcox volt: ő lépett rosszul, s most félig egy hasadékban feküdt, amelybe térdig beszorult a lába.
 Végül is négyüknek kellett kiszabadítaniuk az asztrogátort. S legalább fél órájukba került, amíg sikerült felültetniük a hernyótalpasra. A lábát fájlalta: az ősöreg építmény kiálló darabja csipkés szélű lyukat vágott magas szárú csizmája bőrébe, és vérző sebet hasított a lábán. Gyorsan elsősegélyben részesítették, de ettől fogva Wilcox kénytelen volt a hernyótalpason ülni.
 Amikor a hernyótalpas újból elindult, szorosan felzárkóztak mögéje. Wilcox lövésre készen tartott sugárpisztolyát egészséges térdén egyensúlyozva ült a járművön. A törmelékes romokat lassanként egész falak váltották fel, furcsa formájú építmények épségben maradt részei. És még mindig nem bukkantak a nyomára a földlakók által épített tábornak.
 Itt, egy hajdani, ismeretlen kultúra maradványai közt Dane-t ismét elfogta az az érzés, hogy figyelik őket, hogy a látást akadályozó köd mögött leselkedik rájuk valami, valami, aminek a gomolygó köd nem jelent akadályt. A jármű lánctalpai csikorogtak a köveken; kísérteties csönd vette körül őket mindenfelől. A sima falakról csak úgy csurgott a nedvesség, néhol egész tócsákba gyűlt. A tócsák vize mocskos volt, és undorító, fémes szag áradt belőlük.
 Olyan területre értek, ahol az épületek látszólag teljes épségben maradtak, megvolt a tetejük, megvoltak az oldalfalaik, s a belsejükben koromsötét uralkodott. Dane semmit sem kívánt kevésbé, mint azt, hogy át kelljen kutatnia akármelyiket e bűzös építmények közül.
 De a hernyótalpas nem is állt meg sehol az utcán, csikorogva haladt tovább a megvetemedett kövezeten. Talán a falak nyelték el a köd egy részét, mert Dane egyszerre csak észrevette, hogy társainak nemcsak az alakját, hanem az arcát is ki tudja venni. És látta, hogy mind a négyen önkéntelenül hátra-hátranéznek és bebámulnak valamennyi épületbe, amelyik mellett elhaladnak.
 Rip bukkant rá az első leletre. Elővette zseblámpáját és a járdához közel bekapcsolta. Aztán a lámpa fénykörét egy sötét foltra irányította, amely alig valamivel a talaj szintje fölött éktelenkedett egy falon. Megrántotta a kötelet, hogy álljanak meg, s féltérdre ereszkedett a folt mellett. Dane szintén.
 A raktárostiszt-jelölt csak annyit látott, hogy társa a foltot szagolgatja, szimatol, mint a vadászkutya, ha bizonytalan nyomra bukkan. Dane számára csak egy sötét pacni volt, semmi más.
- Mi az?
 Rip lámpájának fénye a falon levő foltról a járdára vándorolt, mintha keresne valamit. Aztán megállapodott egy barnás csomón. Rip gondosan szemügyre vette a csomót, de óvakodott hozzányúlni.
- Crax-mag...
 Dane, aki szintén lehajolt, e szavakra nyomban fölegyenesedett. - Biztos?
- Szagold meg.
 De Dane-nek esze ágában sem volt követni Rip tanácsát. Minél távolabb tartja magát az ember a crax-magtól, annál jobb.
Rip talpraállt és a hernyótalpashoz sietett.
 - Egy megrágott és kiköpött crax-mag hever a földön. Nemrég köphették ki... lehet, hogy ma délelőtt...
 - Mondtam, hogy rablókkal van dolgunk! - vágott a szavába Kosti.
 - Szóval így állunk... - mondta Wilcox, és még erősebben megmarkolta sugárpisztolyát. A crax-mag azon kábítószerek egyike, amelyeket kitiltottak a Tejútrendszerből.
Azok a szerencsétlenek, akik crax-magot rágtak, abnormális gyorsasággal reagáltak mindenre, értelmi képességeik megnövekedtek, s emberfeletti erőre tettek szert – legalábbis egy időre. Hogy utána mi történt velük, arról jobb nem beszélni. De egy crax-rágóval szembeszállni azt jelentette, hogy olyan ellenféllel van dolga az embernek, aki - kábulata tetőfokán - kétszer olyan ravasz, kétszer olyan gyors és kétszer olyan erős, mint ő. S ilyesmire senki sem vállalkozik egykönnyen.
 Hiába kutatták át a környéket, az árulkodó crax-magon kívül semmiféle nyomát sem lelték annak, hogy rajtuk kívül valaha is járt volna élőlény arrafelé, amióta a rég feledésbe merült háborúban, fölperzselték a várost. Ha dr. Rich csakugyan régészeti ásatásokba kezdett, akkor kutatásainak színhelyét tovább kell keresniük.
 Wilcox a legkisebb sebességre állította be a hernyótalpast, és újból elindultak. De most már nemcsak ő tartotta lövésre készen sugárpisztolyát. Négy társa is megtette ezt az óvintézkedést.
- Érdekes... - Dane szemügyre vette a háztetők egyenetlen vonalát. Aztán odaszólt Ripnek. - Neked nem úgy tűnik, mintha ritkulna a köd?
- Szüntelenül ritkul, amióta utoljára megálltunk. Ez a szerencsénk. Nézz csak oda, cimbora!
 Hatalmas repedés tátongott a járdán, s ez, ha sűrűbb lett volna a köd, halálos csapdát jelenthetett volna, mert olyan mély volt, hogy mind a hernyótalpast, mind kísérőit elnyelhette volna. Csakhogy a gép erre is fel volt készülve. Nehézkesen irányt változtatott, kelet felé folytatta útját, s felkapaszkodott egy törmelékdombra. Wilcox kénytelen volt pisztolyát visszadugni a pisztolytáskába, és két kézzel kapaszkodni, hogy le ne essen. A gép felért a domb tetejére, és elindult lefelé a másik oldalán. Nem kúszott, hanem csúszott.
 A nagy csikorgásra-nyikorgásra kétségkívül fölfigyelhetett volna Rich valamelyik embere. A Királynő emberei fedezékbe is bújtak és hosszú percekig nem mozdultak, de nem látszott semmi jele, hogy meghallották volna őket.
 - Nem lehetnek itt - állapította meg Kosti, mikor Wilcox jeladására kibújt a fedezékből.
 - Valószínű, hogy nem is voltak itt sokáig - felelte Rip.
- Tudtam én, hogy az az ember nem igazi régész!
 - Hát akkor hogy került ide Ali adó-vevője? – szólt közbe Dane. Hiszen Tang ebből az irányból észlelte a gyönge sugárzást, bár az is igaz, hogy nem pontosan a romokat jelölte meg a sugárzás forrásaként.
 Wilcox hosszasan tanulmányozta a környéket. Közvetlenül előttük a szakadék fel volt töltve törmelékkel, s a hernyótalpas egy nem tudni, mennyire stabil híd előtt állt. A gép „memóriája" idehozta őket, s ez azt jelenti, hogy nyilván itt kelt át nem is egyszer Rich felszerelésének szállítása közbeni Vállalniuk kell a kockázatot, hogy folytatják útjukat, ha ki akarják deríteni, mi lett a régészekkel.
 Az asztrogátor bekapcsolta a motort, aztán teljes erejéből megkapaszkodott, mert a gép bukdácsolt az ingatag „hídon". A lánctalpak megcsúsztak, és a gép balra billent. Kis híja, hogy nem vetette le utasát a sötét, feneketlen szakadékba.
 
 Utána Kosti kelt át a szakadék fölött. Két kézzel kapaszkodott a géphez erősített kötélbe, aprókat lépett a „híd" közepén, s a sisakja alól legördülő verítékcsöppek lemosták arcáról a nyúlós ködréteget. A többiek ugyanilyen lassan haladtak, minden lépésüket óvatosan megfontolva. Az a körülmény, hogy egyik oldalon se láttak le a szakadék mélyére, egyáltalán nem könnyítette meg számukra az átkelést.
 A túloldalon a hernyótalpas ismét felgyorsult, és egykettőre visszatért eredeti pályájára. Itt még nyilvánvalóbbá vált, hogy a köd felszállóban van, noha még nem oszlott el egészen. De felderítőink már nemcsak egy-két lábnyira láttak, hanem legalább fél utcahossznyi távolságra.
 - Felfújható sátraik voltak - szólalt meg hirtelen Dane.
- Meg előírásos tábori felszerelésük.
 - Na és? Hol a tábor? - Rip hangja már-már ingerült volt. Amióta rábukkant arra a crax-magra, jókedve elpárolgott.
 - Nyilván nem a városban ütöttek tábort - felelte őszinte meggyőződéssel Dane. Ezek közt a romok közt olyan idegen, olyan nyomasztó volt a légkör, hogy mindentől elvette az ember kedvét. Sose tartotta magát különösebben érzékeny valakinek, de most nagyon kényelmetlenül érezte magát. És meg volt győződve róla, hogy a többiek is így vannak vele. A kis Mura például szinte meg se mukkant, amióta megpillantották a romokat, s úgy villant a szeme az utca egyik oldaláról a másikra, mintha attól félne, hogy bármelyik pillanatban valami megnevezhetetlen borzalom törhet rá a ködből. Kinek volna bátorsága itt sátrat verni, aludni, enni és dolgozni, a fölperzselt és szétrombolt lakások között, amelyekben talán sose laktak emberi lények?
 A hernyótalpas átkúszott velük az utcák labirintusán, s egyszerre csak azon vették észre magukat, hogy elmaradtak a még mindig épnek látszó épületek, s minduntalan bedőlt falak és romba dőlt házsorok állják útjukat. De gépük a beletáplált rendszernek megfelelően kikerülte az akadályokat.
 
Már majdnem megkerültek egy égbe nyúló romhalmazt, amikor Wilcox hirtelen megállította a hernyótalpast, villámgyors mozdulattal csapva le a fékre. A mozdulat és a szinte eszelős sietség, amellyel a műveletet végrehajtotta, nem kerülte el a többiek figyelmét. Azonnal lebuktak, hogy fedezzék magukat, aztán óvatosan kilestek a hernyótalpas mögül.
 Egy megtisztított részen felfújható sátor állt, bár körvonalait még nem lehetett tisztán kivenni a ködben. De látták, hogy csillog a nedvességtől. Végre eljutottak Rich táborához.
 De Wilcox nem adott parancsot, hogy menjenek tovább. Noha csak gyanús volt nekik a régész, s terhelő bizonyítékuk nem volt ellene, az asztrogátor viselkedéséből kitalálták, hogy földerítést szándékozik elrendelni, mintha csak nyílt ellenséggel állnának szemben.
 Wilcox megigazította nyakán a gégemikrofont, aztán szorosabbra húzta sisakjának állszíját. Mégse szóban adta ki az utasítást, csak intett, hogy kerítsék be a sátrat. Dane és Rip jobbfelé kúsztak, ösztönösen fedezve magukat, hogy meg ne lássák őket a sátorból.
 A körív negyedrészét már meg is tették, amikor Rip hirtelen Dane karjára tette a kezét. A asztrogátor-jelölt hang nélkül, mozdulatokkal értésére adta, hogy maradjon ott, ahol van, ő maga meg tovább kúszott egy másik pontjára a körívnek, amelyet Rich hadiszállása köré húztak.
 Dane szemügyre vette a terepet őrhelye és a felfújható sátor közt. A romokat eltakarították és elhordták, mintha az itt tartózkodóknak hernyótalpas- és szitakötő-parkolóhelyre volna szükségük. Ugyanakkor semmi sem mutatott arra, hogy a romok feltárásán dolgoznának, már amennyire Dane - akinek őszintén szólva fogalma se volt róla, hogyan dolgoznak a régészek - meg tudta állapítani. Csak a híradófilmekből megmaradt homályos emlékeire és Rip magyarázataira támaszkodhatott. De akkor is kétségtelen, hogy útközben találkozniuk kellett volna ásatások nyomával, tanulmányozásra váró dolgokkal, sőt talán még ládákkal is, amelyeket az elszállítandó leletek számára készítettek elő. Ez a hely viszont körös-körül úgy le volt kopaszítva, mintha valami pionírcsapat főhadiszállása vagy rendőrségi állomás lett volna. Lehetséges, hogy a rendőrség hagyta itt ezt a sátrat, s egyáltalán nem Rich táborhelye?
 Aztán egyszerre csak felbukkant a hernyótalpasuk, s rajta Wilcox. Sérült lábát egyenesen tartotta, nyilván azért, hogy ha valaki figyelné a sátorból, ne vegye észre, hogy harcképtelen. A hernyótalpas csikorogva kúszott a sátor felé, ahonnan nem adtak semmiféle életjelt.
 De a gép Dane csodálkozására és - arckifejezéséből ítélve - Wilcox meglepetésére nem állt meg a sátor előtt elegyengetett térségen. Ehelyett irányt változtatott, hogy megkerülje a sátrat, és tovább kúszott, amíg Wilcox meg nem állította. Az asztrogátor döbbenten bámult a sátorra. Aztán Dane fülhallgatójában megszólalt a hangja. Suttogott.
- Előre!... De óvatosan!
 Elhagyták fedezékeiket, és keresztülrohantak a tisztáson, a sátor felé, készen rá, hogy újra fedezéket keressenek. De a sátorban levők mintha ügyet se vetettek volna rá, hogy mit művelnek. Mura ért először célhoz, s finom ujjaival azonnal keresgélni kezdte a bejárat kapcsát. Mikor felhajtotta a sátorlapot, mindnyájan bebámultak.
 A sátor üres volt, üres, akár egy kagyló héja. Belső rekeszfalait nem állították fel, s nem fektették le a csempepadlót sem, úgyhogy csak a csupasz, kavicsos talaj látszott. S az ürességben nem volt látható egyetlen láda, egyetlen zsák sem a rengeteg fölszerelésből, amit elszállítottak a Királynőről.
 - Csalás! - tajtékzott Kosti. - Ezt a sátrat csak azért állították fel, hogy azt higgyük...
 - Hogy itt vannak - fejezte be helyette a mondatot Wilcox. - Az is a látszat, nem?
 - Ha szitakötőben röpülünk át felette – dünnyögte Rip -, azt is hittük volna, hogy minden a legnagyobb rendben van. De hát hol vannak?
Mura újra bekapcsolta a sátorlapot.
 - Itt nincsenek - jelentette ki, mintha eddig még nem jöttek volna rá. - De hát nem akart-e továbbmenni innen a hernyótalpas, Mr. Wilcox? Hátha az a masina jóval többet tud, mint hisszük...
 Wilcox a sisakja állszíját babrálgatta. Körülöttük felszállóban volt a köd, ha jóval lassabban is, mint ahogyan leereszkedett. Levette tekintetét a sátorról és belemeredt a homályba. Talán ha Ali nincs benne a dologban, azonnal kiadja a parancsot, hogy térjenek vissza a Királynőhöz. Így azonban rövid habozás után újra bekapcsolta a hernyótalpas motorját.
 A gép megkerülte a sátrat és ment tovább. Itt-ott már növények kezdtek föltünedezni: kemény szálú fű, satnya bokrok. És lejtős sziklatáblák jelezték, hogy közelednek az előhegységhez.
 Errefelé a síkságon már ritkuló köd ismét sűrű és kocsonyás volt, s olyan alacsonyra ereszkedett, hogy utasaink szorosan a hernyótalpas mellé húzódtak, kartávolságnyira egymástól.
 Megint elfogta őket az az érzés, hogy lesnek rájuk, hogy nyomon követi őket valami, amit nem láthatnak. A talaj egyre egyenetlenebb lett. De Kosti figyelmeztette társait, hogy azokon a helyeken, ahol puhább a talaj, lánctalpnyomok láthatók, tehát olyan úton haladnak, amelyen a hernyótalpas már korábban is járt.
 Ahogy a köd sűrűsödött, úgy méregették egyre jobban a szemüket és hegyezték a fülüket, de csak egymást és vezetőjüket, a gépet látták. A fülüknek nem hihettek.
 - Vigyázz! - Rip karon ragadta Dane-t és sikerült még idejében visszarántania, különben csúnyán beleütközött volna a sziklafalba, amelyet alig lehetett észrevenni a ködben. Csizmájuk csikorgása olyan furcsa visszhangot vert, hogy az volt az érzésük, mintha szűk szorosba jutottak volna. Csatárláncba fejlődtek, és megállapították, hogy ha egymás kezét fogják, négyen teljes szélességében átérik az utat.
 Wilcox megint lelassított és megállt. Elfogta a nyugtalanság. Ha így haladnak vaktában, még csapdába kerülhetnek. Ugyanakkor azok, akikre vadásznak, nyilván meg vannak győződve arról, hogy a Királynő emberei meg sem próbálnak keresztülhatolni a ködön. Az asztrogátornak két lehetőséggel kellett számolnia: vagy sikerül meglepetésszerűen rajtaütniük a láthatatlan ellenségen, vagy őket csalják tőrbe.
 Wilcox azért volt kiváló asztrogátor, mert kellő körültekintéssel rendelkezett, és mindig megfontoltan cselekedett. Társai tudták róla, hogy ha egyszer elhatároz valamit, elhatározásától semmiféle érveléssel nem lehet lebeszélni, így aztán megkönnyebbülten sóhajtottak fel, mikor újból beindította a hernyótalpast.
 De a hajtóvadászat megdöbbentően váratlanul és furcsán ért véget. Alig néhány lábnyit mentek ugyanis tovább, égnek meredő sziklafallal találták szemközt magukat. A jármű tompa orra beleütközött és elakadt, de a lánctalpak tovább forogtak, s úgy martak bele a talajba, mintha erőnek erejével be akarnának hatolni a mozdíthatatlan, kemény sziklába.

10. A roncs

- Ez be akarja fúrni magát a sziklába! - csodálkozott Kosti.
 Wilcox felocsúdott meglepetéséből, és kikapcsolta a motort. A hernyótalpas leállt, s szinte szimatolta a sziklafalat, amelyen „memóriája" mindenáron át akarta erőszakolni.
 - Nyilván szánt szándékkal hamis adatokat tápláltak bele - vetette fel Rip.
 Dane-nek azonban eszébe jutott az a másik nyom, amely ugyanígy ért véget. Megkerülte Shannont, és a szikla síkos, nedves felületére szorította tenyerét. Jól sejtette!
 A karján keresztül eleinte gyengébb, de mégis ugyanolyan vibrálás áramlott a testébe, mint abban a másik völgyben. De ahogy ott állt, a vibrálás egyre jobban felerősödött. Már a talaj is vibrált alatta, a csizmája talpán keresztül is érezte. A többiek is észlelték.
 - Mi a fene... ! - tört ki Wilcox, aki előrekúszott a hernyótalpason, hogy ő is kitapasztalja a vibrálást. – Ez az izé nyilván üreges belül... itt a berendezés, amiről Tang beszélt...
 Igen, csakugyan itt lehetett az a berendezés, amelyről a rádióműszerész azt állította, hogy vetekszik a Föld legnagyobb komputerével, ez dübög nemcsak azokban a hullámokban, amelyeket a Királynő készülékén észleltek, hanem az egész Limbón! De vajon mire használják ezt az irtózatos energiát, és miért? És milyen trükkel tudnak keresztüljuttatni egy hernyótalpast sziklafalakon? Mert Dane nem értett egyet Rippel abban, hogy a radarvezérlővel manipuláltak valamit. Ha azzal manipuláltak volna, lett volna annyi eszük, és úgy állították volna be, hogy akik esetleg a nyomukra akarnak bukkanni, valahol a fölperzselt síkságon, a nagy semmiben találják magukat.
  - Itt valami furfangos bejárat van... - dünnyögte Wilcox, miközben végigtapogatta tenyerével a sziklát.
 Dane azonban biztos volt benne, hogy semmiféle rejtett zárra nem fog rábukkanni az asztrogátor. Ő fényes nappal vizsgálta meg ugyanígy azt a másik sziklafalat, s tudta, hogy az efféle keresgélés hiábavaló.
Kosti nekitámaszkodott a jármű egyik lánctalpának.
 - Ha átment is ez itt valamikor, most biztos, hogy nem megy át. Nem tudjuk a módját, hogyan nyissunk neki ajtót. Legfeljebb egy thorlit-gránát segítségével juthatnánk be.
 - Hát azt meg tudnám csinálni, cimbora. - Rip leguggolt és végighúzta a kezét a dühítő szikla alján. – Szerinted mekkora gránát kellene hozzá?
De Wilcox a fejét rázta.
 - A pontos adatok ismerete nélkül ne kísérletezzünk. Hé - fordult Kostihoz -, kössük össze az adó-vevőnket, hátha kétszeres áramerősséggel sikerül kapcsolatot teremteni a Királynővel.
 A gépész kiszerelte sisakja adó-vevőjéből az energiatelepet és összekötötte Wilcoxéval.
 - A berendezés növeli a potenciálját - szólt közbe figyelmeztetőleg Dane, aki ezt az ujja hegyében érzett vibrálásból állapította meg. - Gondolja, uram, hogy sikerül áttörnie a zavaráson?
 - Azt nem. - Wilcox bekapcsolta a mikrofonját. – De sose adnak megszakítás nélkül. Ki kell várnunk egy adás-szünetet.
 Rip meg Mura újból odaléptek a sziklafalhoz. Állhatatosán vibrált és dübögött. Dane elcsellengett jobbfelé. Rábukkant egy kanyarra, ahol a szűk völgy folytatódott, csak eltakarta a köd. Ahogy óvatosan elindult, tenyerét a sziklára tapasztva, hogy el ne tévedjen, a dübögés egyre erősödött. Nem lehetne vajon tapintóérzékük segítségével felkutatni azt a berendezést? Ezt érdemes volna megfontolni. Mi lenné, ha leszednék a köteleket, amelyekkel a hernyótalpashoz erősítették magukat, egyetlen hosszú kötelet csinálnának belőlük, s azt valamelyikük a derekára kötve elindulna felderítésre északnyugati irányba? Visszament, jelentést tett Wilcoxnak, s hozzáfűzte javaslatát is.
 - Meglátjuk, mit szól hozzá a kapitány - hangzott az asztrogátor válasza.
 Most, hogy nem mozogtak, beléjük mart a köd csípős hidege. Dane szerette volna tudni, meddig szándékszik itt időzni Wilcox. Mikor megérintették a sziklafalat, észrevették, hogy a távoli telep vagy energiaforrás dübögése kezd alábbhagyni, azaz hamarosan adásszünet lesz. Wilcox egyik kezével a falat fogta, a másikkal a mikrofont, hogy mihelyt lehet, azonnal kapcsolatot teremtsen a Királynővel.
 S mikor a szikla már csak alig érzékelhetően dübögött, gyorsan beszélni kezdett a Kereskedelmi Szolgálatban használt rövidítésekkel. Jelentette, mit találtak a romok közt, s azt is, hogy holtpontra jutottak.
 Gyötrelmes várakozás következett. Lehet, hogy kívül kerültek a Királynő hallótávolságán, hiába erősítették fel az adó-vevőt. De végül is - sercegve-pattogva - megérkezett a válasz. Ha akarják, derítsék föl egy darabon a völgyet, de egy órán belül induljanak vissza a hajó felé.
 Wilcoxot lesegítették a hernyótalpasról, aztán kézi erővel megfordították az esetlen járművet, s vezérlőművét beállították a visszatérésre. A köteleket összecsomózták, s két hosszabb kötelet csináltak belőlük a felderítőknek.
 Dane nem várt parancsra, végül is az ötlet az övé volt. Derekára kötötte az egyik kötelet, hogy mindkét keze szabad legyen. Kosti éppoly magától értetődően kötötte a derekára a másikat, szinte kitépve Rip kezéből. A gépész ügyet sem vetett Shannon tiltakozására.
- Megint kezdődik - jelentette Mura a szikla mellől. Dane bal kezét a sziklafalra téve elindult, Kosti meg utána. Bekanyarodtak a völgy nyúlványába, amelyet Dane fedezett fel, s ahol még mindig sűrű, vattaszerű köd ült. Nyilvánvaló volt, hogy erre még sose járt hernyótalpas. A szűk ösvényt lépten-nyomon laza törmelékhalmazok torlaszolták el, ezeken át kellett segíteniük egymást, mert alig tudták megvetni a lábukat rajtuk. S minél tovább jutottak, a sziklafal annál erősebben vibrált.
 Kosti öklével a sziklára csapott, amikor megálltak, hogy kifújják magukat.
- Ez a dobolás... csak nem hagyják abba.
 A távoli dübögés valóban úgy hangzott, mintha valami hatalmas dobot püföltek volna.
 - Akárcsak a vihartámasztó táncosok dobjai a Gorbán.
S a pokoli dobszó a velőkig hatol, az embernek végül szinte kedve támad felpattanni és velük együtt ugrálni. Ronda dolog, pokolian ronda. S közben az embernek folyton az az érzése, hogy ott valahol - a gépész a ködbe mutatott -leselkedik rá valami, leselkedik és le akar csapni.
 Továbbmentek, azaz kapaszkodtak, ugyanis most már minden egyes törmelékhalmaz valamivel magasabb volt, mint az előző. Magasan fölötte lehettek már a völgynek, ahol a hernyótalpast hagyták, amikor valami rendkívül furcsa dologra bukkantak.
 Dane az egyik törmelékhalmaz tetején igyekezett egyensúlyozni, amikor megcsúszott a lába, hasra esett, mielőtt Kosti elkaphatta volna. Gurult-gurult lefelé, míg nagyot puffanva neki nem ütközött valami sötét tárgynak. Kapaszkodni próbált, de nem durva kavicsba vagy a völgy talajába markolt, hanem valami egyébbe... valami fémes simaságba... Csak nem egy romba dőlt épületre bukkant, ilyen messze a várostól?
- Megsebesültél? - kiáltotta le Kosti. - Vigyázz, jövök!
Dane arrébb húzódott a lelettől. Kosti lecsúszott a lejtőn, csizmája fémes csattanással ütődött neki a talajba fúródott valaminek.
 - Mi a... ! - A gépész már térdelt is, és végigtapogatta a kiálló valamit. És sikerült is megállapítania, hogy mi az.
- Egy űrhajó!
 - Micsoda? - Dane közelebb nyomakodott. Most már ő is ki tudta venni a lemezek görbületét, meg más egyéb ismerős részleteket is. Csakugyan egy szerencsétlenül járt űrhajó roncsára bukkantak. Csúnya katasztrófa volt! A hajó úgy szorult bele a szűk völgytorkolatba, mint a dugó az üvegbe. Ha folytatni akarták volna útjukat, meg kellett volna mászniuk a roncsot. Dane a sisakjába szerelt mikrofonon jelentést tett a leletről a hernyótalpas mellett maradt három társuknak.
 - Annak a hajónak a roncsa, amelyiknek a süvítését hallottátok, amikor lezuhant? - kérdezte Wilcox. Dane már elég tapasztalt volt, meg tudta állapítani, hogy nem.
 - Nem, uram. Ez már jó ideje zuhanhatott le. Már majdnem betemette a föld és erősen rozsdamarta. Szerintem évekkel ezelőtt szállhatott fel...
- Maradjatok ott. Megyünk!
- A hernyótalpassal nem jöhetnek, uram. Rossz a terep.
Végül is úgy jöttek meg, hogy mindössze egy szál kötél révén tartották a kapcsolatot a hernyótalpassal. A nehezebb útszakaszokon átsegítették Wilcoxot. Közben Kosti körbejárta és megmászta a roncsot, valami nyílást keresett rajta.
 - Valamiféle határvidék-kutató - jelentette, mihelyt Wilcox letelepedett és szemügyre vette a leletet. - De valahogy furcsa. Nem tudnám megmondani, milyen típus.
Meg aztán már jó ideje itt lehet. Valahol errefelé kell lennie a bejáratának. - S belerúgott a hatalmas fémtest egyik oldalát betemető kavicsrétegbe. - Azt hiszem, le tudnánk ásni odáig.
 Rip és Dane visszament a hernyótalpashoz, és előszedte az utászfelszerelést, amely oda volt szíj ázva a jármű alvázára. Ásóval meg emelőrúddal tértek vissza, s aztán egymást váltva takarították az évek során lerakódott törmeléket.
 - Na, mit mondtam? - ujjongott Kosti, mikor előbukkant egy fekete görbület, kétségtelenül egy ajtónyílás felső része.
 De még rengeteg Limbo-földet kellett elhordaniuk, mielőtt bármelyikük is bemászhatott a nyíláson. A határvidék-kutató űrhajók közismerten nagyon szilárd és teherbíró alkotmányok voltak, ha nem is repültek túl gyorsan. Úgy tervezték meg őket, hogy olyan viszontagságokat is kibírjanak, amilyenekbe az utasszállítók, sőt még a részvénytársaságok teherszállító és postahajói is belerokkantak volna.
És ennek a hajónak az állapota arról tanúskodott, hogy ismeretlen építője még a vártnál is jobb munkát végzett. Amikor ugyanis nekicsapódott a talajnak, nem tört darabokra. A váza még mindig egyben volt, bár egyes részei egymásba nyomódtak.
 Kosti az ásó nyelére támaszkodott, miután az utolsó lapátnyi földet is eltávolította.
 - Nem tudom hová tenni... - S bosszúsan megcsóválta a fejét, hogy nem tudja megállapítani, milyen típusú a hajó.
 - Ki is tudhatná? - kérdezte türelmetlenül Rip. - Hiszen csak egy halom ócskavas!
 - Láttam én már ennél csúnyábban összetört hajókat is - jelentette ki Kosti. - Csak a szerkezete... nem jó... Mura elmosolyodott. - Én inkább azt mondanám, Kari, hogy nagyon is jó. Nem ismerek manapság űrhajót, amelyik ilyen állapotban maradna egy olyan landolás után, amit ez hajtott végre.
 - „Manapság" nem? - csapott le rá Wilcox. – Vagyis korábban találkoztál ilyennel?
Mura arcán még szélesebb lett a mosoly.
 - Ha találkoztam volna, akkor most ötszáz vagy talán nyolcszáz esztendős lennék. Ez az Aszteroid III. típusú hajókhoz hasonlít. Azt hiszem, ki is van állítva egy ilyen a Keleti Földi Kikötőben, a Kereskedelmi Múzeumban. De hogy ez hogyan került ide... ? - Megvonta a vállát.
 Dane történelmi ismeretei nem terjedtek ki a hajótervezés egyes szakaszaira, de Kosti meg Rip mindketten értették, mit jelentenek Mura szavai, s értette Wilcox is.
 - Csakhogy - szállt vitába Murával elsőnek az asztrogátor - ötszáz évvel ezelőtt nem voltak hiper-meghajtású hajók. Akkoriban még csak saját naprendszerünkön belül közlekedtünk...
 - Kivéve néhány eszelős kísérletezőt - helyesbített Mura. - Viszont köztudomású, hogy más naprendszerekben léteznek ezerévesnél régebbi földi kolóniák is. És annak a története, hogy miképpen kerültek oda, máris legendává vált. Mint például azoké az embereké, akik dermedt álomban indultak útnak, hogy átrepüljék az űrt, meg azoké, akiknek négy, hat, sőt nyolc nemzedéke űrhajókban élte le az életét, s csak késő leszármazottaik léptek azoknak a bolygóknak a földjére, ahová őseik valamikor útra keltek. És voltak a hiper-meghajtású űrhajóknak még korábbi változatai is, s ezek közül némelyik talán meg is érkezett rendeltetési helyére, csak éppen feltalálóik nem térhettek többé soha vissza a Földre, hogy sikerükről beszámoljanak. Hogy egy aszteroidkutató-hajó hogy került a Limbóra, azt nem tudom megmondani, de arra kész vagyok megesküdni, hogy nagyon-nagyon régen lehetett.
 Kosti bevilágított zseblámpájával az imént föltárt nyílásba. 
- Bemehetnénk... legalább egy kicsit körülnézni...
Az aszteroidkutató-hajó kicsi volt, kényelmetlenül szűk helyiségekkel. Hozzá képest a Királynő szinte utasszállító hajónak tűnt. Kostinak vissza is kellett fordulnia a bejárat belső ajtajából, mert hatalmas testét nem tudta átpréselni a szűk ajtókereten. Végül csak Murának és Dane-nek sikerült bejutnia a raktérbe, amely egyúttal a személyzet szálláshelye is volt.
 De egyvalamit még zseblámpájuk fényénél is azonnal fölfedeztek. Mégpedig egy hatalmas lyukat, amelyen keresztül már benyomult a föld. A raktár a túlsó oldalon lyukadt ki, s a lyukat később befödték egy lemezzel. De a lyuk nem a zuhanás következtében keletkezett: a fémen tisztán ki lehetett venni egy lángszóró nyomait. A hajót azután, hogy lezuhant, lángszóróval kilyukasztották, s az is nyilvánvaló volt, hogy miért. Az a részleg ugyanis, ahol Mura és Dane állt, most ugyan üres volt, de a padlón és az összevissza görbült falakon árutartályok nyomai látszottak.
 - Kifosztották! - kiáltott fel Dane, mikor a zseblámpák fénye végigsöpört a padlón meg a falakon.
 Jobb keze felé esett a hajó összenyomódott része, ahol valószínűleg az irányítófülke lehetett. Ott is látszottak a lángszóró nyomai, de az ismeretlen fosztogatóknak azzal a résszel nem sok szerencséjük volt. A lyukakon túl ugyanis csak sziklákat meg összevissza görbült fémdarabokat lehetett látni, s ezt nem lehetett már ellopni. A raktár előtti hajótér teljesen elpusztult.
Mura megtapogatta a lyukat a falban.
 - Régen vághatták, valószínűleg hosszú évekkel ezelőtt.
De véleményem szerint így is jóval az után, hogy a hajó lezuhant.
- Miért akarhattak mindenáron bejutni a hajóba?
 - Kíváncsiságból. Látni akarták, mit szállított. Egy hosszújáratú kutatóhajón meglepő fölfedezéseket lehet tenni.
És ezen a hajón nyilván olyasmi volt, amit érdemesnek tartottak elvinni. Tehát kifosztották. S mivel a roncs így könnyebb lett, alighanem felfordult, talán földrengés következtében, aztán teljesen betemette a föld. De mindenesetre kifosztották...
 - Nem gondolod, hogy a személyzet életben maradt tagjai tették? Lehet, hogy egy szitakötőn sikerült elhagyniuk a hajót, mielőtt még lezuhant volna...
 - Nem. A hajó lezuhanása és kifosztása közt nagyon sok idő eltelt. Ezt a hajót valaki más találta meg és fosztotta ki. Nem hinném, hogy akik ott tartózkodtak - Mura a hajó elülső része felé mutatott -, meg tudtak menekülni.
 Értelmes lények laknának a Limbón, olyan bennszülöttek, akik lángszóróval át tudják vágni egy űrhajó acéllemezét? Csak nem a gömb-lények? Dane képtelen volt elhinni, hogy azok a furcsa teremtmények fosztották ki a hajót.
 Mielőtt kimásztak volna a hajóból, Mura amennyire csak tudott, behatolt az elülső részlegbe. S amikor kipréselte magát, egy számot ismételgetett.
 - Xc-4-9 532 600. Valami véletlen folytán még mindig tisztán látható a nyilvántartási száma. Ne felejtsd el: Xc-4-9 532 600.
De Dane figyelmét másvalami keltette fel.
- Hiszen ez földi nyilvántartási szám!
 - Gyanítottam, hogy az lesz. Aszteroid típus... talán kísérleti hajó volt, a legelső hiper-meghajtású hajók egyike.
Magántulajdon is lehetett, egy-két ember műve, valami újfajta kísérlet. Ha azt az összevissza gabalyodott motort sikerülne kivenni, mérnökeink a ma használt motoroknak alighanem nagyon érdekes változatára bukkannának. Már csak ezért is érdemes volna behatolni az irányítófülkébe...
 - Hahó! - hangzott fel kívülről a hívás. - Mit csináltok odabenn?
 Dane válaszolt, nagyjából elmondta, mit találtak. Aztán mind a ketten átpréselték magukat az ajtón.
 - Szóval kifosztották! - Kosti szemmel láthatólag csalódott volt. - Feltörték és kifosztották. Nyilván valami olyasmit szállított, ami megérte a fáradozást.
 - Inkább azt szeretném tudni, hogy ki fosztotta ki. Még akkor is, ha évekkel ezelőtt tette - jegyezte meg Rip, s kétségtelen volt, hogy Wilcox vele ért egyet.
 Az asztrogátor egy sziklának támaszkodva keservesen talpraállt.
- Legokosabb, ha visszatérünk a Királynőhöz.
 Dane körülnézett. Látta, hogy itt jóval ritkább a köd, mint a romoknál volt. Csak tisztulna fel egészen: beülhetnének egy szitakötőbe és alaposan átfésülhetnék ezt a környéket! Alinak eddig nem sikerült a nyomára bukkanniuk, sőt: a jelek szerint egyre rejtélyesebb dolgokba botlanak.
 Rich és társasága eltűnt... méghozzá - ha hinni lehet a hernyótalpasnak - egy sziklafalban. Most meg itt van egy űrhajó, amelyet kifosztottak, miután lezuhant. És valahol a Limbo mélyén valamiféle berendezés dübög, s alighanem ez jelenti a legnagyobb veszedelmet!
 Visszatértek a hernyótalpashoz, s miközben Wilcox ismét elhelyezkedett rajta, a köd egyre gyorsabban oszladozott. Mikor egészen felszállt, az összevissza karcolt sziklafalról meg a lánctalpnyomokkal teli talajról megállapították, hogy egy igen forgalmas útvonalon vannak. Akik ezen az ösvényen ide-oda közlekedtek, már a Királynő megérkezése előtt szélesre taposták. Némelyik nyom nem volt több néhány naposnál.
 A rendőrség magnószalagjai erről nem beszéltek. Sem a romokról, sem a titokzatos berendezésről, sem a hajóroncsról. Vajon miért nem? Tendenciózusan hallgatott róluk a rendőrségi jelentés? De hát a Limbót annak rendje és módja szerint szabályos árverésre bocsátották! Azt jelentené ez, hogy a rendőrség földerítő osztagai egyáltalán nem kutatták át a bolygót, s a fölperzselt területek láttán csak felületes vizsgálatot végeztek?
 Esni kezdett. A finom cseppekben permetező eső beszivárgott zubbonyuk magas gallérja alá, átáztatta csizmájuk felső szigetelő rétegeit. Önkéntelenül meggyorsították lépteiket. Dane szívesen vette volna, ha valamilyen útvonalon keresztben vághattak volna át a terepen, s ily módon kevesebbet kellett volna masírozniuk a Királynőig. De már az is nagy dolog volt, hogy nem kellett a járműhöz kötözniük magukat.
 Visszaértek a romok közé, s nagyon figyeltek, nem bukkannak-e valahol az életnek valami jelére. Az épületek csillogó színei tompábbak voltak ugyan, mert nem sütött a nap, de még így is nagyon elütöttek egymástól, s furcsamód elkápráztatták a földlakók szemét. Vagy azoknak volt másféle látószervük, akik ezt a várost építették, vagy a fölperzselés idézett elő valami olyan kémiai folyamatot, ami kellemetlenül megváltoztatta a színek skáláját. Egy biztos: kereskedőink mindegyikét valamilyen kellemetlen érzés fogta el, ha túl sokáig nézte ezeket a falakat. - Nemcsak a színek zavarnak - szólalt meg Rip. – Az épületek alakja is. Valahogy szabálytalanok a szögek. Annyira szabálytalanok, hogy az már szinte nyugtalanító...
 - Talán a robbanások következtében dőltek meg – vélte Dane. De Mura nem fogadta el ezt a magyarázatot.
 - Nem. Ripnek igaza van. Nemcsak a színek szokatlanok számunkra, hanem a formák is. Látod például ott azt a tornyot? Csak három emelete maradt meg, de valamikor kétségtelenül magasabb volt. Próbáld csak a megmaradt emeletek folytatását elképzelni. Teljesen szabálytalan az egész... Azok a vonalak...
 Dane értette, mire gondol. Egy kis képzelőerővel könnyen tovább lehetett építeni azt a tornyot... de ha megtette az ember... Egy pillanatra megszédült, amikor megpróbálkozott vele. Ha jobban megnézte az ember ezt a várost, könnyen el tudta hinni, hogy az őslakók nagyon különböztek minden fajtól, amellyel a Tejútrendszer ösvényeire érkezett földlakók valaha is találkoztak.
 Gyorsan elfordította tekintetét a toronyról, s összerezzent, amikor a szeme egy elképesztően vörös épületre tévedt. Megkönnyebbülten pillantott a jólesően színtelen hernyótalpasra és Wilcox széles hátára, amelyen megfeszült a Kereskedelmi Szolgálat szürkésbarna egyenruhája.
 Az asztrogátor azonban nem a környezeten töprengett, mint társai. Összekuporodva ült, s két kézzel szorongatta a fölerősített adó-vevő mikrofonját, Kosti ugyanis még nem vette vissza a maga adó-vevőjének energiaforrását. És Wilcox tartásában volt valami, ami ugyancsak meghökkentette a többieket.

11. Sargasso bolygó

Dane erőlködve próbált kivenni valami hangot a sisakjába épített fülhallgatóban. Hallott valami távoli kattogást, ez azonban gyorsan el is némult. De nyilvánvaló volt, hogy Wilcox a maga kétszer olyan erős készülékén többet hall.
 Az asztrogátor elengedte egyik kezével a mikrofont és intett társainak, hogy menjenek oda a leállított hernyótalpashoz. Szerencsére semmiféle zavaró moraj nem akadályozta a sugárzást. S a véletlen játéka folytán egyszerre csak a „maradni" szó ütötte meg Dane fülét.
Wilcox rájuk nézett.
- Most nem szabad visszamennünk...
- Mi baj? - kérdezte Mura szokott, szelíd hangján.
- A Királynőt bekerítették...
 - Bekerítették?... Ugyan kik?... Mi történt? - záporoztak a kérdések szinte egyszerre Wilcox felé.
 - Rájuk lőttek, amikor megpróbálták elhagyni a hajót.
S valamilyen oknál fogva nem tudnak felszállni. Távol kell maradnunk tőlük, amíg nem sikerül rájönniük, mi rejlik a dolog mögött...
 Mura visszanézett a völgyek felé. Már tisztán lehetett látni őket, mivel a köd foszladozó felhők formájában tovaszállt.
 - Ha a síkságon vágunk keresztül, most, hogy a köd felszállt, könnyen megláthatnak bennünket. De mi lenne, ha visszamennénk, s a völgyek torkolata mentén, a felperzselt területtel párhuzamosan haladnánk tovább? Elérnénk a Királynővel szemközti ponthoz, és felmászhatnánk a magaslatokra, hogy lássuk, mi történik a Királynő körül.
 Wilcox bólintott. - Rádión nem szabad kapcsolatba lépnünk velük. Attól tartanak, hogy esetleg elcsípnek bennünket.
Noha a köd felszállt, a látási viszonyok nem voltak valami jók. Valószínűleg közeledett már az este, s az asztrogátor rosszkedvűen vette szemügyre jelenlegi környezetüket. Nyilvánvaló volt, hogy sötétben nem kelhetnek át a dombos, nehéz terepen. Várniuk kell reggelig. Mégse adott utasítást, hogy keressenek menedéket éjszakára a város épületeiben. A rövid ideig tartó csendet Mura törte meg elsőnek.
 - Ott van a felfújható sátor... abban eltölthetnénk az éjszakát. Nem hiszem, hogy használták volna, amióta megtévesztésül felállították.
 Örömmel kaptak a javaslaton, s a hernyótalpas visszatért a régészek elhagyatott táborához. Kinyitották a bejáratul szolgáló sátorlapot, s először a járművüket helyezték el benn. Mikor a bejáratot ismét becsukták maguk mögött, Dane megkönnyebbült. A sátorlap, amely körülvette őket, a Földön készült, ő is aludt már ilyen sátrakban. És az ismerős környezet bizonyos mértékig biztonságot is jelentett a lakatlan város idegensége közepette.
 A sátor felfogta az éjszakai szeleket, s aránylag kényelemben voltak, bár fűteni nem tudtak. Kosti, aki körüljárta az üres kagylóhéjat, belerúgott egy kődarabba.
 - Igazán itt hagyhatták volna a fűtőtestet. Állítólag szerves tartozéka ezeknek a sátraknak...
Rip elnevette magát.
- De hiszen nem tudták, hogy jövünk!
 Kosti rámeredt, már majdnem megsértődött, de aztán csak kuncogott egyet.
 - Nem, csakugyan nem tudták. Ne panaszkodjunk hát... - öblös, harsány kacaja önmagának szólt.
 Mura olyasmivel foglalatoskodott, ami a munkakörébe vágott: összeszedte a náluk levő élelemtartalékot, mindenkinek csak egy darab ízetlen kockát adott, meg egy kortyot a kulacsokból. Dane csodálkozott a szakács óvintézkedésén. Mintha Mura nem bízott volna abban, hogy egyhamar visszatérhetnek a Királynőhöz, és úgy gondolná, hogy adagolva a kevéske élelem is sokáig eltarthat.
 Evés után végignyúltak a puszta földön, és összebújtak, hogy egymást melegítsék. Hallották, hogy odakint sóhajtoznak az éjszakai szelek, s sóhajtozásuk néha kísérteties jajongássá erősödik a romok rései közt.
 Dane nyitott szemmel töprengett. Mit történhetett a Királynővel? Ha ostrom alá vették, miért nem emelkedett egyszerűen a levegőbe és szállt le valahol másutt, közölve velük, hogy hol csatlakozhatnak hozzá, vagy miért nem küldtek ki egy szitakötőt, hogy szedje fel őket? Mi tartja fogva az űrhajót a bolygón?
 Valószínű, hogy a többieket is hasonló dolgok nyugtalanították, de mégsem gondolkoztak hangosan a sötétben, kérdéseket sem tettek fel. Miután megkapták az utasítást, hogy cselekedjenek, ahogyan tudnak, hogy megmenthessék a bőrüket, most igyekeztek pihenni.
 Alig hajnalodott, a megviselt Wilcox felült és odasántikált a hernyótalpashoz. A halvány szürkületben évekkel idősebbnek látszott, és konokul összeszorította az ajkát, mikor a masina fölé hajolt és beállította, hogy az elkövetkező órákban kézzel lehessen irányítani.
 Úgy látszik, mindenki felébredt, mert amikor Wilcox a gépen matatott, valamennyien talpra ugrottak, s nagyokat nyújtózkodtak, hogy karjukból-lábukból kiálljon a zsibbadtság. Dünnyögve üdvözölték egymást, aztán megették, amit Mura engedélyezett nekik. Kimentek a csípős reggelbe. Színes fénycsíkok jelezték, hogy hamarosan felkel a nap, amelyet már oly régen nem láttak. Ködnek most már nyoma sem volt. Északon a kopár hegylánc éles körvonalakkal rajzolódott ki az égre.
 Wilcox elindította a hernyótalpast észak felé, amerre a völgyek torkolata nyílt a csipkésszélű dombok közt. Ott már bőven akadt fedezék, és észrevétlenül lopakodhattak keleti irányba. Valamennyiük közül az asztrogátornak volt a legnehezebb dolga. Itt nem volt ösvény, ahol simán gördülhetett volna a hernyótalpas. Wilcox fél mérföld után kénytelen volt lelassítani és lépésben vezetni tovább a járművet, hogy le ne essen róla.
 A társaság végül is két részre oszlott. Ketten előre mentek földeríteni, ketten meg Wilcox és a lépésben haladó hernyótalpas mellett maradtak. A jelekből ítélve mintha csak maguk lettek volna egy halott bolygón. A talajon nem látszottak lánctalpnyomok, nem hallatszott egy hang sem, s még ama ritka rovarok közül sem láttak egyet sem, amelyek, úgy látszik, csak a völgyek beljebb eső, barátságosabb részein éltek.
 Dane éppen földerítőként haladt elöl Mura társaságában, amikor a szakács mordult egyet, kezét ernyőként a szeme fölé emelte. Fejük fölött a nap sugarai visszaverődtek valami csillogó felületről, méghozzá olyan erősen, hogy szinte perzselően tűztek le a két földlakóra.
 - Fém! - kiáltott fel Dane. Csak nem bukkantak a titokzatos berendezés újabb nyomára?
 Azonnal elindult a kérdéses pont felé Eleinte nehezen tudott csak fölfelé kapaszkodni a törmeléken, amelyet egy nemrég történt kisebb sziklacsuszamlás hagyott maga után, aztán felkapaszkodott egy párkányra, és azon ment tovább a fény forrása felé. Tulajdonképpen nem is tudta, mire számítson. Amit talált, egy roncs volt - egy újabb űrhajó roncsa -, de nagyon különös formájú, még ha leszámítjuk is a torzulásokat, amelyeket az erős becsapódás idézett elő. Kisebb volt az előző nap fölfedezett kutatóhajónál, s jobban szétesett. Azok a részei, amelyek akkor is kiálltak a földből, amikor a csuszamlás következtében még nem került felszínre az egész hajó, csak rozsdamarta ócskavasdarabok voltak.
 Mura utolérte Dane-t, és szemügyre vette az összetört valamit, ami hajdan a világűrt járta.
 - Régi... nagyon, nagyon régi! - Fel akart venni a földről egy rúd alakú vasdarabot. Vörös porrá mállott az ujjai közt. - Régi... Nem hinném, hogy ebben földlakó repült volna.
 - Csak nem az őslakók egyik űrhajója? - Dane meghökkent. Ha az, akkor csakugyan rendkívüli lelet, olyan, amely alighanem visszacsalja a rendőrséget és a vele rokon szervezeteket a Limbóra, méghozzá iszonyú gyorsan.
 - Annyira azért nem régi... különben ennyi sem maradt volna meg belőle. De a Rigel-lakók meg az Angol Il-n lakó kipusztult faj tagjai már előttünk is jártak a Tejút ösvényein. Ezt a hajót valószínűleg ők építették. De akkor is nagyon régi...
 - De hogy került ide? - töprengett Dane. - Lezuhant, és ugyanígy pusztult el a kutatóhajó is. Aztán meg az a hajó, amelynek a süvítését hallottuk, mielőtt leszállt a köd.
A Királynő ugyanakkor minden baj nélkül landolt. Sehogy sem értem... Egy lezuhant hajó csak-csak... de három?
 - Kétségtelenül elgondolkoztató - ismerte el Mura. - Talán nem árt, ha egy kicsit alaposabban körülnézünk.
Lehet, hogy a rejtély megfejtése itt hever valahol az orrunk előtt, csak nem vagyunk elég ügyesek, hogy megtaláljuk.
 Ott maradtak a sziklapárkányon, amíg jelt adhattak a hernyótalpassal lassan közeledő társaságnak. Az asztrogátor gondosan szemügyre vette a terepet. Ha lesz rá idejük és módjuk, kiküldhetnek később egy csoportot, hogy kutassa át a leletet, mert régisége és ismeretlen eredete miatt talán igen értékes.
 - Ez az egész valahogy arra emlékeztet - mondta Kosti -, ahogyan a sissitek a bíborszínű gyíkokat fogják, amelyeknek a bőréből csizmát készítenek. Elhelyeznek egy előre-hátra billegő valamit, amelyet motorral összekötött vékony drót mozgat. A gyík meglátja és megijed. Csak ül és bámulja azt az előre-hátra billegő ostoba izét, míg oda nem jön egy sissit és be nem dugja a zsákjába. Hátha itt is ilyen billegő csapdákat állít fel valaki, hogy idecsalogassa az űrhajókat... Az volna csak a valami!
Wilcox rámeredt.
 - Lehet, hogy a lényegre tapintottál - felelte, és babrálni kezdte a mikrofonját. Láthatólag szívesen tett volna jelentést erről a második leletről a Királynőnek. Aztán a következőt javasolta a felderítőknek: - Nézzetek körül egy kicsit ezekben a völgyekben, ha nem vesztegettek túl sok időt vele. Kíváncsi vagyok, nem hever-e több roncs ebben a térségben.
 Így aztán folytatták ugyan útjukat kelet felé, hogy megkerüljék a Királynőt, közben azonban bizonyos távolságig behatoltak a völgyekbe is. És Kosti meg Rip találta meg a harmadik hajót.
 Míg a másik két roncs régebbi időkből származott, ez nemcsak az ő korukból való volt, hanem ráadásul még olyan típusú hajó is, amelyre azonnal ráismertek. Valami véletlen folytán nem ment úgy tönkre, mint a harmonikaszerűen összecsukódott kutatóhajó vagy a darabokra tört ismeretlen eredetű űrhajó. Az oldalán hevert, burkolólemezei összevissza görbültek meg kilyukadtak, de maga a hajó nem tört darabokra.
 - Rendőrségi hajó! - üvöltötte Rip, mikor a többiek jóformán még nem is voltak hallótávolságon belül.
 Tévedésről szó sem lehetett: a hajó behorpadt orrán ott volt a jelvény. Az egymást keresztező két üstököst épp olyan jól ismerték a csillagösvényeken, mint a járőrszolgálat cikcakkos villám formájú kardját.
Wilcox a többiekkel együtt sántikált végig a hajó mellett.
 - Nyitva a bejárata! - kiáltotta le Rip az oromról, ahová azért mászott fel, hogy jobban lássa a hajót.
 De figyelmüket elsősorban nem a nyitott ajtó vonta magára, hanem ami lelógott róla: egy kötél. S ez csak azt jelenthette, hogy ebben az esetben voltak, akik túlélték a katasztrófát! Ez volna a magyarázata a Limbón történt rejtélyes eseményeknek? Dane megpróbált visszaemlékezni, hány emberből áll egy rendőrségi űrhajó legénysége... Rendszerint van a hajóikon egy csomó szakember is... talán annyi, mint a Királynőn,... de az is lehet, hogy több...
 Bár nem látszott valószínűnek, hogy bárki is a ronccsá lett hajóban maradt volna, a Királynő emberei elhatározták, hogy azért átkutatják. Rip leugrott a szikláról, az ajtóhoz igyekezett. Csak Wilcox volt kénytelen a helyén maradni, míg a többiek felkúsztak a kötélen.
 Dane úgy találta, hogy furcsa érzés leereszkedni egy kútba, amely valamikor folyosó volt. A zseblámpák fénye csillogva verődött vissza a sima felületekről, mikor a kutatók benyitottak a fülkékbe:
- Minden üres! - csendült fel Rip hangja a mögötte szorongók sisakjába épített fülhallgatókban. - Megyek az irányító részlegbe...
 Dane nem nagyon ismerte a rendőrségi hajók beosztását. Csak ment a többiek után, megállt az első nyitott ajtónál és bevilágított a zseblámpájával. A helyiségben nyilván az űrruhákat és a kutató-felszereléseket tartották, ilyen raktár a Királynőn is volt. Csakhogy ez teljesen üres volt, a szekrények tárva-nyitva álltak, mintha kapkodva szedték volna ki, ami volt bennük. Lehetséges, hogy a legénység még az űrben elhagyta a hajót, a zuhanás előtt? Nem, akkor érthetetlen volna az a kötél az ajtón!
 - Jóságos isten! - A rémült kiáltásra Dane megtorpant. Rip hangja a fülhallgatóban csupa feszültség és borzadály volt... Ugyan mire bukkanhatott az irányító részlegben?
 - Mi baj? - kérdezte Wilcox. Türelmetlen volt, mert kint kellett maradnia.
 - Jövök... - hangzott fel nyomban utána Kosti dörmögése.
 S néhány pillanat múlva a gépész kezdett éppoly éktelenül káromkodni, mint amilyen ijedten kiáltott fel az előbb Rip.
- De hát halljam már, mi van? - dühöngött Wilcox.
 Dane otthagyta a raktárhelyiséget, sietve elindult a hajó valamennyi részlegét összekötő folyosó felé, amelyen egyenesen odajuthatott, ahol a többiek fölfedeztek valamit. Mura megelőzte, de Dane egykettőre utolérte a szakácsot.
 - Megtaláltuk őket. - Rip válaszolt az asztrogátornak.
Fakó és fáradt volt a hangja, mint egy öregemberé.
- Kiket? - kérdezte Wilcox.
- A személyzetet!
 Dane előtt a többiek eltorlaszolták a folyosót. Mura mellett ellátott ugyan, de a hatalmas termetű Kosti meg Rip mindent eltakart. Aztán megint Rip szólalt meg, és Dane alig ismerte meg a hangját.
- Gyorsan... ki... ki innen...
- Igazad van! - helyeselt Kosti.
 Mindketten megfordultak, és Mura meg Dane kénytelen volt visszamenni az ajtóhoz, méghozzá sietve, olyan türelmetlenül sürgette őket a hátuk mögött a másik kettő. Kimásztak a hajó domború oldalára, hogy Rip és Kosti kijöhessen. Rip négykézláb elindult a hajó szárnyai felé. Megkapaszkodott az egyikben, és elkezdett hányni.
 Kostinak zöld volt az arca, s szemmel láthatólag csak nagy erőfeszítéssel tudott uralkodni magán. Három társuk közül ekkor még egyik se merte megkérdezni, hogy ugyan mit láttak. Wilcox csak akkor vesztette el a türelmét, amikor Rip egész testében remegve visszakúszott az ajtóhoz és leereszkedett a kötélen.
- Halljam már, mi történt velük?
 - Meggyilkolták őket! - Rip hangja túl hangosan csengett, visszaverték a körülöttük levő sziklák is: Meggyilkolták őket!
 Dane körülnézett: Mura éppen akkor ismét leereszkedett a hajóba. Amennyire sisakja árnyékában látni lehetett az apró kis ember arca nyugodt volt. Nem indokolta meg, miért megy vissza.
 Wilcox sem kérdezett semmit. Egy-két perc múlva Mura hangja csendült fel a készülékekben:
- Ezt a hajót is kifosztották...
 Előbb a kutatóhajó, aztán ez... Ennek a kifosztása nyilván jóval kifizetődőbb volt. De talán azok kerestek élelmet, akik a korábbi hajótöréseket túlélték, ők vittek el mindent, amivel - úgy gondolták - elviselhetőbbé tehetik az életüket. Csakhogy Rip erre a gondolatmenetre is tudta a választ, s ez a válasz ki is tört belőle:
- A rendőrség embereit sugárpisztollyal megégették!
Sugárpisztollyal megégették! Ahogyan a gömb-lényeket ölték meg abban a másik völgyben. Tehát valamiféle -a világűr civilizált részében ismeretlen - könyörtelen, kegyetlen hatalom az úr a Limbón! Aztán Mura újabb bejelentése villanyozta fel mindnyájukat.
- Azt hiszem, ez az eltűnt Rimbold!
 Ennek a rendőrségi hajónak az eltűnése volt a közvetett oka a Naxoson rendezett árverésnek, tehát annak is, hogy ők a Limbóra érkeztek! De hogy került errefelé a hajó, és miért zuhant le éppen ezen a bolygón? A rendőrség űrhajói - éppen munkakörükre való tekintettel - a lehető legüzembiztosabbak voltak. S a Rimbold, biztonsági berendezései és tapasztalt személyzetének minden technikai felkészültsége ellenére éppúgy szerencsétlenül járt, mint azok a régebbi időkből való űrhajók, amelyekre korábban bukkantak rá.
 Dane lecsúszott a kötélen, Kosti utána. A napot felhő takarta el, esőcseppek hullottak a környező sziklákra. Mikor a szakács is csatlakozott hozzájuk, már sűrűn esett. Akármit látott is a szakács a Rimbold belsejében, nem izgatta fel úgy, mint Ripet és Kostit. Inkább elgondolkozó, mondhatni töprengő arcot vágott.
 - Nem szokott Van valami ilyesféle históriát mesélni? - tette fel váratlanul a kérdést. - A régmúltból, amikor a hajók még a tenger hullámain közlekedtek, nem a csillagösvényeken. Akkor állítólag volt a Földünkön, valahol az óceán nyugati részén, egy olyan terület, ahol sose fújt a szél, sűrű moszat nőtt, ez a moszat foglyul ejtette az akkori hajókat, a hajók összetorlódtak, s valamiféle vízen lebegő, rothadó, halált árasztó szárazföldet alkottak...
 Rip megértette, mire gondol a szakács, mert Dane látta, hogy bólint.
- Az volt a Sago... nem... a Sargasso-tenger!
 - Úgy van. Itt is valami ilyesmivel van dolgunk... ez a bolygó a világűr Sargassója: rejtélyes módon csapdába csalja az űrhajókat, azok összetörnek a szikláin, és örök időre a foglyai maradnak. S akármi is az, ami idecsalja a hajókat, irtózatos ereje lehet. Egy rendőrségi hajó nem a régebbi időkből való kísérleti jármű, amikor még előfordulhatott, hogy hiba csúszott a számításokba és a gépek is könnyen felmondhatták a szolgálatot.
 - Csakhogy - vetette ellen Wilcox - a Királynő minden baj nélkül, simán landolt!
 - Ne felejtse el - felelte Mura -, hogy talán szánt-szándékkal hagyták simán landolni... valami ismeretlen okból.
 Ez valóban sok mindent megmagyarázott volna, de hátborzongató volt még rágondolni is. Hiszen akkor a Napkirálynő csak a játékszere valakinek... Talán Richnek? S többé nem irányíthatja maga a sorsát.
 - Gyerünk tovább! - Wilcox nehézkesen felállt, sántikálva elindult, vissza a hernyótalpashoz.
 És ettől fogva nem tértek be többé a völgyekbe hajóroncsokat keresni. Dane gyanította, hogy valószínűleg ráakadtak volna még többre is. Mura ötlete megragadta a fantáziáját... Sargasso a világűrben, foglyul ejti a csillagösvények vándorait, ha végzetes bűvkörébe kerülnek... akármi is ez a bűvkör. Vajon miért sikerült a Királynőnek baj nélkül kikötnie a bolygón, amelyen más űrhajók zátonyra futottak? Mert a fedélzetén volt Rich meg a négy embere? Kicsoda és micsoda ez a Rich?
 Átgázoltak egy patakon, amely megduzzadt az esőtől. Itt Wilcox leállította a hernyótalpast és így szólt:
 - Már a közelében kell lennünk annak a pontnak, amely éppen szemközt van a Királynővel. Ha nem akarunk túlmenni rajta, föl kell mennünk oda... - A sziklákra mutatott.
 Végül is úgy döntöttek, hogy átmenetileg letáboroznak a hernyótalpassal ott, ahol vannak, Wilcox és két ember a jármű mellett marad, ketten meg felkapaszkodnak a magasba és körülnéznek. Már jóval elmúlt dél, és ha leszáll az este, nyugodtan mozoghatnak. De még sötétedés előtt ki kell szemelniük a támaszpontjukat.
 Rip és Mura indultak elsőnek földerítésre, de mikor Shannon visszatért jelentést tenni - az adó-vevőkkel nem merték hívni egymást, nehogy valaki lehallgassa -, közölte, hogy a Királynőt látni ugyan, de még tovább kell menni előre.
 Wilcox óvatosan elindította a hernyótalpast, kivezette a táborhelynek kiszemelt völgyből, s legalább egy mérföldet megtett vele az elsőnek kiszemelt támaszponttól. Itt egy magas, kiálló szikla mögé rejtőzve várta meg a következő jelentést. Ezúttal Mura érkezett meg vele.
 - Onnan - mutatott egy sziklaoromra - jól lehet látni. A Királynő zárva van... idegenek veszik körül. De még nem sikerült megállapítanunk, hányan vannak és milyen fegyverekkel...
 Kosti, aki szédült a magasban és nem mert felmászni a sziklákra, a síkságon indult felderítésre. Mikor visszatért, nagyjából ugyanazokat jelentette, mint Mura.
 - Ott, a megfigyelőpont mögött van egy parkolásra alkalmas hely, ott leállhat a hernyótalpassal, sehonnan nem lehet odalátni...
 Wilcox arrafelé fordította a járművet, aztán a gépész beült az asztrogátor helyére és bemanőverezett a hernyótalpassal a szűk kis térségre. Kosti és Wilcox ottmaradt, Dane és Mura meg felmászott a megfigyelőhelyre, ahol már ott állt Rip, hátát egy sziklának vetve, s távcsővel figyelt dél felé.
 Tisztán lehetett látni a Királynő égnek álló, hegyes orrát. Valóban zárva volt, a rámpát behúzták, mintha fellövésre készült volna. Dane leakasztotta nyakából a saját távcsövét és beállította. A következő pillanatban szinte közvetlenül a szeme előtt volt az űrhajó melletti sziklás terep.

12. Az ostrom alá vett űrhajó

Élesre állította a távcsövet, de akkor sem látott egyebet egy különös formájú járműnél és két mellette ácsorgó embernél. Dane látószögéből úgy tűnt, hogy a csoport tökéletes célpontul szolgál a Királynőben tartózkodóknak. Nem értette hát, hogy a Kereskedelmi Szolgálat tagjai miért nem támadnak, ha a két alaknak ellenséges szándéka van.
 - Teljesen fedezetlenek... - jegyezte meg fennhangon.
De Rip ebben nem volt olyan biztos.
 - Nem valószínű. Van ott egy homokdomb. Most rosszak a látási viszonyok, de napvilágnál majd kiderül. Ha volna kábító-puskánk...
 Igen, egy kábító-puskával erről a magaslatról egyetlen ember is elintézhetné azokat az alakokat, akármekkora is az a homokdomb. De sajnos, jelenleg minden fegyverük csak rövid távra volt használható, a majdnem ártalmatlan altatórudak is, a sugárpisztolyok is. Mindkettő elég hatékony fegyver, de csak közelharcban.
- Megtenné egy gránátvető is - jegyezte meg Dane.
 A hajó melletti parkolóhelyről mindkét szitakötő eltűnt. Dane föltételezte, hogy biztonság okából nyilván bevitték őket a hajóba. Lassan végigpásztázta a távcsővel a talajt, megpróbált minden olyasmit megfigyelni, ami nem látszott természetes alakzatnak. És öt perc múlva biztos volt benne, hogy legalább ugyanannyi két-három emberből álló csoportot sikerült felfedeznie: szabálytalan körben vették körül a hajót. S négy csoportnak szállítóeszköze is volt: az ő hernyótalpasaikhoz bizonyos fokig hasonló, de keskenyebb és hosszabb járművek, mintha eleve úgy szerkesztették volna meg őket, hogy közlekedni tudjanak a Limbo völgyeiben.
 - Apropó, gránátvető! - Rip hangja olyan feszülten csengett, hogy Dane összerezzent. - Mi lehet az? Ott ni...
Dane azonnal nyugat felé fordította a távcsövét.
- Hol?
- Keresd meg azt a sziklát, amelyik olyan, mint egy hoobat feje... attól balra.
 Dane jó darabig kereste a Jellico kapitány kedvenc szörnyetegére emlékeztető sziklát. Végül meg is találta. Attól balra... aha... igen! Egy egyenes henger. Csak nem... csak nem egy hordozható gránátvető csöve, a hajó felé irányítva? Halált hozó kis tojáskáit pontosan a Királynő szárnyai alá potyogtathatja.
 Igaz, hogy a gránátvető egy légmentesen elzárt hajóra nem jelenthet veszélyt. De azonnali halált jelenthet azoknak, akik kimerészkednek a gránátokból szétáradó gázba. A gránátvetőt komolyan kell venni.
 - A mindenségit - köpött ki, Dane. - Alighanem sárkánybarlangba tévedtünk...
 - Méghozzá veszedelmes sárkányéba - tette hozzá Rip.
- Könnyen leharaphatja a fejünket. De hát miért nem száll fel a Királynő? Leereszkedhetne valahol másutt, aztán minket is fölvehetne. Miért állnak ott körülzárva?
 - Nem gondolod, hogy a hajónk furcsa viselkedése esetleg összefügg valahogy a roncsokkal? - kérdezte Mura. - Hogy ha a Királynő levegőbe emelkedik, ugyanúgy hajótörést szenvedhet, mint azok?
 - Igaz, hogy nem vagyok mérnök - felelte Dane -, de sehogy sem értem, miképp szedhetnék le. Semmiféle nagy vacakot nem látok sehol, még a tájékán se.
 - Miért? Lezuhant, mintha valami ellenállhatatlan erő húzta volna le a Limbóra. Lehetséges, hogy azok, akik most ott lent lesben állnak, birtokában vannak valami ilyen erő titkának. Az is lehet, hogy nemcsak a Limbo felületén tudják alkalmazni, hanem az égbolt bizonyos részén is...
 - Gondolod, hogy a titokzatos berendezésnek része van a dologban? - kérdezte Rip.
 - Ki tudja? - A szakács hangja továbbra is nyugodt volt. - Lehetséges. - Szemügyre vette távcsövén a síkságot. - Kedvem volna sötétedés után lemenni oda és körülnézni. Hátha sikerülne szép csöndesen elbeszélgetnem egy kicsit valamelyik őrszemmel, és egy kis tájékoztatást kapnom tőle.
 Mura hangja egy árnyalatnyit sem változott, ő maga is csöndes, nyugodt volt, mint mindig. Dane mégse szívesen cserélt volna azzal az őrszemmel, akivel Mura „elbeszélget".
 - Hm... - Rip a terepet tanulmányozta. - Meg lehetne próbálni. Vagy esetleg eljuthatna valamelyikünk a Királynőig, és megtudhatná, hogy tulajdonképpen miről is van szó...
 - Mit gondolsz, nem léphetnénk összeköttetésbe velük az adó-vevővel? - vetette fel Dane. - Elég közel vagyunk ahhoz, hogy tisztán halljanak.
 - Nem látod azokat a sisakokat az őrszemeken? - kérdezte élesen Rip. - Le merném fogadni a földi fizetésedbe, hogy a mi hullámhosszunkra vannak hangolva. Kihallgatnák, amit beszélünk... sőt nemcsak kihallgatnának, hanem be is mérnének bennünket. És ők jobban ismerik ezt a terepet, mint mi. Volna kedved ezen a vidéken bújócskát játszani velük a sötétben?
 Dane-nek egyáltalán nem volt hozzá kedve. Csak nehéz volt lemondani az adó-vevő használatáról. Könnyebb lett volna egyszerűen hívni a Királynőt, és megtudni, amit esetleg órák múlva sikerül kikémlelniük nagy veszély árán. Csakhogy - miként azt a Kiképző Központban évek hosszú során át próbálták fejükbe verni a tanárok - a Kereskedelmi Szolgálatban ritkán lehet rövid úton, egyszerűen elintézni valamit. Állandóan résen kell lennie az embernek, s a pillanatnyi helyzethez alkalmazkodva, sok esetben rögtönözve kell megmentenie a hasznát, hajóját vagy a bőrét. És minden arra mutatott, hogy most az utóbbi két érték forog kockán.
 - Mindenesetre most már tudjuk - folytatta Rip -, hogy nemcsak Rich és válogatott cimborái vannak a dologban.
 - Bizony - bólintott Mura -, a jelek szerint a velünk szemben álló erők számbeli fölényben vannak. - Távcsövével végigpásztázott a körös-körül elbújtatott embereken, akiket nem láthattak a Királynőtől. - Körülbelül tizenöten lehetnek.
 - Nem számítva a tartalékaikat, mert alighanem tartalékaik is vannak a hegyekben. De honnan az ördögből kerültek ide? - tette fel a kérdést Rip.
 - Valami készül! - Mura megmerevedett, és tekintetét egy bizonyos pontra szegezte.
 Dane is odanézett. A szakácsnak igaza volt. Az ostromlók egyike vakmerőén kisétált fedezékéből és elindult a hajó felé. Feje fölött ide-oda lengette a fegyverszünet ősi jelét: egy darab fehér rongyot.
 Néhány pillanatig úgy látszott, mintha a Királynő nem szándékozna tudomást venni róla. Aztán - jó magasan a talajszint fölött - kinyílt az ajtaja. De a rámpát nem eresztették le. Helyette csak egy alak jelent meg a nyílásban. Dane felismerte: Jellico kapitány volt.
 A fehér zászlós parlamenter bizonyos távolságra megállt. Egyre jobban besötétedett. Barátaink látni nem láttak ugyan túlságosan tisztán, de hallani hallottak. Fülhallgatóikban ugyanis recsegve megszólalt egy hang, mintegy annak bizonyítékául, hogy Ripnek igaza volt: a támadók adóvevője ugyanarra a hullámsávra volt hangolva, mint az övék.
- Megfontolta a dolgot, kapitány? Hajlandó észre térni?
 - Csak ezt akarta tudni? - Jellico reszelős hangjára nem lehetett ráismerni. - Már az éjjel közöltem, hogyan döntöttem.
 - Itt fog éhen dögkni, kapitány! Próbáljon csak kijutni az űrbe...
 - Lehet, hogy nem sikerül kijutnunk, de maguk se jutnak be!
 - Ebben igaza van - jegyezte meg Mura. – Semmilyen fegyverrel sem tudják kierőszakolni, hogy bejussanak a Királynőbe. Ha meg összetörik, nem érnek vele semmit.
 - Gondolod, hogy a Királynő kéne nekik? – kockáztatta meg a kérdést Dane.
Rip felhorkant.
- Világos. Azért nem engedik, hogy fölszálljon, mert szükségük van rá. Fogadni mernék, Rich azért csalt ide bennünket, hogy megkaparinthassa a Királynőt.
 - Csak élelem kérdése az egész, kapitány - recsegett az ostromló hangja a füllhallgatóikban. - Mi akár fél esztendeig is itt ülhetünk, ha kell... de maguk nem! Ugyan már, ne gyerekeskedjék! Tisztességes ajánlatot tettünk önnek. És kutyaszorítóban van, igaz? A pénze elfogyott az árverésen, amikor megvásárolta az itteni kereskedelmi jogokat. Nos, mi a kereskedelmi jogoknál értékesebb ajánlatot tettünk önnek. S van hozzá türelmünk kivárni, hogy elfogadja.
 De ha a parlamenternek volt is türelme, cimborái valamelyikének nem. Kábító-puska dörrent. Jellico vagy alábukott, vagy hátraesett a hajóba, s az ajtó becsapódott. A három kereskedő némán ült a sziklán. Látszott, hogy a zászlós ember nem számított erre a váratlan akcióra, amelyet saját oldalán kockáztatott meg valaki. Dermedten állt egy pillanatig, aztán eldobta a fehér rongyot, lebukott egy bucka mögé, s visszakúszott eredeti állásába.
 - Ezt nem így tervezték el - jegyezte meg Mura. - Valaki türelmetlenségében hibát követett el. Túlbuzgóságáért nyilván megkapja a magáét, hiszen cselekedetével véget vetett minden további tárgyalásnak.
 - Mit gondolsz, megsebesült a kapitány? – kérdezte Dane.
 - Az öreg ismeri a dörgést. - Rip egyáltalán nem látszott nyugtalannak. - Megmondta, hogy neki nem sürgős. Most kénytelenek kiéheztetni, hogy megadja magát. Ettől a lövéstől a bajtársaink nem fognak feltartott kézzel előbújni...
- Csakhogy közben a mi kis tervecskénk is füstbe ment.
- Mura a térdére tette a látcsövet. - Megeshetik, hogy a sötétben sikerül átjutnunk az ostromgyűrűn, de ha egyszer a hajó ajtaja zárva van, hogy jutunk be? Éjszakának idején nem fognak az első kiáltásra kötelet leereszteni. Most semmi esetre sem.
 Dane fölmérte az egyenetlen talajt a távoli űrhajó és a szikla közt, amelyen kuporgott. Igen, lehet, hogy sikerül kikerülni az ostromlók őrszemeit, hiszen bizonyára inkább a hajót tartják szemmel, mint a saját vonalaik mögötti területet. Talán nem is tudják, hogy a Királynő személyzetének egy része nem esett csapdába. De ha sikerül is elérniük a hajót, hogy jutnak fel a fedélzetére?
 - Ez csakugyan nehéz kérdés. Nagyon nehéz - dünnyögte Mura.
 - Éppen egy magasságban vagyunk itt az irányító részleggel. - állapította meg váratlanul Rip. - Talán sikerül valamilyen jellel értésükre adnunk, hogy odaküldünk valakit...
 Dane szívesen megpróbálta volna. Hunyorogva becsülgette a távolságot a hajó orra és a közt a hely közt, ahol ült.
 - Sietnünk kell vele - figyelmeztette őket Mura. - Hamar beesteledik.
 Rip fölnézett az égre. A délelőtt forrón tűző nap régen nem volt sehol. Ólomszínű felhők tornyosultak a fejük fölött. Alkonyodott. -  Mi lenne, ha valami ernyőfélét csinálnánk, esetleg a zubbonyainkból, és meggyújtanánk egy zseblámpát? Kétoldalról eltakarnánk, alulról meg nem láthatnák meg. A Királynőn esetleg fölfigyelnének rá...
 A szakács válaszul azonnal lecsatolta a derékszíját és lehúzta zubbonyán a cipzárat. Dane gyorsan követte a példáját. Aztán a hidegben dideregve leguggoltak, zubbonyukat kétoldalt feltartották ernyőnek, Rip meg kettejük közt kuporogva be- meg kikapcsolta a zseblámpáját és leadta a Kereskedelmi Szolgálat vészjelét. Nagyon kevés remény volt rá, hogy az irányító részlegben éppen a kellő irányba néz valaki, és fölfogja a fel-felvillanó fényjeleket, a messziről csak gombostűfejnyi sugarakat.
 Aztán egyszerre csak felvillant a Királynő éjszakai irányfénye, belehasított a szürke égboltba, pontosan úgy, ahogy előző nap a köddel próbált megbirkózni. Csakhogy most a felhőket világította meg körös-körül. S miközben a három ember a sziklán mohón figyelt, remélve, hogy ez az ő rögtönzött üzenetükre válasz, a sárgás fénynyaláb vörösre váltott.
Mura megkönnyebbülten fölsóhajtott.
- Megértették...
 - Honnan tudod? - Dane nem észlelt semmit, amiből a szakács erre a következtetésre juthatott volna.
 - Bekapcsolták a ciklon sugarat. Nézd, most elhalványul. Igenis, megértették! - Mosolyogva öltötte fel a zubbonyát. - Javaslom, fogalmazzunk valamilyen megfelelő szöveget, aztán tájékoztassuk Wilcoxot is a fejleményről. Ha csak egyoldalú kapcsolatot tudunk is teremteni a Királynővel, valami jó mindenképpen kisülhet belőle.
 Lemásztak a hernyótalpashoz. Egykettőre beszámoltak a nagy újságról.
 - Csakhogy ők nem tudnak válaszolni - mutatott rá Wilcox az egész terv gyönge pontjára. - Ha másképp is tudtunkra adhatták volna, hogy megértettek, nem a ciklon sugarat kapcsolják be...
 - Oda kell küldenünk valakit. Jelezzük nekik, hogy jön, s ők várni fogják, hogy fölvehessek a fedélzetre – vetette fel buzgón Rip.
 Wilcox magatartásából érezni lehetett, hogy nem ért egészen egyet a tervvel. De miután pontról pontra megvitatták, úgy látszott, nincs más megoldás.
Mura felállt.
 - Azonnal döntenünk kell, mert hamarosan besötétedik, és oda felmászni, ahonnan leadjuk a jeleket, nem lehet, amikor, az ember az orráig se lát. Ki megy és mikor?
Ennyit feltétlenül kódolnunk kell és meg kell üzennünk...
 - Shannon - vagyis Wilcox az asztrogátor-jelöltet szemelte ki -, most igazán a te macskaszemedre van szükség.
Éppen olyan jól látsz a sötétben, mint Szindbád... legalábbis annak idején azt tapasztaltam a Balduron. Megpróbálnád, mondjuk - s megnézte az óráját – huszonegy órakor? Addig a „barátaink" is megnyugszanak az őrhelyeken.
 Rip sugárzó arca elegendő válasz volt. Még akkor is dúdolt örömében, amikor hármasban ismét felmásztak a sziklára, és nekikészülődtek, hogy leadják az üzenetet.
- Tedd azt is hozzá - figyelmeztette Mura -, hogy jelezzék a ciklonsugárral, ha sértetlenül megérkeztél. Szeretnénk együtt örülni veled a sikernek.
 - Hozzáteszem, cimbora. De nem aggódom. - Rip veleszületett jókedve most tért vissza első ízben, amióta azt az iszonyú fölfedezést tette a ronccsá vált Rimboldon. – Ez gyerekjáték ahhoz képest, amit a Balduron kellett csinálnunk.
Mura elkomolyodott.
 - Sose szabad lebecsülni a veszélyt. Épp elég tapasztalatot szereztél már ahhoz a Kereskedelmi Szolgálatban, hogy ezt ne felejtsd el. Rip. Ezúttal ne vállalj semmiféle fölösleges kockázatot...
 - Dehogy vállalok, cimbora! Olyan simán és nesztelenül osonok majd, mint a kígyó. Sose fogják megtudni, hogy elsurrantam mellettük.
 A szakács meg Dane ismét ernyőt csinált a zubbonyából, és csak úgy reszketett a nyirkos hidegben, míg Rip fényjelekkel leadta küldetésének hírét a néma, zárt hajónak. Választ nem kaptak, de biztosak voltak benne, hogy első próbálkozásuk után a hajón feltétlenül figyel valaki, s várja a következő üzenetet.
 Megegyeztek, hogy Mura és Dane a magasban tölti az éjszakát, Rip meg visszament a hernyótalpashoz, hogy onnan induljon útnak. Mikor az asztrogátor-jelölt eltűnt, Dane összeszedett néhány követ és szélfogót épített belőlük.
 Csak egymás közelsége melegíthette őket, így aztán jól összebújtak a szélvédett fészekben, amelyet Dane csakis azért épített, hogy ott várják ki, amíg felvillan a jelzés, hogy Rip célhoz ért.
- Világosságot gyújtottak - dünnyögte Mura.
 A Királynő reflektora még mindig bevilágította az éjszakát, de Mura nem arra célzott, hanem azokra a fényekre, amelyek az ismeretlen őrszemek őrhelyeit jelezték.
 - Könnyebb dolga lesz Ripnek... így messze elkerülheti őket - kockáztatta meg Dane, társának azonban más volt a véleménye.
- Ez csak azt jelenti, hogy még éberebben ügyelnek. Valószínű, hogy állandó kapcsolatban vannak egymással, s őrszemek járnak ide-oda köztük.
 - Gondolod, sejtik, hogy itt vagyunk...? Hogy csak Ripre várnak?
 - Lehet, hogy igen, de az is lehet, hogy nem. Azt mindenesetre éberen figyelik, nem teszi-e ki a lábát valaki a Királynőből. Ide hallgass, Thorson, nem figyeltél föl még valamire? Nem érzed a sziklán keresztül?
 Dehogynem érezte. Mármint a titokzatos berendezés dübögő lüktetését. Nem lehetett olyan erősen érezni, mint a romoknál, de ugyanolyan volt a ritmusa. S ezúttal nem ingadozott az erőssége, miközben lassan vánszorgott az idő. A berendezés megszakítás nélkül, teljes erővel működött.
- Emiatt nem tud felszállni a Királynő - folytatta Mura.
 Az utóbbi két nap észleléseinek mozaikjai kezdtek egységes képpé összeállni. Hátha ezek az ismeretlenek, akik - ők tudják, mi célból - ostrom alá vették a Királynőt, valamilyen módon el tudják érni, hogy az űrhajó lezuhanjon, ha megpróbálna felszállni a Limbóról? Nyilván azért kell állandóan működtetniük azt a berendezést, hogy a hajó ne tudjon meglépni. Valószínű, hogy a mozaikokat már a hajón levők is összerakták, még ha nem tudják is, hogy a Limbónak olyan tulajdonságai vannak, mint a Sargasso-tengernek.
 - Akkor csak egyetlen módja van az innen való szabadulásnak - állapította meg csöndesen Dane. - Meg kell találnunk azt az energiaforrást és...
 - Megsemmisítenünk? Úgy van. Ha Ripnek sikerül fölvennie a kapcsolatot a Királynővel, mindenképpen ezt kell megpróbálnunk.
 - Azt mondod, hogy „ha Ripnek sikerül". Nem vagy biztos benne?
 - Te még nagyon új fiú vagy a Szolgálatban, Thorson. Ha már megtett néhány utat az ember, nagyon szerény lesz. Lassan rájön, hogy a siker vagy a kudarc nagymértékben függ attól, amit a földön szerencsének szoktunk nevezni. Sose vehetjük biztosra, hogy amit tervezünk, akármi legyen is az, feltétlenül úgy sikerül majd, ahogy reméljük. Túl sok az olyan tényező, amely fölött nincs hatalmunk. Semmire se számíthatunk biztosan, amíg meg nem valósul. Sok minden szól amellett, hogy Shannon vállalkozása sikerül. Rendkívül jól lát a sötétben, miként az nem is olyan régen, majdnem hasonló helyzetben kiderült. Tapasztalt földerítő, nem esik könnyen zavarba. És innen módjában volt alaposan tanulmányozni a terepet és az ellenség állásait. Ez azt jelenti, hogy körülbelül nyolcvan százalék esélye van a sikerre. De még mindig fennmarad húsz százalék. Neki is, nekünk is fel kell készülnünk rá, hogy közbejön valami, mindaddig, amíg a hajó reflektora nem jelzi, hogy végrehajtotta a vállalkozást.
 Mura szenvtelen hangja megzavarta Dane-t. Ugyanolyan illúzióromboló volt, mint régebben Kamilé, de ugyanakkor élesebb is, jobban elevenbe vágott. Az ám, Kamil! Hol lehet Ali? Azok közül tartja fogva valaki, akik most itt várakoznak a Királynő körül, vagy elhurcolták a titokzatos energiaforráshoz?
 - Szerinted mit műveltek Kamillal? - fogalmazta meg Dane hangosan a kérdést.
 - Kamilt úgy tekintik, mint aki tájékoztatást tud adni rólunk meg a terveinkről. S mint ilyet, nyilván elvitték oda, ahonnan mindezt irányítja valaki. És biztonságban lesz mindaddig, amíg hasznát vehetik...
 De volt ebben a válaszban valami baljóslatú célzás valamire, amit Dane nem szívesen idézett fel az emlékezetében.
 - Azok ott a Rimboldon... Nem tévedett Rip? Csakugyan megégették őket?
 - Nem tévedett. - Mura minden nyomaték nélkül, szenvtelenül ejtette ki a két szót, de a válasz éppen emiatt hatott még határozottabbnak.
 Ezután már alig váltottak szót, s mozdulni is csak olyankor mozdultak, ha feltétlenül kellett, mert valamelyik végtagjuk zsibbadni kezdett. Odalenn a síkságon a hajó fényszórójának sugárkévéje továbbra is a csillagok felé irányult, s nem változott a színe.
Fáztak és görcs állt a tagjaikba, a vibráló dübögés mégis álmosítóan hatott. Dane csak egy ócska trükk segítségével tudott ébren maradni: részletesen emlékezetébe idézte az áruraktározás szabályait, egyik szabályt a másik után. A szabályzatot az űrutazás közben véste agyába, hangszalagokról. Bárcsak megint ott ülhetne Van Rycke kamrájában, biztonságban, tanulmányaiba merülve, abban a tudatban, hogy a legizgalmasabb dolog, ami másnap vár rá, egy üzletkötés lesz!
 Halk, de átható füttyszó ütötte meg a fülüket a mélyből. Rip fütyült, jelezve, hogy most vág neki a kockázatos vállalkozásnak. Dane szeméhez emelte a távcsövét, noha tisztában volt azzal, hogy a sötétben úgysem követheti társa útját.
 A hátralevő órák napoknak tűntek. Dane olyan kitartóan és feszülten figyelte a fénynyalábot, hogy belefájdult a szeme. De nem mutatkozott semmiféle változás. Érezte, hogy Mura mozgolódik mellette, tapogatózni kezd a sötétben, s a halvány derengésből megállapította, hogy a másik az óráját nézte meg a zubbonya alatt.
- Mennyi ideje indult el?
- Négy órája...
 Négy órája! Négy óráig nem tarthat az út innen a Királynőig. Még akkor se, ha Ripnek kerülőket kellett tennie és el kellett bújnia az őrszemek elől. Nagyon is úgy festett a dolog, hogy ezek után csakugyan azzal a húsz százalékkal kell számolni, amiről Mura beszélt, vagyis Rip küldetése nem járt sikerrel.

13. Támadás és patt

Keleten már derengeni kezdett, de a Királynő reflektorának sugara árnyalatnyit sem változott. A két megfigyelő már nem is számított rá. Valami baj történt... Rip nem jutott el a Királynőig.
 Dane nem bírta tovább a tétlenséget, kimászott a rögtönzött fedezékből és elindult a sziklán, amelyen megfigyelőhelyüket felállították. A szikla válaszfalat alkotott a két nyelv alakú völgy között, amelyek egyikében Wilcox és Kosti ütött tábort, a másik meg földerítetlen terület volt.
 E második völgyben Dane csörgedező patakot pillantott meg. A víz Dane eddigi tapasztalatai szerint annak a jele volt, hogy másfajta élőlények is vannak, illetve kell, hogy legyenek a Limbón. És e tapasztalata ezúttal is igazolódott. Ugyanis tíz sakktáblára emlékeztető kis fűszernövénykertet számolt össze.
 Csakhogy ezúttal a kertek nem voltak elhagyatottak. A növények közt két gömb-lény tevékenykedett. A fűszernövények gyökerei körül lazították fel csápszerű végtagjaikkal a talajt, gömbölyű hátuk föl-le mozgott.
 Aztán egyszerre csak mind a kettő fölegyenesedett. Mivel nem volt se fejük, se arcuk, Dane nehezen találhatta ki, mit csinálnak. Csak a viselkedésükből sejtette, hogy vagy hallgatóznak, vagy figyelnek valamit.
 Még három gömb-lény, bukkant fel nesztelenül. Kettő egy rudat cipelt, amelyre egy macska nagyságú állat élettelen teste volt rákötve. A vadászok és a kertészek hallhatóan nem üdvözölték egymást, de egy csoportba gyűltek, s a rudat ledobták a földre. Dane a távcsövön keresztül megfigyelte, hogy a gömb-lények összeakaszkodtak a csápjaikkal, úgy, hogy végül is szabályos kört alkottak.
 - Na végre... - A hajnali ködben Szinte sisteregtek a szavak, és Dane, aki elmerülten figyelte az alatta lejátszódó jelenetet, összerezzent, amikor Mura megmarkolta a vállát.
- Egy hernyótalpas közeledik - suttogta a szakács.
 A gömb-lények csoportja észrevehetőleg újból felfigyelt. Aztán szétszóródtak, olyan gyorsan, hogy gyorsaságuk meghökkentette a két földlakót. Pillanatok alatt elrejtőztek, a kertekben meg a patakparton nem maradt egy sem.
 Tisztán lehetett hallani a hernyótalpak csikorgását a köveken meg kavicsokon, ahogy a jármű lassan a sziklán álló két ember látókörébe kúszott. Ahogy Kamil annak idején azonnal megállapította, a hernyótalpas a Szövetség tagjai által használt egyik típushoz se tartozott. Hosszabb volt és keskenyebb, s meglepően hajlékonyán mozgott, mintha csak csuklós lett volna a teste.
 A kormány mögött egy ember ült. Az arcára a kutatók által használt sisak vetett ugyan árnyékot, de az öltözéke ugyanolyan vegyes volt, mint Riché és embereié.
 Mura megszorította Dane vállát. Dane is észrevette a készülő csapdát. Egy sor bokor mögött óvatos mozgolódásra figyelt fel. Aztán megpillantottak egy gömb-lényt: nagy követ szorított testének felső részéhez. Egyik társa csatlakozott hozzá, ugyanígy felfegyverkezve.
- Zűr lesz - suttogta Mura alig hallhatóan.
 A hernyótalpas egyenletes tempóban kúszott előre, egyik talpa a kavicsos talajon, a másik a patak vizében. Már eljutott az első kertig, s a sofőr meg se próbálta kikerülni a kerítését. Ráhajtott, s a széles lánctalpak előbb az alacsony falat, aztán a gondosan ápolt növényeket lapították földre.
 A gömb-lények, akik rejtve voltak az ellenség elől, a járművel párhuzamosan mentek előre. Még mindig csápjaik közt szorongatták a köveket és villámgyorsan mozogtak. Minden jel arra mutatott, hogy a hernyótalpason ülő ember csapdába kerül.
 A felháborodott tulajdonosok akkor támadtak, amikor a gép a harmadik kertbe gázolt bele. Pontosan célzott kőzápor hullott a hernyótalpasra is, a sofőrre is. Az egyik kő a sofőr sisakját érte. A sofőr fojtott kiáltást hallatott, félig fölemelkedett ültéből, aztán ájultan bukott előre. A jármű egy darabig még ment, aztán megállt, az egyik lánctalp beleakadt egy nagyobb kődarabba, az egész gép megbillent és feldőléssel fenyegetett.
 Dane és Mura leereszkedett a szikla oldalán. Lehet, hogy a sofőr rászolgált arra, amit kapott, de mégiscsak ember volt, nem szolgáltathatták ki ismeretlen lények bosszújának. A gömb-lények már eltűntek. Dane és Mura ennek ellenére elővigyázatosságból végigpásztázták altatósugarakkal a hernyótalpas körül a bokrokat, mikor kiértek a völgybe. Mura visszamaradt őrködni, készen arra, hogy még egy adag ártalmatlan sugarat bocsásson a bokrokra, Dane meg odarohant a sofőrhöz, hogy kiszabadítsa a járműből.
 Vállára vette és a sziklafalhoz cipelte, ahol szükség esetén visszaverhették a gömb-lények támadását.
 De vagy az altatósugár, vagy a két újabb földlakó megjelenése, elvette a gömb-lények kedvét attól, hogy másodszor is támadjanak. A völgy teljesen elhagyatottnak látszott, csak a Királynő két embere állt felkészülve a támadásra, lábuk előtt a megmentett sofőr élettelennek látszó testével.
 - Meg kéne próbálnunk... - intett a fejével Dane a mögöttük levő sziklafal felé. Mura kényszeredetten elmosolyodott.
 - Hacsak nem vagy craxmag-rágó, nem tudom elképzelni, hogyan tudnád megmászni ezt a sziklát a barátunkkal a válladon...
 Kétkedésében most már Dane is osztozott. A sziklamászáshoz mindkét kézre és lábra szükség van, meg se lehet kísérelni, ha az embernek még egy nehéz, tehetetlen emberre is vigyáznia kell.
 Az eszméletlen fickó nyögött egyet és megmozdult. Mura féltérdre ereszkedett, szemügyre vette a behorpadt sisakkal keretezett arcot. Először is lekapcsolta a fickó derékszíját a sugárpisztollyal együtt és a saját derekára csatolta. Aztán az állszíját oldotta meg, levette a fickó horpadt fejfedőjét, és pofozgatni kezdte a borostás arcot.
 A durva élesztgetés megtette a hatását. A fickó hunyorogva rájuk nézett, aztán megpróbált feltápászkodni. Mura segített neki: a gallérjánál fogva rántott rajta egyet.
- Ideje indulnunk - jelentette ki a szakács. - Arra...
Kettesben talpra állították a fickót, s gyorsan elindultak vele a sziklafal tövében. Megkerülték a kiálló sziklát, amelyen egész éjszaka kuporogtak, s a rejtekhely felé tartottak, ahol a társaság két másik tagja éjszakázott.
 A sofőr nem sokat törődött velük, láthatólag minden figyelmét arra összpontosította, hogy megőrizze meglehetősen bizonytalan egyensúlyát. De Mura szorosan megmarkolta a csuklóját, s Dane sejtette, hogy ez a szorítás csak egyike a birkózás ama cselfogásainak, amelyekben Mura olyan jártas volt, hogy a Királynő személyzetének egyetlen tagja se tudta legyőzni.
 Ami Dane-t illeti, ő folyton hátra-hátranézett, mert attól tartott, hogy bármelyik pillanatban céltáblájává válhat ama nagy szakértelemmel elhajított köveknek. Amit az imént műveltek, kétségtelenül azt a hitet kelthette a Limbo lakóiban, hogy egy húron pendülnek a banditákkal, és könnyen megsemmisíthette minden reményüket, hogy üzleti kapcsolatokat építhetnek ki a különös teremtményekkel. De egy embert idegenek kényének-kedvének kiszolgáltatni mégiscsak több volt, mint amit egy földlakó megengedhetett magának.
 A rájuk nehezedett fickó alvadt vért köpött, aztán odaszólt Murának:
 - Az Omber-bandából való vagy? Nem is tudtam, hogy már idehívták őket...	Mura arca meg se rezzent.
 - De hisz ez igen fontos vállalkozás, nem? Sokunkat idehívtak...
- Kik ütöttek le? Azok a nyavalyás madárijesztők?
- Igen. A bennszülöttek. Kövekkel...
A fickó csúnyán vicsorgott.
 - Valamennyit meg kellett volna pörkölnünk. Valahányszor át kell jönnünk ezeken a dombokon, ránk lesnek és megpróbálják betörni a koponyánkat. Muszáj megint elővennünk a sugárpisztolyt, ha elcsípünk néhányat közülük. Csak az a baj, hogy nagyon gyorsan mozognak...
- Hát igen, ez elég nagy probléma - hagyta rá engedékenyen Mura. - Most erre... - Miután megkerülték a kiugró sziklát, beterelte foglyukat a másik völgybe. A fickó azonban megérezte, hogy valami nincs rendjén.
 - Miért erre megyünk? - kérdezte, s színtelen szemét ide-oda jártatta a két kereskedő közt. - Ez nem keresztvölgy...
 - Itt van a hernyótalpasunk. Okosabb, ha azon folytatod az utad, amilyen rozoga állapotban vagy, nem? - felelte Mura nyájasan.
 - Mi? Igen, azt hiszem, csakugyan okosabb. Kegyetlenül fáj a fejem. - Fejéhez emelte a kezét és felnyögött, amikor megérintette a jobb füle fölött a koponyáját.
 Dane föllélegzett. Mura tökéletesen csinálja a dolgot. Sikerül minden ellenkezés nélkül odavinniük a fickót, ahová akarják.
 Mura egy pillanatra sem engedte el foglyuk karját. Miután megkerült vele egy kőtorlaszt, a fogoly szembe találta magát a hernyótalpassal, Kostival és Wilcoxszal. A hernyótalpas láttán eszmélt rá, hogy mi is valójában a helyzet.
 Megdermedt és olyan hirtelen állt meg, hogy Dane beleütközött. A fogoly tekintete a gépről a mellette állókra siklott. A derékszíjához kapott, de csak annyit ért vele, hogy rájött: fegyvertelen.
- Kik vagytok? - kérdezte.
 - Attól függ, cimbora - állt elébe Kosti. - Inkább te áruld el, ki vagy...
 A fickó félig megfordult és a válla fölött hátrapillantott a völgybe, mintha azt remélte volna, hogy közeledik a felmentő csapat. De Mura még szorosabban megmarkolta és visszafordította.
 - Úgy bizony - szólalt meg csöndesen a szakács. - Nagyon szeretnénk tudni, hogy ki vagy.
 Az, hogy csak négy emberrel áll szemben, szemmel láthatólag felbátorította a fickót.
 - Ti az űrhajóról valók vagytok - állapította meg diadalmasan.
 - Az egyik űrhajóról - helyesbített Mura. - Mert ezen a bolygón sok űrhajó van. Nagyon is sok.
 Már ezek a szavak is olyan hatást gyakoroltak a fickóra, mintha pofon ütötték volna. És Dane önkéntelenül meg is toldotta őket:
- Még egy rendőrségi is...
 A fogoly megtántorodott, az űrben lebarnult arca elsápadt, s alsó ajkát beharapta, mintha így akarna fájdalmat okozni önmagának, hogy ne tudjon beszélni.
 Wilcox helyet foglalt a hernyótalpason. Nyugodtan elővette sugárpisztolyát, s a veszedelmes fegyvert térdén egyensúlyozva megcélozta a fogoly dereka táját.
 - Bizony, jó néhány űrhajó van itt - mondta. Ha az asztrogátor állkapcsa nem feszül úgy meg, azt lehetett volna hinni, hogy az időjárásról csevegnek. - Mit gondolsz, melyikről valók vagyunk?
De a fogoly még mindig nem tört meg.
- Arról ott, a síkságon. A Napkirálynőről.
 - Honnan tudod? Mert a többin senki sem maradt életben? - kérdezte csöndesen Mura. - Okosabb, ha szépen elmondasz mindent, amit csak tudsz, barátocskám.
 - Bizony. - Kosti előre lépett, hatalmas termete fenyegetően magaslott a sebesült sofőr fölé. - Nekünk időt, magadnak meg sok kellemetlenséget takarítasz meg, ha beszélsz, fiacskám. Minél később nyitod ki a szád, annál türelmetlenebbek leszünk. Érted?
 A fickó értette. A Mura hangjában bujkáló fenyegetést nyomatékosabbá tették Kosti izmos karjai.
 - Tehát: ki vagy és mit csinálsz itt? - kezdte újra a kihallgatást Wilcox.
 Kétségtelen, hogy már a „madárijesztőktől" kapott knock-out kezdte megpuhítani a sofőrt. De Dane meg volt győződve arról, hogy a folyamatot Mura és Kosti fejezték be.
 - Lav Snall a nevem - felelte komoran a sofőr. – És ha a Napkirálynőről valók vagytok, akkor tisztában vagytok vele, hogy mit csinálok itt. De nem értek vele semmit. Addig tartjuk fogva a hajótokat, ameddig csak akarjuk.
- Fölöttébb érdekes - mondta vontatott hangon Wilcox.
- Szóval addig tartjátok fogva a síkságon a hajónkat, ameddig akarjátok? És hol van hozzá a köteletek? Láthatatlan?
 A fogoly elvigyorodott, kivillant a foga. Mondhatnánk úgy is, hogy vicsorgott.
 - Nincs szükségünk semmiféle kötélre. Legalábbis itt a Limbón. Ez az egész bolygó egérfogó, ha akarjuk.
Wilcox odaszólt Murának.
- Nagyon megsérült a feje?
A szakács bólintott.
 - Nyilván... ha így megzavarodott. Persze nem tudom igazában megállapítani, nem vagyok orvos.
Snall bekapta a horgot.
 - Nagyon tévedsz, ha azt hiszed, hogy űrbetegségem van. Fogalmad sincs róla, mire bukkantunk itt. Egy őslakóktól származó gépezetre, amely még mindig működik! Le tudja rántani a hajókat az űrből... erre a bolygóra, ahol ripityára törnek. Amíg ez a gépezet működik, a Királynőtök nem tud felszállni... még akkor sem tudna, ha fölfegyverzett járőrhajó volna. Még egy ilyen csatahajót is akkor szedünk le, amikor akarunk...
 - Világos - jegyezte meg Wilcox. - Tehát van valamiféle gépezetetek, amely le tudja szedni az űrből a hajókat. Ez igazán újság számomra. A Suttogok mesélték be neked?
Snall arca sötétvörös lett.
- Mondom, hogy nem vagyok bolond!
 Kosti a fogoly vállára tette a kezét és lenyomta egy sziklára.
 - Tudjuk, tudjuk - felelte, megnyugtató hangot tettetve. - Hát persze... van itt egy szép nagy masinátok, amit egy őslakó működtet. Csak belemarkolt az űrbe, és már el is kapta a hajókat, így ni! - Azzal a levegőbe markolt hatalmas mancsával Snall orra előtt.
 De a fogolynak már sikerült visszanyernie egy kicsit lelki egyensúlyát.
 - Nem muszáj elhinnetek, amit mondok - felelte.
- Csak figyeljétek meg, mi lesz, ha fafejű kapitányotok megpróbál felszállni. Csúnyán megjárja. És hamarosan ti is ugyanolyan sorsra fogtok jutni. .
 - Csak nem tudtok bennünket is mozgásképtelenné tenni? - Wilcox bal szemöldöke felhúzódott a sisak alatt. - De hiszen eddig még nem sikerült bennünket elkapnotok, pedig jókora utat megtettünk az utóbbi időben.
 Snall végignézett rajtuk. Látszott, hogy egy kicsit zavarban van.
 - A kereskedők öltözékét viselitek - szögezte le hangosan is, amit látott. - Tehát nyilván a Királynőtől valók vagytok.
 - De azért nem vagy egészen bizonyos benne, mi? - heccelte Mura. - Lehet, hogy egy másik űrhajóról valók vagyunk, amelyet csapdába csaltatok az őslakók masinájával.
Olyan biztos vagy benne, hogy nem bolyonganak ezekben a völgyekben mások is, akik túlélték a katasztrófákat?
 - Ha akadna is ilyen, nem fog sokáig bolyongani! - vágott vissza Snall.
 - Nem hát. Mert megvan hozzá a módotok, hogy elintézzétek őket, igaz? Ezzel, ugye? - Wilcox magasabbra emelte a sugárpisztolyt, amelynek a csöve most már nem a fogoly derekát, hanem a fejét vette célba. - Ahogy elintéztétek azokat, akik a Rimboldon voltak.
 - Én nem voltam ott! - hebegte Snall. A csípős reggeli hideg ellenére is verítékcsöppek gyöngyöztek a homlokán.
 - Én azt hiszem, mindnyájan törvényen kívül álltok - folytatta Wilcox még mindig udvarias, társalgási hangon.
- Biztos vagy benne, hogy nem köröz még a járőrszolgálat?
 Ez talált. Snall felugrott. Sikerült is pár lépést tennie, mielőtt Kosti visszaráncigálta.
 - Hát igen... köröz! - vicsorgott a fogoly Wilcoxra, mikor a gépész megint lenyomta a sziklára. - Na és akkor mi van? Talán megégetsz egy fegyvertelen embert? Rajta, égess meg!
 A Kereskedelmi Szolgálat tagjainak is joguk volt könyörtelennek lenniük, ha a helyzet úgy kívánta, de Dane már tudta, hogy Wilcoxnak esze ágában sincs hidegvérrel halálra égetni Snallt. Még akkor sem, ha ez az ember a járőrszolgálat által körözött gyilkos, akinek díjat tűztek ki a fejére és törvényen kívül helyeztek, aki pedig végez vele, mentesül minden jogi következmény alól.
 - Ugyan miért ölnénk meg? - kérdezte csöndesen Mura. - Mi Független Kereskedők vagyunk. Gondolom, tisztában vagy vele, hogy ez mit jelent. Az azonnali halál, amit a sugárpisztoly okozatul könnyű utat jelentene a Nagy Semmibe, nem? Tanultunk mi a világ peremén, a civilizálatlan bolygókon egyéb módszereket is. Elhiszed, Lav Snall?
 A szakács nem vágott fenyegető képet, barátságos arca éppoly megnyerőén derűs volt, mint máskor. Snall mégis elkapta róla a tekintetét. Gyorsan nyelt egyet.
 - Csak nem fogtok... - kezdte, de nagyon bizonytalan volt a hangja. Nyilván ráeszmélt, hogy ellenfelei jóval veszedelmesebbek, mint gondolta. Sokféle legenda járta a Független Kereskedőkről, az volt a hírük, hogy legalább olyan könyörtelenek, mint a járőrszolgálat, s korántsem kötik meg annyira a kezüket a törvények. Elhitte, hogy Mura komolyan gondolja, amit mond.
- Mit akartok tudni...?
- Az igazat - felelte Wilcox.
 - De hiszen már megmondtam... őszintén – ágált Snall. - A hegyekben egy őslakóktól származó berendezésre bukkantunk. Hatni tud az űrhajókra... lehúzza őket ide, hogy összetörjenek, ha belekerülnek a sugarába, a radarhullámába, vagy mit tudom én, mijébe. Fogalmam sincs róla, hogy működik. A gépet csak néhány kiválasztott látta, aki ért valamit a komputerekhez...
 - És a Napkirálynőre miért nem hatott, amikor ide érkezett? - kérdezte Kosti. - Baj nélkül leszállt.
 - Mert a készülék nem volt bekapcsolva. Hisz a hajó fedélzetén volt Salzar, nem?
- És ki az a Salzar? - Ezúttal Mura kérdezett.
 - Salzar... Gart Salzar. Ő jött rá elsőnek, milyen nagyszerű dologra bukkantunk itt. Mindnyájunkat elbújtatott, mikor a rendőrség itt szaglászott. Nekünk vaj van a fejünkön, és Salzar tisztában volt vele, hogy ha elárverezik ezt a bolygót, komoly bajba kerülünk. Beült egy hajóba, amit mi tákoltunk össze, elment a Naxosra, aztán kapcsolatba lépett veletek, így sikerült szereznünk egy üres kereskedelmi hajót, amibe berakhatjuk a cuccunkat...
 - Amit zsákmányoltatok? És hogy kerültetek ide ti...? Lezuhantatok?
 - Salzar zuhant le vagy tíz-tizenkét esztendeje. Aránylag nagyobb baj nélkül megúszta, és embereivel, már akik életben maradtak, körülszaglászott a bolygón. Rábukkantak az őslakók gépére, és addig tanulmányozták, amíg rájöttek, hogyan működik. Most már akkor tudják ki- és bekapcsolni, amikor akarják. Amikor itt járt a rendőrség, nem működött, mert Salzar nem volt a bolygón, féltünk is, hogy lezuhan, amikor megérkezik.
 - Kár, hogy nem működött - jegyezte meg Wilcox. - És hol az a gépezet?
Snall a fejét rázta.
- Nem tudom.
Kosti közelebb lépett, mire Snall gyorsan hozzátette:
 - Igazán! Csak Salzar és a bizalmasai tudják, hogy hol van és hogyan működik.
- Hányan vannak? - kérdezte Kosti.
 - Salzar, meg még hárman vagy négyen. A gép ott van a hegyek közt... valahol... - S remegő ujjal csak a hegylánc felé bökött.
 - Én azt hiszem, okosabban tennéd... - kezdte Kosti, amikor Dane közbeszólt:
 - Mi késztette Snallt arra, hogy éppen ebbe a völgybe kormányozza a hernyótalpast, ha egyszer nem tudta, hová megy?
 Mura behunyta a szemét és megigazította sisakján a csatot.
 - Azt hiszem, kissé gondatlanok voltunk, őrt kellett volna állítanunk a szikla tetejére. Lehet, hogy Snall valamelyik barátja erre cselleng.
 Snall szorgalmasan tanulmányozta a csizmája orrát. Dane a sziklához ment.
- Szétnézek - ajánlkozott.
 Első pillantásra a síkságon nem változott a helyzet. A Királynő ugyanott állt, ahol előző alkonyatkor, minden nyílása zárva. Dane távcsöve segítségével ki tudta venni a banditák táborhelyeit is. De szinte a közvetlen közelében észrevett valami egyebet is.
 A legközelebbi táborhelyről éppen akkor indult el egy idegen hernyótalpas. A sofőr mögött még ketten ültek, s közöttük egy negyedik utas is szorongott, a Kereskedelmi Szolgálat barna egyenruhájában. Tévedésről szó sem lehetett.
 - Rip! - Dane nem tudta ugyan kivenni a fogoly arcát, de biztos volt benne, hogy Shannon. És a hernyótalpas egyenest a felé a völgy felé tartott, amelyikben az előbbit megtámadták!
 Itt volt hát az alkalom nemcsak arra, hogy Ripet kiszabadítsák, hanem arra is, hogy jókora rést üssenek az ostromlók gyűrűjén. Dane a szikla szélére kúszott, s mivel kiáltani nem mert, élénken integetni kezdett, hogy magára vonja a lentiek figyelmét. Mura és Wilcox bólintott, Kosti meg biztosabb helyre terelte foglyukat. Aztán Dane kiszemelt egy alkalmas helyet, és egyre nagyobb izgalommal várta, hogy az ellenséges hernyótalpas a völgybe érjen.

14. A Jerikói harsona

Mura felkapaszkodott a megfigyelőhelyre. - Azt hiszem, szimpatikus harcostársainknak, a „madárijesztőknek" a taktikáját kell alkalmaznunk. Hogy állsz a célba dobással, Thorson? - Azzal lehajolt és keresgélni kezdett a földön. Mikor néhány pillanat múlva fölegyenesedett, ökölnagyságú, gömbölyű kődarabot szorongatott a markában.
 Célzott, aztán lehajította a völgybe. Látták is, hallották is, amint nekiütődik egy sziklának. Dane rájött, miért kell kővel támadni a hernyótalpasra. A sugárpisztoly tüze nincs tekintettel személyekre. Ha pisztolypárbajra kerülne sor, előfordulhatna, hogy Rip meghal vagy nyomorékká válik. De ha kövekkel dobálják meg a hernyótalpast, és ügyesen csinálják, nemcsak harcképtelenné tehetik a banditákat, hanem még azt a látszatot is kelthetik, hogy a Limbo-lakók támadták meg őket.
 Kosti megkerülte a sziklát, és Mura leshelye alatt húzódott fedezékbe, Dane meg keresztülosont a völgyön és felkapaszkodott egy keskeny kőlapra, ahol lekuporodhatott egy rakás sebtiben összeszedett „lövedék" mellé, úgy, hogy alulról nem láthatták.
 Nem sok idejük volt az előkészületekre, mert máris felhangzott a közeledő hernyótalpas csörömpölése, és a három, kereskedő fedezék mögé bújt, mikor a jármű az egyenetlen talajon látóhatáron belül került. Átgázolt a bokrokon, aztán a sofőr egyszerre csak lassított és megállt. A sisakjába beépített adó-vevő nyilván be volt kapcsolva, mert természetes hangja csak érthetetlen mormolás volt a lesbenállók számára, fülhallgatóikban viszont tisztán értették minden szavát.
 - De hisz ez Snall kocsija! Meg van rongálva! Mi történt itt...?
Rip egyik őre lekászálódott a hernyótalpasról, hogy előremenjen és megnézze. Mura ekkor jelt adott a karjával Dane-nek a támadásra.
 Egy kődarab a vizsgálódni készülő ember sisakjának vágódott, mire az elvesztette az egyensúlyát és kénytelen volt megkapaszkodni a jármű talpában. Dane még egy követ dobott feléje, aztán a sofőrt célozta meg.
 Most már ordítozni kezdtek, és Rip feléledt. Noha hátra volt kötve a karja, rávetette magát a balján ülő emberre, s a lendülettől mindketten lezuhantak a földre. A sofőr meg rákapcsolt, és a hernyótalpas csikorogva elindult a kőzáporban, amelyet a három kereskedő zúdított rá.
 Az első bandita megint felkapaszkodott a kocsira, a másik meg nagy nehezen kibújt Rip alól. Kezében a sugárpisztollyal, arcán sátáni vigyorral hajolt Shannon fölé. A következő pillanatban egy kő összezúzta az arcát. Irtózatosat ordított és megtántorodott. Az, amelyiknek sikerült felkapaszkodnia a járműre, éppen akkor nézett vissza, amikor társa elvágódott.
 - Kramer... ezek a nyavalyás kis dögök kinyírták! Ne, ne fordulj vissza azért a kereskedőért! Ha visszafordulsz, még minket is kinyírnak!
 A hernyótalpas tovább kúszott a hegyek felé. A rajta ülő két ember, érthetetlen módon, elő se vette sugárpisztolyát, hogy végigpásztázza vele a bokrokat. A váratlan támadás és egyik társuk elvesztése után csak a menekülés gondolata foglalkoztatta őket.
 Miután kikerülték a megfeneklett hernyótalpast és eltűntek, Kosti előbújt rejtekéből és Riphez sietett. Pár másodperc múlva ott volt Dane is.
 Shannon az oldalán feküdt, karját majdnem kicsavarták, mikor hátrakötötték, fekete karika ült behunyt szeme körül, ajka behasadt és vérzett.
 - Téged aztán csúnyán elintéztek - dörmögte Kosti, mikor letérdelt mellé, hogy bozótvágó késével elfürészelje a köteleket.
 Rip csak dünnyögni tudott, mikor megpróbálta szóra nyitni behasadt ajkát.
- Elkaptak... már majdnem a Királynőnél voltam, amikor elkaptak. A hajót földhöz szögezték... valamilyen sugárral, amitől minden űrhajó lezuhan, ha bizonyos távolságra megközelíti a bolygót...
 Dane Rip válla alá csúsztatta a karját és segített neki felülni. Az nyögött egyet és fojtott kiáltást hallátott, amikor megmozdult, majd az oldalához kapott.
 - Másutt is megsebesültél? - Kosti le akarta húzni Rip zubbonyán a cipzárat, de Shannon eltolta magától a segíteni akaró kezet.
 - Itt és most úgyse segíthetünk rajta. Azt hiszem, eltört egy bordám... de lehet, hogy kettő is. De ide figyeljetek! A Királynő...
 - Tudjuk. Sikerült egy foglyot ejtenünk - adta tudtára Dane. - Annak a hernyótalpasnak a vezetőjét, ni. Mindent elmondott, hogy mi történik itt. Talán az ő révén sikerül alkut kötnünk. Tudsz járni...?
 - Bizony, jó lesz visszavonulnunk. - Mura lépett melléjük. - Be volt kapcsolva az adó-vevőjük, amikor megtámadtuk őket. Nem lehet tudni, mennyit hallottak a cimboráik az utána történtekből.
 Rip - rájuk támaszkodva - tudott járni. Sikerült is eljutniuk saját hernyótalpasukhoz és Wilcoxhoz.
- Megtudtál valamit Kamilról? - kérdezte Kosti.
 - Az biztos, hogy foglyul ejtették - felelte Rip. – De azt hiszem, ő a banda nagyobbik részénél van. Nagyon sokan vannak. Ha akarják, addig tarthatják itt a Királynőt, amíg meg nem rozsdásodik.
 - Ezt már Snall is közölte - jegyezte meg komoran Wilcox. - Meg azt is, hogy nem tudja, hol van az a rejtélyes berendezés. Bár ezt nem nagyon hiszem...
 Erre a megkötözött fogoly, akinek a száját is betömték, ficánkolni kezdett és fojtott hangokat hallatott, így próbálta jelezni, hogy őszintén beszélt.
 - Ez a völgy vezet a raktárukhoz és a búvóhelyükhöz, legalábbis a nagyobbikhoz - tájékoztatta társait Rip. – S onnan nem lehet messze az a berendezés sem. Dane csizmája orrával oldalba bökte az izgő-mozgó Snallt.
- Gondolod, hogy kiválthatjuk vele Alit? Vagy legalább eljuthatunk oda a segítségével?
 - Alig hiszem - felelte Rip. - Nagyon kegyetlen banda. Ha a bőrükről van szó, nem sokat számít nekik, hogy Snall él-e, hal-e.
 Kosti betömte ugyan a fogoly száját, de a véraláfutásos szemekből tisztán ki lehetett olvasni, hogy Snallnak ugyanez a véleménye. Nem nagyon bízott cimborái segítségében. Tudta, hogy csak akkor szabadítják ki, ha a saját biztonságuk megköveteli.
 - Közülünk csak hárman tudnak járni, kettő sebesült - morfondírozott Wilcox. - Van valami sejtelmed róla, hány emberük lehet a hegyekben, Shannon?
 - Vagy száz. Jól szervezett bandának látszik – felelte csüggedten Rip.
 - Addig ülhetünk itt, amíg éhen nem halunk – törte meg Kosti a Rip szavait követő csendet -, és mit érünk vele? Én azt mondom, kockáztassuk meg, próbáljunk szerencsét. Nem létezik, hogy mindenben pechünk legyen!
 - Snall majd megmutatja, merre menjünk, legalábbis ameddig tudja az utat - mondta Dane. - Körülnézünk, fölmérjük a terepet meg az esélyeinket.
 - Csak tudnánk valahogy kapcsolatot teremteni a Királynővel! - csapott öklével a térdére Wilcox.
 - Ha fenn van a nap... s most fenn van... talán van rá lehetőség - szólalt meg Mura.
 Azt javasolta, menjenek vissza a másik völgybe, a megfeneklett hernyótalpashoz, és szereljék le a sofőrülés hátául szolgáló csillogó fémlapot. Aztán Dane segítségével fölcipelte a szikla tetejére. Olyan szögbe állították be, hogy felfogja a nap sugarait és visszaverje a körülbelül egy mérföldnyi göröngyös terep fölött, amely elválasztotta őket a hajótól.
Mura mosolygott.
 - Talán sikerül. Ha igen, lesz olyan jó, mint éjszaka a zseblámpa. S hacsak nincs hátul is szemük azoknak a gazembereknek, csak az irányítófülkéből fogják észrevenni...
 De miután kezdetleges távírókészüléküket beállították, még egyéb előkészületeket is kellett tenniük. Wilcox, Rip, Kosti és a fogoly átment az egyik völgyben levő rejtekhelyről a másikra. Az idegen hernyótalpast felállították és megállapították, hogy semmi baja, használható. Aztán a négy ember lent maradt, Mura még Dane megint felkapaszkodott a magasba, ahol addig küszködött a fémlappal, amíg fényjelekkel nagy fáradtságosan kétszer is továbbította üzenetüket a Királynőnek.
 Most már csak várniuk kellett, hogy megtudják, vajon megértették-e a Királynőn a rejtjeles üzenetet. Bárcsak válaszolna a hajó, hogy elindulhassanak.
 A válasz éppen akkor jött meg, amikor Dane már feladta a reményt. Kerek ablakok villantak fel a Királynő oldalán, hunyorogva, mint megannyi szem. Az ostromlók egyik rejtekhelyéről - arról, amelyik a hajó és a völgy között feküdt - éktelen lárma hallatszott és füst szállt fel. A hajón tartózkodók megértették az üzenetet: lekötik az ellenség figyelmét, míg a völgyben levő csoport nekiindul, hogy kétségbeesett, meglepetésszerű támadást indítson a banditák főhadiszállása ellen.
 Ezen a hernyótalpason valamennyien elfértek, a fogoly Dane és Mura közé préselődve, Kosti a kormánynál. A járművön - nem úgy, mint a sajátjukon - voltak fogódzók, azokba kapaszkodtak, miközben a hernyótalpas tovacsörtetett.
 Dane a bozótos lejtőket figyelte. Még nem felejtette el a „madárijesztők" támadását. Lehet, hogy csakugyan éjszakai teremtmények. De az is lehet, hogy miután felizgatták őket, még mindig a bokrok közt megbújva leselkednek, hogy ha arra téved egy kis csoport, elvágják az útját.
 A völgy kanyarodott egyet és összeszűkült. A bukdácsoló hernyótalpas most már többnyire a patak medrében haladt, s a víz egészen a rakodófelület széléig ért. S akárcsak a romok melletti völgyben, itt is látszott, hogy ezen az úton közlekedni szoktak. 
 Aztán a patakból egy kis tóba zuhogó vízesés lett, s a völgy egy sziklafal tövében hirtelen véget ért. Kosti kivette Snall szájából a rongyot.
  - Nos - szólalt meg az olyan ember hangján, akit nem lehet átejteni -, idáig megvolnánk, de itt hogy jutunk át, okos fiú?
 Snall megnyalta dagadt ajkát, és dühösen meredt Kosti-ra. Hiába tömték be a száját és kötözték meg, hogy mozdulni se tudott, sikerült visszanyernie pökhendi magabiztosságát.
- Találd ki, ha érdekel - felelte.
Kosti felsóhajtott.
 - Nem szeretek időt vesztegetni, cimbora. De ha az kell, hogy megpuhítsalak, hát megteszem. Érted?
 Csakhogy előbb másvalami történt. Kődarab zúgott el alig egy hüvelyknyire a Snall fölé hajló Kosti feje fölött. Aztán egy nagyobb kő eltalálta a foglyot. Snall éles, fájdalmas kiáltást hallatott.
 - A „madárijesztők"! - Dane végigpásztázta altatósugárral a sziklafalat, ahol nem észlelt ugyan semmiféle mozgást, de meg volt győződve róla, hogy onnan dobták a köveket.
 Most a hernyótalpast találta el egy kődarab, amikor Wilcox éppen lemászott róla az ellenkező oldalon, s leráncigálta Ripet is. Mindketten bebújtak a jármű alá.
 Mura is megcélozta a falat az altatósugárral. Térdig a tóban állva hüvelykről hüvelykre végigpásztázta vele a szikla tövét, ráérősen, mint aki alapos munkát akar végezni.
 A vaktában folytatott furcsa küzdelemnek Snall vetett véget. Kosti erőszakkal fedezékbe ráncigálta, s nyilván elvágta kezén-lábán a köteleket, hogy gyorsabban tudjon mozogni. A bandita azonban kiugrott a fedezékből, egyenest neki a hernyótalpas vezérlőművének. Öklével rácsapott a műszerfalon egy gombra, mire éles sivítás hangzott fel, olyan éles, hogy zúgni kezdett tőle a földlakók feje. Dane alig bírta megállni, hogy ne tapassza kezét a fülére.
 E dobhártyájuk ellen intézett támadásnak olyan hihetetlen következménye lett, amilyet Dane csak tévéfilmeken látott eddig. A völgyet lezáró, áttörhetetlennek látszó sziklafal megnyílt: egy szikladarab hátrahúzódott, sötét üreg lett láthatóvá. S mivel foglyuk erre fel volt készülve, kitépte magát Kosti markából, berohant az üregbe.
 A gépész artikulálatlan üvöltéssel vetette magát utána. Dane is habozás nélkül utánuk rohant. A napfényes Limbó-ról egyszerre alkonyi homályba kerültek, s kergették Snallt, aki jó futónak bizonyult.
 Dane már benn járt a nyílegyenes folyosóban, amikor észbe kapott. Kiáltott valamit Kostinak, s kiáltására mennydörgő visszhang volt a válasz, ö ugyan lassított, de a-másik kettő csak rohant tovább, mind beljebb a sötétségbe.
 Visszafordult a bejárat felé, de még mindig nem tudta, mit csináljon. Ha itt elvágják az útjukat, a társaság két részre szakad. Szaladjon Kosti után, vagy próbálja behozni a többieket is? Még látta, hogy Mura nyugodtan besétál. Aztán - Dane legnagyobb rémületére - a külvilágba vezető nyílás bezárult! Fémes csattanás hallatszott, mint amikor két vasajtó egymásra csapódik; eltűnt a napvilág, éjszakai sötétség támadt körülöttük.
 - Az ajtó! - Dane neki akart rontani az álcázott bejáratnak, de mielőtt még odaért volna, Mura elkapta a karját és megállította. Olyan erősen fogta, hogy Dane fel sem tételezett ekkora erőt a nála jóval kisebb termetű emberkéről.
 - Ne ess pánikba! - mondta a szakács. - Semmi baj. Wilcox és Shannon nincs veszélyben. Van náluk fegyver, altatósugár, meg aztán azt is tudják, hogyan kell működésbe hozni azt a kürtöt, ha szükség esetén ki akarják nyitni a kaput. De hol van Kari? Hova tűnt?
 Mura hangja megnyugtató volt. A kis ember olyan higgadtnak látszott, hogy Dane páni félelme egyszeriben elmúlt.
- Amikor utoljára láttam, Snallt üldözte.
- Reméljük, sikerült utolérnie. Szívesebben sétálnék végig ezen a folyosón, ha a markunkban volna a fickó, és nem kellene attól tartanunk, hogy figyelmezteti a cimboráit.
 Gyorsan elindultak. A folyosó élesen balra kanyarodott. Dane fülelni kezdett, nem hallja-e rohanó léptek zaját.
 Hallott lépteket, de csak egy pár csizma dobogását. S a következő pillanatban a sima falakról visszaverődő halvány sugárzásban felbukkant a gépész. Nagyon komor volt.
- Snall hol van? - kérdezte Dane.
Kosti vágott egy grimaszt.
- Keresztülment egy ilyen nyavalyás falon...
 - Hol? - Mura már indult is arrafelé, amerről a gépész jött.
 - Az ajtó becsukódott utána, mire odaértem – felelte Kosti. - Nem tudjuk követni. Hacsak valamelyikőtök nem hozta magával azt a dudát a hernyótalpasról.
 A folyosó egykettőre véget ért, fal zárta el, amelyen éppen úgy nem volt semmiféle nyílás, mint odakint a sziklafalon. Csakhogy ez nem kőfal volt, hanem ugyanabból az anyagból készült, mint az őslakók rommá lett építményei.
- Ezen a falon ment át?
 Kosti komoran bólintott. Mura megdöngette a sima felületet.
- Nyoma sincs rajta semmiféle nyílásnak...
 A dübögő vibrálás, amelyhez már úgy hozzászoktak, hogy szinte alig érzékelték, átjárta a falakat és lábuk alatt a talajt. Nehezen tudták volna megmondani, ez a furcsa zengés mennyiben fokozta kényelmetlen érzésüket, de tény, hogy a szűk folyosó és a derengő fény azt az érzést keltette bennük, hogy csapdába estek.
 - A jelek szerint elakadtunk - állapította meg a gépész -, hacsak nem megyünk vissza, ki a völgybe. Mi a véleményetek? Hol van Wilcox meg Shannon?
 Dane elmesélte. De ő is bízott abban, hogy a kint levők megnyomják a dudát és kinyitják a bejáratot. El is indult a bejárat felé. Tisztán emlékezett rá, hogy a folyosó egy darabig egyenesen haladt, aztán éles szögben kanyarodott. Ott vesztette szem elől Kostit, aki Snallt üldözte...
 De mikor eljutott addig a bizonyos sarokig és befordult, nem a folyosóra jutott, hanem egy három-négy láb hosszú zsákutcába. Zavartan megtorpant. Itt előzőleg folyosó volt, amelyből nem nyíltak oldalfolyosók. Most egy egyenes útszakaszra kellett volna jutnia, amely a bejárathoz vezet. S ahelyett megint egy falba ütközik. Kinyújtotta a kezét, megkaparta a sima felületet. Nem, nem káprázat volt... valóság.
 Fojtott kiáltásra riadt fel gondolataiból. Még idejében fordult meg, hogy lássa: újabb válaszfal bukkan elő az oldalfalból, s el akarja zárni a folyosónak ezt a szakaszát, hogy elvágja őt társaitól.
 Dane előrelendült, s nagynehezen átpréselte magát az egyre szűkülő résen. De valószínűleg nem sikerült volna, ha Kosti nem siet segítségére és bikaerejével nem tartja fel a mind beljebb csúszó falat. Amint Dane átjutott a túlsó oldalra, a fal diadalmasan a helyére kattant, s ők be voltak zárva egy hat láb hosszú folyosórészbe.
 - Szép - jegyezte meg Kosti. - Sikerült bezárniuk bennünket, s itt tartanak, amíg idejük nem lesz foglalkozni velünk.
Mura vállat vont.
 - Most már biztos, hogy Snallnak sikerült riasztania őket.
 A szakács ennek ellenére nem látszott nyugtalannak. Kosti viszont döngetni kezdte a falat, és fülelt, hátha rájön a trükkjére.
 - Természetesen távirányítással csinálják - folytatta a maga szelíd hangján Mura. - S most nyilván azt hiszik, hogy foglyul ejtettek minket...
- Miért? Talán nem? - kérdezte csodálkozva Dane.
 - Mindjárt meglátjuk. A bejáratot hanghullámokkal nyitják-csukják. Úgy rémlik, Tang azt mondta, hogy a berendezés részben ultrahanggal dolgozik. Vagyis elképzelhető, hogy kijuthatunk ebből a csapdából.
 Lehúzta zubbonyán a cipzárat és benyúlt a belső zsebébe, ahol a Kereskedelmi Szolgálat tagjai legértékesebb holmijaikat szokták tartani. Elővett egy három hüvelyk hosszú, simára csiszolt fehér anyagból készült rudat. Olyan volt, mint egy csontdarab.
Kosti abbahagyta a dörömbölést.
- Nicsak . . hisz ez a Feedle-féle hívókészülék.
- Az hát. Mindjárt meglátjuk, használható-e egyébre is, nemcsak a Karmuli rovarjainak előcsalogatására...
 Ajkához illesztette a parányi csövet és belefújt. Földi fül nem fogta fel a hangot. Kosti árnyalatnyi lelkesedése elpárolgott.
- Hiába...
Mura csak mosolygott.
 - Nem vagy elég türelmes, Kari. Ez tíz féle ultrahangot tud kiadni. Még csak eggyel próbálkoztam. Mielőtt megállapítanád, hogy nincs kulcsunk ezekhez az ajtókhoz, várd meg, amíg kipróbálom a többit is.
 Hosszú másodpercekig néma csend volt. Semmi eredmény nem mutatkozott.
- Úgysem sikerül - rázta meg a fejét Kosti.
 De Mura nem törődött vele. Néha elvette ajkától a sípot, pihent egy kicsit, aztán újra próbálkozott. Dane meg volt győződve róla, hogy már tíznél több hanggal próbálkozott, a szakácson azonban nyoma sem látszott a csüggedésnek.
 - Ez már több, mint tíz hang - jegyezte meg szemrehányón Kosti.
 - A bejáratot három hang kombinációja nyitotta. Lehet, hogy itt is ugyanezt a kombinációt kell alkalmazni. - S Mura ismét ajkához emelte a sípot.
 Kosti leült a földre, tüntetőleg jelezve, hogy hiábavalónak tartja a kísérletezést. Dane melléje kuporodott. De Mura türelme határtalan volt. Eltelt egy óra, legalábbis Dane órája szerint, s már jól benne jártak a másodikban is. Dane azon tűnődött, vajon mikor fogy el a levegőjük. Hacsak nem szűrődik át az is a falakon, mint a világosság, mert nem tudta elképzelni, hogyan cserélődik másképp. Pedig még mindig friss volt körülöttük a levegő.
 - Semmi értelme ennek a fütyörészésnek - szólalt meg bosszúsan Kosti. - Elkoptathatod a sípot, de ezen a falon ugyan nem jutsz át! - És ismét rácsapott tenyerével az oldalfalra.
 És a falrész megmozdult a tenyere alatt: néhány hüvelyknyi repedés jelent meg rajta a padlótól fölfelé egészen hat láb magasságig.

15. A börtön-labirintus

- Mégis sikerült! - kiáltotta Dane Murának, miközben Kosti már nekiesett a repedésnek és elkezdte kitágítani. Az ajtó ellenállt, mintha már rég nem működött volna.
 - Itt nem jó irányba jutunk - zsörtölődött a gépész, miközben a nyílást feszegette.
 - Nem a folyosóra, az kétségtelen - helyeselt Mura. - De erre is csak kijutunk ebből a csapdából, s ez se megvetendő dolog. Ráadásul nem is nagyon szoktak erre járni, az ajtó ellenállásából legalábbis erre következtetek. Tehát annál megfelelőbb nekünk. Nyilván valami ritkábban alkalmazott hangkombinációt sikerült találnom. – Gondosan megtörölte a sípot és eltette.
 Kosti szétfeszítette ugyan az ajtót, amennyire lehetett, de a rés nagyon szűk volt. Mura könnyen átfért rajta, ám Dane-nek meg a gépésznek úgy kellett átpréselnie magát.
 Újra egy folyosón találták magukat, még szűkebb volt, mint amelyikbe bezárták őket. A falak ugyanolyan szürkés fényt árasztottak. De mikor Dane lépett egyet, érezte, hogy puhára lép, s mikor lenézett, látta, hogy finom port kavart fel a csizmájával. A por legalább egy hüvelyk vastagságban borította a padlót.
 Mura leakasztotta derékszíjáról a zseblámpát, és előrevilágított. A porréteg - azt a helyet kivéve, ahol már felkavarták - teljesen sima volt, egyetlen lábnyom sem látszott benne. Régen, nagyon régen nem járt erre senki... lehet, hogy azóta, amióta az őslakók elhagyták a hegyi erődítményt.
 - Tyűha! - Kosti ijedt kiáltására figyeltek föl. A szűk ajtó helyén megint sima volt a fal. Visszavonulásuk útját elvágták.
 - Megint csapdába kerültünk! - tette hozzá rekedten.
De Mura a fejét rázta.
  - Nem hinném. Talán csak valami automatikus zárószerkezetről van szó, amely azonnal működésbe lépett, mihelyt átjöttünk az ajtón. Ezen a folyosón nem járnak... azaz évek óta nem jártak. Hajlamos vagyok azt hinni, hogy Rich meg a többiek nem is tudnak a létezéséről. Lássuk, hová vezet. - S határozottan elindult.
 A folyosó egy darabig párhuzamosan haladt azzal a szélesebb folyosóval, amelyben csapdába kerültek. Sima falain nyoma sem volt semmiféle nyílásnak. Pedig lehet, hogy rengeteg ajtó van rajtuk, gondolta Dane, s mindegyik valamilyen hangkombinációra működik. De se idejük, se energiájuk nem volt ahhoz, hogy megvizsgálják ezt a lehetőséget.
- Levegő!
 Abban a pillanatban, hogy Mura felkiáltott, már Dane is érezte. A folyosó poros, fullasztó atmoszférájába friss légáramlat hasított... S a széllökés magával hozta a külvilág hűvösségét meg valami növény gyönge illatát, amelyet a szabadban talán észre se lehet venni.
 A három ember odaért, ahonnan a légáramlat jött, és egy nyílást talált a falban. A nyílásból surrogás hallatszott, még a berendezés dübögésénél is erősebben. Dane bedugta a kezét a sötét négyszögbe, s a légáramlat megcirógatta az ujjait. Mintha a hegy lélegzett volna.
 - Szellőztető-rendszer. - Kostiban felébredt a mérnöki kíváncsiság. Bedugta a nyíláson a fejét meg a vállát. – Elég tágas ahhoz, hogy közlekedni lehessen benne - jelentette, miután zseblámpájával jobbra is, balra is bevilágított.
 - Jó lesz észben tartanunk - tette hozzá Mura. – Előbb azonban lássuk, hová vezet ez a furcsa folyosó.
 Húsz perc múlva elértek a végére, megint egy sima falhoz. Kosti ezúttal nem vesztette el a bátorságát.
 - Vedd elő a sípodat, Frank - javasolta -, és nyiss ajtót rajta.
 De Mura nem is nyúlt a síp után. Ehelyett gondosan végigpásztázta zseblámpájával a falat. Ez nem az őslakók által használt sima anyagból, hanem a hegységben található durva terméskőből épült.
 - Nem hinném, hogy ez a fal bármilyen sípjelre reagálna - jegyezte meg. - Itt vége az útnak, és csakugyan el van zárva...
 - De hát minden folyosó vezet valahova! - makacskodott Kosti.
 - Az igaz. Biztos, hogy itt is sok láthatatlan ajtó van. De nem tudni, milyen hangkombináció nyitja őket. Szerintem oktalanság volna azzal vesztegetni az időt, hogy megpróbáljuk kitalálni. Menjünk inkább vissza a szellőzőnyíláshoz.
Ha egy egész folyosórendszert lát el friss levegővel, valószínűleg sikerül másik folyosóra jutnunk rajta.
 Visszatértek hát a szellőzőnyíláshoz. Széles volt, olyan széles, hogy még a gépész és Dane is végigmehetett rajta négykézláb. S itt nyoma sem volt pornak, amely az oldalfolyosó padlóját borította.
 Mura mászott elöl, zseblámpával világított. Egy szabályos csőben voltak, amelybe szüntelenül áramlott kívülről a levegő. A berendezés állandó dübögése meg szüntelenül a testükbe áramlott a cső falával érintkező karjukon-lábukon keresztül.
 A szakács eloltotta a zseblámpát. - Világosságot látok elöl - suttogta rekedten.
 Dane is meglátta a kör alakú, sápadt-szürke nyílást. Megtalálták hát a szellőzőcsatorna végét.
 De amikor odaértek, fémrács állta útjukat. Olyan sűrű volt, hogy négyszögein csak a kezüket tudták átdugni. S a rácson túl nagy, nyílt térség volt. Mura kikukucskált, s elállt a lélegzete a meglepetéstől. Dane megbökte Mura lábát, jelezve, hogy ő meg Kosti is szeretné látni, amit a szakács.
 Mura a cső falához lapult, átengedte a helyét Dane-nek. A rácson túl hatalmas üreg volt: mintha az egész hegyet kivájták volna, hogy az üregben elhelyezhessenek egy nagyon furcsa valamit. A raktárostiszt-jelölt olyan különös építményt látott maga előtt, amilyet még soha életében nem.
 Teteje nem volt, külső fala mintegy hat lábnyira lehetett a szellőző rácsától. De a belső falak... a belső falak rendkívül furcsa szögeket és kanyarulatokat alkottak, s szabálytalan alakú térségeket fogtak körül, amelyek egyáltalán nem hasonlítottak közönséges szobákhoz. Folyosók kezdődtek valahol, és hat-, nyolcoldalú kamrákba torkolltak, amelyeknek más kijárata nem volt. Néhol meg egész sor kamra nyílt egymásba, teljesen értelmetlenül, mert a szélső szobáknak nem volt se bejárata, se kijárata.
 A falak legalább három láb vastagok voltak. Le kellett volna ugrani és végigmenni a falakon, hogy az ember megállapíthassa, mi a zűrzavaros labirintus rendeltetése, vagy keresztüljusson az üregen. S mivel a földlakók számára visszaút nem volt, csak az utóbbit tehették. Dane hátraaraszolt a rácstól, hogy odaengedje Kostit is.
A gépész meghökkenve mordult fel a furcsa kép láttán.
- Mire való ez? - kérdezte. - Semmi értelme!
 - Lehetséges, hogy számunkra csakugyan nincs értelme - helyeselt Mura. - De az építmény szilárdsága arra vall, hogy nagyon is határozott célt szolgál. Ilyen épületeket nem szokás puszta szeszélyből emelni.
Dane átnyúlt Kosti válla fölött és megbökte a rácsot.
- Ezen át kell jutnunk...
 - Igen. És aztán mi lesz? - kérdezte a gépész. - Szárnyakat növesztünk?
 - Leereszkedhetünk a fal tetejére. Elég széles ahhoz, hogy végigmenjünk rajta, így keresztüljuthatunk ezen az izén...
 Kosti nagyon hallgatag lett. Aztán megmarkolta hatalmas mancsával a rácsot és kipróbálta, milyen erős.
 - Eltart egy ideig, amíg ezt kilazítom. – Leakasztotta derékszíjáról a kis szerszámos ládát és buzgólkodni kezdett a rács kerete körül.
 Miközben ott kuporogtak, megettek egy adagot az élelmiszercsomagjukból. Mivel az üregben a szürke fény nem lett se világosabb, se sötétebb, csak órájukon tudták mérni az idő múlását. Éjfél körül is járhatott volna az idő... de az ő órájuk szerint délután volt.
Kosti lenyelte a vitaminkockát, és tovább ügyködött a ráccsal. Majd két óra eltelt, amikor végre letette szerszámait.
 - Na most! - mondta, és egy kicsit meglökte a rácsot.
A rács lehajlott, a cső vége nyitva volt. De Kosti nem ugrott ki a nyíláson, ahogy Dane várta, hanem hátrakúszott és előre engedte társait. Mura kidugta a fejét a nyíláson, aztán hátranézett Dane-re.
 - Csak akkor érem el a falat, ha segítesz. Túl alacsony vagyok...
 Odanyújtotta két karját, Dane meg szorosan megmarkolta a csuklóit. Mura óvatosan kihátrált a szellőzőnyílásból, de a súlyától Dane egy pillanatra megingott, de abban a pillanatban a derekán érezte Kosti markát, s így már biztonságban leengedhette a szakácsot a falra.
 - Kész! - Mura néhány lépést jobbra lépett a fal tetején, aztán megállt és várt.
Dane megfordult, hogy ugyancsak leereszkedjen.
 - Sok szerencsét! - szólalt meg Kosti a sötét csőben.
Ahelyett, hogy ő is készült volna a leereszkedésre, hátrább húzódott.
 - Mit akarsz ezzel mondani? - kérdezte Dane, elhűlve Kosti viselkedésén.
 - Ezt az útszakaszt tegyétek csak meg magatok, cimbora - felelte Kosti meglehetős hidegvérrel. - Én szédülök a magasban. Elveszteném az egyensúlyomat azon a falon. Két lépés és zsupsz, máris lepottyannék.
 Dane már egészen elfelejtette, hogy a nagydarab ember szédülős. Most mit csináljanak? Innen csakis a labirintus falának tetején juthatnak ki, s ezeken a falakon Kosti képtelen végigmenni. De itt sem hagyhatják!
 - Ide figyelj, öcskös! - folytatta Kosti. - Ti menjetek csak kettesben tovább. Én itt maradok. Ha van valahol kijárat és megtaláljátok, akkor lehet, hogy én is megpróbálom. De amíg nem vagytok biztosak a dologban, semmi értelme, hogy veletek menjek és esetleg veszélybe sodorjalak titeket is. Esztelenség lenne...
 Lehet, hogy csakugyan esztelenség lett volna, Dane mégse tudott belenyugodni a dologba. De a következő pillanatban már nem is tiltakozhatott. Kosti vasmarokkal megragadta a csuklóit, a szellőzőnyílás szélére nyomta és kilökte. Addig lógatta a levegőben, amíg Dane csizmája a fal tetejét nem súrolta. Aztán elengedte.
- Kosti nem jön... Azt állítja, hogy képtelen rá...
Mura bólintott.
 - Most csakugyan képtelen volna ezen a falon végigmenni - mutatott a labirintusra. - De ha sikerül kijáratot találnunk, visszajöhetünk érte és segíthetünk neki. Nélküle gyorsabban haladunk, és Kari ezt nagyon jól tudja...
 Dane, aki még mindig úgy érezte, hogy cserbenhagyta Kostit, habozva indult a szakács után, aki olyan biztosan lépkedett a fal tetején, akár a macska, egyre beljebb a bonyolult útvesztő fölött. A falak mintegy húsz láb magasak voltak, s a köztük levő szobákban és folyosókon nem volt egy árva bútordarab sem. Nem lakott itt hosszú évszázadok óta senki, legalábbis semmi jelét sem látták. Ekkor azonban Mura felkiáltott és zseblámpájával bevilágított egy szűk kis helyiségbe.
 Dane szorosan odaállt Mura mellé, és akkor ő is meglátta a halom kifehéredett csontot és az üreges szemmel rájuk meredő koponyát. A labirintusnak tehát mégiscsak volt valamikor lakója, aki itt is maradt örökre.
 Mura lassan körülpásztázta zseblámpájával a csontvázat. Volt ott még néhány megfeketedett ruhafoszlány is. s a lámpa fénye egyszerre csak egy még mindig fényes bilincsen csillant meg.
 - Fogoly volt - mondta halkan a szakács. - Akit egyszer ide bezártak, az alighanem élete végéig kóborolhatott a falak közt, sose talált ki...
 - Gondolod, hogy azóta van itt... amióta... amióta
- Dane nem tudta pontosan, mennyi idő telt el a város pusztulása, a Limbo fölperzselése óta.
 - Nem. Ez ember volt... akárcsak mi. Az bizonyos, hogy régóta itt van, de nem azóta, hogy ezt a labirintust megépítették. Jóval később talált rá valaki az útvesztőre, s azt is kieszelte, hogy mire használja ezt a rejtélyes építményt.
 
Ettől fogva - ahogy egyik falról a másikra, ide-oda kanyarogva, de mindig a labirintus középpontja felé tartva folytatták útjukat - gondosan figyelték, nem találnak-e egyéb maradványokat is az alattuk levő helyiségekben. Dane kezdett rájönni, hogy a térség, amelyet ez a különös építmény teljesen betöltött, sokkal nagyobb, mint amekkorának a szellőzőcsőből látszott. Az összevissza kanyargó falak több négyzetmérföldnyi területen keresztezték egymást, s nem volt köztük semmi, csak érthetetlen, furcsa formájú üresség.
 - Csak tudnám az okát - dünnyögte Mura. – Valami rendeltetésének kellett lennie, amikor építették... de mi lehetett az? Mértanilag ugyanolyan hibás, mint a városban az épületek vonalai. Az őslakók műve ez is. De miért... mi célból építhettek ilyesmit?
 - Talán börtönnek - vetette közbe Dane. - Akit ide bedugtak, nyilván soha többé nem került ki. Egyszerre volt börtön is, vesztőhely is.
Mura a fejét rázta.
 - Nem. Annak túl nagy volna... az ember nem szokott ekkora építményeket emelni, hogy a bűnözőket elintézze. Az igazságszolgáltatásnak sokkal egyszerűbb és kevesebb fáradsággal járó módszerei vannak.
 - De lehetséges, hogy az őslakók nem „emberek" voltak.
 - Talán nem olyanfajta „emberek", mint mi vagyunk. De hát vajon mit értünk azon, hogy „ember"? Tágan fogalmazva azt, hogy értelmes lény, aki bizonyos mértékig képes a környezetét és a sorsát irányítani. Ilyen értelemben az őslakók feltétlenül „emberek" voltak. De még a te kedvedért se vagyok hajlandó elhinni, hogy ezt az építményt csupán börtönnek és vesztőhelynek szánták.
 Noha mindkettőjüknek biztos volt a járása, nem is szédültek, ezeken a magas, keskeny utakon egyikük se sietett. Dane észrevette, hogy ha túl sokáig nézi lába alatt a folyosókat meg a szobákat, különös hatást gyakorol az egyensúlyérzékére, így aztán kénytelen volt időnként megállni, fölnézni a semleges szürkeségbe, mert felkavarodott a gyomra. És a falak tetején is mindvégig érezték annak a hatalmas gépezetnek a dübögését. Nyilván itt volt valahol ebben a hegységben, amelynek ez a labirintus alighanem igen fontos része volt. Miként Mura már megfogalmazta, az építmény földi szemmel nézve mértanilag „hibás" volt, s ez a két kereskedőben már-már a rettegéssel határos érzést keltett.
 A második halottra jóval az első után bukkantak rá. Zseblámpájuk fénye ezúttal egy zubbonyra s rajta a jól ismert jelvényre esett: a halott rendőr volt.
 - Lehetséges, hogy eredetileg nem börtönnek épült ez az izé - jegyezte meg Dane -, de most kétségkívül annak használják.
 - Ez az ember csak néhány hónapja halt meg. – Mura még mindig az összezsugorodott holttestre világított. De Dane nem volt hajlandó mégegyszer odanézni. - Alighanem a Rimboldról vagy valamelyik másik eltűnt hajóról való.
 - Bizonyára nemcsak egyetlen rendőrségi hajót ejtettek foglyul azzal az ördöngös gépezettel. Fogadni mernék, hogy rengeteg roncs hever ezen a bolygón.
 - Nem vitás. - Mura, aki eddig térden állt, fölegyenesedett. - Ezért a szerencsétlenért már nem tehetünk semmit. Gyerünk tovább...
 Dane azonnal neki is indult, mert nagyon szeretett volna minél messzebb kerülni a rég lezajlott tragédia néma tanújától, de csak a következő falig jutott.
 - Állj...! - hangzott fel a szakács határozott parancsa.
Nemcsak a hangját emelte föl, de még a kezét is.
 Dane engedelmesen megállt. A szakács egész tartásán látszott, hogy erősen fülel. Aztán Dane is meghallotta a hangot: csizma koppant a kövezeten, mágneses talpú űrcsizma, szabálytalan ritmusban, mintha viselője tántorogna. Mura figyelt egy darabig, aztán gyorsan jobbra fordult és visszasietett arra, ámenről az imént jöttek.
A hang elnémult. Mura úgy szimatolt körös-körül, mint a vadászkutya, hol jobbra, hol balra ugrott, s egymás után bevilágított zseblámpájával a szűk, szögletes fülkékbe.
 Éppen egy aránylag egyenesen haladó folyosórész felett állt, amikor újra felhangzottak a léptek. De ezúttal már lassabban, nagyobb megszakításokkal, mintha az ide-oda járkáló ereje fogytán volna. Még egy szegény ördög, aki csapdába került az útvesztőben... bárcsak meg tudnák menteni! Dane éppoly buzgón igyekezett megtalálni, mint Mura.
 Csakhogy ebben a labirintusban a hang csalóka kalauznak bizonyult. A falak hol visszaverték, hol elnyelték, hol meg fölerősítették, ezért nagyon nehezen tudtak tájékozódni. Csak mentek tovább, s körülbelül két folyosóval távolabb jártak már, közben minden egyes sokszögletű szobába bevilágítottak.
 Dane éppen félig körbejárt a keskeny párkányon egy szobát, amelynek hat oldalfala volt - mindegyik különböző hosszúságú -, és egy kanyarodó folyosórész felé közeledett, amikor az egyik kiszögellésnél mozgásra lett figyelmes: egy alak tántorgott odalenn, fél kezével a falnak támaszkodva.
- Itt van! - szólt oda a szakácsnak.
 Az az ember ott alatta a folyosó végéhez ért, ahol megint fallal találta szemközt magát, majdnem beleütközött, és nyögve leroskadt a padlóra. Aztán ott feküdt hason, mozdulatlanul, húsz lábnyira az alatt, aki szerette volna kiszabadítani. Dane szemügyre vette a teljesen sima falfelületet, és el sem tudta képzelni, miképp juthatnának le az eszméletlen emberhez, hogy segítséget nyújtsanak neki.
 Mura olyan könnyedén futott oda a keskeny párkányon, mintha egész életében útvesztők falain szaladgált volna. Zseblámpájának fényköre találkozott Dane lámpájáéval, amikor ráirányították az alattuk fekvő testre.
 Tévedésről szó sem lehetett: a testen a Kereskedelmi Szolgálat össze-vissza szakadt egyenruhája volt. A fogoly kereskedő... közülük való. Nem tudták, felfigyelt-e zseblámpájuk fényére, de mindenesetre felnyögött és a hátára fordult. Megpillantották felhasadt, zúzódásokkal teli arcát: rutinosan, kegyetlenül összeverték. Dane aligha ismert volna rá, de Mura biztos volt a dolgában.
- Ali!
 Lehet, hogy Kamil meghallotta, de lehet, hogy csak törhetetlen akaraterejének köszönhette, hogy magához tért. Megint nyögött egyet, aztán néhány érthetetlen szó hagyta el felhasadt ajkait, amikor feléjük fordította bedagadt szemét.
 - Ali! - szólította újra Mura. - Mi vagyunk! Hallasz? Érted, amit mondok?
 Kamil felemelte piszkos arcát, s kipréselt magából néhány összefüggő szót.
- Kik vagytok...? Nem látok!
 - Mura és Thorson - nevezte meg magukat gyorsan a szakács. - Megsebesültél?
- Nem látok! Eltévedtem... Éhes vagyok...
 - Hogy juthatnánk le hozzá? - kérdezte Dane. Bárcsak náluk volna a kötél, amellyel a hernyótalpashoz kötözték magukat a ködben!
Mura kikapcsolta a derékszíját.
- Itt a szíjam, meg a tied...
- A kettő együtt sem elég hosszú!
- Nem, önmagában nem, de majd meglátjuk...
 Dane levette derekáról a szíjat, és nézte, hogy csatolja össze a két szíjat a szakács. Aztán az apró ember így szólt Thorsonhoz:
- Le kell eresztened engem. Meg tudod csinálni?
 Dane kétkedve nézett körül. A fal teteje sima volt, sehol semmi, amibe meg lehetne kapaszkodni. Ha nem bírja el a szakácsot, mindketten lezuhannak. De hát más lehetőség nem volt.
 - Megpróbálom... - Hasra feküdt a fal tetején, csizmája orrát megtámasztotta a másik oldalon, bal karját kinyújtotta és megpróbált minél mélyebbre lenyúlni az alattuk levő helyiségbe. Mura előhúzta sugárpisztolyát és gondosan beszabályozta a csövét.
- Hát akkor rajta... - A szakács, egyik kezében a sugárpisztollyal, leereszkedett, másik kezével görcsösen szorongatta a derékszíjat. Dane kétségbeesetten tartotta, noha majd kiszakadt a vállából a karja.
 Egyszerre csak felvillant a pisztoly. Dane hunyorgott és behúzta a nyakát. A füst kaparta a torkát és csavarta az orrát, de végre megértette, mivel próbálkozik Mura. A szakács fogódzókat égetett a sima falfelületbe. Létrát vágott a falba, hogy lejusson Alihoz.

16. A Limbo szíve

Amikor Mura súlya már nem húzta, azonnal kiállt a vállából a fájdalom, már nem érezte úgy, hogy kiszakad a karja. Lenézett az alatta levő falra. A homályban is tisztán ki lehetett venni egy sor lyukat, a Dane-hez közelebb levők már feketék voltak, a távolabbiak még vörösen izzottak. Fájó ujjai elengedték a szíjat, amely nagyot csattant a padlón.
 Amikor a sugárpisztoly égette utolsó lyuk sem izzott már vörösen, Dane fölhúzta kesztyűjét - zubbonya ujjához voltak csíptetve, arra az esetre, ha hideg lenne a Limbón -, és lecsúszott a falról, hogy kipróbálja a „létrát". Jóval a padló fölött véget ért ugyan, de az utolsó néhány lábnyi magasságból minden nehézség nélkül leugrott.
 Mire odaért Mura mellé, az már elővette elsősegély-dobozát és nagyban ügyködött Ali összevert arcán.
 - A lámpát! - parancsolt rá türelmetlenül a szakács. - Világíts ide!
 Dane szolgáltatta hát a világítást az ideiglenes segélynyújtáshoz. Mikor a szakács befejezte munkáját, Ali már látott valamicskét, s kapott egy vitaminkockát meg egy korty élénkítőt is. Mosolyogni nem tudott ugyan összevert arcával, de hangjában már volt valami a régi könnyedségből, amikor megszólalt:
- Hogy jutottatok ide? Szitakötővel?
Mura talpraállt, és fölnézett a magasba a labirintus fölé.
 - Nem. De itt bizony hasznát vehetnénk egy szitakötőnek...
 - De még mennyire! - Felhasadt és bedagadt szájával még mindig csak motyogni tudott a mérnökjelölt, de mindenáron beszélni akart. - Már azt hittem, itt döglök meg, amikor felbukkantatok. Amikor Rich bezárt ide, azt mondta, ki lehet jutni innen, ha okos az ember és megtalálja a módját. De nem gondoltam, hogy szárnyak kellenének hozzá!
 - Mi ez tulajdonképpen? - kérdezte Dane. - A börtönük?
 - Részben az, részben valami egyéb is. Tudjátok, mi történik ezen a bolygón? Találtak itt valami berendezést, amit az őslakók hagytak itt... és még mindig működik! Bizonyos távolságon belül minden űrhajót leszed. Aztán ez a körözött gazemberekből álló banda kimegy és kifosztja a roncsokat!
 - A Királynőt is földhöz szögezték - magyarázta Dane.
- Ha megpróbál fölemelkedni, lezuhan...
- Tehát erről van szó! Ezért kénytelenek a gépezetet állandóan működtetni. Mielőtt bedugtak ide, hallottam, amikor arról tárgyaltak, hogy vajon meddig működik majd megállás nélkül. Úgy látszik előzőleg valamilyen betáplált rendszer szerint magától kapcsolt be meg ki, s ezt a rendszert nem ismerik. Mindenesetre az egész szerkentyű rejtélyének a kulcsa itt van valahol, ebben az átkozott útvesztőben!
 - Itt volna a berendezés? - Mura úgy vette szemügyre a körülöttük levő falakat, mintha rejtélyes anyagukból akarna rájönni a titokra.
 - Vagy ez van itt, vagy valami egyéb fontos dolog, ami összefügg vele. Keresztül lehet jutni ezen a labirintuson, csak ismerni kell az utat. Amióta itt kóborlók, kétszer is hallottam beszélgetést, egyszer közvetlenül az egyik fal túloldalán. Csak éppen egyszer sem sikerült a megfelelő folyosóra jutnom. - Ali sóhajtott egyet. - Már-már a végére jutottam az erőmnek az örökös körforgásban, amikor előbukkantatok az éterből.
 Dane a derekára csatolta a szíját, s most ő vette elő sugárpisztolyát. A legkisebb feszültségre kapcsolta. Módszeresen egy sor fogódzót égetett a falba, egészen addig a magasságig, ahol Mura abbahagyta.
 - Menjünk és nézzünk körül - szólalt meg még munka közben.
- Menj csak magad - mondta Mura. - És nagyon óvatos légy, lehetőleg ne kerülj semmiféle zűrbe. Ali most még nem tudna a falak tetején sétálni. De te csak nézd meg, hátha onnan fentről megtalálod azt az útvonalat, amelyikről beszélt. Akkor majd a te kalauzolásoddal mi is nekivághatunk...
 Ez ésszerűen hangzott. Dane megvárta, míg kihűlnek a sugárpisztoly égette lyukak, s közben végighallgatta Murát, aki előadta, mi minden történt, amióta Ali eltűnt, aztán Kamil beszámolóját is a maga kalandjairól.
 - Ketten támadtak rám orvul - kezdte, s hangjából érződött a bosszúság amiatt, hogy nem volt elég óvatos. - Egyszemélyes repülőgépe volt mind a kettőnek. De valami egyebet is találtak itten. Szentséges Világűr! Ez a bolygó valóságos raktára az őslakóktól származó holmiknak. Richnek egész csomó olyan szerszáma van, aminek nem ismeri a rendeltetését, vagy nem tudja, hogyan működnek, vagy éppenséggel semmit sem tud róluk! Ez a hegység szabályszerű áruház! Szóval, lecsaptak rám, leütöttek, és megléptek velem... Amikor magamhoz tértem, már rá voltam kötözve az egyik hernyótalpasukra. Aztán volt egy kis beszélgetésem Richcsel meg néhány fickóval a bandájából... - folytatta komoran, és nem bocsátkozott részletekbe. Eléggé látszott az arcán, mit élt át ezalatt. - Utána tettek néhány szellemes megjegyzést és belöktek ide. Valószínű, hogy azóta egyfolytában körben jártam.
De a lényeg nem ez, bizonyára ti is rájöttetek már, hanem az, hogy ezt a bolygót keressük már évek óta! Tele van őslakóktól származó holmival, s mind ugyanolyan jó állapotban van, mint aznap, amikor készült. Ha sikerülne kijutnunk innen...
 - Úgy van: az első dolgunk kijutni - vágott a szavába Mura. - És megtalálni azt a berendezést...
Dane felnézett a fal tetejére.
- Hogy talállak meg ismét benneteket?
 - Majd tájékozódsz. Meg aztán... - Mura elővette a zseblámpáját, leállította a földre, és bekapcsolta a legkisebb fényerőre -, ha odafenn leszel, meglátod, milyen remekül mutatja az utat...
 
Dane a fogódzók segítségével ismét felmászott a fal tetejére. Visszanézett. Csakugyan: a zseblámpa sugara szinte belehasított a homályba. Kicsiben majdnem olyan volt, mint a Királynő reflektora. Búcsút intett lent maradt két társának és elindult, mégpedig a labirintus központja felé, ahol Ali véleménye szerint a berendezés titka rejlett.
 A falak meglepő szögeket alkottak, ide-oda kanyarogtak, hol jobbra, hol balra térítették, többször is vissza kellett fordulnia. És a lába alatt egyetlen olyan folyosóra se bukkant, amelyik megszakítás nélkül vezetett volna keresztül a labirintuson. Ha volt is ilyen folyosó, átjárói nyilván ultrahanggal működtek, vaktában tehát képtelenség volt rátalálni.
 De a rejtett gépezet dübögése egyre erősebben járta át a testét. Nyilvánvaló, hogy egyre közelebb jut a dübögés forrásához. Aztán egyszerre csak valami felizzott a homályban. Ennek az izzásnak egyáltalán nem volt olyan éles kontúrja, mint például a zseblámpa sugarának. Inkább mintha a falakból áradó kísérteties sugárzás lett volna még erősebb, még koncentráltabb azon a ponton. Dane lelassította lépteit, miközben a középponthoz közeledett, majdhogynem csoszogva haladt, mert attól félt, hogy csizmája fémtalpának koppanása esetleg elárulja.
 Először egy kettős falhoz érkezett, amely egy ovális térséget vett körül. A két sima fal közt három lábnyi lehetett a távolság. Mivel mindenáron látni akarta, mi van a falakon belül, megkockáztatta, és átugrott az egyik falról a másikra, aztán négykézláb kúszott tovább és úgy lesett le az alatta levő helyiségbe, amely éles ellentétben állt környezetével.
 Ebben a helyiségben ugyanis gépek álltak... óriási, magasba nyúló gépek... mindegyik külön burkolatban. S a gépeket körülvevő fal jó harmadrésze egyetlen hatalmas műszertábla volt, tele gombokkal és tárcsákkal, a közepén egy széles fémlemezzel, amely nagyon emlékeztetett a televíziós képernyőkre.
 Ezen a képernyőn azonban nem a külvilágot lehetett látni. Teljesen sötét volt, szikrák cikáztak keresztül rajta.
  A képernyőt három ember figyelte. S mivel a helyiség világosabb volt a környező labirintusnál, Dane azonnal megismerte Salzar Richet meg azt a Rigel-lakót, aki a Királynőn érkezett a Limbóra velük együtt. A harmadik embert, aki közvetlenül a képernyő előtt ült, s valami óriási billentyűzeten tartotta a kezét, még sohasem látta. Ez az hát! Ez a Limbo átkozott szíve, ez teszi életveszélyessé a nyavalyás bolygót a világűrnek ebben a részében! S amíg ez a szív dobog, mint most is, hiszen egész testében érzi a lüktetését, amíg ez a szív dobog, a Királynő veszélyben van, a személyzet tehetetlen...
 De valóban az? Dane megborzongott. Rich olyan gépezetet működtet, amelyet tulajdonképpen nem is ismer. Ha másnak a kezébe kerülne, az egész szerkezetet ártalmatlanná lehetne tenni. Talán ha jól megfigyeli, még ő maga is rájön itt helyben, hogyan lehetne kikapcsolni azt a sugárzást, amely fogva tartja a Királynő*..
 A három ember olyan feszült érdeklődéssel figyelte a fénypontok mozgását a képernyőn, hogy az már aggodalomra vallott. De egyikük sem mozdult, hogy a műszertáblán megnyomja valamelyik gombot. Dane hasra feküdt és közelebb kúszott, hogy hallja, ha Rich esetleg valamilyen parancsot ad.
 így feküdt, hogy a három ember ne láthassa, amikor néhány perc múlva futó lábak dobogására rezzent össze. Valaki közeledett a labirintuson keresztül. Az egyik bandita volt, és úgy kanyarodott be a zegzugos folyosóról az ovális helyiség felé, hogy látszott rajta, ismeri a labirintus titkát. Amikor a falhoz ért, hátravetette a fejét és elordította magát. Hangja élesen visszhangzott.
- Salzar!
 Rich hátrafordult, aztán kinyújtotta jobb kezét és babrált valamit a műszertáblán. A fal egy darabja félrecsúszott, s a jövevény belépett.
Rich hangja ingerülten csattant.
- Mi az?
A futár még mindig lihegett, bamba arca kipirult.
 - Üzenet Algartól, főnök! Le kell szállnia... nyomában a járőrszolgálat!
 - A járőrszolgálat? - A billentyűzet előtt ülő ember félig hátrafordult a székén és eltátotta a száját.
 - Figyelmeztettétek, hogy a gép be van kapcsolva? - kérdezte Rich.
 - Persze. De nem bírja tovább. Vagy leszáll, vagy bekeríti a járőrszolgálat...
 Rich szótlanul állt, kicsit elfordítva a fejét, hogy láthassa a képernyőt. Másik asszisztense, a Rigel-lakó szólalt meg elsőnek:
 - Mindig mondtam, hogy szükségünk volna idelenn egy adó-vevőre - szögezte le olyan elégedetten, mintha sok vita után végre bebizonyosodott volna, hogy neki van igaza.
A vezérlőműnél ülő ember nyomban megfelelt rá:
 - Az igaz... de hogyan szűrnéd ki a zavarást, hogy hallani is lehessen az adást? - kérdezte, de Rich erélyes hangon már ki is adta az utasítást a küldöncnek:  - Menj föl és mondd meg Jennisnek, utasítsa Algart, hogy hagyja magát vonzani. - Megnézte az óráját. - Pontosan két óra múlva kikapcsoljuk a gépet, de csak egyetlen órára. Ereszkedjen le, és landoljon, amilyen simán csak tud. Ha a hajót össze is töri, nem számít... azon legyen, hogy legalább ő mentse a bőrét. Újra bekapcsoljuk a gépet és elkapjuk a járőrhajót, ha utána merészkedik. Értetted?
 - Két óra múlva ki lesz kapcsolva a gép... egy óra hosszat úgy marad, akkor szálljon le... utána megint be lesz kapcsolva a gép - szajkózta a küldönc. - Értettem!
 Sarkonfordult és kicsörtetett a helyiségből, vissza a labirintusba. Dane-t egy pillanatra elfogta a vágy, hogy utána menjen és megtalálja a labirintusból kivezető utat. De most fontosabb volt azt megfigyelnie, mit művel Rich a géppel, hogyan kapcsolja ki arra az időre, amíg a banda hajója leszáll.
 - Gondolod, hogy meg tudja csinálni? - kérdezte a műszerasztalnál ülő ember.
  - Bármibe lefogadom - vágta rá a Rigel-lakó. – Algar kiváló pilóta.
 - Abban a pillanatban kell beindítania a fékező rakétákat, amikor mi kikapcsolunk... Nagyon nehéz... - Nyilvánvaló volt, hogy a másik nem biztos a dologban.
 Rich még mindig a képernyőt figyelte. Két újabb fénypont tűnt fel rajta. De olyan összevissza villogtak az ernyőn, hogy Dane, aki nem ismerte ennek a készüléknek a működését, nem tudott eligazodni a fénypontok különös táncán.
 Richnek mozgott az ajka, a másodperceket számolta, s a tekintete ide-oda járt órája meg a képernyő között. A légkör egyre feszültebb lett. A műszertáblánál ülő ember egészen meggörnyedt, s egy pillanatra sem vette le a szemét az ujjai alatt levő gombsorról. Közben a Rigel-lakó a fajtájára jellemző különös, sikló járással odament a fali műszertábla túlsó végéhez, és pikkelyes, kékes, hatujjú kezét kinyújtotta az egyik kar felé.
- Várj...! - A műszertáblánál ülő ember kiáltott fel.
- Megint lüktet...
 Rich káromkodott. A képernyőn a fénypontok eszeveszett gyorsasággal táncoltak föl-le. És Dane észrevette, hogy a berendezés dübögése szaporább lett.
- Vissza! - Rich a műszertáblához sietett. - Vissza!
Az ott ülő ember fölnézett, nyirkos volt a verítéktől az arca.
 - Hogy csináljam? - kérdezte. - Nem tudjuk, mi okozza.
 - Fogd rövidebbre a sugárzást... az egyszer már segített. - Ezt a Rigel-lakó mondta. Hármuk közül ő látszott a legkevésbé izgatottnak.
 A másik egyszerre két gombot nyomott meg. Mindhárman a képernyőre meredtek: vajon mi lesz az eredménye ennek a mozdulatnak? A fénypontok eszelős száguldozása lelassult. Most majdnem olyan egyenletesen mozogtak, mint amikor Dane rábukkant a gépteremre.
- Most meddig terjed a sugárzás? - kérdezte Rich.
- A légkör határáig.
- És a hajók?
 Beosztottja a műszertáblára sandított és megvizsgált néhány tárcsát.
 - Egy, esetleg két óra múlva érnek a vonzási körbe. De ha így fogjuk rövidebbre a sugárzást, jó időbe kerül, amíg ismét sikerül fölerősíteni. De legalább azt a nyavalyás kereskedelmi hajót nem érinti a dolog... az most sem tud felszállni.
 Rich kivett a zsebéből egy kis dobozt, a tenyerébe szórt egy keveset a tartalmából, s bekapta. - Jóleső érzés tudni, hogy legalább egyvalami rendben van - jegyezte meg olyan fagyosan, hogy Dane libabőrös lett a hangjától.
 - Nem sokat értünk mi ehhez - bökött ujjával a másik a billentyűzetre. - Egyikünk sem elég gyakorlott a kezelésében. Először is ismeretlen gyártmány...
 - Bízd csak rám annak a megállapítását, hogy mikor kapcsolhatsz rá újból teljes energiával - hangzott Rich válasza.
 Csak két óra múlva kapcsolhatnak rá újból teljes energiára, gondolta Dane. Ha ez alatt a két óra alatt ő meg Mura... s talán Kosti és Ali... le tudnák nyomni azt a kart, amelyik felé a Rigel-lakó nyúlt az előbb... alighanem valami fontos dolgot érnének el vele. S ha hatalmukba tudnák keríteni ezt a géptermet - meg a benne tartózkodókat -, nyilván még többet megtudnának a működéséről. Hátha a járőrhajó épségben landolhatna az üldözőbe vett bandita után... Mi legyen hát a következő lépés?
 Rich döntött helyette. Lassú léptekkel a rejtett ajtó felé indult, állkapcsa rágás közben ritmikusan mozgott.
 - Azt mondjátok, két óra - szólt vissza a válla fölött. - Sokkal jobb volna felére csökkenteni ezt az időt. Egy óra múlva visszajövök... készüljetek föl akkorra, hogy újból teljes energiára kapcsoljunk. - Kurtán biccentett a Rigel-lakó felé és kilépett a falban levő nyíláson.
 Őt már követte Dane. Jókora előnyt adott Richnek, aztán nyomába eredt a kanyargós útvonalon, amelyet az sokszor járhatott végig, mert habozás nélkül haladt előre. Mielőtt még egy vonalba kerültek volna Mura zseblámpájának keskeny fénysugarával, amelyet Rich lentről nem láthatott, Dane már rájött a labirintus titkára. Kétszer jobbra kanyarodni, aztán egyszer balra, aztán háromszor ismét jobbra, a legközelebbi folyosónyílásról nem venni tudomást, s ezt ismételni folyton. Rich négyszer is e szerint a minta szerint folytatta útját, s Dane ekkor már biztos volt benne, hogy ha tovább is ugyanígy megy, az útvesztő kijáratához ér. De miután ezt már tudta, még várt jó darabig, hogy Rich messze jusson, csak aztán tért vissza oda, ahol Murát és Alit hagyta.
 Ali már talpon volt és járkált. Mikor Dane lemászott rögtönzött létrájukon, közrefogták.
 -... Hát így állunk - fejezte be jelentését Dane. – A járőr a jómadár nyomában van. Ameddig kívül maradnak a bolygó légkörén, biztonságban vannak. De mihelyt a gépezet ismét teljes energiával kezd működni...
 - Rajtunk a sor! - préselte ki a szavakat dagadt ajkai közül Kamil. - Ki kell kapcsolnunk az erőművet... de egészen!
 - Úgy van. - Mura odalépett a falba égetett létrafokokhoz. - Előbb azonban vissza kell mennünk Rostiért...
 - Hogy hozod ide? Kijelentette, hogy ő nem tud a fal tetején járni...
 - Az ember mindenre képes, ha muszáj - felelte Mura.
- Ti maradjatok itt... én elhozom Rostit. Előbb azonban mutasd meg, melyik út vezet ahhoz a bizonyos „szívhez".
 Dane tehát a szakács nyomában újból felmászott a fal tetejére, s a három közbeeső térségen keresztül elvezette ahhoz a folyosóhoz, amelyen Rich elindult. Ott aztán újból elmondta, milyen rendszer szerint ment tovább a bandita. Mura szokása szerint szelíden elmosolyodott.
 - Hát ez igazán egyszerű, nem? Most várj meg szépen Kamil társaságában, és ne csinálj semmi ostobaságot, amíg vissza nem térek.
 Dane engedelmesen visszament ahhoz a szobához, amelyikben a mérnökjelöltet hagyták. Kamil a padlón ült, s falnak támasztotta a hátát, összevert arcát a zseblámpa fénye felé fordította. Mikor Dane csizmája megkoppant a padlón, feléje fordult.
 - Isten hozott a fedélzeten - üdvözölte. - No, most beszélj arról a berendezésről. - Annyit kérdezett, hogy a raktárostiszt-jelölt néha bizony zavarba jött. A gépekből nem sokat látott, mert be voltak burkolva. És a műszerfalat sem tudta pontosan leírni, mert inkább arra figyelt, hogy mit csinálnak az előtte ülő emberek. Most megint elfogta korábbi érzése, hogy nem valami lángész. Egy kereskedő mindig nyitott szemmel jár, egy kereskedőnek egyszerre kell használnia a szemét is, az eszét is. Megint lett volna alkalma, hogy bizonyítson, és nyilvánvalóan megint melléfogott.
 - Vajon mi lehet az energiaforrásuk? - tette fel a szónoki kérdést Ali. - Mi nem rendelkezünk ilyennel, még hasonlóval sem! Valószínűleg olyasmiről van szó, ami évekkel, sőt nemzedékekkel előbbre visz...
 - Föltéve persze - szólt közbe kissé fanyarul Dane -, hogy sikerül megismernünk. Még nem győztünk.
- De nem is vesztettünk - vágott vissza Ali.
 Mintha csak szerepet cseréltek volna. Most Kamil épített légvárakat, s Dane aknázta alá őket.
 - Hej, csak néhány órát tölthetnék ott Stotz társaságában! Istenemre mondom, megütöttük a főnyereményt, amikor licitálni kezdtünk a Limbóra...
 Ali mintha teljesen megfeledkezett volna arról, hogy a helyzet ura még mindig Rich, hogy a Királynő úgyszólván a földhöz van szegezve, és hogy az ellenség olyan erőkkel rendelkezik, amelyek egyszerűen bevehetetlenné tehetik a főhadiszállását.
 Minél nagyobb terveket szőtt Kamil, Dane annál több veszélyt vélt felfedezni abban, amit jelenleg cselekszenek. De egyszerre csak halkan rájuk köszönt valaki felülről, s mindketten felriadtak gondolataikból.
 - Mura! - ugrott talpra Dane. A szakács szerencsével járt: a fejük fölött még egy ember állt a falon, fél kezével a szakács vállát fogva.
- Igen, én! - sziszegett le Mura. - Most pedig rajtatok a sor. Másszatok fel mindketten, de gyorsan ám, mert szalad az idő!
 Ali mászott fel elsőnek, s útközben néhányszor elfojtott egy-egy kiáltást, mivel a testgyakorlat meggyötörte csupaseb testét. Dane fölvette a földről a zseblámpáját, eloltotta és Ali után mászott.
 - Most pedig a következő a teendő. - Világos volt, hogy Mura a parancsnok, mint ahogy mindig is ő volt, amióta behatoltak a hegy belsejébe. - Kosti és Ali a rendes úton közelítik meg a géptermet. Te meg én, Thorson, a fal tetején. Azok ott Rich visszatérésére számítanak.
Ha helyette ti léptek be a helyiségbe, nyilván annyira meglepi majd őket, hogy nekünk bőven lesz időnk akcióba lépni. Hozzá kell férnünk ahhoz a kapcsolóhoz és használhatatlanná kell tennünk a gépet. És ezen kívül is minden tőlünk temetőt el kell követnük, hogy egyszer s mindenkorra használhatatlanná tegyük azt az ördögi masinát.
Tehát... indulás...
 Elindultak a folyosó felé, amerre Rich távozott. Kosti a szakács vállára támaszkodva nagyon óvatosan lépkedett, hatalmas teste szemmel láthatólag remegett. Aztán megint csak az összecsatolt derékszíjak segítségével leeresztették a gépészt meg Alit a labirintus padlójára.
 Most már a gépterem erősebb izzása mutatta az utat, és könnyen el is jutottak az ovális falig. Mura intett Kostinak, mire a gépész nagyot kiáltott, mint korábban a küldönc. Három társa feszülten várakozva állt, hogy akcióba léphessen, ha a kiáltásnak hatása lesz.
- Salzar!
 Dane a Rigel-lakót figyelte erősen. Az fölkapta a fejét, s kerek szemét a rejtett ajtó felé fordította. Most már nem volt kétséges, hogy a kiáltás megtette a kellő hatást, mert a kékes kéz a megfelelő gomb felé nyúlt. S a fal előtt ott várakozott Kosti, kezében tüzelésre kész sugárpisztollyal, mögötte pedig a fegyvertelen Ali.

17. A szív megszűnik dobogni

Amikor a tolóajtó becsúszott a falba, Kosti beugrott rajta. Mura meg lekiáltott:
- Be vagytok kerítve! Senki se mozduljon!
 A billentyűk mellett ülő férfi ijedten rezzent össze, hátranézett, s amikor meglátta Kostit, a meglepetéstől tátva maradt a szája. A Rigel-lakó azonban a fajtájára jellemző emberfeletti gyorsasággal a műszertábla egyik gombja felé kapott.
 Dane tüzelt és talált is. Nem rá lőtt, csak a műszertáblára. A billentyűk mellett ülő férfi felordított, éles, szinte nem is emberi hangon, amely messze visszhangzott a labirintusban. A Rigel-lakó meg végigzuhant a padlón. De még nem adta meg magát. Nekiugrott Kostinak, olyan villámgyorsan, amilyen gyorsaságra földlakó nem képes.
 A tagbaszakadt Kosti megpróbált kitérni előle, de nem sikerült. Lebuktak a padlóra, s ott küzdöttek foggal-körömmel. A másik bandita azonban nem mozdult a helyéről, csak motyogott, érthetetlen, szavakra alig emlékeztető hangok hagyták el az ajkát.
 Ali is besurrant az ajtón, s a falnak támaszkodva, hogy erőtlen lábai egymásba ne gabalyodjanak, elindult körbe a teremben. Fölnézett Dane-re.
- Hol van! - kiáltotta. - Az a kapcsoló...
 - Ott az orrod előtt... az a fekete, azzal a jellel a nyelén - kiáltotta vissza Dane. A billentyűk mellett ülő bandita ekkor vette észre a két férfit a fal tetején. Nem tudni, hogyan tért magához, de hirtelen a derékszíján lógó fegyverhez kapott. Abban a pillanatban megvillant egy sugárpisztoly, s olyan közel süvített el mellette a lángja, hogy föltétlenül megperzselte.
- Kezeket fel..., de rögtön! - csattant Mura hangja olyan erélyesen, hogy még Jellico kapitány is megirigyelhette volna.
 Az ember engedelmeskedett, s feje fölött széttárt ujjait a képernyőre tapasztotta, amelyet olyan sokáig nézett. Most azonban a botladozva közeledő Alit figyelte, és mind nagyobb rettegés ült ki az arcára. S amikor Kamil keze végre megmarkolta a kapcsoló nyelét, újból felordított.
- Ne!
 De Ali nem törődött a figyelmeztetéssel és teljes erejéből lenyomta a kart. A billentyűzetnél álló bandita megint felordított. S akkor a falakat átható bugás, amely oly régóta dübögött valamennyiük testében, megszűnt.
 A Rigel-lakó kitépte magát Kosti markából, és megpróbált feltápászkodni, hogy rávethesse magát a kapcsolóra. De Ali teljes súlyával ránehezedett a karra, s hogy ne lehessen ismét bekapcsolni a gépezetet, addig rángatta, amíg az el nem tört a markában. Ennek láttán a billentyűknél álló ember valósággal eszét vesztette, és hiába szegeződött rá fenyegetően Mura pisztolya, rávetette magát Kamilra.
 Dane-t váratlanul érte a dolog, mert ő a Rigel-lakót tartotta szemmel, mivel azt hitte, hogy a két ember közül az a veszedelmesebb. A szakácsnak azonban sikerült megpörkölnie az eszeveszettet, éppen amikor meg akarta markolni Ali torkát. A szerencsétlen felordított, de nyomban el is némult, s arcra borulva fetrengett a padlón. Dane örült, hogy legalább nem látja megfeketedett képét.
 A Rigel-lakó talpraállt, rebbenéstelen szeme Dane-re és Murára meredt, tudva, hogy most mindkét sugárpisztoly őrá szegeződik. Rendbeszedte a ruháját, tudomást se véve Kostiról.
 - Tudjátok meg, hogy ezzel mindnyájunkat pusztulásra ítéltetek... - A kereskedők szaknyelvén beszélt, hangja színtelen volt és monoton, mintha csak a magafajták közt szokásos udvariassági formulákat hadarta volna el.
Kosti feléje indult.
 - Jobb lenne, ha fölemelnéd a kezed, és nem kísérleteznél hasonló trükkökkel, mint a társad...
A Rigel-lakó megvonta a vállát.
 - Nincs itt már szükség semmiféle trükkre. Mindnyájan ugyanabba a csapdába kerültünk...
 Ali megkapaszkodott a székben és beleült. Háta mögött a képernyő üres volt... élettelen.
- Ugyan miféle csapdába? - kérdezte Mura.
 - Amikor lenyomtátok és tönkretettétek azt a kapcsolót... tönkretettétek az egész vezérlőművet. - A Rigel-lakó fesztelenül nekitámaszkodott a falnak, pikkelyes arcán nem tükröződött semmiféle érzelem. - Sose jutunk ki innen... vaksötétben!
 Dane csak most vette észre a változást. Az őslakók fészkének falaiból áradó izzó szürke sugárzás egyre jobban elhalványult, ahogy a kialvó parázs izzása halványul el fokozatosan.
 - Be vagyunk zárva - folytatta könyörtelenül a fogoly.
- S mivel tönkretettétek a zárat, senki se szabadíthat ki bennünket innen.
Kosti nevetett.
 - Mi az? Felcsaptál Suttogónak? - kérdezte nyersen.
Azzal elővette zseblámpáját és bekapcsolta.
 Felvillant a fénysugár. A Rigel-lakó nem mutatott iránta semmiféle érdeklődést.
 - Nem ismerjük a bolygó valamennyi titkát – jelentette ki. - Csak várjatok, s hamarosan meglátjátok, mit értek itt a lámpáitokkal.
Dane a szakács felé fordult.
 - Ha azonnal indulunk... mielőtt még teljesen kialszik a fény a falakban...
 A szakács egyetértése jeléül bólintott, és leszólt a Rigel-lakónak:
- Ki tudod nyitni az ajtót?
 Válaszul az idegen csak szenvtelenül megrázta a fejét. Kosti erre azonnal akcióba lépett. Sugárpisztolyával fogódzókat égetett a falba. Dane türelmetlenül toporgott, alig várta, hogy kikerüljenek a gépteremből és elindulhassanak a bejárat felé. Dühös volt, hogy meg kell várniuk, amíg kihűlnek a fogódzók.
  De végül is mindnyájan fönn voltak a fal tetején, aztán leereszkedtek és elindultak kifelé. A folyosón Kosti hátracsavarta a Rigel-lakó kezét és összekötötte a derékszíjával, csak aztán parancsolta maga elé. Természetesen csak lassan haladtak: Ali még akkor se tudott sietni, ha támogatták. S most már lényegében teljesen besötétedett: a gyér világosság csak kísérteties visszfénye volt a korábbi izzásnak.
Mura bekapcsolta a zseblámpáját.
 - Egyszerre csak egyet égetünk. Takarékoskodjunk az elemekkel, nehogy akkor merüljenek ki, amikor majd a legnagyobb szükségünk lesz rájuk.
 Dane ezt sehogy sem értette. A zseblámpaelemek nem merülhetnek ki egykönnyen, hiszen több hónapi használatra gyártották őket. De bizony a kalauzukul szolgáló fény furcsamód sápadtszürke volt, nem világossárga, mint várták.
 - Miért nem kapcsolod be egészen? - kérdezte kis idő múlva Ali.
 A Rigel-lakó kuncogása hallatszott a sötétben. Aztán Mura válasza.
 - Be van az kapcsolva... a legnagyobb fényerősségre...
 Senki sem fűzött megjegyzést a dologhoz, de Dane tudta, hogy nem ő az egyetlen, aki szorongva figyeli a fénysugarat. Szinte meg sem lepődött, amikor annyira elhalványult, hogy alig egy lábnyi távolságra világított. Csak Kosti kérdezte meg:
 - Mi baj ? Várjunk csak...! - A sűrű sötétségbe belehasított a zseblámpa sugara. Körülbelül két percig teljes erővel, tisztán világított, de aztán ennek is csökkenni kezdett a fénye, mintha lett volna valami a levegőben, ami fokozatosan elnyeli.
 - Ebben a helyiségben már semmiféle energia nem marad meg - jelentette ki a Rigel-lakó. - Nem ismerjük tökéletesen a berendezést. Előbb a világosság alszik ki. Az tán elfogy a levegő is...
Dane próbaképpen nagy lélegzetet vett. Úgy érezte, hogy a hűvös levegő változatlanul ugyanolyan, mint volt. Lehetséges, hogy foglyuk utóbbi megjegyzése csak feltevésen alapul. De azért meggyorsították lépteiket.
 A zseblámpa sápadt fényköre nem halványult el egészen, így követni tudták azt az útirányt, amelyet Rich árult el akaratlanul... az egyetlen útirányt, amelyen a labirintusból kijuthattak. Most, hogy a hatalmas gépezet már nem működött, irtózatosan nyomasztó volt a csend, és csizmájuk fémes koppanása különös visszhangot vert. Aztán Kosti zseblámpája is kimerült, és Dane kapcsolta be az övét. Mentek tovább, egyik szobából a másikba, egyik kurta folyosóból a másikba, igyekeztek a lehető legjobban kihasználni az egyre csökkenő világosságot. De semmiképpen nem tudták felbecsülni, milyen messze vannak a kijárattól.
 Mikor Dane zseblámpájának fényét is végleg elnyelte a sötétség, Mura kiadta az utasítást:
- Most alkossunk láncot...
 Dane jobb kezét beakasztotta Mura derékszíjába, bal kezével pedig szorosan megmarkolta Ali csuklóját, így lett egy szem a láncban. A raktárostiszt-jelölt halk dünnyögést hallott: az elöl haladó szakács a lépéseket számolta. Úgy látszik, kiagyalt valamiféle módszert, amelynek segítségével egyik láthatatlan pontról a másikra jutottak.
 A sötétség sűrűn, szinte tapinthatóan nehezedett rájuk, s olyan furcsa érzést keltett bennük, mint ezen a bolygón mindig is. Mintha valami pocsolyán gázoltak volna keresztül, mintha egy lépést sem jutottak volna előre, sőt: mintha valami folyton visszalökte volna őket.
 Dane gépiesen ment Mura után, már csak abban reménykedett, hogy a szakács tudja, mit csinál, és előbb-utóbb a labirintus kijáratához vezeti őket. Közben úgy zihált, mintha futottak volna, pedig szinte észrevétlenül olyan lassan, kimérten kezdtek lépkedni, mint a díszszemléken a Kiképző Központban, így haladtak, libasorban.
 - Tulajdonképpen hány mérföldet kell megtennünk? - szólalt meg egyszerre Kosti.
Foglyuk megint kuncogni kezdett.
 - Hát érdekes az, kereskedő? Innen úgysem lehet kijutni... miután tönkretettétek azt a kapcsolót.
 Csakugyan ebben a hitben van a Rigel-lakó? Ha igen, miért nincs jobban begyulladva? Vagy ő is azoknak a mindenbe beletörődő fajtáknak az egyikéből való, amelyeknek a szemében nincs különbség élet s halál között?
 Mura meglepődve dünnyögött valamit. A következő pillanatban Dane ott állt közvetlenül a szakács mögött, s beléjük ütközött a nyomukban haladó Ali meg a másik két ember is. Dane csak egyetlen magyarázatot tudott találni: Mura valahol eltévesztette a számolást, és a sötétben nem jó irányba fordultak. Eltévedtek!
- Hol vagyunk? - kérdezte Kosti.
 - Eltévedtünk... - A Rigel-lakó hangja szárazon recsegett, s mintha egy árnyalatnyi jókedv is kicsendült volna belőle.
 Dane keze azonban már rajta is volt a falon, amely megállította őket, s végighúzta rajta az ujjait. Nem olyan sima anyagból készült, amilyet az őslakók gyártottak, hanem szemcsés kőből. Elérték a barlangot körülvevő természetes sziklákat! Mura azonnal meg is erősítette ezt a felfedezést.
- A sziklánál vagyunk... az útvesztő végén.
- De hát hol a kijárat? - sürgette Kosti.
 - Zárva van... Bezárult, amikor eltörtétek a kapcsoló fogantyúját - felelte a Rigel-lakó. - Minden nyílást és ajtót a berendezés működtetett.
 - Ha ez a helyzet - Ali először emelte fel a hangját, amióta útnak indultak -, hogy volt eddig, amikor kikapcsoltátok a gépet? Mindaddig be voltatok ide zárva, amíg újra be nem kapcsoltátok?
 Nem kapott választ. Aztán Dane valami furcsa, tompa puffogást hallott, s nyomban utána a gépész öblös hangját:
 - Ha kérdezünk, ravasz gazember, válaszolj! Különben megrendszabályozlak! Hogy volt a múltban, amikor kikapcsoltátok a masinát?
 Megint dulakodás zaja hallatszott. Aztán felhangzott a rekedt válasz:
 - Itt maradtunk bent, amíg újra be nem kapcsoltuk. Csak néha kapcsoltuk ki.
 - Hosszú napokig is ki volt kapcsolva, amikor itt szaglászott a rendőrség - figyelmeztette Dane.
 - Olyankor a közelébe se jöttünk - vágta rá a Rigel-lakó túlságosan gyorsan is.
 - Valakinek csak bent kellett maradnia... hogy bekapcsolja, amikor szükségetek volt rá - hangsúlyozta Ali.
- Zárt ajtókon nem tudtatok volna ki-be járni.
 - Nem vagyok mérnök. - A Rigel-lakó már nem volt olyan közönyös.
 - Nem hát, csak Rich egyik helyettese. Ha van itt valamiféle kijárat, te feltétlenül ismered.
 - Nem próbálod ki a sípod? - kérdezte Dane Murától, akinek hosszas némaságát sehogysem értette.
- Már kipróbáltam - felelte a szakács.
 - Csakhogy hiába, ugye? Gyerünk, gazember, köpd ki már...! - Megint dulakodás hallatszott, aztán ismét Ali szólalt meg.
 - Ha ez igazán szikla, nem kellene sugárpisztolyt használnunk?
 Lyukat vágni! Dane a pisztolytáskájához kapott. A sugárpisztollyal lyukat lehet vágni a sziklába, még gyorsabban, mint abba a keményebb anyagba, amelyből a labirintust építették! Az ötlet Kostit is megragadta; abbahagyta a „rábeszélést".
- Csak jól kell megválasztani a helyet - folytatta Ali.
- Hol lehet az ajtó?
 - Azt már csak meg tudja mutatni ez a disznó gazember, nem? - morogta a gépész.
 Nyöszörgés volt rá a válasz. Kosti ezt nyilván beleegyezésnek tekintette, mert félretolta Dane-t és maga elé lökte a foglyot.
 - Itt van? Nos, aztán csakugyan itt legyen, kék cimbora, itt legyen ám!
 Dane majdnem elvesztette az egyensúlyát, ahogy visszapenderült a Rigel-lakó. Oldalba bökte és a falhoz szorította a fickót, várta, mi lesz.
  - Te vagy az, Frank? Hátra, cimbora... hátra mindnyájan!
 Megint nekivágódott valaki Dane-nek. Hátrább húzódott a Rigel-lakóval meg a másikkal együtt.
 - Vigyázz, te őrült, mert hátrarúg! - kiáltotta Ali. - Csak akkor kapcsold rá teljes energiával, ha már látod, mennyire vágja...
Kosti csak nevetett.
 - Én már régen pattogtattam az ostort, amikor te még csak járni tanultál, fiacskám. Hadd mutassa meg az öreg végre egyszer, hogy mit tud! Hajóra fel, előre! - A diadalmas jelszóval egyidőben - amely számtalan kocsmában felhangzott, valahányszor a kereskedők egy-egy hosszú utazás után földet értek - vakító fényesség villant fel, mindnyájuk szeme belekáprázott.
 Dane ernyőként a szeme elé emelte a kezét, s az ujjai közül figyelte a sziklán a csillogó fényességet, látta, hogy a kő vörösen felizzik, aztán egész fehér lesz, megolvad és patakokban folyik le a padlózatra. Perzselő hőhullámok csapták meg őket, kénytelenek voltak még hátrább húzódni, csak a tagbaszakadt alak nem mozdult, fegyverét a sziklának szögezte, sisakja ellenzőjét leeresztette, s azonos ritmusban bólogatott az erős lökésekkel, amelyek egész karját és testét megrázták, miközben a fegyver a sziklafalat mállasztotta. Hogy képes állni Kosti ezeket a hátrarúgásokat? Ez több, mint amennyit egy ember el tud viselni!
 A pisztoly sugara azonban makacsul ugyanarra a pontra szegeződött, a lyuk egyre mélyült. A füst a torkukat kaparta, száraz, fájdalmas köhögésre ingerelte őket, és úgy csípte a szemüket, hogy az arcuk nedves lett a könnyektől. De Kosti egy lépést se hátrált: olyan kitartóan dolgozott, mint egy irányítható robot.-	Karl! - ordította Ali. - Vigyázz! Hagyd abba!
 Egy szikladarab levált és éktelen robajjal zuhant a labirintus folyosójára. A gépész csak az utolsó pillanatban mozdult el a helyéről, s akkor is csak annyira, amennyi feltétlenül szükséges volt ahhoz, hogy épségben megússza a dolgot.
 
Szabad kezével ráveregetett a nadrágján egy parázsló foltra, de pisztolyt szorongató keze meg se remegett. A pusztító sugár tovább fúrta a sziklát.
 Dane a pisztoly lángjának fényénél felfigyelt a Rigel-lakó arcára. Az tágranyílt szemmel meredt Kostira, s mintha valami borzadályféle csillogott volna a szemében. Elhúzódott a kijárat poklától, de mintha nem is a sugárpisztolytól félt volna, hanem attól az embertől, aki ezt a poklot előidézte.
- Jó lesz! - hallatszott Kosti fojtott hangja a sisak alatt.
 Társai még nem mertek közelebb menni az izzó kapuhoz. De mivel Kosti az övébe dugta fegyverét, nyilvánvaló volt, hogy véleménye szerint végzett. Hátralépett hozzájuk, s feltolta sisakja ellenzőjét. Akkor látták a lassacskán kihűlő, de még izzó szikla fényében, hogy verítéktől csillog az arca. Kesztyűs kezével a zubbonyát meg a nadrágját csapkodta, s égett bőr- meg szövetszag terjengett körülötte.
- Mi van odaát? - kíváncsiskodott Dane.
Kosti elfintorította az orrát.
 - Egy másik folyosó. Sötét, mint a világűr. De legalább kijutunk végre ebből az útvesztőből!
 Akármilyen türelmetlenül vágytak tovább menni, várniuk kellett, amíg a sugárzó hővel vágott lyuk kihűl. Megigazították a sisakjukat, a Rigel-lakó zubbonyából védőruhafélét rögtönöztek Alinak, s már mehettek is. De mielőtt elindultak volna, Kosti mégegyszer és utoljára kezelésbe vette a foglyukat.
 - Átdughatnánk a lyukon - jegyezte meg -, de félő, hogy közben megsülnél, meg különben is csak akadályt jelentenél, ha odaát belebotlanánk valamelyik cimborádba. Inkább szépen elraktározunk a „mélyhűtőbe". - Azzal összekötözte a fickó kezét meg a lábát, és jó messze elgurította a folyosó áthevült részéről.
 Közrefogták Alit, s gyorsan átbújtak a lyukon a másik folyosóba. Ott is feketeség vette körül őket, és megállapították, hogy a zseblámpák itt éppúgy nem tudnak úrrá lenni a sötétségen, mint az útvesztőben. De legalább sima és egyenes volt előttük az út, s a folyosó falain nem voltak nyílások, amelyek rossz irányba csalogathatták volna őket.
 Lelassítottak, hogy Ali lépést tarthasson velük, és éppúgy egymásba fogództak és láncot alkottak, mint a labirintusban.
 - Annyit látok, mint a fába szorult féreg – dörmögte bele Kosti a fekete csöndességbe. - Hát nem volt az őslakóknak szemük?
 Dane a tántorgó Ali hóna alá csúsztatta a karját, hogy a mérnökjelölt rátámaszkodhasson. Érezte, hogy Kamil összerándul, mert ügyetlenül valamelyik sebéhez ért. Sietett másképpen fogni, bár Ali egy hanggal sem adott kifejezést méltatlankodásának.
 - Megint egy nyílás. Ennek a folyosónak a végére értünk - mondta Mura. - Igen, a nyíláson túl megint egy folyosó van... csak szélesebb, jóval szélesebb...
 - Ha szélesebb az út, talán fontosabb részbe jutunk rajta - kockáztatta meg Dane.
 - Csak innen kerüljünk ki - tette hozzá Kosti. - Unalmas már ebben a patkánylyukban kódorogni. Gyerünk, Frank, vezess!
 A négy ember folytatta útját, s éles szögben jobbra kanyarodott. Most váll váll mellett haladtak, s Dane-nek az volt az érzése, hogy nem folyosón, hanem szobában vannak, bár itt is szuroksötét volt.
 Aztán megtorpantak, de nem azért, mert újabb akadályba ütköztek, hanem mert hirtelen lárma csapta meg a fülüket. Kiáltás törte meg a csöndet, majd egy hangtompítós puska kattanása. Egy pillanat múlva megint felhangzott egy puskalövés.
 - Hasra! - vezényelt Mura. De társainak nem volt szükségük vezényszóra.
 Dane lebukott és magával húzta Alit is. Aztán hason fekve próbálta kitalálni, mit jelent a feléjük sodródó lárma.
 - Valóságos kis ütközet... - szólt Kosti két lövés közt.
- És felénk közeledik - lihegte Ali Dane füle mellett.
 A raktárostiszt-jelölt előhúzta sugárpisztolyát, bár sejtelme sem volt róla, hogyan használhatná. Vaktában tüzelni a sötétben nem okos dolog.
 - Ja-a-aj! - Ez nem dühös kiáltás volt, hanem olyasvalakinek a jajveszékelése, aki súlyosan megsebesült. És Alinak valóban igaza volt: az ütközet gyorsan közeledett arrafelé, ahol lapultak...
 - Vissza a falhoz! - Mura megint olyasmire adott parancsot, amit már csináltak is.
 Dane megragadta Ali tépett zubbonyát, s érezte, hogy továbbhasad, miközben a mérnökjelöltet maga után húzta jobbfelé. A falhoz érve megálltak, összebújtak és figyeltek.
 Vakító fény hasított a sötétségbe. Dane szeme káprázott ugyan, de azért mintha kivett volna néhány fekete alakot. Aztán izzó vörös folt tűnt fel a falon, annak jeléül, hogy sugárpisztollyal tüzeltek.
 - Világűr Ura! - suttogta Ali. - Ha idelőnek, megsülünk!
 Közeledő lábdobogás hallatszott. Dane megmerevedett és szorosabban megmarkolta fegyverét. Mi lenne, ha a hang irányába lőne és ártalmatlanná tenné a feléjük rohanókat, mielőtt túlságosan közel érnének? De nem tudta elszánni magát arra, hogy meghúzza a ravaszt. A kereskedők mindig is irtóztak a harctól, ez késztette őt is habozásra.
 Hirtelen világosság tűnt fel. De nem olyan szürke, kísérteties izzás, amely korábban világította meg ezeket a falakat, hanem közönséges, vastag, sárga fénysugár, amely megnyugtatta a földlakók szemét. S a Királynő személyzetének négy tagja a fényforrás világánál látta, hogy öt alak húzódik fedezékbe a padlón, nem menekülésre készen, hanem arra, hogy szembeforduljon üldözőivel.

18. Hajóra fel, előre!

- A Szövetség nevében! Adjátok meg magatokat! - harsogott egy hang a falak felől.
- A járőrszolgálat - állapította meg Ali.
 Akkor jó... tehát a járőröknek sikerült leszállniuk, nyugtázta örömmel Dane. De vajon melyik csoport képviseli az előttük levők közül a törvényt és a rendet? Az, amelyik a támadásra vár, vagy a fényforrás mögötti, amelyik támadni készül?	
 A fényforrás egyre előbbre nyomult, míg a támadásra várók közül valamelyik egyenest bele nem lőtt a közepébe. A sötétségben visszalőttek, s valaki felordított.
 Ha volna eszünk, gondolta Dane, visszavonulnánk a labirintusba, amíg az ütközet véget nem ér. Semmi értelme két tűz közé kerülni. De eszébe se jutott, hogy ragyogó ötletét közölje Alival. Ehelyett azon vette észre magát, hogy fölemeli sugárpisztolyát, és megcélozza a helyiség tetejét. Meghúzta a ravaszt.
 A pisztoly még mindig „alacsony" feszültségre volt ugyan beállítva, de a sugár eltalálta a tetőt és lángra lobbantotta. Még a távolságot se becsülte föl nagyon rosszul. A tűz fénye megvilágította azokat, akik kilőtték a járőrök fényforrását - Dane most már biztos volt benne, hogy a fényforrás mögött levők a járőrszolgálat emberei -, s falfehér arccal, tátott szájjal bámultak a fejük fölül pusztulással fenyegető veszedelemre, mintha hipnotizálta volna őket. Csak egyikük mozdult meg és rohant az izzó folt alól a Királynő emberei irányába. De nem sikerült elhaladnia mellettük.
 Kosti előrelendült az árnyékból; a tető felől áradó, ám egyre gyöngébb fényben alig lehetett észrevenni. Leütötte volna a menekülőt, csakhogy annak hihetetlenül ügyes testcsellel majdnem sikerült elkerülnie. Ha a gépész el nem kapja a derékszíját, el is kerülte volna.
 Dane ismét tüzelt, még egy lángnyelvet lobbantva föl az első mellett, hogy Kosti világosságban vívhassa meg harcát. De a felvillanó fény egészen más jelenetet világított meg, mint Dane képzelte. Egy legalább, olyan magas férfi, mint amilyen a gépész volt, éppen akkor állt négykézlábra, hogy másodszor is nekiiramodjon, Kosti meg ernyedten, mozdulatlanul feküdt a földön.
 Ali nehezen ugyan, de előregurult, a menekülő belebotlott a testébe és újból elesett. S ekkor használta Dane harmadszor is a sugárpisztolyát: mögéjük célzott, s a tűzzel elvágta a szökni akaró útját.
 - Állj! - harsant fel körülöttük ismét a hang. - Abbahagyni a tüzelést, különben lángszóróval fölperzseljük az egész helyiséget!
 Dühös morgás volt rá a válasz. S az utolsó, még izzó folt mellett - ezzel akarta Dane elzárni a menekülés útját - egy sötét alak ólálkodott összegörnyedve. Szinte nem is látszott embernek.
 Aztán ismét világosság gyűlt, vakító fény árasztotta el mindnyájukat. A fényforráshoz legközelebb három bandita állt, kezét a feje fölé emelve. De a fénykéve elsuhant mellettük, s először Kostira esett. A tagbaszakadt gépész még mindig a földön feküdt, vér csörgött le az állán. Aztán Murán állapodott meg a reflektor - a szakács éppen Kosti felé rohant -, s végül Alin, aki egészen összegörnyedt, a mellét markolászta és köhögött.
 Dane - háttal a fényforrásnak - lövésre készen tartott pisztollyal éberen figyelte, mi lesz a következő húzása annak a másik alaknak, aki csorgó nyállal, leesett állal ólálkodott a lánggyűrű mellett, amely elvágta a biztonságot jelentő sötétségbe vezető utat. Ez az alak Salzar, ennek az elfelejtett birodalomnak az uralkodója volt, aki visszavonult a crax-élvezők poklába, s végül már egyáltalán nem is volt ember!
 Mikor a reflektor fénye ráesett, az alak megfordult, vicsorgott, beleköpött a fénysugárba, aztán hirtelen pördült egyet, átugrotta az égő területet, felüvöltött, amikor belekaptak a lángnyelvek, és nekiiramodott a labirintusnak.
- Thorson! Mura!
 Dane megborzongott. A legszívesebben Salzar után vetette volna magát, de képtelen volt elszánni magát, hogy keresztültörjön a lángokon és üldözőbe vegye a sötétben, így aztán őszintén megörült, amikor meghallotta, hogy a nevet kiáltják. Hátranézett, honnan jöhet a parancsoló hang, de a vakító világosság elkápráztatta. Pislogva nézte a közeledő alakokat, s végül sikerült kivennie a járőrszolgálat ezüsttel díszített fekete, és a Kereskedelmi Szolgálat szürkésbarna zubbonyait. Tokjába dugta pisztolyát, várta, hogy odaérjenek.
 Valamivel később asztalnál ült egy idegen szobában. A szoba bútorzata elárulta, hogy miféle egérfogó volt is tulajdonképpen a Limbo: csupa olyan holmi volt a szobában, amit űrhajókról - ötvenről, százról - zsákmányoltak, hogy minél fényűzőbben és ízléstelenebbül rendezhessék be annak az embernek a magánlakosztályát, akit Salzar Rich néven ismertek.
 Dane igazi ételt kapott - nem pasztillákat -, s mohón falt, miközben szinte félálomban hallgatta Mura tömör beszámolóját arról, hogy mi mindent műveltek az utóbbi három napon. Csak nagy nehezen tudta legyőzni kínzó fáradtságát, amely arra ösztökélte, hogy hajtsa le fejét az asztalra és aludjon. De csak ült és falta a sok ínyencséget; azóta nem evett ilyesmit, amióta elhagyta Terraportót, a földi kikötőt.
 Fekete zubbonyosok jártak nesztelenül ki-be a szobába, jelentéseket tettek és utasításokat vettek át az osztagparancsnoktól, aki Jellico kapitány mellett ült. Együtt hallgatták végig Mura beszámolóját. Olyan az egész, állapította meg fáradtan Dane, mint egy folytatásos tévéfilm befejező része, amelyben szépen megoldódik minden. A járőrszolgálat megérkezett, s ura a helyzetnek...
 - Ilyen piszkos üggyel még nem is találkoztunk. - Ezt a járőrtiszt mondta.
 - Gondolom - jegyezte meg Van Rycke -, hogy ezzel igen sok hajó rejtélyes eltűnésének oka tisztázódik...
A tiszt sóhajtott egyet.
 - Alaposan át kell fésülnünk ezeket a dombokat, talán még belül is, csak akkor lesz teljes a listánk. Pedig a zsákmányolt holmi számbavétele is rengeteg munkát fog adni. Igen, sok ügyet lezárhatunk majd a főhadiszálláson, a nyilvántartóban. Köszönjük, hogy lehetőséget adtak rá nekünk. - Felállt, tisztelgett Jellicónak. - Viszontlátásra, kapitány. Ha ráér úgy körülbelül... - megnézte az óráját - három óra múlva, összeülhetünk egy kis eszmecserére. Van néhány dolog, amit jó lenne megbeszélnünk.

 Azzal eltávozott. Dane olyan serlegből ivott, amelybe a rendőrség jelvénye volt belevésve. Amikor tekintete ráesett az egymást keresztező üstökösökre, megborzongott és eltolta maga elől a serleget. Nagyon is élénken emlékeztette a bolygón talált roncsokra. Örült, hogy nem neki kell osztályoznia és jegyzékbe vennie őket.
 - Ami azt a labirintust illeti - Van Rycke izgatottnak látszott -, érdemes volna átkutatni.
Jellico fanyar, horkantásszerű nevetést hallatott.
 - Mintha a járőrszolgálat a saját emberein meg a Szövetség szakértőin kívül bárkit is beeresztene oda!
 A labirintus említésére Dane memóriája működni kezdett. Most szólalt meg először.
- Rich oda menekült. Elcsípték már, uram?
 - Még nem - felelte Jellico. Szemmel láthatólag nem túlságosan érdekelte az eltűnt banditavezér. - Crax-rágó, nem? Épp akkor ment el végleg az esze, mikor rátok találtunk...
 - Igen, csakugyan megőrült, uram - helyeselt Mura. - Remélem, a járőrszolgálat ezt nem hagyja figyelmen kívül. Óvintézkedések nélkül vadászni egy őrültre abban az útvesztőben nagyon veszélyes... én nem szívesen vállalnám.
A kapitány felállt.
 - Minket nem is kértek fel rá. Az ügy most már a járőrszolgálat kezében van, az ő gondjuk. Ami engem illet, örülök, ha minél előbb felszállunk erről az istenverte bolygóról. Nem rendőrök vagyunk, hanem kereskedők.
 - Hm... - Van Ryckének még mindig nem akaródzott felállni a székből, amelyet egy utasszállító hajó kapitányának fülkéjéből emeltek el. - Úgy van. A Kereskedelmi Szolgálat az Kereskedelmi Szolgálat. Nekünk az üzletre kell gondolnunk. - De vizenyőskék szemében nyoma sem volt Jellico türelmetlenségének. Nyugodt és munkára kész, gondolta Dane. Járőrszolgálat ide, járőrszolgálat oda, Van Rycke még nem végzett a Limbóval.
 És Jellico kapitány - bár kijelentette, hogy a legszívesebben eltűnne innen - nem sürgette, hogy térjenek vissza a Királynőre. Ehelyett figyelmesen körülsétált a szobában, s minduntalan megállt, hogy szemügyre vegyen valamilyen szokatlan berendezési tárgyat, amelyet Salzar érdemesnek tartott itt elhelyezni. Van Rycke ránézett Dane-re meg Murára.
 - Javasolnám - szólalt meg nyájasan -, hogy pihenjetek le dr. Rich hálószobájában. Azt hiszem, puhának fogjátok találni a priccsét...
 Dane, aki még mindig azon tűnődött, hogy őket vajon miért nem rendelik vissza a Királynőre, ahová a sebesült Kostit meg Alit órákkal ezelőtt átszállították, követte a szakácsot dr. Rich magánlakosztályának másik szobájába. Ami a fényűzést illeti, Van Ryckének igaza volt, de korántsem holmi priccsét találtak, hanem egy széles, igazi földi ágyat, automatikusan melegedő, habszivacs takarókkal.
 Dane levette sisakját, nehéz derékszíját és csizmáját, s befeküdt a selymes puhaságba. Azt még homályosan érzékelte, hogy Mura elhelyezkedik a széles ágy másik felén, s azon nyomban mély álomba merült.
 A Királynő irányítófülkéjében volt, s ki kellett számítania a több dimenziós térségbe való kitörés adatait. S szemközt vele ott ült Salzar, olyan rideg, fegyelmezett arccal, amilyen aznap volt, amikor első ízben találkoztak a Naxoson. Neki, Dane-nek kellett kivezérelnie a hajót a több dimenziós térbe, s tudta, hogy ha hibásak lesznek a számításai, Salzar rásüti a sugárpisztolyát... s ő lezuhan... kizuhan a Királynőből, egyenest a labirintusba, ahol egy négykézlábra ereszkedett, vinnyogó valami les rá a sötétben!
 Dane kinyitotta a szemét és fölnézett a feje fölé, a szürkeségbe. Egész testében borzongott, keze meg jéghideg volt és nyirkos, miközben csak úgy vaktában tapogatózni kezdett valami szilárd tárgy után a puha, hullámzó holmik közt, amelyek szinte elolvadtak az érintésére. Mozdulatlanságot erőltetett magára, még a szemét se merte mozdítani. Volt a szobában valami - vagy valaki -, amiből idegtépő fenyegetés áradt.
 Dane kényszerítette magát, hogy mélyen, egyenletesen lélegezzék. Mura ott volt mellette, de nem merte arra fordítani a fejét, hogy meg is bizonyosodjék róla... Lassan, egyszerre mindig csak néhány milliméternyit fordult arrább. Még sejtelme sem volt arról, hogy mivel kell szembenéznie, de félt...
 Már látta az ajtót, s az ajtó mögött halk hangokat hallott. Talán a kapitány és Van Rycke tartózkodik még mindig a külső szobában. Igen, az ott az ajtó, s most valami kaparászás hallatszik mellette. Tekintete a Tri-Dee festményre esett. Élethű tájkép volt valamiféle kísérteties, halott bolygóról, a maga módján mégis szép. Megkockáztatta, hogy megmozdítsa a kezét, s a takaró alatt utat fúrt vele, föl akarta ébreszteni Murát. Biztos volt benne, hogy társa akkor se árulja el magát, ha felébred.
 Lassan mozdította a kezét, s vele együtt a fejét. A kép... mellette valami faliszőnyeg féle, csillogó, talán smaragddal és gyémánttal kirakva... vakító, hogy bántja a szemet. S aztán, a faliszőnyeg mellett, annak egy részét eltakarva...
Salzar!
 Dane-nek csak iszonyú akaraterővel sikerült mozdulatlanul maradnia. A bandita szerencsére ügyet sem vetett az ágyra. Nesztelenül osont az ajtó felé, mint valami kígyó.
 A jelek szerint ismét ember volt, de fekete szemében őrület csillogott. S a kezében valami furcsa formájú, nyélre szerelt, rejtélyes csövet szorongatott, kétségtelenül valamilyen fegyvert. Elhaladt a függöny előtt, a feje már a képet takarta el. Még három lépés és az ajtónál lesz! Dane keze, amellyel figyelmeztetni akarta Murát, már össze is kulcsolódott a szakács meleg kezével. Volt már szövetségese!
 Lázasan töprengett, mi a teendő. A hátán feküdt, a vastag takarók alatt. Lehetetlen úgy rávetnie magát Salzarra, hogy az ne figyeljen fel a veszélyre. Viszont azt sem szabad hagyni, hogy a bandita elérje az ajtót és használja azt a fegyvert l
 Mura ekkor erélyesen visszalökte a kezét. Dane bízott benne, hogy helyesen értelmezi az üzenetet. Egész testében megfeszült, s mikor vad kiáltás tört fel a mellette fekvő Mura torkából, Dane legurult az ágyról a padlóra.
 Villámfény hasított a levegőbe, az ágy lángra lobbant. Dane megmarkolta a szőnyeget és nagyott rántott rajta. Salzar nem vesztette el az egyensúlyát, csak nekiesett a falnak. A fegyvert ráfogta a feltápászkodó raktárostisztjelöltre. Aztán egyszerre csak két kéz szorult hátulról Rich nyakára, és Van Rycke hordószerű mellkasára szorította a doktort. A raktárfőnök addig fojtogatta, amíg Rich meg nem adta magát. Dane és Mura feltápászkodtak a padlóról.
 Volt még egy kis zűrzavar, berohant a járőrszolgálat néhány tagja, elvitték Salzart, s gyorsan eloltották a tüzet. Dane kimerültén leült egy padra.
Van Rycke az asztalra tette az elkobzott fegyvert.
 - Valami ismeretlen szerszám - jegyezte meg. - Talán ez is az őslakók játékszere volt, de az is lehet, hogy lopott jószág. Törjék rajta a fejüket a szövetségi szakértők.
A fontos az, hogy végre tudjuk: kedves doktorunk őrizetben van.
 - Köszönöm, amit tett, uram! - Dane azt hitte, hogy Van Rycke-nek tartozik köszönettel.
De Van Rycke felhúzta a szemöldökét.
 - Én csak befejeztem az akciót... másképp is végződhetett volna, ha nem kapunk figyelmeztetést. Gondolom, te kiáltottál, Frank - bólintott a szakács felé.
 
Mura ásított egyet. Zubbonya nyitva volt, külseje kicsit zilált, de érzelmeit szokása szerint gondosan leplezte.
 - Közös munka volt, uram - felelte. - Én nem kiáltottam volna, ha Thorson fel nem ébreszt. A szőnyegtrükköt is ő csinálta. Csak azon csodálkozom, miért nem égetett el bennünket Salzar, mielőtt megpróbálta volna önöket megtámadni...
 Dane megborzongott. Már az elégett ágynemű szagától is fölfordult a gyomra. Friss levegőre vágyott, sok-sok friss levegőre.
 - Ezzel végleg lezáródott az ügy. - Jellico kapitány tért vissza a szobába, a járőrparancsnokkal együtt. – Richet elkapták... mi dolgunk van még itt nekünk? Addig üljünk itt a fenekünkön, amíg önök átfésülik az egész hegységet, és megállapítják, hány hajót csalt a doktor pusztulásba pokoli masinájával?
 - Azt hiszem, kapitány, már nem kell sokáig itt maradniuk - kezdte a parancsnok, de Van Rycke a szavába vágott:
 - Ó, nekünk egyáltalán nem sürgős. Itt van például a probléma, hogy milyen jogokkal rendelkezünk a Limbón. Azt még nem beszéltük meg. Rendőrségi árverésen licitáltunk rá, a pénzt annak rendje-módja szerint kifizettük, s bejegyeztettük, hogy tizenkét földi hónap tartamára itt „minden jog" a miénk. El kell dönteni, hogy az itt talált roncsokat milyen mértékben termelhetjük ki, azaz milyen mértékben rendelkezünk velük...
 - A roncsok mint törvénybe ütköző cselekmények következményei... - vágott a szavába a parancsnok, de a raktárfőnök nyugodtan folytatta.
 - Csakhogy voltak itt roncsok már akkor is, amikor Salzar még nem bukkant rá a bolygóra. A gép a jelek szerint magától is működésbe lépett néha, miután az őslakók eltávoztak innen. Valószínű, hogy történelmi szempontból felbecsülhetetlen értékű maradványok vannak betemetve a földbe. Mivel ezek a roncsok nem tekinthetők törvénybe ütköző cselekmények következményeinek, szerintem kétségtelen, hogy jogilag elsőbbségünk van rá. Embereim -ráadásul minden különösebb keresés nélkül - legalább két olyan hajónak a roncsait fedezték föl, amely a Salzar ideérkezését megelőző időkből való. Kettőét... de az is lehet, hogy többszáz van.
 Jellico kapitány, aki eddig nem szólt semmit, láthatóan megnyugodott. Leült raktárfőnöke mellé, mint aki kész szabályszerű üzleti tárgyalásba bocsátkozni.
A járőrtiszt nevetett.
 - Engem ugyan nem fog semmi efféle vitába belevonni, raktárfőnök. Közvetíthetem jogigényüket és tiltakozásukat a főhadiszállásra, de el is küldhetem önöket méghozzá azonnal, legközelebbi állomásunkra, a Poldarra, az elkülönítő táborba, ha kell, fegyveres kísérettel. Nem hinném, hogy a Szövetség a legközelebbi jövőben bárkire is hajlandó volna átruházni bármiféle jogot a Limbón.
 - Ha megszegik a jóhiszeműen megkötött szerződést - hangsúlyozta Van Rycke -, ráfizetnek. Vannak a Poldaron televíziósok, és mi nem vagyunk rendőrök; a szabály, amely önöket hallgatásra kötelezi, bennünket nem akadályoz abban, hogy feleljünk nekik, ha megkérdezik, mit csináltunk az utóbbi néhány nap folyamán. Igen színes hír lesz, parancsnok, hogy úgy mondjam, hamarosan legenda lesz belőle. Sargasso a világűrben... egy bolygó, amely tele van rég eltűnt űrhajók kincseivel. Regényes história... - Van Rycke félig behunyta a szemét, mintha egy kicsit őt is elragadták volna saját szónoklatának regényes részletei. - Az egész Tejútrendszerről idevonzza majd a turistákat.
 - Úgy van - kapcsolódott a beszélgetésbe Jellico kapitány. - És ezek a turisták ásatásokhoz szükséges felszerelést is hoznak majd magukkal. Nagy üzlet lesz ebből, Van - fordult a raktárfőnök felé.
 - Mi az hogy. Luxusszállók... idegenvezetők... túrák... ásatásra kijelölt területek. Egy vagyon... valóságos vagyon.
 - Hivatalos engedély nélkül senki sem fog itt leszállni - vágott vissza a parancsnok.
- Akkor nem irigylem önöket, mert állandóan szolgálatban kell majd lenniük. Ó, hogy fognak örülni a tévések ennek a sztorinak! - ábrándozott tovább Van Rycke. -Különben - tette hozzá egyenest a parancsnokra meredve - nehogy azt higgye, hogy minden további nélkül jégre tehet bennünket. Fellebbezünk a Kereskedelmi Szolgálatnál... ezt nem akadályozhatja meg.
A járőrtiszt szemmel láthatólag megsértődött.
 - Talán úgy viselkedtünk, mintha bűnözőkként akarnánk bánni önökkel?
 - Szó sincs róla... éppen csak célozgattak rá. Rendben van: mint derék, becsületes, törvénytisztelő polgárai a Tejútrendszernek, hajlandók vagyunk bevonulni az elkülönítő táborba. De ugyancsak mint derék, becsületes, törvénytisztelő polgárok mindenkinek elmeséljük a sztorinkat... hacsak illően meg nem egyeznek velünk.
A parancsnok azonnal a lényegre tért.
- És mit ért ön illő megegyezésen?
 - Megfelelő arányú kártérítést itt elvesztett jogainkért... és természetesen jutalmat.
- Jutalmat? Miféle jutalmat?
 - Egy: önök azért tudtak itt épségben leszállni, mert a Királynő emberei kikapcsolták ezt a berendezést. Kettő: hajónk legénységének ugyanez a csoportja fedezte föl a Rimboldot. Azt hiszem, önök jó ideje lázasan keresték. Három: mi szállítottuk önöknek Salzart, gondosan csomagolva. Azt hiszem, tovább is sorolhatnám...
A járőrtiszt megint elnevette magát.
 - Ki vagyok én, hogy egy kereskedővel az őt megillető nyereségről vitatkozzam? Fölterjesztem igényeiket a főhadiszállásra, amennyiben megígérik, hogy valamennyien tartani fogják a szájukat az elkülönítő táborban...
 - Egy hétig - felelte Van Rycke. - Pontosan hét földi napig. Utána a tévé megkapja a sztorinkat. Szóval, mondja meg a fejeseknek, hogy gyorsan döntsenek. Még ma... pontosabban ma éjjel... fölszállunk és elindulunk a Poldarra. Egyúttal értesítjük a Kereskedelmi Szolgálatot, hogy hol vagyunk és meddig leszünk ott.
- Harcolják csak ki a fejeseknél, amit akarnak. – A parancsnok hangja rezignáltan csengett. - Szavukat adják, hogy egyenest a Poldarra mennek? Jellico kapitány bólintott.
 - Fölösleges kíséretről gondoskodnia. Szerencsés vadászatot, parancsnok!
 Dane és Mura tisztjeik nyomában elhagyták a helyiséget, de a raktárostiszt-jelölt zavarban volt. Járőrségi elkülönítő táborba akkor szokták zárni egy űrhajó személyzetét, ha eddig nem ismert bolygóra tévedt. Ott aztán mindenféle vizsgálatnak vetik alá őket az orvosok meg tudósok, amíg meg nem bizonyosodnak róla, hogy sem a hajó, sem a rajta levő emberek nem hoztak magukkal semmiféle fertőző betegséget. Az ő esetükben azonban mintha bebörtönzésről lenne szó. De sern a kapitány, sem Van Rycke nem látszott lehangoltnak. Sőt olyan megbékéltek voltak a világgal, mint a Naxoson rendezett árverés óta még egyszer sem.
 - Min töri a fejét, Van? - Jellico hangja túlharsogta még a hernyótalpas csörömpölését is.
 - Gondosan átnéztem a Salzar által lopott holmikat. Emlékszik még Traxt Cam-ra, kapitány?
- Traxt Cam... ? A peremvidéken dolgozik...
 - Dolgozott! - Van Rycke hangja már nem volt olyan könnyed.
- Úgy érti, hogy ő is Salzar áldozata?
 - Különben nem tudom elképzelni, hogy került volna a magánföljegyzéseit tartalmazó ládikó Salzar birtokába.
Traxt egy nagyon szerencsés útról volt hazatérőben, ami kor itt lezuhant. A Sargolon járt és derekas munkát végzett...
 - A Sargolon... - ismételte meg a kapitány. – Nem ez az a bolygó, ahol azt az eddig ismeretlen gyémántot találták... a koro-gyémántot?
 - De igen. Traxt egy esztendei kitermelési jogot kapott rá, s ebből csak egy fél telt el. Ezt fölhasználhatjuk a hatóságoknál. Bizonyára hajlandók lesznek megegyezni velünk... Mi beszolgáltatjuk a Limbo-papírokat és tartjuk a szánkat... Cserébe kérünk egy hajórakományra való élelmet, valamint igényt tartunk Traxt kitermelési jogának hátralevő részére. Mit szól hozzá, kapitány?
 - Legalább olyan jó ötlet, mint az eddigi ötletei voltak, Van. Lehet, hogy a fejesek belemennek. Nem kerül sokba nekik, és nem kell izgulniuk miattunk... ha egyszer kimegyünk a peremvidékre, ahol nincs kinek jártatnunk a szánkat...
 - Csak lehet, hogy belemennek? - Van Rycke megcsóválta a fejét. - Jobban is bízhatna bennem, kapitány. Természetes, hogy belemennek! A Sargol meg a koro-gyémántok miránk várnak...
 Van Rycke magabiztossága mindnyájukat bizakodással töltötte el. Dane kibámult a kopár Limbóra, de észre se vette a fölperzselt síkságot, mert már a Sargolt próbálta maga elé képzelni. Egy bolygó gazdag lelőhelyekkel! És a Királynőnek lesz joga kereskedni azzal, amit rajta talál! Hát mégiscsak szerencsét hozott volna nekik a Limbo? Egy-két hónap, és kiderül.