BOTOND-BOLICS GYÖRGY
REDIVIVUS TÜZET KÉR

TUDOMÁNYOS-FANTASZTIKUS REGÉNY

BUDAPEST, 1987

Lektorálta RÓNA JUDIT és VESZÍTS FERENCNÉ

ISBN 963 500556 3

© Botond-Bolics Györgyné

Megjelent 33 000 példányban
12,5 A/5 ív terjedelemben az
MSZ 5601 – 59 és 5602 – 55 szabvány szerint
87–620 Szikra Lapnyomda, Budapest
Felelős vezető: Csöndes Zoltán vezérigazgató
A megjelenésben közreműködött a GO-press GMK

Szélfútta, kövér esőcseppek kopogtak a csukott ablakokon. A tanácsterem fehér, rózsaszín és halványkék fénycsövekből kúp alakot formáló csillárja fölött pászmákra szakadozva, lomhán úszott a kondicionálóberendezés falba süllyesztett elszívónyílásai felé a cigarettafüst.
A hosszú tárgyalóasztal körül minden széken ültek. A hamutartókban már alig fértek a véget nem érő értekezlet alatt halomba gyűlt cigarettacsutkák, a hamu és a poharakból kicsöppent víz összekeveredve szürke tócsákkal mocskolta be a tükörfényes asztallapot. Az arcok gyűröttek voltak, mint a vasalatlan fehérnemű.
Az ellentétes vélemények egyre feszültebbé tették az értekezlet atmoszféráját. Csak az elnöklő Maron professzor, a Biokibernetikai Intézet igazgatója nem zökkent ki nyugalmából. Fehér szemöldöke alatt derűsen fénylett barna szeme. Tekintete hol a faltól falig érő ablaksoron túl nedvesen csillogó falombokon pihent, hol az értekezlet résztvevőinek arcát fürkészte tűnődve. Jó ideje mintha szándékosan kerülte volna, hogy az asztal közepére állított, különös alakú, átlátszó tartályra pillantson. Pedig éppen akörül dúlt már órák óta a vita.
– A Mars-expedíció, amelyik rábukkant a mintegy harminc méter vastag homoktakaró alatt rejtőző romvárosra, azzal küldte át ezt a leletét a Földre, hogy minden jel arra vall: a Mars egykori lakói különös gonddal őrizték a tartályt, illetve annak tartalmát – hallotta ismét Maron professzor Bertalan doktor sokadszor elismételt szavait. Apró mosoly suhant át szája szögletén, amikor észrevette, milyen nagy erőfeszítéssel visszafojtott indulat vibrál a már-már türelmét vesztő biokibernetikus hangjában. Hátradőlt, egyik karját a széktámla mögött lógatta, másik kezének mutatóujjával egyenletes időközökben hangtalanul ütögette az asztal peremét.
– Az expedíció kozmoarcheológusainak megállapítása szerint mintegy nyolcszázezer évvel ezelőtt rendkívül fejlett technikai kultúrával rendelkező lények éltek a Marson – folytatta Bertalan. Kilökte maga alól a széket, felállt, és a tartályra fektette erős, inas kezét. – Ma már tudjuk, hogy... De kár erre több szót vesztegetni! Olyan eszközeik voltak és olyan ismeretekkel rendelkeztek, amelyekhez képest bármelyik technikai vagy szellemi alkotásunk csak igen-igen kezdetleges...
– Véleménye szerint tehát a szivacsszerű anyag ott, abban a tartályban kétségtelenül egy régen élt marslakó előttünk ismeretlen eljárással konzervált agya? – szakította félbe valaki csendesen odavetett kérdéssel Bertalant. Minden szem arra fordult. A közbeszóló Galli doktor volt, az intézet kedvelt “doki"-ja. Kerek, derűs arcán simán feszült a bőr, csak a szeme köré gyűltek már ráncok. A kis termetű embert még kisebbnek mutatta vastag, fekete keretes szemüvege. Mindenki tudta róla, hogy az általános orvosi gyakorlaton kívül szenvedéllyel foglalkozik az emberi agy és az elektronikus számítógépek sajátos hasonlatosságait kutató, szaknyelven információpszichológiának nevezett tudományággal.
A hangsúly, amellyel Galli a kérdést Bertalannak szögezte, nem volt támadó, mégis lappangott benne valami, ami rögtön nyilvánvalóvá tette, hogy a feszült hangulat okozói voltaképpen Bertalan és Galli. A tudás hatalmától, a tudásvágytól megszállt kutató és a minden embert féltő orvos a technokrácia és a humánum összecsapásának színterévé tették a transzferbizottságnak ezt az ülését.
– Téved, doktor... amit mondtam, nem az én egyéni véleményem, hanem a biokibernetikusok kétségbevonhatatlan megállapítása – fordult Galli felé Bertalan.
Az orvos arcán egyetlen izom sem mozdult. Ugyanolyan halk, mégis határozott hangon tette fel az újabb kérdést:
– Az is az ő megállapításuk, hogy az egykori marslakó agysejtjei emlékképeket, pontosabban emlékképek formájában felhalmozott bizonyos ismeretanyagot tartalmaznak?
– Igen.
– Ön pedig elképzelhetőnek tartja, hogy egy másik bolygó nyolcszázezer évvel előbb élt értelmes lényének, egy marslakónak az ismeretanyagát élő földi ember agyába át lehet ültetni?
Bertalan levette kezét a tartályról, és egész testével Galli felé fordult. Kitűnően szabott ruhája, gonddal visszafogott mozdulatai és a szavak, amelyeket Gallihoz intézett, de voltaképpen az értekezlet valamennyi résztvevőjéhez szóltak: mindez együtt a sikerre törő, győztes szópárbajokhoz szokott ember képét rajzolta a kívülálló elé. De akik az orvost is ismerték, tudták, milyen hatalmas erőt takar Galli csöndes hangja, szelíd arcának higgadt nyugalma.
– A memotranszferálás véglegesen megoldott probléma! – nézett el Bertalan hideg fölénnyel Galli fölött. – Az agy és az agysejtekben tárolt emlékképek konzerválásának problémáját én és kutatócsoportom oldottuk meg, s néhány alkalommal már bebizonyítottam: a neuronokban rejlő ismeretanyag transzferálása – amennyiben az agy a halál beálltakor sértetlen volt – végrehajtható. Ma már nincs szakember, aki ne ismerné eljárásomat, és ne lenne tisztában az emlékképek átültetését elvégző berendezés, a transzferátor működési elvével...
Bertalan lassú léptekkel megkerülte az asztalt, és megállt Galli mellett:
– Éppen ön az, aki mint idegorvos ma is megfigyelés alatt tartja az általam transzferált egyéneket. Eddig, tudtommal, egyiknél sem tapasztalt káros elváltozást. Bizonyára ennek köszönhetem, hogy sem itt, a transzferbizottságban, sem másutt mind ez ideig nem kifogásolta ilyen irányú kutatómunkámat, kísérleteimet.
Galli nem mozdult, csak az egyik szemöldöke szökkent magasabbra:
– Egy halott agyából élő ember agyába ismereteket átültetni, hogy ezzel valakinek a tudásanyagát megőrizzük, esetleg az élő egész gondolatvilágát megváltoztassuk... , ez hasznos, sőt adott esetben szükséges is lehet – mondta inkább magához intézve a szavakat az orvos. Csak amikor elhallgatott, fordult szembe az állva magasan föléje tornyosuló Bertalannal, ő is felállt, és úgy folytatta: – A halott már nem veszít azzal, ha az ön gépe kiüríti agyát, az élő pedig nyer, mert hozzájut valamihez, amit egyébként csak nehéz szellemi munkával, vagy esetleg soha nem szerezhetne meg.
– Nos, a jelen esetben...
– Ebben az esetben ne hivatkozzék tapasztalatokra és eredményekre, ne próbálkozzék összehasonlításokkal! – fojtotta Galli a szót Bertalanba. – Az eddig végrehajtott transzferálásoknál legalább hozzávetőleg tudtuk, mekkora tudásanyag befogadására képes a transzferált egyén agya, és miféle ismereteket ültetünk át belé. Azt is tudtuk, mit tartalmaz a donor agya... , de mi rejlik a marsagyban? Erre is választ tudnak adni a biokémikusok? Mert ha nem, akkor – engedelmet a hasonlatért! –, akkor ön olyan hazárdjátékba akar most bennünket, a transzferbizottság tagjait bevonni, amelyben nemhogy az ellenfél, de még a saját lapját sem ismeri.
Bertalan viharos vitákban edződött jó taktikus volt. Tudta, hogy vesztésre áll az ügye. A várakozva rászegeződő pillantások kereszttüze nem zavarta, de nehezen állta, hogy farkasszemet nézzen Gallival, aki makacsul fogva tartotta tekintetét.
Egy ideig csönd volt, csak a már szűnőben levő zápor neszezett odakint. Messze egy-egy villám lobbant, s utána halk morajlás szűrődött át a vastag üvegtáblákon.
Az asztal közepe táján egy kéz emelkedett a magasba. Fiatal, energikus vonású, bronzbarnára sült arcú férfi jelentkezett szólásra. Maron intett: tessék!
– Galli doktornak számot kell vetnie azzal is, milyen végtelenül sokat jelenthet az emberiségnek, ha a marsagy mondhatnánk “szellemi tartalma" közkinccsé válik. A Bertalan-féle memotranszferálás révén olyan ismeretek birtokába jutnánk...
– ... amelyek esetleg elpusztítják vagy szellemi nyomorékká teszik a kísérleti alany szerepét betöltő embert! – fejezte be Galli a mondatot.
– Értse hát meg végre, doktor, hogy amit javaslok, jelenleg az egyetlen járható út – indult újabb támadásra Bertalan. – Csakis memotranszferálás révén hatolhatunk be a másik bolygó csaknem millió esztendeje élt lakóinak titokzatos világába.
Galli válaszolni akart, de Ravin, az előbbi felszólaló még nem fejezte be mondanivalóját:
– Amint tudják, részt vettem a legutóbbi Mars-expedícióban, és véletlenül úgy adódott, hogy éppen én találtam meg és hoztam magammal a konzervált agyat tartalmazó edényt. Gépeket is leltünk az eltemetett romvárosban, olyan gépeket, amelyeknek nemhogy a kezelését, de talán még a rendeltetésüket sem fogjuk megismerni, amíg valamiképp fel nem derítjük, mi rejlik ennek az agynak és a hasonló módon konzervált többi, még odaát levő agynak a neuronjaiban. Biztos vagyok ugyanis, hogy ahol erre a tartályra rábukkantam, még sok másik rejtőzik a romok alatt. Nagyobb részüket valószínűleg összetörték a leomló kövek, de kizárt dolog, hogy legalább néhány tartály épen ne maradt volna. Ha a transzferálás sikerrel jár, rövid időn belül mindet átszállíthatjuk a Földre.
Ami még soha nem esett meg: Bertalan egy pillanatra elvesztette önuralmát, és indulatosan csattant az orvosra:
– Mit akadékoskodik? Hallotta, mit mondott Ravin!... Hát nem képes felfogni a tét nagyságát? Számít itt egy ember egészsége vagy akár az élete is, ha netán valóban balul végződnék a transzferálás? Száz és száz tudós, kutató, asztronauta nap nap után kockáztatja életét, hogy gyarapítsa ismereteinket
– miért akarja megakadályozni, hogy ezt a mérhetetlenül sokat ígérő transzferálást végrehajtsam?
Erre kitört a vihar. Néhányan felugrálva kiabáltak, hadonásztak, csak Maron professzor, ez a kicsit lompos, de kedvesen bölcs öreg tudós nem jött ki béketűréséből. Hagyta, hadd veszekedjenek; inkább azokat figyelte, akik ülve maradtak, nem nyilvánítottak véleményt, hanem töprengve néztek maguk elé.
Percek teltek így.
Amikor a lárma már tűrhetetlenné vált, és az indulatok hevében itt is, ott is meggondolatlanul súlyos megjegyzések kezdtek röpködni, Maron megpróbált csöndet teremteni. Senki nem figyelt rá. Rövid gondolkodás után felemelt egy üres poharat, és mind erősebben ütögetni kezdte vele az asztalt. Ez sem használt. Erre felemelte és magasról az asztallapra ejtette a poharat. A csörömpölés megtette a magáét, minden arc egyszerre Maron felé fordult.
– Valamiről megfeledkeztek!... Mielőtt ugyanis a transzferbizottság döntene ebben az ügyben, tisztáznunk kell, akad-e egyáltalán valaki, aki hajlandó Bertalan doktor kísérletében részt venni? Lesz-e ember, aki önként vállalkozik rá, hogy marslakóvá transzferálják?
Bertalan most üresen álló széke mellett Gere Litta, az emberi agy befogadóképességének, memóriakapacitásának műszeres mérésére alkalmas készülék tervezésével foglalkozó csoport vezetője ült. Makulátlanul fehér munkaköpenyén egyetlen gyűrődés nem akadt; a markáns, mégis vonzóan csinos arcot övező, kunára nyírt fekete haj, a kék szemek és a köpenyre kihajtott halványkék selyemgallér remek összhangban voltak.
Túloldalt, odább az asztal végén Bertalan egyik közeli munkatársa, Parrag Imre biokémikus támaszkodott két könyökkel az asztalra. Kitűnően képzett, de félszeg, önbizalom nélküli, jelentéktelennek látszó ember volt. Haja szemébe lógott, ujjain, köpenyén különféle vegyszerek nyomait viselte, így megjelenésével is eléggé kirítt az együttesből. Mint az emlékképeket konzerváló eljárás kidolgozója és az agysejtekben a gondolkodás során végbemenő kémiai folyamatok kiváló ismerője kapott helyet a transzferbizottságban.
Parrag kurta angol pipát szorongatott a fogai közt. Mint rendszerint, most sem volt nála gyufa vagy öngyújtó. Valahányszor a pipa kialudt, újra és újra végigtapogatta zsebeit, majd hol egyik, hol másik szomszédjához fordulva sűrű bocsánatkérések közepette tüzet kért. Ha azután a dohány parázslani kezdett a pipában, látható gyönyörűséggel, minden figyelmét a bodorodó füstfelhőknek szentelve, az asztal alatt lopva felhúzta nadrágja szárát, és amíg a pipa füstölt, önfeledten vakargatta a lábát.
Amikor Maron kérdése elhangzott, Bertalan kissé előrehajolva figyelmeztető pillantást vetett Parragra. Szemük találkozott. Parrag félszegen mosolyogva bólintott, aztán kezét magasra emelve megpróbálta túlkiabálni az újra éledő hangzavart:
– Én örömmel elvállalnám a kísérleti alany szerepét, bármilyen következménye lenne is rám nézve a transzferálásnak!
Ravin nem titkolt elismeréssel, kissé meglepve nézte a különc biokémikust, akivel hetekig dolgozott együtt, mire a megállapíthatatlan összetételű folyadékba merült, laza, kocsonyás anyagról végül kiderítették, hogy kétségkívül egy magasabbrendű élőlény biológiai szempontból teljesen ép és sértetlen agya. Kissé zárkózott, rendkívül szerény embernek ismerte meg munkájuk során Parragot, aki nem szereti a feltűnést, és nem vár elismerést odaadó munkájáért, az elért eredményekért. Feladatait Bertalan utasítására és pontosan az ő elképzelései szerint hajtotta végre. Dolgozott, zokszó nélkül akár két napig is görnyedt egyhuzamban laboratóriumi munkaasztala mellett. Ha úgy adódott, Bertalan kívánságára százszor újrakezdett egy kísérletet vagy elemzett valamilyen kémiai folyamatot, és eszébe sem jutott dicsekedni, ha egy-egy problémát a maga erejéből, saját elgondolása szerint sikerült megoldania.
Maron szeme egy pillanatra megpihent Parragon, de semmi jelét nem adta annak, hogy tudomást vett az önkéntes vállalkozóról. Nagy nehezen ismét csendet teremtett, aztán hangjában árnyalatnyi gúnnyal megjegyezte:
– Persze feltételezem, hogy Bertalan doktor mindenekelőtt intézetünk hírnevét óhajtja öregbíteni azzal, hogy életre kelt egy marslakót, aki vagy millió esztendő után emberi külsőt öltve folytatná, amit halálakor abbahagyott... Feltámasszunk egy marslakót?
Halkan felnevetett, és sokáig tűnődve csóválta a fejét. Majd egészen más hangon, mintha egy hosszú gondolatsort folytatna, fűzte tovább a szót?
– Egy lény, aki idegen bolygó szülötteként kezdte, és sok százezer év múltán emberként folytatja életét... Végül is így valósulna hát meg a Föld emberének első találkozása egy másik égitest lakójával?
Bertalan közben puha, hosszú léptekkel ismét megkerülte az asztalt, és visszaült a helyére. Amikor Maron elhallgatott, még várt néhány másodpercig, majd a professzorhoz fordult:
– Várom a döntést, professzor úr!
Ismét nyugodt volt, higgadt és tökéletesen magabiztos, a hangja követelő.
– Igen... Igaza van, Bertalan doktor, végül is döntenünk kell – hagyta rá Maron. – Szokás szerint nyílt szavazásra teszem fel a kérdést. Kérem tehát a transzferbizottság tagjait, hogy szavazzanak. Aki úgy véli, hogy ez a valóban egyedülálló, egyszersmind azonban teljesen bizonytalan kimenetelű transzferálás megengedhető, emelje fel a kezét.
Tizennégyen ültek a tárgyalóasztal körül, de előbb csupán három, majd kisvártatva egy negyedik kéz, Raviné emelkedett magasba.
– Tehát csak Bertalan Tibor, Gere Litta, Parrag Imre és Ravin kollégánk szavaz a transzferálás végrehajtása mellett – állapította meg Maron. Aztán Bertalanra pillantva, egy kézmozdulattal jelezte, hogy ezzel a vita eldőlt.
– Nem nyugszom bele a döntésbe! – szegte hátra a fejét Bertalan. – A transzferbizottság nem a legfelsőbb fórum!
– Természetesen jogában áll az egészségügyi miniszterhez föllebbezni, ezt mindnyájan tudjuk. Ebben az esetben azonban arra kérem, hogy az előírástól eltérően nem rajtam keresztül, hanem közvetlenül fölöttes hatóságunknak nyújtsa be fellebbezését. Miért kérem ezt? A válasz egyszerű: magam is ellene vagyok a marsaggyal végzett transzferálásnak! Ezért nem szeretném, ha Bertalan doktor úgy erezné, hogy a szolgálati út adta lehetőséget kihasználva, befolyást próbálnék gyakorolni a végső döntés meghozatalánál.
Maron felállt, öregesen meghajtotta magát, és az ajtó felé indult. Csak akkor torpant meg egy pillanatra, amikor meghallotta, hogy Ravin a kelleténél talán kicsit hangosabban, tréfás-komolyán megkérdezte Bertalant:
– Mondja, doktor úr..., ha úgy fordul, engem is elfogadna kísérleti alanynak? Szavamra, szívesen vállalnám a földi emberként újraéledt marslakó szerepét!

Bertalan egészséges telt arca sápadt lett, megnyúlt a rövid néhány nap alatt. Álmatlanságtól vörös, duzzadt szemhéja alól eltűnt a gunyorosan fölényes mosoly, szája köré mély barázdák vésődtek. Haja, melyet egyébként simán hátrafésült és mindig frissen nyírva hordott, most kissé borzasán, különös árnyalatot kapott. A szálak nagy része már fehér volt, a többi talán barna vagy fekete. Az elütő színek így együtt úgy hatottak, mint a fehér vásznon sötét festékbe mártott ecsettel összevissza húzgált vonalak. Minden mozdulatán érződött, mekkora erőfeszítésébe került, hogy természetesnek és nyugodtnak lássék.
Maron íróasztala mögött ült. A divatja múlt, nagy darab bútorok, a sok készülék, a különféle műszerek, színes műanyagból készült modellek, tekercsbe csavart és kiterített rajzok közt alig akadt egy talpalatnyi hely az intézet igazgatói szobájában.
A nyitott erkélyajtón át hűvös levegőt sodort be az alkonyi szél. Maron felállt és az ajtóhoz lépett.
Kis időre előbukkant a hold, és bizonytalanul imbolygóit egy pergőlevelű jegenye csúcsán. Maron megállt az ajtóban, és nézte az ezüstös fényben fürdő parkot. Mintha megfeledkezett volna arról, hogy nincs egyedül. Mögötte, a falnak támasztott táblára szögeit bonyolult kapcsolási rajz előtt ketten is várták, hogy véleményt nyilvánítson Kelemen mérnök, a biokibernetikai gépeket, kísérleti eszközöket gyártó osztály egyik részlege fiatal vezetőjének rengeteg munka után egyre határozottabb körvonalakat öltő elgondolásáról.
A szél rést szakított a felhőkön, s az égen felszikrázott néhány csillag.
“Azon a vöröses kis fényponton emberek vannak, akik talán éppen most egy újabb marslakó-maradványt kotornak ki a homok alól" – gondolta Maron. Már-már hangosan folytatja: “Pedig attól tartok, hogy ez az egy is sok belőlük..." – de lenyelte a szájára türemlő szavakat. Behajtotta az erkélyajtót, átbotorkált a szanaszét heverő sok kacat között, és ő is a tábla elé állt. Egyik oldalán Bertalan, a másikon Kelemen – a két vállas, megtermett férfi között szinte elveszett a kicsiny, hajlott hátú öregember.
– Kelemen kollégánk tehát most már biztos abban, hogy tervezett készüléke képes lesz egy ember agyában felhalmozott valamennyi emlékképről pontos másolatot készíteni, azokat korlátlan ideig rendezve tárolni, majd hanggal vagy írásban visszaadni, reprodukálni a betáplált ismeretanyagot?
– Igen, professzor úr, ezt fogja nyújtani a készülék – válaszolta határozott hangon Kelemen, és közelebb lépett a táblához. Ujja ide-oda siklott a kapcsolási rajzon: – Itt, a reprobot memóriaegységében mintegy húszmilliárd molekula-tranzisztort lehet elhelyezni. Az emlékképeket szolgáltató agy egyes neuronjai és az egyes tranzisztorok közt ez a különleges adapter létesít kapcsolatot: az agysejtekből érkező impulzusokat átülteti, s egyúttal rögzíti is a velük szinkron tranzisztorban.
– Hogyan kapnánk vissza a készülékből az ilyen módon átvitt tudásanyagot? – kérdezte Maron.
– A szelektor utasítására kikeresi az előzőleg automatikusan kódszámmal ellátott, emlékképekből összetett információt, a kimenő egység pedig – az információ jellegétől függően – hanggal vagy írásban, sőt szükség esetén egyidejűleg így is, úgy is “visszajátssza", tehát reprodukálja...
– Megvalósíthatatlan fantazmagória! – vágott közbe ellentmondást nem tűrő hangon Bertalan. – Egy emberi agy ismeretanyagát csak egy másik agy képes befogadni és tovább tárolni. Agy és agy között, amint ezt memotranszferátorom is példázza, egy gép csupán közvetítő eszköz lehet.
Maron néhány pillanatig szótlanul nézte a felhevültén gesztikuláló Bertalant. Mesélő hangja mintegy a múltat idézte, amikor megszólalt:
– Régen volt, Bertalan doktor, hogy először felvetette előttem a memotranszferálás gondolatát... Emlékszik még arra a beszélgetésünkre? Én akkor szabad teret engedtem a képzeletének, és segítettem, hogy megvalósíthassa az akkortájt a reprobotnál is fantasztikusabbnak tűnő elképzelését.
Kezét Kelemen vállára tette és úgy folytatta:
– A reprobot szerintem nem fantazmagória. Kelemen gondolatmenetét logikusnak, javaslatát megalapozottnak tartom. Miért legyek hát hozzá most szűkmarkúbb, mint annak idején önnel szemben voltam? A marsagy problémája rávilágít, hogy a transzferátor mellett már kezdettől fogva sokkal több figyelmet kellett volna szentelnünk a reprobotnak! Önnek, Bertalan doktor, nem ez a véleménye!
Bertalant sarokba szorította Maron kérdése. Közelebb lépett a táblához, még egyszer megnézett néhány részletet a rajzon, végül hosszú hallgatás után megkérdezte:
– És hogyan fogja Kelemen kolléga gépe... Minek is nevezte el? – kérdezte észrevehetően színlelt feledékenységgel a mérnöktől.
– Reprobotnak. Emlékképeket lemásoló automata, reprodukáló roboter... Innen a neve: reprobot. Előnye a memotranszferátorral szemben, hogy – képletesen szólva – nem üríti ki az agyat, hanem csak másolatot készít az egyes neuronokban tároló emlékképekről. Segítségével tehát élő ember tudásanyaga is elraktározható anélkül, hogy a donor kárát látná a transzferálásnak.
– És hogyan tenné földi ember számára érthetővé a reprobot, ami a konzervált marsagyban rejtőzik?
– Ugyanúgy, ahogy ön memotranszferálással például a csupán magyarul beszélő halott emlékképeit a csak japánul értő agyába is átültetheti.
– Mi, emberek, beszéddel, szavak segítségével közöljük gondolatainkat. Tudja ön, Kelemen kolléga, hogyan közölték egymással a gondolataikat a marslakók?
– Ha majd az első reprobot másolatot készített a marsagyban rejlő emlékképekről, nyomban választ tudok adni kérdésére – felelte magabiztosan Kelemen.
– És mikor lesz... mikorra várható ön szerint a az bizonyos “nyomban"?
– Megmondtam: amint üzembe helyeztük az első reprobotot.
– Mennyi idő múlva kerülhet erre sor?
A leplezetlenül gúnyos hang éle a fiatal mérnök ellen irányult. Maron azonban idejében elejét vette a fenyegető összecsapásnak:
– Emlékezetem szerint jó tíz esztendeig viaskodtunk a memotranszferátorral, mire végül beváltotta a hozzáfűzött reményeket. Meglehet, Kelemennek is ennyi, vagy tán még több időre lesz szüksége ahhoz, hogy valóra váltsa elképzelését.
Tompán kongott Bertalan hangja, amikor megszólalt:
– Eszerint tíz, húsz vagy harminc évig, sőt talán örökre titok marad, amit memotranszferálással akár holnap megtudhatnánk...
– Esetleg igen... de ha mégsem? – kérdezte új javai hatalmas kérdőjelet rajzolva a levegőbe Maron. – Nézze, Bertalan, kereken megmondom önnek, mi az én véleményem: lehetetlennek tartom, hogy magasabb rendű, valószínűleg alkatilag és biológiailag is merőben más élőlény agyának emlékképeit ember agya befogadná. Ezért megengedhetetlenül sokat kockáztat, aki bármiféle szerepet vállal ebben a kísérletben. Igen: kísérletben..., mert azt önnek is el kell ismernie, hogy itt most nem egyszerű transzferálásról, hanem egy teljesen bizonytalan kimenetelű kísérletről lenne szó! Kockára szabad tenni ilyen körülmények között egy ember életét?
Bertalan sápadt volt, ajka meg-megmozdult, de hang nem jött ki rajta. Egyszerre sarkon fordult, és az ajtó felé indult. Keze már a kilincsen volt, amikor ridegen elköszönt:
– Későre jár, és még várnak rám a laboratóriumban. Viszontlátásra, professzor úr?
Amikor Bertalan mögött becsukódott az ajtó, Maron egy karosszékbe vetette magát, és odaintette a tábla előtt álldogáló Kelement.
– Ne vegye szívére, fiam, Bertalan viselkedését, ő mindig ilyen volt és ilyen is marad... Hogy imént elfelejtett magától is elköszönni? Oda se neki! Nem rajta, nem az ő állásfoglalásán, hanem egyesegyedül Kelemen mérnökön múlik, hogy lesz-e, s ha igen, mikor lesz reprobot.
Felállt, az erkélyajtóhoz lépett, és szélesre tárta az ajtószárnyakat.
– Lassan mi is hazamé...
Maron elharapta a szót. Az igazgatói iroda az intézetet övező park egyik mellékbejárata fölött, mindössze néhány tucat méterre volt.
– Jöjjön csak! – hívta Maron egy lépést hátrálva Kelement. – Nézze, milyen hamar végzett Bertalan a laboratóriumban. Éppen most ül be a kocsijába. Mintha nem egyedül lenne az autóban... Nem látja, ki ül mellette?
– Professzor úr nem tud arról, hogy minden reggel Bertalan doktor hozza be, munkaidő után pedig ugyancsak ő viszi haza kocsijával legközvetlenebb és leginkább kedvelt munkatársát? – kérdezte oda sem pillantva a mérnök.
– Gere Littát?
– Igen, Littát. Az egyetlent, akivel Bertalan mindig udvarias és közvetlen, aki bármikor benyithat a szobájába.
– Emiatt persze nemigen szeretik a kollégái...
– Azon kívül, amit elmondtam, nem sokat tudok róla. Kellemes kolléga, benne van minden tréfában, jóindulatú, segítőkész... csak hát az előbb mondottak miatt kissé tartanak tőle Bertalan beosztottjai. Gondolom, ez érthető is.
Maron fel-alá járkált a szobában, hol innen, hol onnan felmarkolt valamit, másik asztalra tett egy műszert vagy rajzot, majd megállt Kelemen előtt:
– Tényleg ránk öregedett már az este. Menjünk mi is haza... Hagyja most nálam a tervrajzait, még egyszer át akarom rágni magam az egész elgondoláson.
– Csak még egyet professzor úr!... – szólalt meg rövid habozás után Kelemen. – Ön valóban megvalósíthatónak tartja elképzelésemet, vagy csak új lehetőséget lát benne, amiből – talán – egyszer kialakul valami?
Maron a szék támlájára fektette két kezét, és Kelemen szemébe fúrva tekintetét csendesen válaszolta:
– Csöppet sem fontos, hogy én vagy más mit tartunk ma a reprobotról. Ön higgyen benne!... Higgyen akkor is, ha kudarc éri, százszor nem sikerül és százszor újra kell kezdenie mindent. Engedje szabadjára a képzeletét! A tudomány világában akkor hoz igazán termést a vetés, ha tudás és fantázia egymásra találnak. Csupán arra ügyeljen, hogy ne ragadtassa tévútra magát, munka, tervezgetés közben sose lépje át a határt, amely a lehetségest a mai ismereteink szerint lehetetlentől elválasztja. A magot már elvetette... Jó mag ez, jó a föld is! Ha kitart, gazdag termést fog betakarítani!

Fehér műanyag lapok fedték a falakat és a mennyezetet a hosszúkás, téglalap alakú helyiségben. A padló is fehér volt, csak az ablakokat takarta fekete redőny. Körül a falak mentén készülékek sorakoztak, a falon műszertáblák nyomógombokkal, billentyűkkel, kapcsolókarokkal, a kapcsolók fölött piros, zöld, kék és sárga lámpácskák. Középen vaslábú fehér asztal, rajta ember méretű és nagyjából ember alakú átlátszó bura. Formája a múmiák fakoporsójára emlékeztetett. A fölötte függő ezüstös műtőlámpából hideg fény áradt.
A bura fej felőli végéhez sisakszerű alkalmatosság csatlakozott, amelyből vastag kábelkötegek vezettek egy majdnem a mennyezetig érő, szokatlanul nagy képernyőjű oszcilloszkóphoz.
Távolabb az egyik sarokban kerekeken gördülő műszerasztalkán állt a tartály, amelyet Ravin a Marson, a romvárosban talált. Most üres volt, csak az áttetsző konzerváló folyadék sárgállott benne.
Bertalan kihúzta az oszcilloszkóppal ellátott készülékbe süllyesztett, fiókszerű kis üregből a laboratóriumi üvegtálra fektetett marsagyat. A képernyőt övező műszerek mutatóinak lengését figyelve még egyszer ellenőrizte, jeleznek-e agyáramokat a tálon kocsonyásán rezgő masszaként elterülő marsagyra tapasztott elektródok. Közben Gere Litta, kezében műszerrel, sorra ellenőrizte a transzferberendezéshez tartozó készülékek működését.
Az egyik készülék homloklapját kiszerelték, előtte Kormos, a Bertalan-féle transzferberendezés műszaki kezelőszemélyzetének egyik tagja derékig a készülékbe bújva matatott a szövevényes vezetékrendszerrel összekötött ezernyi alkatrész között. Az alacsony, vékonydongájú elektrotechnikus nyakig zárt munkaköpenyt viselt, zsebei dugig tömve szerszámokkal, drótokkal, alkatrészekkel.
– Mi van? Megtalálta végre a hibát? – lépett Kormoshoz Bertalan, miután a marsagyat visszatette a készülékbe.
– Igen, rögtön készen vagyok. Már csak az egyik kondenzátort kell kicserélnem a transzfersisakban – mutatott a kezében tartott csavarhúzóval az átlátszó bura végén furcsa kontyként kiugró szerkezetre Kormos.
Bertalan bólintott, aztán a terem másik végében dolgozó Litta felé indult.
– Nem lesz baj abból, hogy Kormos is tudja, mire készülünk? – kérdezte halkan, alig mozduló ajkakkal Litta. Szeme összeszűkült, amikor észrevette, mennyire reszket Bertalan égő szivart tartó keze. A szivarból vékony füstkígyó szállt fel a mozdulatlan levegőben, és a falak fehéren világító háttere előtt felnagyítva rajzolta ki a kéz ideges remegését.
Kormos a készülékbe bújva dolgozott. Bertalan egy hamutartóban elnyomta szivarját, aztán gyors mozdulattal átkarolta Littát.
– Sose félj, drágám! Kormos az én emberem, nyugodt vagyok, hogy nem fog eljárni a szája.
Halkan csikordult az egyik ajtó. Puha talpú cipőben Parrag lépett be. Csendben helyére kattintottá a kilincset, és amikor észrevette Bertalanékat, egyenesen odasietett. Még a szokottnál is lomposabb volt. Arcát másnapos szakáll borította, kigombolt inge látni engedte szőrös mellkasát és a kis amulettet, amelyet vékony aranyláncra fűzve viselt a nyakán.
– Sehol egy lélek! – pillantott mosolyogva előbb Littára, aztán Bertalanra. Lapát alakú, kissé előreálló fogai közt fel-le billentette nyelvével beszéd közben a pipáját. – Lementem a főkapuhoz is. A portás csöndesen szunyókál a fülkéjében, nyilván biztos benne, hogy mindenki rég hazament már.
– A kertben is körülnézett? Nem szűrődik ki fény a transzferlabor vagy a szobám ablakán?
– Szikrányi sem – rázta a fejét Parrag. Egy széket húzott maga alá, aztán elnyűtt, régimódi dohányzacskót kotort elő nadrágja zsebéből. Széles hüvelykujjával apránként tömködte a vastag szálakra vágott, sötétbarna dohányt a pipába. Egyet-kettőt szippantott belőle, csak úgy, füst nélkül, és újra tapogatni kezdte zsebeit.
– Az ördögbe is!... Megint nincs nálam gyufa.
– Tessék – kínálta az öngyújtóját Litta.
– Köszönöm..., de ha gyufájuk is lenne, inkább abból kérnék egy szálat.
Bertalan térült-fordult, és egy tele gyufásdobozt nyomott Parrag markába.
– Elsején felemeltetem a fizetését, de a különbözetet nem pénzben, hanem gyufában fogja kapni! – nevetett Parragra, aztán komolyra váltva a szót folytatta: – Úgy látom, csöppet sem ideges. Ennek nagyon örülök.
Parrag körülményesen rágyújtott, s miután orrán-száján kifújta az első füstgomolyagot, válasz helyett Littához fordulva megkérdezte.
– Mikor kapom az injekciót? Ugye maga fogja beadni?
– Persze, hogy én..., hisz' Gallit nem hívhattuk meg! Ne féljen, néhány száz kutyán, macskán már alapos gyakorlatot szereztem ezen a téren – tréfálkozott Litta. – Csak tudnám, meddig piszmog még azzal a javítással Kormos...
A transzferlabornak két bejárata volt, egyik a folyosóra, a másik Bertalan szobájába nyílt. A folyosó felőli ajtó fölött függő nagy villanyóra háromnegyed tízet mutatott.
– Legkésőbb tíz órakor meg kell kezdenünk a transzferálást, különben könnyen kifuthatunk az időből – türelmetlenkedett Bertalan. – Legalábbis hat, de esetleg nyolc óra hosszat is eltart, amíg mindennel végzünk. Megnézem, hogy áll a munkával Kormos.
A hibás készülék már rendben volt. Kormos a transzfersisakban is kicserélte a kondenzátort, éppen a burára szerelte vissza a sisakot. Amikor észrevette a puha gumipadlón nesztelenül közeledő Bertalanokat, felegyenesedett:
– Készen vagyok. Itt minden kifogástalanul működik. Ha a többi készülék is rendben van, kezdhetjük.
– Végre!... Feküdjön föl az asztalra, és hagyja már végre azt az átkozott pipát – sürgette Bertalan a jelek szerint rosszul szelelő pipájával bíbelődő Parragot. Felnyitotta a transzferburát, Kormos pedig felsegítette az asztalra a nehézkesen mozgó kémikust.
Litta már készenlétben állt a fecskendővel. Alighogy Parrag elhelyezkedett a habos műanyaggal párnázott burában, Bertalan egy gumiszalaggal elszorította az ereket, Litta pedig beadta az injekciót.
Mialatt Litta és Bertalan a különféle életfunkciókat, vérnyomást, szívműködést, pulzust, a légzés szaporaságát ellenőrző műszereket Parrag mellére, karjára, lábára csatolta, Kormos összekötötte a transzfersisak érzékelő elemeit a marsagyra tapasztott elektródákkal.
– Vérnyomás százhatvan, pulzus kilencvennégy – állapította meg Bertalan. Tőle szokatlan közvetlenséggel megveregette Parrag arcát: – Egyszóval mégsem olyan nyugodt, mint amilyennek mutatja magát... No sebaj, valamennyi funkció azért messze az ilyenkor tapasztalt határokon belül van. Egykét perc múlva hat az injekció, elalszik, és egyszeriben normálisra csökken mindegyik érték.
Parrag alig észrevehetően elmosolyodott, aztán lassan lehunyta szemét. Lélegzete egyenletessé vált, teste elernyedt. Amikor röviddel később Bertalan megemelte egyik szemhéját, a pupilla már nem reagált a fényre.
– Mindjárt kezdünk! – figyelmeztette Kormost. Hangja rekedt volt, szemöldöke meg-megrándult, mintha apró tűszúrások érték volna.
Gondosan Parrag fejére illesztette a transzfersisakot, amely csak a kémikus orrát és száját hagyta szabadon.
– Kapcsolja be az oxigénadagolót és az elszívót! – utasította Kormost. Amikor a tömlőn át halk sziszegéssel ömleni kezdett az oxigén, lehajtotta és rögzítette a burát. Mint egy üvegkoporsóban, úgy aludta mély álmát Parrag.
Bertalan a faliórára pillantott.
– Tíz óra harmincnyolc... Be lehet kapcsolni a transzferátort!
Kormos a kapcsolótáblához lépett, és lenyomott egy kart. Az áramátalakító halk zümmögése még mélyebbé tette a beálló csöndet.
Parrag ajka megremegett, mintha egy pillanatra felébredt volna. Apró rándulások futottak át arcán, aztán végig egész testén, majd az agyáramokat mérő valamennyi műszer mutatója hevesen kilendült és vadul táncolni kezdett a skálalap előtt. A jelzőlámpák szokatlanul erős fénnyel világítottak, de egyik sem hunyorgott vagy aludt ki. Ez azt jelezte, hogy mindegyik készülék hibátlanul működik.
Bertalan hátat fordított a transzferátornak, és Littához lépett. Pillantásuk találkozott. Litta lassan felemelte kezét, és Parragra mutatva csak ennyit mondott:
– Most lép be az ismeretlenbe... Alszik, és nem tudjuk, mire fog ébredni.
A marsagyból Parrag agyába áramló, milliárd és milliárd neuronban rejtve tárolt emlékképeket hordozó agyáramok soha nem látott alakú hullámok képét rajzolták smaragdzöld fénnyel a transzferátor képernyőjére.

Bertalan dolgozószobájában csak az íróasztalon égett a lámpa, azt is letakarták egy kendővel, hogy ne zavarjon a fénye. Az egyik fotelben elnyúlva Kormos bóbiskolt; lábát az alacsony dohányzóasztalkára fektette, oldalt lecsüngő karját néha úgy lóbálta félálmában, mintha szél fújná.
Litta két összetolt öblös karosszékből készített magának ágyat, abban kucorgott. Rövidre vágott, erős szálú, fekete haja összekócolódott a párna helyett feje alá gyömöszölt esőkabáton. Az asztalkán erős altatótablettákat tartalmazó tubus árulkodott arról, hogyan képes ilyen mélyen aludni ezen az izgalmakkal fűtött éjszakán.
A szobának, csakúgy mint a transzferlabornak, két ajtaja volt: az egyik Bertalan kutatórészlegének nagy munkatermébe, a másik közvetlenül a transzferlaborba nyílott. Az utóbbi sarkig nyitva, az ajtó négyszöge halványan fénylett a félhomályban.
Csönd volt, az alvók szuszogása beleolvadt az egyik szekrény tetejére állított ventilátor egyhangú surrogásába.
Odaát halkan nyikorgott egy szék, léptek hallatszottak, majd Bertalan jelent meg a nyitott ajtóban. Sötét ruhája fölött fehér köpenyt viselt, színtelen arca még fakóbbnak tűnt barna szemüvege mögött. Az ajtóban megállt, és hosszan nézte Littát. Könnyű mosoly suhant át álmos, fáradt szemén.
Lábujjhegyen Kormoshoz ment, és a technikus vállára tette a kezét. Az rögtön felébredt. Bertalan ujjával jelezte, hogy jöjjön utána a transzferlaborba.

Kormos csöndesen behajtotta maga mögött a fehér posztóval párnázott ajtót, és egyenesen a transzferburánoz sietett. Mondani akart valamit, de Bertalan megelőzte:
– A marsagyban még sok emlékkép van – mutatott az egyik műszerre. – Nem tudom, hogy a neuronok lassabban adják-e le tartalmukat, mint a mi agysejtjeink vagy a neuronokban tároló emlékképek száma rendkívül nagy… Most hajnali három óra – pillantott a faliórára –, számításom szerint öt, fél hatra fogunk végezni a transzferálással.
A bura alatt halottként elnyúlva feküdt Parrag. Csak mellkasának ritmikus emelkedése és süllyedése jelezte, hogy él. A transzferátor képernyőjén változatlanul szeszélyesen, egyszer tompa, másszor hegyesen kiugró hullámokban gördült át a szakadatlanul áramló, idegen lény ismeretanyaga.
– Pihenjen le most ön egy-két órára, én majd virrasztók addig – ajánlotta Kormos.
– Ezért ébresztettem fel. Mi tagadás, fáradt vagyok kissé, Parrag ébresztéséhez pedig friss fejre lesz Szükségem. Alszom egy keveset... Ha észreveszi, hogy közben a marsagy felől érkező agyáramok görbéje kezd kisimulni vagy éppen szakadozottá válik, azonnal ébresszen fel.
Az oszcilloszkópernyőn szemet bántóan erős fénnyel világított a nyugtalanul csapkodó hullámgörbe. Bertalan szemét úgy vonzotta, mint a mágnes a vasreszeléket. Nem szívesen hagyta most magára Parragot a marsaggyal, de gazdálkodnia kellett erejével. Két nap óta szemhunyást sem aludt.
Amikor behúzta maga mögött az ajtót, Kormos sorra ellenőrizte a műszereket. Parragnak már csak futó pillantás jutott. A gépek kifogástalanul működtek, őt pedig jobbára csak ez érdekelte.
Kormos a transzferátor elé húzta a forgatható, nehéz széket, zsámolyt kerített lába alá, egy asztalkára cigarettát, gyufát, hamutartót készített a kezeügyébe, aztán kényelmesen befészkelte magát a karosszékbe. A duruzsoló hangokat hallató gépek mintha altatódalt dünnyögtek volna fülébe.
– Nem állok jót magamért, hogy végig ébren maradok – mormolta félhangon. Cigarettára gyújtott, és elhatározta, hogy egyikről a másikra gyújt, láncban szívja őket, amíg egyedül van a transzferlaborban.

Sűrű csoportok rajzottak be az intézet reggeli munkakezdés idején szélesre tárt főkapuján. Fiatalok és öregek, szerényen és jól öltözöttek, autón és autóbusszal érkezők, siető léptűek és kényelmesen baktatok tömött sorba szorultak a kapubejárat alatt, hogy azután bent szétoszoljanak a főépület és az intézet hatalmas parkjában látszólag elszórtan, valójában nagyon is átgondolt terv szerint elhelyezett irodaépületekben, laboratóriumokban, műhelyekben.
Messze hátul óriás felkiáltójelként rajzolódott a halványkék égre a kísérleti célokat szolgáló atomreaktor kéménye; a még alacsonyan álló, éppen csak a hegyek hátán kapaszkodó nap fénye sötétvörösre festette az ebben a megvilágításban valószínűtlenül magasnak és karcsúnak tűnő kéményt.
A főbejárattal szemben, az úttest túloldalán több száz kocsi számára volt parkolóhely. Itt is egyre szaporodtak az autók, gyorsan megteltek az aszfaltra festett, egy-egy kocsinak kijelölt ferde négyszögek.
Egy világosszürke kis sportkocsiból Kelemen mérnök kászálódott ki. A kocsin minden ragyogott, messziről meglátszott, mennyire szereti és gondozza gazdája. A portás már a kapuban várta Kelement.
– A professzor úr kéreti. Azt üzeni, egyenesen őhozzá menjen...
Kelemen meglepődött. Mindenki tudta, hogy Maron többnyire elsőként érkezik reggel, de azt is tudták róla, hogy kilencig, fél tízig nem fogad senkit, mert addig a postáját futja át, leveleket diktál, napi programját állítja össze.
Kelemen úgy nézett a portásra, mintha tőle várná, hogy megmondja, miért kéreti Maron, aztán a tömegen átfurakodva felszaladt a fekete márványlépcsőn.
Alig fordult be az igazgatói irodához vezető hosszú folyosón, szembe találta magát a professzorral.
– Jöjjön csak, jöjjön... nagyszerű ötletem támadt! Az írószerkezeten és a hangszórókon kívül építsen a reprobotba egy vezetékes tévékészüléket, tehát egy képcsövet is. Hátha sikerül a marsagy neuronjaiban levő emlékképet vizuálisan is megeleveníteni.
Maron már elfeledkezett arról, hogy tulajdonképpen a szobájába hívatta Kelement: rögvest belekarolt a mérnökbe, és ott helyben mindjárt magyarázni kezdte, hogyan képzeli a megoldást. Nem vették észre, de ha tudják, akkor sem igen törődtek volna most azzal, hogy az egyik résnyire nyitott ajtó mögött Bertalan feszülten figyeli beszélgetésüket.
Bertalan arca fakó volt, majdnem szürke. Szeme körül fekete karikák sötétlettek, állán kiütközött a másnapos szakáll. Állt, kicsit bizonytalanul, furcsán meghajlott testtel. Most már tudatosan hallgatózott, bár nem lett volna feltűnő, ha kilép a folyosóra és odamegy Maronékhoz. Azok minden mást feledve tárgyalták a képet is közvetítő reprobotban rejlő óriási lehetőségeket.
– Lényegében semmi új sincs abban, amit tanácsolok – mondta éppen Maron, és ujjait összecsípve úgy mozgatta kezét a levegőben, mintha láthatatlan krétával láthatatlan táblára rajzolna beszéd közben. – A folyamatosan érkező agyáramokat rövid impulzusokra bontjuk, azután egy képcső ernyőjén fekete, esetleg színes pontokká alakulnak. Azt persze nem tudnám megjósolni, hogy ezek a pontocskák együtt miféle képet fognak adni, de valamit feltétlenül mutatnak majd. Kelemen elmosolyodott.
– Professzor úr a múltkor arra figyelmeztetett, hogy tervezgetés közben sohasem szabad átlépni a határt, amely a lehetségest a lehetetlentől, a megvalósíthatót a megvalósíthatatlantól elválasztja...
– Nem hozakodtam volna elő ezzel a gondolattal, ha nem sejteném benne a megvalósítás lehetőségét.
– Én is hiszek benne... A megvalósításhoz azonban újabb, ezen a szakterületen is jártas munkatársakra lenne szükségem.
– Segítő kézben nem lesz hiány... semmiben nem lesz hiánya, erről én gondoskodom. De várjon csak, fiam, most jut eszembe! Ravin járt nálam: már hallott a reprobotról. Bár az értekezleten Bertalan doktor mellett, tehát a memotranszferálásra szavazott, szívvel-lélekkel hajlandó magának segíteni. Megértem őt... helyében talán én is a végrehajtás mellett foglalok állást azon az ülésen. Galli doktor érvei azonban végül is meggyőzték, és most egyetlen vágya, hogy minden tudásával segítse, siettesse a munkát.
Az igazgatói szobához értek, Maron megállt.
– Mielőbb pontos és részletes feljegyzést kérek arról, mire van szüksége ahhoz, hogy a munkát gyorsított ütemben folytathassa. Ne legyen szerény, de azért ne is kapássá el magát! – figyelmeztette jóindulatúan mosolyogva az öreg professzor Kelement, aztán benyitott a TITKÁRSÁG feliratú ajtón.
Kelemen szapora léptekkel indult a főlépcső felé, aztán kettesével véve a lépcsőfokokat gyalog tette meg az utat a legfelső emeletig, ahol a reprobot szerkezeti részeit tervező konstruktőrök, biotechnikusok szobája volt.
Bertalan kilépett a folyosóra, és a kertre nyíló egyik hátsó bejáraton át elhagyta a főépületet.
Nyugaton szépiabarna zivatarfelhők foszlányai csipkézték a láthatárt, lent hideg fénnyel, tisztára mosva csillogtak a háztetők. A folyó széles ezüstszalagja úgy fénylett és olyan simának tűnt innen a hegytetőről, mintha higany folydogálna a széprajzú hidak alatt.
A szobájában Litta várta Bertalant.
– Beszéltél Maronnal?
– Nem – rázta fejét Bertalan. – Az öreg már a folyosón, a lépcsőnél várta Kelement, és rögtön a reprobotot kezdték tárgyalni. Sietve behúzódtam egy üres szobába... szerencsére nem vettek észre.
Litta hátrált néhány lépést, és bíráló szemmel méregette Bertalant.
– Valóban szerencséd volt, hogy nem vettek észre – állapította meg. – Ilyen külsővel nem kerülhetsz Maron elé. Rögtön hozok egy másik köpenyt, addig borotválkozz meg és mosd le az arcod.
A villanyborotva még halkan surrogott Bertalan kezében, amikor Litta hozta a tiszta köpenyt.
– Gyorsan, gyorsan! – sürgette Bertalant. – Ha a másik ajtó felől valaki be talál nyitni a transzferlaborba...
– Bezártam és belülről benne hagytam a kulcsot – nyugtatta meg Littát Bertalan. Hideg vízbe mártott szivaccsal alaposan végigdörzsölte az arcát, megtörülközött, aztán köpenyt váltott.
– Mielőtt átmennék Maronhoz, nézzünk körül még egyszer a transzferlaborban – hívta Littát. – Hátha megfeledkeztünk valamiről...

Bertalan háromlábú, támla nélküli széken ült az üresen maradt transzferbura mellett.
– Pontosan háromnegyed hét volt, amikor beléptem az ajtón – emlékezett vissza olyan hangon, mintha gyorsírónak diktálva jegyzőkönyvben akarná rögzíteni a történteket. Jobb kezének mutató- és hüvelykujját szemére szorította.
Litta már alig tudott uralkodni az idegein. Tenyérrel lefelé összekulcsolta két kezét, és így csüngette őket maga előtt.
A csukott ablakok tejüveg tábláin átszűrt napfény rideg, kemény árnyékokat vetett a falakra és a padlóra, ahol a transzferátor előtt holtan hevert Kormos.
Talán utolsó görcsös mozdulata volt, amellyel egyik lábát annyira felhúzta, hogy térde majdnem az állat érintette. Nyakig zárt fehér köpenye még jobban kiemelte torz fintorba merevedett arcának lilás színét.
– Kormos ugyanott feküdt, és ugyanabban a helyzetben, mint most – folytatta Bertalan. – A bura nyitva volt, a transzfersisak pedig összetörve hevert Kormos mellett.
– Hová lett vajon Parrag? És mi okozhatta Kormos halálát? – kérdezte Litta, ki tudja hányadszor.
Bertalan felemelte fejét, és száraz, figyelmeztető hangon válaszolta:
– Te mindössze annyit tudsz, amennyit én mondtam neked! Kormos az egyik készüléket javította... Az ott, amelyiken nincs rajta a homloklap. Közben véletlenül megérintett egy feszültség alatt álló alkatrészt... Áramütés ölte meg! Bal keze fején jól látni a nagyfeszültségű áram okozta égési sebeket... Vigyázz, véletlenül se érintsd meg Kormost, így épp megfelelő helyzetben van. Senki nem kételkedhet abban, hogy baleset történt.
– De most már igazán jelentened kell a halálesetet Maronnak!
– Ezen a pár percen semmi nem múlik, hiszen rajtad kívül senki nem tud semmit. A baleset öt perccel ezelőtt is történhetett... Nézzünk meg még egyszer alaposan mindent, nehogy nyoma maradjon a transzferálásnak. Az összetört transzfersisakot vidd át a szobámba, és zárd el egy szekrénybe. Segítség nélkül, egyedül kell megjavítanom... Egyelőre fogalmam sincs róla, hogyan fogom ennek feltűnés nélkül szerét ejteni.
– Mindenre gondolsz, csak Parragra nem!... Hová tűnt? Mi lett vele?
– Annyit tudok, mint te. Előbb-utóbb előkerül, aztán meglátjuk, mit kezdünk vele.
– Csakis ő ölhette meg Kormost....
– Amennyire tudtam, megvizsgáltam a holttestet. Nincs... , illetve akkor még nem volt rajta sérülés, seb vagy ütés nyoma. Ha én azt állítom, hogy áramütés végzett vele, senki nem fog kételkedni szavamban.
Bertalan körülnézett a transzferlaborban, aztán a marsagyat tartalmazó edényhez lépett.
– Ezt is a helyére kell juttatnunk, még mielőtt híre megy Kormos halálának... De nézd csak! Mi történhetett transzferálás közben a marsaggyal? Fajsúlya előzőleg nagyobb volt, mint a konzerváló folyadéké, az edény fenekére süllyedt. Most pedig épp hogy a felszín alatt lebeg!
– Valamilyen kémiai elváltozás lehet az oka, amit talán az okozott, hogy egész éjszakán át nem volt a konzerváló folyadékban. Hamarosan újra megszívja magát, akkor biztosan lesüllyed.
– Ha így lenne, a vizsgálatok során már tapasztalták volna a biokémikusok, és én is tudnék róla... Mindegy, most nem érünk rá töprengeni! Itt a páncélszekrény kulcsa – menj előre és hajtsd be, de ne zárd kilincsre magad mögött az ajtókat. Mindössze néhány lépés a folyosón... remélem, észrevétlen eljutok a páncélszobáig!
A transzferlabor mellett, két ajtóval arrább egy szobában páncélszekrények sorakoztak kétoldalt a fal mentén. Itt őrizték azokat a különleges anyagokat, amelyeket csak Maron engedélyével lehetett kísérletekhez felhasználni. Ez volt a “páncélszoba".
Minden azon múlott, nem lép-e ki a szobából valaki, amikor Bertalan az ölre fogott súlyos tartállyal éppen a folyosón tartózkodik.
Szerencséjük volt. Helyére tették a marsagyat, aztán sietve visszamentek a transzferlaborba.
– Ha ezt most feltűnés nélkül Maron íróasztalfiókjába tudnád csempészni!... – mondta Litta izgalomtól meg-megcsukló hangon Bertalannak, amikor visszaadta neki a marsagyat őrző páncélszekrény kulcsát. Bertalan legyintett:
– Bárcsak ez lenne a legnagyobb gondom! Ha bemegyek hozzá, egy óvatlan pillanatban leteszem az asztalára... amilyen szórakozott, napokig nem veszi észre, hogy ott hever a kulcs. Aztán majd elteszi, és eszébe sem jut, hogy nem ő vette elő valamiért.
Litta az ajtófélfának támaszkodva, kissé oldalt hajtott fejjel, bal kezének tenyerébe hajtotta nyakát. Figyelte Bertalant, ahogyan idegesen járkál a transzferlaborban, mintha önmagát szeretné megnyugtatni, hogy minden a helyén van, semmi nem árulkodik az éjszaka történtekről. Egyszerre megtorpant:
– Nem lehet másként... a marsaggyal transzferálás közben kellett valaminek történnie, azért változott meg a fajsúlya. És ha emiatt újra megvizsgálják, ki fog derülni, hogy az agy anyagában, struktúrájában változás ment végbe. Keresni fogják a változás okát, meg akarják majd mérni az agyáramokat, a neuronok töltését, és megállapítják, hogy az agy üres, nincsenek benne emlékképek...
– Ezzel előre számolnod kellett!
– Számoltam is! Arra azonban nem gondolhattam, hogy Parrag szőrén-szálán eltűnik, és nem én leszek az első, aki ébredése után látom és beszélek vele – tárta szét karját tanácstalanul Bertalan. Komoran folytatta: – Ha a transzferálás sikerült, senki nem tesz majd szemrehányást érte..., legfeljebb a fejüket csóválják majd néhányan. Mitévő legyek azonban, ha a marsi emlékképek átültetése várakozásom ellenére mégis kárt okozott Parragban?!
– Azt mondtad, egy, másfél óra után ki fogod kapcsolni a transzferátort, hogy felébresszük és megvizsgáljuk Parragot... Miért mulasztottad ezt el? Rábeszéltél, vegyek be altatót, és hagytál aludni. Ha ébren vagyok, semmiképpen nem engedem, hogy közbenső ellenőrzés nélkül a marsagy teljes ismeretanyagát átültesd Parragba.
– A műszerek nem jeleztek olyan rendellenességet, amely miatt félbe kellett volna szakítanom a transzferálást...
Bertalan magasra felhúzta két szemöldökét, és semmibe néző, semmit nem látó tekintettel meredt a levegőbe. Aztán a halottra siklott a pillantása. A mozdulatlan kezek ernyedten, kissé begörbült ujjakkal pihentek a padlón, jobbjától néhány centiméterre egy csavarhúzó hevert.
Litta tekintete akaratlanul követte Bertalanét. Sápadt arcából élesen kiütközött rúzsozott szája és szemgödreinek sötét színe. Szokott mozdulatával az ujjait tördelte, mintha a csontokat akarná kitapogatni bennük.
Bertalan lassan megfordult, és vontatott léptekkel az ajtó felé indult:
– Most már valóban át kell mennem Maronhoz. Kormos halálát nem titkolhatjuk tovább... Maradj a szobámban, és senkit ne engedj be a transzferlaborba. Ha közben netán keresnének, mondd, hogy Maronnál vagyok, és rögtön visszajövök.

Amikor a rendőrség megérkezett, Maron és Galli is már a transzferlaborban várták a helyszíni vizsgálatra kiszállt nyomozótisztet és a rendőrorvost.
– Telkes – mutatkozott be röviden a nyomozó, aztán a mögötte belépő férfira mutatva azt is bemutatta: – Doktor Demeter rendőrorvos.
Furcsa pár voltak így együtt. Telkes zömök, izmos alakját szinte karcsúnak mutatta az erősen testére szabott sportzakó; markáns fején első pillantásra feltűnt átható tekintetű, különös kíváncsisággal villogó szürkéskék szeme. Fölöttük erős szálú, bozontos szemöldök két tömött pamacsa. Vékony szája és hajlott sasorra szigorúvá tették arcát. A rendőrorvos rendkívül magas és sovány volt, rosszul szabott ruhája esetlenül lógott rajta. Csontos, hosszúkás arca beszéd közben is merev, kiismerhetetlen maradt, gyéres szőke bajusza alatt félig állandóan nyitott ajkai látni engedték nikotintól sárga fogsorát. Az orvos letette táskáját, és a halott mellé guggolt. Galli is odament; ő már megvizsgálta Kormost, de csak annyit tudott megállapítani, hogy a halál két-három órán belül következett be.
– Önök szerint mikor történhetett a baleset? – kérdezte felegyenesedve Demeter.
– Valószínűleg a kora reggeli órákban, de hogy pontosan mikor, nem tudnám megmondani – válaszolta Bertalan. – Tegnap délután vettem észre, hogy a berendezés valahol zárlatos. Utasítottam Kormost, hogy keresse meg és hárítsa el a hibát. Reggel, gondolom, már akkor hozzákezdett a munkához, amikor még senki nem volt az épületben.
– A portásnak tudnia kell, hánykor jött be Kormos az intézetbe – figyelmeztette Telkes szárazon Bertalant.
– Kormos az intézet területén, az egyik szolgálati lakásban lakott. Szenvedélyesen szerette szakmáját, nemegyszer az is megesett, hogy egész éjszaka elbabrált egy-egy készülékkel. Ha nagyritkán bement a városba, rendszerint csak azért mozdult ki a telepről, hogy bevásároljon valamit.
– Felesége? Gyerekei?
– Magányosan élt, senkije nem volt.
– Ön szerint mi okozhatta a balesetet?
– Valószínűleg véletlenül hozzáért valamelyik nagyfeszültséggel működő alkatrészhez, és áramütés ölte meg. Amikor ugyanis rátaláltam, a transzferberendezés áram alatt volt.
– A bal kézfején két égési seb van – vetette közbe váratlanul a rendőrorvos. Bertalan nem tudta megállapítani, hogy ezzel az ő véleményét fogadta-e el, vagy csak a puszta tényt szögezte le.
Telkes fel-alá járkált a helyiségben, mindent megnézett, mintha pontosan rögzíteni akarná emlékezetében, amit lát. Végül megállt a halott mellett.
– Kormos tehát töviről hegyire ismerte az egész berendezést? – fordult Bertalanhoz.
– Természetesen – bólogatott Bertalan. – Kitűnően képzett műszaki ember volt, és kezdettől fogva mellettem dolgozott. Nem egy olyan szerkezeti része van a transzferátornak, amit ő készített el.
– Amikor utasította, hogy hozza rendbe a hibát, nem panaszkodott rosszullétről, kimerültségről, vagy nem észlelt véletlenül ön ilyesmit rajta?
– Nem! – rázta fejét határozottan Bertalan. – Szívesen vállalkozott rá, hogy hacsak módját leli, ma reggel munkakezdetig elvégzi a javítást. Körülbelül fél kilenc lehetett, amikor eszembe jutott, hogy Kormos még nem jelentette, mi volt a hiba és kijavította-e. Ekkor jöttem át a transzferlaborba megnézni, mi van a berendezéssel. Úgy láttam mindent, ahogyan önök most látják – mondta, és kinyújtott karjával széles félkört írt le a levegőben.
– Sajnos, nincs mit tenni... – válaszolta akaratlan kis vállrándítással Telkes. Hozzá volt szokva az ilyesmihez, jónéhány halálos balesetet látott már. – Hol találok telefont? Intézkedni szeretnék, hogy mielőbb szállítsák el a holttestet.
Mialatt Bertalan szobájából Telkes néhány szót váltott valakivel telefonon, a rendőrorvos már búcsúzott is, és Galli doktor kíséretében kilépett a nagy munkaterembe nyíló ajtón. Hamarosan utolérte őket Telkes és Maron. A professzor mindig mosolygó szeme most fénytelen volt és fáradt; két karját hátán összekulcsolva derekának feszítette, mintha járás közben így akarná egyenesen tartani magát. Halkan válaszolgatott Telkes egy-egy kérdésére, aki meg-megállt, elővette oldalzsebéből kidudorodó vastag noteszét, és feljegyzett valamit.

Bertalan és Litta magukra maradtak. Az égre tömött, szürke felhők kúsztak, az északi fekvésű szoba borongós nappali homályba burkolózott. Litta háttal az íróasztalnak támaszkodva, egész testében remegett, mintha hideg rázta volna. Nemcsak Parrag eltűnése, a gyorsan és látszólag felületesen lefolytatott vizsgálat is nyugtalanította. Bertalan neve, tekintélye, a hozzá intézett kérdésekre adott logikus válaszok valóban maradéktalanul meggyőzték Telkest és a rendőrorvost? Nem fogják tovább firtatni Kormos halálának körülményeit?
Megpróbálta elgondolni, mit tenne ő Bertalan helyzetében. De nem tudott eligazodni a zűrzavarban, amellyel a várható események, elsősorban Parrag felbukkanása fenyegetett.
Él-e egyáltalán a kémikus? Ha igen, hol van, mit csinál, mi lett belőle?
Már látta, hogy végzetes hibát követett el, amikor nem próbálta megakadályozni a tilalom ellenére titokban végrehajtott transzferálást.
Bertalan az ajtóban állt, keze még mindig azzal a mozdulattal fogta a kilincset, amellyel Maronék után becsukta az ajtót. Arca merev volt, mintha viaszból öntötték volna, nem látszott rajta se félelem, se nyugtalanság.
Végre elengedte a kilincset, és a transzferlabor nyitott ajtaja felé fordult. Úgy tűnt, teljesen megfeledkezett arról, hogy nincs egyedül. Ujjaival hátrasimította haját, aztán kitapogatta zsebében tárcáját, elővett egy szivart, és gépies mozdulattal szájába tette. Anélkül, hogy rágyújtott volna, a transzferlabor felé indult. Litta követte.
Odaát fullasztó volt a levegő. Amikor a transzferberendezést áramtalanították, kikapcsolták a szellőzőberendezést is, az ablakok pedig csukva voltak.
Bertalan egyenesen az egyik ablakhoz ment, hogy kinyissa. A kettős keretbe foglalt ablakszárnyak kitárultak anélkül, hogy el kellett volna forgatnia a kilincset.
– Különös... – lepődött meg Bertalan, és önkéntelenül hátrább lépett. – Este, mielőtt hozzákezdtünk a transzferáláshoz, magam ellenőriztem, csukva van-e mindegyik ablak.
Litta a kertre nyíló ablakhoz lépett, és a párkányba kapaszkodva mélyen kihajolt rajta. Nem akarta látni a halottat, és egy kis friss levegőt szeretett volna szippantani.
– Nézd csak! – intette maga mellé Bertalant. Kint, fonott kerti székekbe telepedve, címerükén beszélgetett Kelemen és Ravin. Térdükön egy-egy jegyzettömb; Kelemen nagy lendülettel fel-alá futkosó ceruzája alól nyilvánvalóan valaminek a vázlata kerekedett ki a papírlapon.
Bertalan szeme összeszűkült. Éppen mondani akart valamit, amikor megint Telkes lépett be a transzferlaborba. A puha gumiszőnyeg felfogta léptei neszeit. Hangjára Bertalan és Litta meghökkenve pördült hátra.
– Elnézést..., még egy kérdésem lenne a balesettel kapcsolatban – mutatott Telkes a kezében tartott, nyitott notesszel Kormosra. – A jegyzőkönyvben meg kell neveznem a balesetet okozó készüléket. Ez volt az? – intett fejével a készülék felé, amelyik előtt a halott feküdt. – Mi a neve? És hol van benne az az alkatrész, amelyet Kormos feltehetően megérintett?
Nemcsak Telkes visszatérése, a kérdés is váratlanul érte Bertalant. Begörbített mutatóujjának hátával hosszan dörzsölgette szemét, aztán lassú léptekkel megkerülte a transzferburát, és megállt a készülék előtt, amelyre Telkes az imént mutatott.
– Ez..., bizonyára ez volt – mondta rövid szemlélődés után. Kezével olyan mozdulatot tett, mintha azt is hozzáfűzte volna, hogy ez nyilvánvaló, de hangja rekedt volt és bizonytalan, amikor ismert megszólalt: – Ez az agyhullámokat felerősítő készülék. Mi EEG-multiplikátornak nevezzük. Legalább három tucat olyan alkatrész van benne, amelyek bármelyikének megérintése halálos áramütést okozhat.
Litta észrevette, hogy Bertalan baklövést követett el. A készülék oldalán a dugaszolóaljzat le volt ragasztva, nem is vezetett hozzá kábel. Kissé odább, a másik multiplikátor pedig felnyitva... Ezt Telkes is észreveheti!
– Az a tartalék készülék – figyelmeztette Bertalant. – Eddig mindössze egyszer volt bekapcsolva, amikor kipróbáltuk.
Telkes mintha most vette volna csak észre, hogy Litta is a szobában van. Kurta fejbiccentéssel üdvözölte, de nem ment oda bemutatkozni.
Bertalan nyomban megértette, miért avatkozott közbe Litta. Amíg körülményesen rágyújtott, óriási erőfeszítéssel legyűrte idegességét, aztán habozás nélkül a homoklapjától megfosztott készülékhez lépett.
– Igaza van! – nyugtázta, rá sem pillantva, Litta megjegyzését. – Valóban tévedtem... Akkor azonban kétségtelenül ez a multiplikátor volt a baleset okozója! Csak azt nem értem – fűzte tovább a szót most már teljesen nyugodt hangon –, miért akarta leszerelni a tartalék készülék homloklapját is Kormos? Innen is, innen is hiányzik egy rögzítőcsavar... Talán nem tudta a másikat megjavítani, és ezt akarta volna átmenetileg üzembe helyezni?
Erre a kérdésre egyedül ő adhatna választ – mutatott noteszával Telkes ismét Kormosra, majd feljegyezte: – Tehát a haláleset valószínű okozója a zárlatos EEG-multiplikátor!...
Összecsapta a noteszt, és fejét lehajtva egy pillanatig úgy állt ott, mintha még kérdezni akarna valamit. Szemet szúró volt az addig oly higgadt Bertalan viselkedésében bekövetkezett változás. Gondolkodott, szóvá tegye ezt valamilyen formában. A minden rendkívülire magyarázatot, mindig összefüggéseket kereső nyomozó kifinomult ösztöne dolgozott benne, de a szokatlan környezet, és nem utolsósorban a memotranszferálás világhírű feltalálójának személye elfogódottá tette. Hamarjában nem tudta, mit kérdezzen, és hogyan tegyen fel kérdéseket Bertalannak.
– Viszontlátásra! – búcsúzott, s ugyanakkor elhárítóan intett Bertalan felé: – Ne fáradjon, egyedül is letalálok a kapuhoz. – Az ajtóból még visszaszólt: – A halottszállítók néhány percen belül ideérnek... Okosabb, ha valahol másutt tartózkodnak, amíg elviszik a holttestet.
Bertalan szórakozottan bólintott, közben a villanyórát nézte az ajtó fölött. Fél tizenkettőre járt, és még semmit sem tudtak Parragról.

A mennyezetet tartó betonoszlopok egyenlő részekre osztották a terem két hosszanti oldalát. A falat helyettesítő, padlótól a mennyezetig érő vastag, zöldes üvegtáblákon átszűrt nappali fény majdnem árnyékmentesen világította be a Bertalan-féle transzferrészleg hatalmas munkatermének minden zugát.
Középen két sorban műanyag lappal borított laboratóriumi munkaasztalok sorakoztak. A szemben, egymástól mintegy három méterre elhelyezett asztalok keskeny folyosót alkottak. Itt sétált fel-alá, szája szögletében füstölgő szivarral Bertalan.
A reggeli munkakezdés ideje jócskán elmúlt már, mindenki a helyén volt és dolgozott. Csak egyetlen asztalnál nem ült még senki.
Bertalan valamennyi munkatársa a memotranszferálással összefüggő, még válaszra váró részletkérdések, tisztázatlan problémák megoldásán dolgozott. Egyik asztalon sziszegve égett egy lombik alatt a gázláng, és hevítette a máris surrogva-sustorogva gyöngyöző sárga folyadékot, amott kísérleti állatok agyából kimetszett hajszálvékony rétegeket vizsgáltak mikroszkóp alatt, egy szőke, magas férfi különféle oldatokat méricskélt és töltött epruvettákba, számológépek kattogtak, gumikeréken gördülő műszerasztalkákon halkan csörömpöltek az egymáshoz koccanó üvegedények – a mindennapi munka képe, zaja, ritmusa ugyanolyan volt, mint bármelyik más reggelen.
Csupán Bertalan viselkedése ütött el a megszokottól: ilyenkor rendszerint a szobájában, íróasztala mellett ült, és a postáját nézte át, esetleg behívott magához valakit, hogy új feladatot adjon ki vagy egy már megoldotthoz észrevételeket fűzzön.
Bertalan meg-megtorpant járkálás közben, minden alkalommal megnézze karóráját, aztán folytatta a már feltűnően hosszúra nyúlt sétát.
A terem végében üvegfalakkal elválasztott fülkében helyezték el a részleg nagy teljesítményű elektronikus számológépét és a gépet kezelő, kiszolgáló személyzetet. Az egyik fülkében Kelemen magyarázott valamit a gépet programozó matematikusnak, túloldalt egy másik fülkében Litta állt a gép mellett és a falnak dőlve, hosszú számoszlopokkal teli papírlapot tartott kezében. Szeme azonban a lap fölött Bertalant kísérte; tekintete olykor riadt kis rebbenésekkel a gazdátlan munkaasztalra siklott, amelyik mellett Parragnak kellett volna dolgoznia.
Litta mindössze annyit tudott, hogy előző délután és este Bertalan többször kereste lakásán a kémikust, de nem találta otthon.
Bertalan megállt egy ketrec előtt. Szórakozottan a porcelán hulladékgyűjtőbe dobta félig elszívott szivarját, és nyomban másikra gyújtott.
A ketrecben két kísérleti patkány volt. Legutóbb rajtuk hajtottak végre transzferkísérletet, hogy tanulmányozzák, miképp reagál egy élő donor a transzferálásra. Most megfigyelésre hozták ide az állatokat.
Az egyiket különböző dolgokra tanították be, aztán memotranszferálással a másik agyába ültették át a betanított állat teljes ismeretanyagát. Az emlékképeket adományozó patkány, a donor a transzferálás következtében nemcsak azt felejtette el, amire betanították, hanem a táplálkozással, védekezéssel kapcsolatos ösztönös reflexei is csak alig-alig kimutathatóan működtek ébredése után.
Az idomított állatokkal kísérletező kutatók már tapasztalatból tudták, hogy az ilyen “kiürített" agyú jószágok legfeljebb két-három napig élik túl a transzferálást. Ez bizonyította, hogy élő emberből csak a donor élete árán lehetne ismeretanyagot másik ember agyába átültetni.
Bertalan állva maradt a ketrec előtt, és elgondolkozva nézte az állatokat. Az egyik ernyedten, négy lábát négyfelé terpesztve hevert a ketrec közepén, apró gombszeme fénytelenül feketéllett. A másik szaporán nyomogatott lábával egy kallantyút, amely minden billentésre kevés élelmet csurrantott egy tálkába. Tudományára a transzferálás révén tett szert: ezt a táplálkozással kapcsolatos reflexet a donorban fejlesztették ki a kutatók, hogy azután átültessék a betanítatlan állat agyába.
Erős csattanás törte meg az egybeolvadó zajokkal átszőtt csöndet. Mintha szélroham lökte volna be, úgy csapódott kétoldalt a falnak a terem folyosóra nyíló szárnyas üvegajtaja. Kabátban, fején kalappal, Parrag lépett be. Néhány másodpercig mozdulatlanul állt a nesztelenül becsukódó ajtószárnyak előtt. A sarló alakban legörbülő szemöldök alól előrevillanó szúrós tekintete úgy söpört végig a termen, mintha most járna itt először.
Egyik kezében vékonyra összecsavart papírtekercset lóbálva a két asztalsor alkotta folyosón munkahelye felé indult. Kalapját nem vette le, senkit nem üdvözölt, még azokról sem vett tudomást, akik innen-onnan megszokásból odaköszöntek neki.
– Mi van veled, Imre bátyám? – szólította meg gyanútlanul az egyik fiatal kutató. Gyakran dolgoztak együtt különféle munkákon, s a korkülönbség ellenére jó barátságban voltak. – Olyan képet vágsz, mint aki megütötte a főnyereményt, és...
Még mielőtt befejezhette volna a mondatot, Parrag egy lépéssel előtte termett, és kirántotta kollégájának ujjai közül a füstölgő cigarettát:
– Ha én a teremben vagyok, ne dohányozzatok! – csattant rá fellobbanó dühvel, és az asztal tükörfényes lapján elnyomta, majd apró darabokra dörzsölte szét a cigarettát.
Halálos csönd lett, még a légkondicionáló berendezés nyílásain átáramló levegő sziszegését is tisztán lehetett hallani. Bertalan néhány lépésről, összehúzott szemmel, értetlenül figyelte a jelenetet. Csak akkor döbbent a valóságra, amikor már szemben állt Parraggal, akinek máskor szelíd arcát most vad indulat torzította el. A szárazon égő szempár valósággal megdermesztette. Ebben a pillanatban ébredt rá, hogy a régi Parrag Imre nem létezik többé.
– Amit mondtam, mindenkire vonatkozik! – hallotta zúgó füllel az ingerült hangot, és csak akkor eszmélt rá, hogy Parrag őhozzá beszél, amikor az az ujjával még meg is fricskázta a főnöke szájában füstölgő szivart.
Bertalan hátratántorodott. Két öklét köpenye zsebébe süllyesztve egy ideig szótlanul, kimeredt szemmel nézte Parragot. Nehezen jött hang a torkára.
– De kérem... Ez mégis csak sok! – szakadoztak ki belőle a szavak olyan rekedtes halkan, hogy csak azok hallották, mit mond, akik a közelükben voltak.
Parrag továbbment anélkül, hogy egyetlen pillantásra méltatta volna főnökét. Kényelmesen az asztalához baktatott, és kalapját a tarkójára lökve, csípőre tett kézzel megállt, s úgy nézegette az asztalra és az asztal mellé állított sokféle készüléket, műszert, mint aki azon töri a fejét, mit lehet ezekkel kezdeni. Ügyet sem vetett a rászegeződő döbbent pillantásokra.
Bertalan elrugaszkodott az asztaltól, amelyiknek eddig támaszkodott, és lassan a szobája felé indult.
Néma csönd követte. Néhány lépés után megállt, elővette szivartárcáját, időt kívánó gonddal kiválasztott egy szivart, majd ugyanolyan lassan babrálva a csiptetővel, levágta a szivar csücskét. Közben egyet-egyet lépve, mind közelebb ért a szobájához.
Sercent az öngyújtó, a szivar mellől kurta füstgomolyagot pöffentett a levegőbe, és már be is csukódott mögötte az ajtó.

Az üvegfalú fülkéből, ahol az elektronikus számológép működött, Litta minden részletét látta a Parrag és Bertalan közt lejátszódott jelenetnek. Ha a kettős üvegfalon át nem is hallott szavakat, a látottak önmagukért beszéltek, és az ő számára nem kívántak magyarázatot.
Még sokáig állt a falnak dőlve, a számológép mellett. Bénának érezte minden tagját, csak a papírlap táncolt reszkető kezében, mintha szándékosan zizegtette volna. Nemcsak a teste volt mozdulatlan, akaratereje is elhagyta és minden gondolat kiszökött agyából. Csak a gép élt mellette, lankadatlanul dolgozott, végezte a rábízott munkát. Közben lágy, puhán zengő hangot hallatott, mint egy különös hangszer, amelyen a láthatatlan muzsikus soha nem ismétlődő, de mindig hasonló dallamokból szőtt zenét játszik.
Litta végre nekiindult, és kilépett a fülkéből. Tudata mélyén homályosan, mégis kényszerítő erővel lappangott a gondolat, hogy egy, a memóriakapacitás műszeres mérésével kapcsolatos munkát, amelyhez néhány nappal előbb Parraggal kezdtek hozzá, most feltétlenül folytatniuk kell...
Megállt a kémikus mellett, kissé oldalt tőle, hogy lássa az arcát. Felületes szemlélő számára talán mit sem változott ez az arc, Litta azonban mindent másnak látott rajta. Parrag vonásai kemények lettek, tekintete hideg volt és elutasító. Szeméből eltűnt a lagymatag kifejezés, jellegtelenül kerekded arca mintha megnyúlt volna, a kiugró pofacsontokon megfeszült apró erekkel hálózott sárgás arcbőre.
Litta figyelmét a vegyi formulákkal, matematikai képletekkel teleírt papírlapok ragadták meg, amelyeket máris zsúfolásig megtöltötték a Parrag gyorsan sikló tollának hegye alatt kirajzolódó hosszú számoszlopok, betűkből és számokból összeálló ágas-bogas füzérek, ábrák, írás közben egy pillanatig nem gondolkodott vagy akadt el, keze olyan biztosan mozgott, mintha diktálás után írt vagy éppen másolt volna valamit.
Mit forgathat agyában ez az ember? – ötlött fel Littában a kérdés. Milyenné lett a transzferálás után gondolatvilága, miféle ismeretekre tett szert? Ahhoz nem fért kétség, hogy Parrag merőben megváltozott. Magatartásán túl arckifejezése, és ez a lassú, lomha mozdulatait felváltó határozott, gyors munka is erről tanúskodik.
Emberi külsőt viselő marslakó lett? Földi ember maradt? Vagy a kettő határvonal nélküli, sajátos keveréke lenne, szuszpenzió, amelyben már nem lehet különválasztani, mi emberi és mi nem?
A tudata mélyén lappangó belső szorongás, amellyel a tilalom ellenére végrehajtott transzferálás iránt Litta kezdettől fogva viseltetett, hirtelen vad félelemmé érett benne. Tudta, hogy Bertalannak el kellett volna állnia tervétől, ha ő nem vállal részt a transzferálásban. Most is, mint annyiszor, engedett, és ezzel saját sorsát is megpecsételte...
Bertalanhoz fűződő viszonyában az érzelmi kapcsolat csak alárendelt szerepet játszott. A fölényes biztonság, amelyet Bertalan minden téren tanúsított, a mindig magabiztos hang, amellyel valamit állított vagy elvetett, szinte megfosztotta akaratától. Önként, tudatosan engedett az erősebbnek, pedig tudta, hogy ezzel saját magát alázza, meg. Amikor Bertalan megmondta neki, hogy titokban mégis átülteti a marsagy emlékképeit Parragba, abban a meggyőződésben vállalta az így szükségképp reá háruló feladatokat, hogy a bizottsággal szemben Bertalannak van igaza, és helyesen cselekszik, amikor a döntés ellenére végrehajtja a transzferálást.
Litta most ösztönösen megérezte, hogy Parrag átalakult lényében van valami, ami nem tűri, hogy bárki mást fölötte állónak ismerjen el. Eltűnt közülük a csöndes, cammogó járású, béketűrő Parrag, akitől soha senki hangos szót nem hallott, és aki szelíd nemtörődömséggel tért napirendre afölött, hogy Bertalan egyetlen köszönő szó nélkül újra meg újra a maga hasznára kamatoztatja elgondolásait, tudását.
Minden erőfeszítése ellenére tetőtől talpig reszketett, amikor most Parraghoz lépett és megállt mellette:
– Itt vannak a számítások, amelyeket...
Elakadt, mert Parrag felnézett, és tekintetük találkozott. Velejéig hatolt a furcsa, idegen pillantás. Ez bénította volna meg Bertalant is, ezért nem vonta kérdőre Parragot, amiért előző nap be sem jött az intézetbe, ma pedig jócskán elkésett? Ezért tűrte imént megtorlás nélkül Parrag pimasz viselkedését?
–... amelyeket a múltkor kért – szedte össze magát, és fejezte be rövid hallgatás után a megkezdett mondatot.
Parrag abbahagyta az írást, hátrább csúszott a széken, és miközben az adatokat nézegette, hüvelykje és mutatóujja közé csípett, oldalára fektetett tollat szórakozottan csattogtatta asztalán. Aztán hirtelen összegyűrte és elhajította a papírt. Pillantását újra Littára emelte, és összehúzott, fürkésző szemmel sokáig nézte.
Lassan felállt, és az asztalnak támaszkodva közel hajolt hozzá.
– Ilyesmire többé nincs szükségem – bökött hüvelykujjával a háta mögé, arra, ahová a galacsint dobta. Szembefordult Littával, és amikor fojtott hangon újra megszólalt, úgy tűnt, mintha egyszerre fejjel magasabb lenne, mint volt: – Ezután nem pocsékolom az időm jelentéktelen részletproblémák megoldására. Amin itt dolgoznak – söpört végig tekintetével a termen –, amit holnap, holnapután vagy egy év múlva kínos keservesen szült eredményként talán majd elkönyvelhetnek, az mind a fejemben van.
Litta szerette volna elfordítani fejét, de csak suta bólogatásra futotta erejéből. Fogva tartotta Parrag fensőbbséges, hideg fényt sugárzó szeme, a borzongató távolról érkező tekintet, amely mintha befurakodott volna a bőre alá, áthatolt koponyacsontján, és gondolatokat regisztráló műszerként pásztázta agyának idegpályáit.
“Kiszámíthatatlan, mit fog tenni vagy mondani a következő pillanatban" – suhant át Littán a gondolat. Mintha csak ezt akarná bizonyítani, Parrag hátrább lépett, és tetőtől talpig többször egymás után végigmérte a lányt.
– Maga tetszik nekem..., nagyon tetszik. – mondta halkan, egészen más arckifejezéssel és megváltozott hangon. Közben vízszintes vonalat húzott kinyújtott mutatóujjával, ezzel mintegy aláhúzva az elhangzott szavakat, vagy inkább ezek folytatását: – Ma este otthon leszek. Kilenckor várom.
Látszott az arcán, hogy a következő pillanatban már másutt jár az esze. Hátat fordított Littának, visszaült az asztalhoz, és tolla ismét szántani kezdte a sorokat.
. Litta még ekkor sem szabadult fel az erejét, akaratát bénító különös varázslat alól. Parragra meredve imbolygó, bizonytalan léptekkel hátrált, amíg csaknem feldöntött egy laboratóriumi üvegedényekkel megrakott könnyű asztalkát.
A csörömpölésre mindenki felfigyelt. Egyedül Parrag nem vett tudomást semmiről. Gondosan sorba rakta, majd csomóba ütögette papírjait, és úgy helyezte el őket, hogy a keze ügyében legyenek. Aztán helyet csinált maga előtt az asztalon, és hosszan töprengve, egyenként szemügyre vette a körös-körül egymásra tornyozott készülékeket, műszereket. Közben megfeszített ajkai közt inkább sziszegve, mint fütyülve, szaggatott, mégis dallamos melódiát siporászott.
– Tegye ide elém azt az ellenállásmérőt! – szólalt meg hirtelen.
Valószínűleg abban a hiszemben volt, hogy Litta még ott áll mögötte. Csak akkor emelte fel a fejét és nézett körül, amikor az odavetett szavakra senki nem mozdult.
Az asztalok alkotta folyosón, ahol imént Bertalan és Parrag összetalálkozott, két laboráns közeledett. Mindenfélével púpozásig rakott fülesládát cipeltek apró léptekkel, ahogyan nehéz terhet hurcolni szoktak. Parrag az ellenállásmérőre mutatott:
– Szabadítsák ki a többi alól és tegyék az asztalomra azt a műszert! – parancsolt a laboránsokra. Azok megtorpantak, és csodálkozva néztek Parragra, aztán pillanatnyi habozás után letették a ládát, és szó nélkül eleget tettek kívánságának.
A teremben csak néhány villamos készülék zümmögött halkan, mintha szabadjára engedett millió szúnyog röpködne láthatatlanul a feszültségtől terhes levegőben.

Litta meggörnyedve ült egy kényelmetlen széken, Bertalan pedig szüntelenül dünnyögve teljes hosszában rótta a szobát. Megállt Litta előtt, és rámordult:
– Akármit mondasz, te vagy a hibás. Ha nem bátorítottad volna viselkedéseddel azt a mulya frátert...
– Parrag csak volt mulya – szakította félbe Litta anélkül, hogy tejét felemelte volna. – Már nem az, akinek eddig ismertük. Ezt te is tudod, magad is tapasztaltad. Miért hunyászkodtál meg, amikor majdnem kiütötte szádból a szivart?
– Most nem erről van szó! Hogyan merészkedhetett veled így beszélni? Mivel bátorítottad?... De mindegy... , úgyis beszélnem kell vele! Majd észretérítem. És azt is tisztázom mindjárt, mi történt a transzferlaborban, amíg kettesben volt Kormossal. Magától ébredt-e vagy Kormos ébresztette, hogyan került ki a transzferbura alól...
–... és hogyan, merre távozott a transzferlaborból – fűzte hozzá Litta.
– Csakis az ablakon át! Akkor éjjel a transzferlabornak csak ez, a szobámból nyíló ajtaja volt nyitva, mi pedig ki sem mozdultunk innen.
– Gondolod, hogy Parrag ölte meg Kormost?
– Parragnak nincs és nem is lehet köze Kormos halálához – válaszolta olyan hangon Bertalan, mint ahogyan a hipnotizőr beszél médiumával. – Te mindössze annyit tudsz, azt is tőlem, hogy Kormost valamelyik transzferkészülék javítása közben nagyfeszültségű áramütés érte, ami azonnal végzett vele. Azt az éjszakát pedig törüld ki az agyadból, felejtsd el, mintha ott sem lettél volna.
– Én hallgatni fogok... , de Parrag? Biztos vagy abban, hogy ő is mindvégig hallgat majd? Meg aztán elképzelhető, hogy a többiek előbb-utóbb kutatni ne kezdjék, mi okozott Parrag magatartásában, külsejében ekkora változást? Miért lett a csöndes mamlaszból parancsolgató, otrombán fölényes fickó?
– Tisztában vagyok vele, hogy ezzel... és valószínűleg még sok minden mással is szembe kell majd néznem. De könnyebb lesz eljátszani a most már kénytelen-kelletlen reám háruló szerepet, ha nem fenyeget annak veszélye, hogy te véletlenül elszólod magad valaki előtt.
– Én is hibás vagyok. Meg sem próbáltalak visszatartani ettől az őrült vállalkozástól...
– Nem én követtem el őrültséget, hanem azok, akik megtiltották, hogy a marsagy emlékképeit élő emberbe transzferáljam – vágott közbe Bertalan. – Mennyivel könnyebb lenne a helyzet, ha most különböző tudományágak szakemberei sorra faggatni kezdhetnék Parragot? Ki tudja, mit rejt az agya? Hány természeti jelenség mibenlétére, nekünk még megoldatlan problémára tudna magyarázatot, felvilágosítást adni? Amit tettem, kötelességem volt megtenni. Pokolba a Maron- és Galli-féle humánummal, amikor napok alatt esetleg évszázadokat vagy évezredeket ugorhatunk át!
– Nem fogsz csalódni? Nem remélsz túl sokat? Hátha semmi új nincs... illetve nem volt abban a marsagyban?
– Miért nem találtak más konzervált belső szerveket vagy teljes élőlényeket Ravinék a Marson? – válaszolt kérdéssel a kérdésre Bertalan. – Eddig mindössze egyetlen agyat leltek..., nyilvánvaló, hogy valamiféle kiválasztottét! Mi itt a Földön memotranszferálással próbáljuk átmenteni magunknak és az utókornak a rendkívüli koponyák tudásanyagát, ők bizonyára más módszert dolgoztak ki erre. A gépek, amelyekről Ravin beszélt, s amelyek rendeltetése egyelőre rejtély, talán éppen ezt a célt szolgálták.
– Hozattad volna inkább a Földre a gépeket is, hogy tanulmányozhasd és később hasznosítsd őket.
– Később, később... mikor? És ki biztosít afelől, hogy éppen engem bíznának meg ilyen munkával? Elegen féltékenykednek, néznek rám görbe szemmel így is a transzferátorom miatt... De ha így lenne is, ha a Marson talált gépek valamelyikével valóban szóra bírhatnám ezt és a később talán még fellelt többi konzervált agyat, nem egyszerűbb, gyorsabb, célravezetőbb ezt egy élő ember, olyasvalaki segítségével megtenni, akiben tudott dologgá válik mindaz, amiről legfeljebb csupán feltevéseink vannak? Bizonytalan elképzelések helyett biztos ismeretek...
– És ha Parrag nem lesz hajlandó a segítségünkre lenni? – szakította félbe Litta. – Ahogyan eddig viselkedett, amit eddig mondott és tett, abból semmi jó nem ígérkezik.
– Így, frissiben, alig huszonnégy órával a transzferálás után igazán nem várható tőle, hogy úgy viselkedjék, mint egy közönséges földi halandó – vélekedett Bertalan. – Amint Maron mondaná, ha tudna a történtekről: Parrag most nem csupán' ember, hanem föltámadott marslakó is! Szerintem azonban csak idő, mégpedig nem is hosszú idő kérdése, mikor válik a környezet hatására ismét emberivé. Biztos vagyok benne, hogy gondolatvilágát, érzelmeit illetően megint hozzánk hasonló köznapi ember lesz, csupán a tudása, ismeretei emelik majd mindnyájunk fölé.
– Te pedig új és nagy sikerként fogod elkönyvelni, hogy ez az ember a te alkotásod...
– Igen, büszke vagyok, és mindig is büszke leszek rá! Litta felállt, és nesztelen léptekkel az ajtó felé indult. Bertalan észre sem vette távozását.
“Ha akkor éjjel nem hagyom magára Kormost, minden másképp fordul..." – hajtogatta magában, és újra meg újra fölrémlett előtte a padlón leverő, halott technikus képe.

A fekete-fehér műkő lapokkal burkolt folyosót kellemesen enyhe fénnyel árasztották el a mennyezet alatt végigfutó párkányzat mögé rejtett, láthatatlan lámpák. Kétoldalt számtalan egyforma ajtó, mindegyiken szám és téglalap alakú fekete táblácskákon arany betűkkel írt nevek. Középen a puha, zajnyelő futószőnyeg szürke sávja olyan volt, mint egy mérnöki pontossággal vájt csatorna. A falak mentén néhány élénk színű székkel egy-egy asztalkát helyeztek el, üde kis oázisokat a fehér falak és ajtók sivár egyhangúságában.
Ha találkát beszéltek volna meg, akkor sem érkezhetett volna ilyen pontosan egyszerre a folyosó két vége felől Kelemen és Galli. A fiatal mérnök kaszáló léptekkel, fejét lehajtva baktatott a puha szőnyegen, láthatóan annyira fogalkoztatta valami, hogy minden másról megfeledkezett. Végig kigombolt fehér munkaköpenye alatt kockás sportinget viselt; a köpeny szárnyait hátrasodorva két hüvelykjét a nadrágzsebek csücskébe akasztotta. Szabadon maradt ujjai hol ernyedten lógtak lefelé, hol szaporán táncolva ütögették combjait.
– Mi baj van, fiatalember? – állította meg Kelement a visszhangos, üres folyosó közepe táján karját széttárva Galli. – Olyan képet vág, mint akinek gondjai vannak.
– Vannak bizony... több, mint amennyire számítottam –, ismerte el nagyot szusszanva Kelemen. – Semmi nem megy úgy, ahogyan mehetne. Akármihez akarok kezdeni, valaki vagy valami mindig utamat állja...
– Mért nem fordul segítségért Maron professzorhoz?
– Most is tőle jövök – mondta csöndesen Kelemen. – Már halálra szégyellem magam, amiért minden csip-csup dolog miatt hozzá szaladok.
– De hát nem elég, ha az igazgatót maga mögött tudja? Kelemen szótlanul nemet intett a fejével, aztán keserűen elmosolyodott.
– A baj ott kezdődik, hogy mindössze hárman hiszünk a reprobotban. A professzor, Ravin és én... A többiek, élükön Bertalannal, puszta fantazmagóriának tartják elgondolásomat. Nem tudják elképzelni, hogy a kezdeményezés képességét követelő alkotómunkán kívül gép is produkálhatja mindazt, amit az emberi agy.
– Ezek szerint engem is a “többiek", tehát a hitetlenek közé sorol? – szegezte Kelemennek a kérdést Galli. Hangjában derűs tiltakozás bujkált, ami zavarba hozta a mérnököt.
– Hogyan reménykedhetnék abban, hogy egy orvos az oldalamra áll, amikor a szakmámbelieket sem tudom meggyőzni?
– Igaz, orvos vagyok és nem biotechnikus, az agy szerkezetéről és működéséről azonban éppen ezért valószínűleg többet tudok, mint a kollégái. Emellett a maguk gépei világában sem vagyok egészen járatlan... Van egy kis ideje? – karolt Galli barátságosan Kelemenbe.
– Hogyne lenne...
– Akkor üljünk le, és próbálja elmagyarázni nekem, hogyan fog működni a reprobot – terelte Galli máris az egyik asztalka felé a mérnököt. – Hogy mit vár a gépétől, arról már eleget hallottam. Csak azt nem látom világosan, milyen módon akar célhoz érni? Hogyan fog egy emberi agy és egy reprobot közt teljes és maradandó kapcsolatot létesíteni?
Nem kellett biztatás, alighogy leültek, Kelemenből máris ömlött a szó:
– A reprobot működési elvének alapja az idegélettannak az a felismerése, hogy a külvilágból érkező ingereket analizátoraink: az érzékszervek, az idegpályák és az agykéreg sejtjeinek együttese felfogják, majd összetevőkre bontva elemzik, rendezik és végül rögzítik. Ismerjük az érzékszervek és az ingerületeket továbbító idegpályák mibenlétét, működési módját, és pontosan tudjuk, hogyan alakul ki az agysejtek által végzett funkciókból ismeretszerzés, emlékezés, akarat.
Cigarettára gyújtott, egy hamutartót húzott maga elé, és néhány gyors szippantás után folytatta:
– A gondolkodás elektromos állapotváltozások sora, amelyek akkor jönnek létre, ha érzékszerveink valamelyikén keresztül inger éri az agysejteket, és a sejtek ionegyensúlya megváltozik. Az emlékképek átvitelét olyan energetikai tényező teszi lehetővé, amely rövidebb és hosszabb elektromágneses hullámok sajátos, minden embernél más, de pontosan reprodukálható keveréke.
Elnyomta az éppen megkezdett cigarettát, csak azért, hogy rögtön egy másikra gyújtson. Galli szótlanul figyelte a fiatal mérnököt, arca semmit nem árult el.
– A reprobot tulajdonképpen agyhullámra hangolható, viszonylag kicsiny méretű, de nagy befogadóképességű elektronikus számítógép, egyfajta elektroagy lesz, amelyben az emlékeket tároló memóriaegység minden egyes parányi tranzisztora szinkronban van az emlékképeket szolgáltató donor agysejtjeinek valamelyikével – foglalta össze elképzelését Kelemen. – Amit az ember agya felfog – legyen az bármi: egy beszélgetés, elolvasott lecke, dallam, egy tárgy képe, telefonszám, fontos vagy jelentéktelen esemény, tapasztalat, név, cím, arc, cselekedett, és így tovább – azt átmenetileg az agysejtek, véglegesen pedig a reprobot emlékképeket tároló szerkezeti elemei rögzítik.
– Eddig értem – bólintott Galli –, de hogyan lehet majd hasznosítani, mondhatnám: újra “visszajátszani" a reprobotban ily módon felhalmozott ismeretanyagot?
– A készülék olyasféleképpen fog működni, mint a nagy könyvtárak kartotékrendszere: mielőtt egy ember agyán keresztül a reprobot a megfelelő molekulatranzisztorokban rögzítené a hozzá beérkező, emlékképekből álló információkat, automatikusan kódszámmal látja el őket. A reprobot kezelőjének csupán a kódrendszer és a kódolás logikáját kell ismernie: ha szükség van egy bizonyos ismeretanyagra, bekapcsolja a készülék szelektorát, amelyik a megadott kódszám alapján pillanat alatt megkeresi azt. Az úgynevezett kimenő szerkezeti egység pedig hanggal, írásban vagy képben, esetleg mindhárom formában közöl, azaz visszajátszik mindent.
– Ön szerint megvannak a technikai feltételei annak, hogy megvalósítsa elképzelését, a reprobotot?
– Úgy vélem, igen. Elvben mindent megoldottam, a gyakorlati kivitelezés során azonban még sok probléma adódhat... Ehhez lenne segítségre szükségem, és éppen itt küszködöm állandó nehézségekkel.
Galli, úgy látszott, csupán az igenlést vette tudomásul Kelemen válaszából. Mélyen elgondolkozva mondta:
– Megpróbálom magam beleképzelni egy világba, ahol saját, természet adta agyán kívül mindenkinek egy zsebben hordozható reprobotja van, amelyet mindig magával hord és szüntelenül üzemben tart... Az ember ebben a különös világban is halandó marad, de amikor meghal, nemcsak képmását, mozdulatait, hangját őrző magnószalagok vagy filmkockák maradnak utána, hanem egy gép is, amely mágneses erőterekbe zárva őrzi mindazt, amit az ember agya élete során felhalmozott. Aki majd ebben a világban él, nem állíthatja, hogy elfelejtette, amit mondott vagy tett, nem eshet ki emlékezetéből semmi, amit érzékszervei egyszer felfogtak és agysejtjei tudattá formáltak.
– És minthogy a reprobot nemcsak vevő-, hanem adókészülék is lesz – fűzte hozzá. Kelemen –, már csak egyszerű technikai problémává zsugorodik a feladat, hogyan alakítjuk adását vagy egy másik ember agyán keresztül, vagy külön erre a célra szolgáló berendezés segítségével ismét beszéddé, képpé, bárki által érzékelhető jelenséggé.
– Ha valóban igaz, hogy a konzervált marsagyban emlékképek rejlenek, azokat is közölheti, érzékelhetővé teheti számunkra a reprobot?
– Erre a kérdésre majd az első elkészült, feladatát földi emberrel kapcsolatban már maradéktalanul teljesítő reprobot ad választ. Ha a memotranszferálás végrehajtását emberrel nem engedélyezte a bizottság, az ellen bizonyára senkinek sem lesz kifogása, hogy a cél érdekében egy reprobot szerkezetét kockára tegyük.
– Ez bizonyos... Engem azonban sokkal inkább az a kérdés izgat, hogyan élnek majd a reprobotkorszak emberei, milyen hatással lesz a társadalom fejlődésére ez a találmány. Végiggondolta már a dolognak ezt az oldalát is? Micsoda perspektíva! Többé nem történhet meg, hogy valaki egyszer ésszerűen, másszor logikátlanul cselekszik, egyszer helyesen, másszor hibásan végez valamiféle munkát... A bíróságok előtt a vádlott nem tagadhat, a tanú nem azt fogja vallani, amit látni vagy hallani vélt, hanem aminek valójában tanúja volt...
– Ezen nem gondolkodtam – ismerte be Kelemen. – Annál többet azon, hogyan fejlődhetne tovább, akár csak néhány évtized múlva is a tudomány, a civilizáció a reprobothoz hasonló segédeszköz nélkül. Ismereteink mérhetetlenül gyorsan szaporodnak. Az a másfél-két évtized, amit iskolában és egyetemen töltünk, már-már arra sem elég, hogy kellő alapot nyújtson a dolgok megértéséhez. Ha így megy tovább, unokáink életéből legfeljebb arra futja majd, hogy végigmagolják a különböző fokú iskolákat, de az egyre összetettebbé és bonyolultabbá váló ismeretanyag hasznosítására már nem marad idejük.
A beszélgetésnek a folyosón egyszerre több helyütt felhangzó, az ebédszünet kezdetét jelző csengőberregés vetett véget. Galli felállt, és Kelemen vállára tette a kezét.
– Ha legközelebb számba veszi, hogy kikre számíthat, kik állnak a maga oldalán, soroljon közéjük engem is – mondta csendesen, és azzal adott súlyt szavainak, hogy közben erősen belemarkolt Kelemen vállába. – Ha pedig úgy gondolja, hogy a segítségére lehetek valamiben, keressen meg... Ami tőlem telik, meg fogom tenni.
Néhány másodperc alatt tele lett emberekkel a folyosó. Mindenfelé kinyíltak az ajtók, százan és százan indultak csoportokba verődve az ebédlőtermek felé.
Galli mosolyogva búcsút intett, aztán felsietett az egyik közeli oldallépcsőn.
Kelemen hagyta, hogy sodorja az emberáradat. Fejében rohanvást kergették egymást a gondolatok, melyeket az orvos ébresztett benne. Hangok szólították, ismerős arcok bukkantak fel előtte, nem vett róluk tudomást. “Reprobotkorszak" – morzsolgatta fogai közt hangtalanul Galli szavait, és egyszerre úgy érezte, mintha akaratától független erők röpítenék valami nagyon távoli, teljesen ismeretlen, soha nem képzelt csúcsokkal és mélységekkel szabdalt táj felé.

A folyosó felől jövet Bertalan, megállt a nagy munkaterembe nyíló szárnyas ajtó előtt. Az ebédidő már lejárt, mindenki a helyén volt, csak Parrag asztalánál nem ült senki. A kémikus késett, vagy megint elment valahová.
Parrag széke körül darabokra tépett és összetaposott jegyzetlapok, belső szerkezetüktől megfosztott villamos készülékek, eldobált alkatrészek, hosszabb-rövidebb huzalok, ép és törött laboratóriumi üvegedények, cserepek hevertek mindenfelé. Első pillantásra az asztal sem festett másképp: az is tele volt huzalokkal, kondenzátorokkal, kapcsolókkal, ellenállásokkal, különféle készülékekből kibontott és más elrendezésben újra egybeépített szerkezeti részekkel. De itt csak látszólagos volt a rendetlenség, mert a figyelmes szemlélő, ha nem értette is, de hamar felfedezte az egymással összekötött alkatrészekből tudatosan kialakított rendszert.
“Vajon mit fabrikálhat Parrag?" – töprengett Bertalan. Megtörténhet, hogy valaki tőle kérdezi meg, min dolgozik a kémikus..., mit fog akkor mondani?
Ha a kutatórészleg valamelyik tagja új, különleges célt szolgáló készüléket, műszert vagy berendezést akart elkészíttetni, felvázolta elgondolását, és a különféle speciális készülékeket előállító gyártási osztály elkészítette a szerkezetet. Ilyenkor a kutatóknak természetesen írásbeli engedélyt kellett kérniük a részleg vezetőjétől a munka elvégeztetéséhez. Parrag azonban most nem kért engedélyt, hanem ő, aki egyébként ügyetlenül bánt még az egyszerű kéziszerszámokkal is, a szokástól eltérően olyan munkába kezdett, amelyet transzferálása előtt kétségkívül a gyártási osztály szakembereire bízott volna.
A teremben senki nem dohányzóit. Kollégái szerették, becsülték Parragot, és arra magyarázták hirtelen undorát a dohányfüsttől, hogy gyenge tüdeje miatt máról holnapra le akar szokni a pipázásról. Ez érthetően erősen megviselte idegeit: csakis ez lehet a magyarázata, miért támad oly indulatosan arra, aki a jelenlétében rágyújt.
Bertalan szájában most is ott csüngött az elmaradhatatlan szivar. Két-három erőteljes szippantással életre keltette tüzet, aztán sétáló léptekkel elindult az egyik asztalsor mentén. Néhol kérdésekre válaszolt, másutt kérdezett, közvetlen szavakkal, szokatlanul barátságosan. Éppen ez volt az, ami feltűnővé tette magatartását. Egyébként rideg, elutasító és fölényes volt beosztottjaival, szája ritkán húzódott mosolyra, s az is inkább fanyar fintornak tűnt.
Miközben végigjárta a laboratóriumot, Litta mellett úgy ment el, hogy csak az asztalon szétteregetett vázlatokra és jegyzetlapokra vetett egy futó pillantást.
Kétszer-háromszor végigsétált a termen, aztán mintegy véletlenül megállt Parrag asztalánál.
– Mi ez a tohuvabohu itt? – szólította meg Bertalant Parrag asztalszomszédja. – Centrifuga, olvasztókemence, kompresszor, sugárzásmérő, analizátor, töméntelen villamos alkatrész... és valamennyi összekapcsolva, ugyanarra az áramkörre kötve, mintha mind valamiféle új kísérleti berendezés része lenne. – Min dolgozik Parrag? – kérdezte kíváncsian Erdődi, a transzferrészleg egyik legrégibb tagja. Szakmája, csakúgy, mint Parragé, a biokémia volt.
– Hogyan?... Ja igen – válaszolta vontatottan Bertalan, mintha másra gondolva most kapna észbe. Belső zavarát leküzdve, rövid hallgatás után folytatta: – Készüléket akar konstruálni, amelyikkel egymástól elhatároltan is regisztrálni lehet az egyes agysejtcsoportok, esetleg egy-egy agysejt kémiai állapotváltozásait. Eredeti elképzelés, amely megoldhatná pillanatnyilag legfontosabb feladatunkat, az élőből élőbe való memotranszferálás problémáját is. – Körülnézett a teremben: – Nem tudja, hol van Parrag?
– Talán megint a raktárban. Reggel is nagy halom műszert, alkatrészt hozatott fel...
– Igen, tudom – biccentett Bertalan. – Küldje be hozzám, ha visszajött.
Nyugodtan, közömbösen akart beszélni, hangja azonban még neki magának is idegenül csengett.
Litta, aki hallotta a rövid párbeszédet, önkéntelenül felállt, amikor Bertalan elment mellette. Szemük találkozott, de Bertalan tekintete hideg volt és közömbös. Keresztülnézett Littán, mint a levegőn. Nem bántó szándékkal, hanem csupán azért, mert nem látta meg őt.
A nagy teremben messzire elhallatszott, amikor éles csattanással becsukódott mögötte szobájának ajtaja.

Bertalan tett-vett íróasztalán, felgyülemlett postájában lapozgatott, de tudata nem fogta fel, amit szeme látott. Állandóan az ajtót figyelte, várta, mikor nyomódik le végre a kilincs. Várta a Parraggal való négyszemközti találkozást, az elsőt a transzferálás után, de tartott is tőle. Ember-e még, akit alkotott, vagy már egy másik bolygó élőlénye? Vajon szót érthet-e vele?
Eszébe jutott, hogy délelőtt Maron szólt át telefonon: engedélyt adott Kelemennek és Ravinnak, hogy a reprobot követelményeinek figyelembevételével, ebből a szempontból is megvizsgálják a marsagyat – “Mielőtt Kelemen jelentkeznék, inkább én hívom fel Ravint" – gondolta és a telefonért nyúlt.
– Halló, Ravin? Beszélni szeretnék magával... Igen, abban az ügyben, de nem most, hanem kicsit később. Előbb sürgősen el kell intéznem valamit. Amint végeztem, átszólok. A helyén marad?... Rendben. Ha közben el kellene mennie valahová, hagyjon üzenetet, hogy hol találom... Viszontlátásra!
Bertalan helyére tette a kagylót, és tekintete ismét az ajtóra tapadt.
– Hol tekereg vajon ennyi ideig? – dörmögte félhangosan. Nagy nehezen erőt vett fokozódó nyugtalanságán, és beletemetkezett a postájába. De ez sem soká segített: a negyedik vagy ötödik irat, amelyet a postát elosztó titkárnő az ő nevét viselő dossziéba is belerakott, Kelemen Maronhoz intézett kérelmének egy másolati példánya volt. Újabb szakembereket kért maga mellé segítségül, majd arra kérte Maront, engedélyezze, hogy ő és Ravin saját elképzelésük, az eddigiektől eltérő új eljárás szerint, most már a reprobot adta követelményeket szem előtt tartva megvizsgálják, milyen jellegű idegáramok rejtőznek a marsagyban. A lap szélén, a margón hosszában Maron jellegzetes, laposan elnyújtott betűivel a diplomatikus feltételhez kötött engedély:
“Bertalan doktor közreműködésével a vizsgálat elvégezhető. Az eredményről tájékoztatást kérek."
– Kitől? – kérdezte Bertalan olyan hanglejtéssel, mintha nem egyedül lenne a szobában, hanem Maron előtt állana. – Az én véleményemre kíváncsi, vagy Kelemenére? A kettő aligha lesz azonos... És akkor melyik alapján hoz a reprobot ügyében további döntéseket?
Anélkül, hogy egyszer is hosszabban beszélt volna Kelemennel annak elgondolásáról, pontosan tudta, mivel mér halálos csapást, miért teszi majd egyszeriben elavulttá a reprobot az ő transzferátorát. Ha úrrá tudott volna lenni szakmai féltékenységén és hiúságán, óriási tapasztalatával egymaga több segítséget nyújthatott volna Kelemennek, mint a munkában Maron utasítására részt vevő valóban kiváló, de ezen a téren egytől egyig tapasztalatlan szakemberek serege. Erre azonban képtelen volt.
Még egyszer átfutotta Kelemen feljegyzését, aztán egy stockholmi intézet levelét kezdte olvasni, amelyben arról értesítették, hogy skandináviai előadóútjának minden részletét előkészítették. Feltétlenül számítanak rá, hogy Stockholmban meghívott szakemberek előtt, általuk kiválasztott személyen végrehajt egy akkortájt éppen aktuális memotranszferálást.
Ez ír volt a sebre. Még a körülötte sűrűsödő bonyodalmakat is feledtette vele egy időre.
– Eh, nem lesem tovább! – intézte el egy legyintéssel rövid gondolkodás után Parragot, aztán magához húzta a telefont. – Talán még jót is tesz majd neki, ha kicsit megváratom...
– Ravin kollégát kérem! – szólt a telefonba. – Ön az? Kérem, jöjjön át hozzám... Legalább fél órára tegye szabaddá magát, mert sok mindent meg kell tárgyalnunk... Nem, Kelemennek még ne szóljon, vele később akarok beszélni... A szobámban vagyok. Akkor hát várom...

Elöl Parrag, mögötte két overallos munkás lépett a terembe. A kémikus csak egy kis tekercs szigetelt villanydrótot lóbált kezében, a munkások mellüknek támasztva egymás hegyibe tornyozott kartondobozokat cipeltek utána.
Parrag bandukolva, lehajtott fejjel nézte a padlót maga előtt, ha olykor-olykor felnézett, tekintete közömbösen siklott végig a feléje forduló arcokon.
Körülbelül az elnyújtott téglalap alakú, hosszú terem közepéig jutott el, amikor asztalára esett a pillantása. Hirtelen megtorpant. Felemelte kezét, mondani vagy talán kiáltani akart valamit, de abban a pillanatban szikraeső csapott ki az egyik készülékből, és tompa csattanás hallatszott. Egy másodperccel később újabb, majd újabb dörrenés reszkettette meg a levegőt. Kékesvörös füstgomolyagok lökődtek a magasba, aztán mint a vízbe öntött szirup, gyorsan leereszkedtek és térdmagasságig széles körben mindent eltakartak Parrag asztala körül.
Kitört a pánik. Akinek nem esett baja vagy csak könnyebb sérülés érte, ész nélkül menekült a folyosó felé, ki a teremből.
Egyik irányból Parrag, túlfelől a szobájából kirohanó Bertalan gázolt bele elsőnek az orrfacsaró bűzt árasztó, megülepedett füsttakaróba. Parrag lehajolt, és talpra rángatta Erdődit. A kémikus félig eszméletlen volt, egyik oldalán cafatokban lógott a ruha. Az égett, kormos foszlányokkal szegélyezett hasítások közt tűz és szétfröccsent savak marta sebek vöröslöttek, arca, nyaka véres volt.
– Ki nyúlt az asztalomhoz, amíg nem voltam a helyemen? – kérdezte vészjósló nyugalommal Parrag.
– Nem nyúltam semmihez..., fel sem álltam az asztalom mellől – tiltakozott Erdődi erőtlenül. – Bertalan doktor járt itt közben, talán ő...
– Beeertalan? – ismételte Parrag hosszan elnyújtott “e" betűvel. Ellökte magától Erdődit, és szembefordult Bertalannal: – A jövőben senki ne nyúljon a készülékekhez, amelyekkel én dolgozom! Maga sem! Most hogyan folytassam a munkát, amibe belekezdtem?... Hozasson nekem azonnal egy új ultracentrifugát, egy kompresszort, lombikokat és elektródákat, egy folyáshatár-vizsgálót, egy asztali villamos olvasztókemencét...
Sorolta, mintha listát olvasott volna fel. Éles hangja még parancsolóbban hatott a döbbent csendben. Bertalan már-már kirobbant, de aztán Parragra pillantott, és csak szótlan fejbólintással jelezte, hogy intézkedni fog.
Amikor a teljes erővel működő légtisztító berendezés elszívta a füstöt, láthatóvá lett Parrag asztala körül a pusztulás. Mintha bomba csapott volna a terembe.
Maron, aki a baleset hírére Gallival egyszerre érkezett, Bertalant faggatta a történtekről. Senki nem értette, mi okozhatta a robbanást. Bertalan mindössze annyit tudott mondani, hogy feltevése szerint a működésben levő agysejtek kémiai állapotváltozásainak vizsgálata közben valamelyik gyúlékonyabb vegyszerrel teli üveg túl közel kerülhetett egy átmelegedett készülékhez, és felrobbant.
Parrag gunyoros mosollyal hallgatta a többiek szemében elfogadhatónak tűnő magyarázatot. Közben egy pillanatra sem vette le szemét Bertalanról.

A mentőkkel együtt érkezett a rendőrség. A házi tűzoltók már összeszedték felszerelésüket és elvonultak. Telkes, a nyomozó és a rendőrorvos ismerősként üdvözölték Maront, Gallit és Bertalant. Néhányan az elégett, összetört készülékek, laboratóriumi felszerelési tárgyak maradványai közt kotorásztak, hogy megmentsék, ami még menthető. Legtöbben azonban egy sebtében a középre húzott asztal körül tolongtak, amelyik mellett most Telkes és a már dolgát végzett rendőrorvos ültek.
Baleset, sebesültek – rendőrség, vizsgálat. Olyan összefüggő dolgok, amelyek egymásból következnek. Telkes a baleseti csoportnál dolgozott, az üzemi balesetekkel foglalkozó részlegnél. Titkos álma volt, hogy bűnügyi nyomozó legyen, ehelyett nap nap után üzemekben, gyárakban töltötte ideje java részét, s csupán azt kellett tisztáznia, hogy gondatlanság, véletlen vagy műszaki hiba okozta-e a kisebb-nagyobb, de jobbára hasonló baleseteket. Olyan különleges intézményeknél, mint amilyen a Biokibernetikai Intézet, még soha nem kellett “helyszínelnie". S íme, most rövid időn belül másodszor van itt.
Lehetséges, hogy a két eset között összefüggés van? – vetődött fel benne egy pillanatra a gondolat. – Képtelenség...
Három nappal előbb is baleset történt: Kormos figyelmetlen volt, s ezzel saját halálát okozta. Nincs kit felelősségre vonni. A transzferberendezés nagyfeszültség alatt állt, amikor Kormos az alkatrészek közé nyúlt. Áramütés végzett vele – kétségkívül ez áll majd a boncolási jegyzőkönyvben is.
Most más a helyzet. A robbanásnak ugyan szerencsére mindössze egy komolyabb sebesültje van, azonban a baleset előidézője ezúttal itt van a kihallgatottak között. Furcsa ember ez a Parrag... mintha nem is érdekelné, hogy egy kollégája megsebesült. Láthatóan csak az bosszantja, hogy a baleset hátráltatja munkájában. Szakértőket kell kiküldeni, azok majd tisztázzák, hogy mi okozta a robbanást, és felelősségre kell-e vonni Parrag Imrét vagy mást a történtek miatt.
Bertalan és Parrag között nyilvánvalóan ellentétek vannak, egyelőre csak ebben volt bizonyos Telkes. Azt persze nem tudhatta, miben gyökeredzik, honnan származik a két ember alig leplezett, minden szavukban megnyilvánuló ellenszenve. Most is szemben álltak egymással az asztal két oldalán.
– Én nem nyúltam semmihez – jelentette ki vagy harmadszor Bertalan. – Már elmondtam, milyen célból állította össze Parrag a berendezést, de ő talán feledékenységből nem tájékoztatott arról, hogy előzetes megbeszélésünktől bizonyos vonatkozásban eltérő összeállításokkal is megpróbálkozik. Ezért hagytam neki üzenetet Erdődinéi, éppen erről akartam vele beszélni.
– Az adott keretek közt önállóan dolgozom, természetes, hogy nem szaladgálok minden apró-cseprő módosítás engedélyezéséért a részleg vezetőjéhez – vágott vissza Parrag. – Ha célját és értelmét látom, a magam feje szerint is kombinálhatom a dolgokat. Ezt egyetlen előírás sem tiltja.
– Azt azonban igen, hogy közös munkatermekben robbanásveszélyes eszközökkel vagy anyagokkal dolgozzék – jegyezte meg Maron.
Bertalan mint a fuldokló a mentőövbe, úgy kapaszkodott Maron szavaiba:
– És szabályzat tiltja azt is, hogy bárki mással vagy máson kísérletezzék, mint amit az intézet vezetősége vagy legalább közvetlen felettese jóváhagyott. Márpedig jelen esetben csak arra gondolhatok, hogy Parrag kolléga olyasmit akart a berendezéssel megvalósítani, ami nem azonos az általam ismert elképzeléssel.
– Ennek eldöntése fegyelmi kérdés, fegyelmi dolgokba pedig nem szeretnék beleavatkozni – szólt közbe Telkes. – A vizsgálat szempontjából sokkal fontosabb, amit Maron professzor úr mondott az imént – fordult Parrag felé Telkes. – A készülékek, laboratóriumi eszközök közt, amelyek az ön által összeállított berendezést alkották, voltak robbanásveszélyesek is?
– Avatatlan kezében tíz közül kilenc is okozhat robbanást
– válaszolta Parrag Telkeshez intézve a szavakat, de hangján érződött, hogy amit mond, azt Bertalannak címzi. – Éppen ezért a legkevesebb, amit elvárhatok, hogy távollétemben, de különösen a megkérdezésem nélkül senki ne babráljon az asztalomon...
Parrag még folytatta volna, de egy meglehetősen nagy méretű készüléket cipelve két munkás lépett a terembe. Parrag intett nekik, majd odaszólt Telkesnek:
– Mindjárt visszajövök, csak megmutatom az embereknek, hová tegyék a készüléket. Most hozattam fel a raktárból
– fűzte hozzá, még távozóban, egyenesen Bertalan szemébe nézve –, magam akarom beállítani és bekötni. – Aztán újra Telkes felé fordult: – Azonnal itt vagyok!...
Alig távozott Parrag, az ajtónál mozgás támadt. Nyurga, szemüveges fiatalember lépett a terembe. Néhány szót váltott a közelben állókkal, aztán erélyesen utat tört magának a Telkeséket körülvevő tömegben.
– Sürgős levelet hoztam a doktor úrnak – állt meg a rendőrorvos előtt, és egy nagy alakú borítékot húzott elő táskájából.
Amíg Telkes arról faggatta Bertalant, biztosan emlékszik rá, hogy nem nyúlt semmihez Parrag asztalán, a rendőrorvos átfutotta a jegyzőkönyvnek látszó, többoldalas iratot, aztán összehajtva a zsebébe süllyesztette. Közben gyors pillantást vetett Bertalanra és Parragra, aki visszatérve megint úgy helyezkedett el a mindenünnen összeverődött kíváncsiskodók közt, hogy szemközt legyen Bertalannal.
A körülállók közül egyedül Litta vette észre, hogy ha Telkes olyan kérdést tesz fel, amelyre logikusan Parragnak kellett volna válaszolnia, Bertalan mindig sietve magához ragadta a szót, és ő felelt a kémikus helyett...
– Mint már említettem, az is lehetséges, hogy a kísérlethez használt készülékek közül valamelyikben zárlat keletkezett, és a kipattanó szikrák lángra lobbantották egyiket vagy másikat a sokféle vegyszer közül – válaszolta már önmagát ismételve megint csak Bertalan Telkes újabb kérdésére. A homlokára koppintott: – Ejnye... most jut eszembe: a feszültségszabályozót valóban átállítottam, mert a voltmérő már igen magas értéket jelzett, de a...
– Ezek szerint mégis hozzányúlt valamihez! – hallgattatta el egy kézmozdulattal Telkes. – Ön szerint ez nem okozhatott olyan zárlatot, ami azután a robbanás közvetlen vagy közvetett okozója lett?
– Kizárt dolog! – válaszolta határozottan Bertalan, majd hangot váltva hozzáfűzte: – No persze, ha tudtom nélkül Parrag valamit művelt a készülékkel, akkor egészen más a helyzet.
– Csak annyiban más – csapott le a beismerésre Parrag –, hogy, enyhén szólva, igen könnyelmű volt, amikor megkérdezésem nélkül bármit is változtatott azokon az értékeken, amelyeket előzőleg beállítottam.
A csoportban elvegyülve ott álldogált Ravin is. Most előrefurakodott, és Parrag mellé lépett. Kezét megnyugtató mozdulattal a kémikus karjára fektette, és mielőtt megszólalt, fürkésző pillantást vetett Bertalanra.
– Hamarosan fény derül a történtekre... Magam részéről bizonyosra veszem, hogy műszaki hiba volt a robbanás előidézője – mondta ajka szélén különös mosollyal. Ujjával Parrag asztalára mutatott: – Egy túlhevült készülék, egy kipattanó szikra valóban könnyűszerrel meggyújthat olyasmit is, amit egyébként a legszigorúbb tűzrendészeti ellenőr sem tart robbanásveszélyesnek.
Telkes nem intette hallgatásra a kéretlen közbeszólót.
– Ön milyen munkakört tölt be az intézetben? – kérdezte Ravintól jegyzetei közt lapozgatva.
– Kozmoarcheológus vagyok, a Mars-expedíció tagja voltam. Eleinte csupán a marsagy neuronjainak kémiai elemzésével foglalkoztam, most kapcsolódtam be egy ezzel összefüggő másik munkába is...
– Igen, igen, már emlékszem! Neve Ravin, ugye? Ön találta meg odaát – mutatott ujjával a feje fölé Telkes – a marsagyat tartalmazó edényt.
– Igen.
– Mi az a másik munka, amit említett?
– Szakterületem a biotechnika is. A konzervált marsagyban feltehetően még ma is meglevő emlékképek reprodukálásának, számunkra is érthető módon való felderítésének lehetőségeit keressük. A Bertalan-féle memotranszferálást ugyanis a transzferbizottság nem engedélyezte.
– Miért nem? Ravin vállat vont:
– Az egyébként, ahogyan mondani szokás: “üzembiztos" memotranszferálás ebben a különleges esetben bizonyos veszélyeket rejt magában. Nem tudhatjuk előre, hogy a marsi eredetű emlékképeket átvevő ember hogyan reagál az előttünk merőben ismeretlen tudásanyagra.
– Értem! – bólogatott szórakozottan Telkes, aztán Maronhoz fordult: – Még a nap folyamán szakértőnkkel újra felkeresem önöket. Kérem, adjon utasítást, hogy további intézkedésig senki sem hagyhatja el az intézetet. Legkésőbb két órán belül vissza...
Vékony, éles férfihang szakította félbe Telkest. Egy fehér köpenyes, csaknem kamaszkorban levő laboráns a folyosó felől jövet megállt az ajtóban, és az üvegcserepeken taposva, izgatott, magas fejhangon bekiáltott:
– Kelemen... Kelemen mérnök meghalt – süvített végig hangja a termen.
– Kelemen? – ismételte a nevet Telkes, és felugrott az asztal mellől. – ó is itt dolgozik?
– Igen – válaszolta valaki.
– És hol van?
– Néhány lépésre innen, az egyik mosdóban – mutatott a folyosó felé sápadtan a laboráns.
Telkes, a rendőrorvossal nyomában, már a laboráns mellett állt. Megragadta a fiú karját:
– Jöjjön velem!
Vérmérséklete szerint mindenki másképp fogadta a váratlan hírt, de a felindulás általános volt. Csak Parragot foglalkoztatta tovább is a maga dolga. Bertalanhoz lépett:
– Mikor intézkedik, hogy pótolják, amit a robbanás tönkretett? – kérdezte támadóan éles, agresszív hangon.
– Most más dolgom van! – válaszolta Bertalan ingerülten. A ritkuló tömegben hátrafont kezekkel, szótlanul fel és alá sétált az asztal előtt. A helyzet nem volt alkalmas arra, hogy Parraggal előre nem látható kimenetelű vitába bocsátkozzék. Erősen megzavarta Ravin fürkésző pillantása is, amelyet elmenőben reá vetett...
Tőle ritkán hallott engedékeny hangon végül mégis odaszólt Parragnak:
– Írja fel, mire van szüksége, és jöjjön be vele később hozzám.
Tűnődve nézett az ajtó felé, amerre Telkesek távoztak. Aztán hirtelen sarkon fordult és bement a szobájába.

A mosdóban csak ketten voltak. Telkes és a rendőrorvos. Az egyik fülkében, felsőtestével a kagylóra borulva, groteszk, természetellenes helyzetben feküdt Kelemen.
Az orvos felegyenesedett a halott mellől, beidegzett mozdulattal letörölte nadrágja térdét, mintha poros lett volna, aztán a mögötte álló Telkeshez fordult:
– Ezt is megfojtották! – mutatott Kelemenre. – Csakúgy, mint Kormost a transzferlaborban.
Telkes meghökkenve kapta fel a fejét:
– Kormost?... Megfojtották?... Hát nem áramütés ölte meg?
– A kihallgatás közben kaptam kézhez a boncolási jegyzőkönyvet. Amikor Kormos kezén az áramütés okozta sebek keletkeztek, már körülbelül két órája halott volt.
Az orvos akkurátus, kissé színpadiasán ható mozdulattal elővette zsebéből a néhány perccel előbb kézbesítővel utána küldött levelet, és átnyújtotta Telkesnek. A nyomozó előbb gyorsan átfutotta a jegyzőkönyvet, aztán a tejüveg ablakhoz állva figyelmesen, sorról sorra még egyszer elolvasta.
– Ez nekem magas! – nézett fejét ingatva értetlenül a rendőrorvosra. – Hiszen ebben a jegyzőkönyvben egyszer sem fordul elő a fojtogatás szó...
– A halálnem, amellyel a minap Kormost, most pedig Kelement is megölték, a fojtogatásra emlékeztet. Ezért használtam a szót... A történteket nagyjából így lehet rekonstruálni: A gyilkos nyakuknál erősen megragadta áldozatait, s miközben fogva tartotta őket, valamilyen módon ingerületet hozott létre az irányító bolygóideg agyi központjában, az úgynevezett vagusmagban. Ennek hatására azonnal elállt a légzés.
– Ilyen ismeretekkel csak orvos rendelkezhet!
– Az is csak akkor, ha igen jó anatómus... – fűzte hozzá a rendőrorvos.

A robbanás, majd Kelemen halálának híre futótűzként terjedt el az intézetben. Mire Telkes és a rendőrorvos kiléptek a mosdóból, sokan tolongtak már az ajtó előtt. A várakozók közt volt Maron és Galli is.
Telkes bezárta a mosdót, közben futólag odaszólt Gallinak:
– Valószínűleg szívinfarktus. Többet egyelőre nem tudok mondani.
Utat tört magának Maronhoz, és a nála jóval alacsonyabb professzor füléhez hajolva halkan, nyomatékosan megismételte:
– Ne feledje, kérem, utasítani a portát, hogy újabb intézkedésig senki sem hagyhatja el az intézetet!
Maron éveket öregedett az elmúlt néhány óra alatt. Közel húsz év óta állt az intézet élén, soha súlyosabb baleset nem fordult elő. Most két halottja van az intézetnek, az elsőt még el sem temették. Az örökös mosolyt hordozó vonások eltűntek arcáról, helyüket a gond és az aggodalom barázdái foglalták el.
Telkes rövid ideig gondolkodott, hogy merre induljon, aztán úgy döntött, hogy előbb körülnéz Kelemen munkahelyén, majd néhány szót vált még Bertalannal. Egy kísérőt kért maga mellé, de néhány lépés után megtorpant és újra megkereste a sokaságban Maront.
– Csak egyetlen kapun keresztül lehet az intézet területére bejutni vagy innen távozni? – kérdezte a professzort.
– Nem, még egy kapu van, de ott nincs portás. Ahhoz azonban csak azok kapnak kulcsot, akiknek az intézet mellett, voltaképpen még az intézethez tartozó épületekben van a lakásuk.
– Hány ilyen lakás van?
– Körülbelül harminc. De hogy a családtagok közül hánynak van saját kapukulcsa, arról fogalmam sincs – húzta magasra a vállát Maron.
– Akkor önt kérem meg arra, hogy tétessen azonnal biztonsági lakatot arra a kapura, a kulcsát pedig adja át nekem. Nagyon fontos, hogy tudtom nélkül egyelőre senki se távozhassék az intézetből. Egyébként rögtön gondoskodom arról, hogy őrszemeket állítsanak a kerítéshez.
– De hát mi történik itt? Miért van szükség ilyen intézkedésekre? – kérdezte gyenge hangon Maron.
– Gondolhatja, professzor úr, nem ok nélkül teszem, amit teszek, és természetesen mindenért magamra vállalom a felelősséget.
– De nekem, mint az intézet igazgatójának, tudnom kell...
– Ha most többet mondanék annál, mint amennyit már elmondtam és amit önök is tudnak, esetleg olyan találgatásokba bocsátkoznék, amelyekkel jóvátehetetlen kárt okozok. Kérem, legyen türelemmel. Leghelyesebb, ha most a szobájába megy és ott is marad, így legalább azonnal megtalálom önt, ha a későbbiek során még szükségem lenne a segítségére.
Maronra nézett, aki szótlan bólintással válaszolt. Amikor Telkes elment, Galli kérdő pillantást vetett a mosdó ajtaja előtt őrködő orvosra, de annak merev arca semmit sem árult el. Közben egyre több ember verődött össze. Az ilyenkor egyébként csöndes folyosón mind nagyobb lett a lárma, adták-vették a híreket, s akik továbbadták őket, rendszerint toldották is valamit rajtuk.
Galli belekarolt Maronba, aki a falnak támaszkodva, elrévedő tekintettel nézett maga elé. Sokáig álltak így a zsivajgó tömegben, mintha arra vártak volna, hogy még történik valami. De csak egy rendőr került elő valahonnan, s átvette a kulcsra zárt mosdóajtók őrzését. A rendőrorvos pedig Telkes után indult.

Az előző nap alaposan felkavarta Bertalan nyugalmát. A rendes munkaidő már letelt, amikor Telkes végre engedélyt adott rá, hogy mindenki elhagyhatja az intézetet. Közben kétszer is felkereste a szobájában Telkes. A nyomozó tartózkodó volt, de nagyon udvarias.
Első alkalommal a robbanás előzményeiről kérdezősködött: vissza-visszakérdezve újra elmagyaráztatta Bertalannal, hogy voltaképp milyen kutatási feladattal bízta meg Parragot, mit kell a kémikusnak megoldania, és milyen kísérletet végzett vagy készített elő, amikor a baleset történt. Bertalan természetesen kitartott állítása mellett: Parrag a működő neuronok állapotváltozásait, és e folyamatoknak a transzfereljárás fejlesztése szempontjából rendkívül fontos összefüggéseit, egymásra hatását vizsgálta.
Telkes ekkor már nem volt egyedül. Egy magas és sovány férfival érkezett, aki cseppet sem látszott barátságosnak. Divatjamúlt, kissé megkopott ruhát viselt, állandóan jegyezgetett. Ha éppen nem írt a noteszába vagy beszélt, levette régimódi drótkeretes szemüvegét, és egyik száránál fogva úgy pörgette, hogy az üveg fényes köröket írt le a levegőben. Haja nem volt, bőre fényesen feszült csupasz feje tetején. Egy-egy odavetett kérdéséből Bertalan arra következtetett, hogy Telkes kísérője a szakértő lehet, akit a robbanás körülményeinek kivizsgálásához segítségül hívott.
Másodszor egyedül kereste fel őt Telkes, és arról faggatta, milyen volt a viszony Kelemen és közte. Telkes, nyilvánvalóan Marontói szerzett értesülése alapján, már tudott a reprobotról, és azt is tudta, hogy Bertalan kezdettől fogva ellenezte Kelemen elgondolásának a megvalósítását.
Miért?
Ennek a kérdésnek már éle volt, és – Bertalan legalábbis úgy érezte – határozottan ellene irányult.
Amikor Kelemen holttestét elvitték és végre Telkesek is elhagyták az intézetet, senkinek sem volt sejtelme arról, hányadán áll voltaképpen a nyomozás.
Bertalan késő este ment haza, bár semmi dolga nem volt az intézetben. Abban reménykedett, hogy Maron felkeresi vagy magához hívatja, és tájékoztatja arról, amiről időközben értesült. Este hét óra tájban már nem bírta türtőztetni magát, és közvetlen vonalán felhívta Maront. A kagylót nem vették fel. A portástól tudta meg, hogy a professzor már nincs az intézetben. Ekkor ő is hazament.
Éjszaka nem jött álom a szemére. Mire megvirradt, eleredt az eső, és a szél besodorta az ablakon a finoman permetező cseppeket.
Becsukta az ablakot, és a fürdőszobában sokáig nézte magát a tükörben. A borotválkozás nem sokat segített, elcsigázott arca gyűrött maradt, a szeme karikás. Nem szerette a hideget, most mégis úgy határozott, hogy hideg vízzel tetőtől talpig lezuhanyozza magát. Aztán felöltözött, erős feketét főzött és megitta. Máskor bőségesen szokott reggelizni, most egy falatot sem bírt lenyelni.
Néhány sort firkantott egy cédulára, és elmenőben az előszobafogasra akasztotta, így levelezett a takarítónővel, aki hetente kétszer-háromszor rendbe tette a lakást, és a kapott utasítás szerint bevásárolt. A hűtőszekrényben mindig kellett enni- és innivalónak lennie. Bertalan az intézetben ebédelt, reggelijét és vacsoráját többnyire Litta, néha maga készítette el.
Az órára pillantott. Még csak hat óra volt. A villanegyed, ahol egy magános kis kertes villában lakott, autóval mintegy húsz percre volt az intézettől. Ha most elindul, legkésőbb fél hétre az intézetben van. A munkaidő viszont csak nyolckor kezdődik... “Feltűnő lehet, ha éppen ma ilyen korán bemegyek" – ötlött eszébe. Kellemetlen lenne, ha történetesen már a munkateremben vagy éppenséggel a szobájában találná Telkest...
Végül úgy döntött, hogy kihozza a garázsból a kocsit, és a városon kívül autózik egyet. “Kár, hogy Litta ma nem aludt itt, kettesben csak gyorsabban múlna az idő" – gondolta. De a rendőrségi tortúra végeztével tegnap délután ő maga küldte haza a lányt. “Jobb, ha most nem látnak együtt – figyelmeztette –, így talán eszükbe sem jut, hogy téged is kihallgassanak." Litta belátta igazát.
Néhány perccel később már a városból kivezető műúton gördült kocsijával. A kelő nap elől eltakarodtak a felhők. Mintha a tenger hánykolódna, úgy hullámzott, imbolygott a tükörként fénylő ég alatt egy távoli, tarajos hegygerinc.
Pontosan nyolc óra volt, amikor Bertalan a szobájába lépett. A munkateremben már mindenki asztalnál ült, Parrag is. Magára vette köpenyét, és szokása szerint kiment a terembe, hogy asztalról asztalra megnézze, ki hol tart, mennyire jutott a munkájával. Gondosan ügyelt minden mozdulatára és szavára, nehogy valami másképpen történjék reggeli körútja során, mint egyébként.
Két-három méterre Parrag asztalától megállt, és anélkül, hogy megszólította volna, sokáig figyelmesen nézte a számtalan laboratóriumi eszközből, műszerekből, elektromos és elektronikus készülékekből összeállított, bonyolult rendszerrel foglalatoskodó kémikust. Már el sem fért saját asztalán, szomszédja, a kórházban levő Erdődi asztalának egy részét is birtokba vette.
Parrag nagy pontosságú laboratóriumi mérleggel különféle porokat kezdett méregetni apró porcelántálacskákba.
– Mit csinál? – lépett közelebb Bertalan. Halkan beszélt, csak Parrag hallhatta, amit mond. – Milyen anyagok ezek itt a tálkákban?
– Stabilizált transzurán elemek – válaszolta kelletlenül, fel sem nézve Parrag. – Tudhatná, hiszen a maga aláírására adta ki őket a raktár.
– Elárulná végre, mit akar velük kezdeni?
– Ha megmondanám, hogy mire készülök, valószínűleg nem hinné el – emelte fel végre fejét Parrag. Aztán hangot váltva, mogorván hozzáfűzte: – De ha mégis, nyomban a részlege programjába iktatná, s attól kezdve sajátjaként reklámozná az én ötletemet.
Felállt, és fél kézzel könnyedén arrább lökte a széket. A hangja most már ellenséges volt:
– Akik a memotranszferátor létrehozásában annak idején a segítségére voltak, sokat tudnának arról mesélni, hogyan viselkedik ma velük...
Félelmetes volt, ahogyan tekintetében leplezetlen megvetéssel kihívóan farkasszemet nézett főnökével. Bertalan arcán átcikázott az indulat, de türtőztette magát.
– Az ön csoportjának munkaprogramja a gondolkodás által az agyban kiváltott kémiai folyamatok és a memóriakapacitás összefüggéseinek tisztázása – mondta olyan hangon, mintha egy értekezlet tárgyát ismertetné. Kérdése is ugyanilyen hangsúlytalan volt: – Hol tart a munka magára kiosztott részével?
– A gondolkodás által kiváltott kémiai folyamatok?... – ismételte lebiggyesztett szájjal Parrag. Legyintett: – Most nem érek rá ilyesmivel bíbelődni, fontosabb dolgom van...
A közelükben két műszerész dolgozott egy transzformátoron, amelyet csak megrongált, de nem tett tönkre a robbanás. Az egyik műszerész még egyszer ellenőrizte a csatlakozásokat aztán hátraszólt:
– Bekapcsolhatod!
A másik a transzformátor elé állt, és lassan, fokozatosan lenyomta a kapcsolókart. A készülék homloklapjába épített voltmérő mutatója meglendült, gyorsan mind magasabbra kúszott.
Parrag arcvonásai hirtelen megváltoztak. Homlokáról eltűntek a barázdák, keze úgy markolta a szék támláját, mintha rosszullét környékezné.
Elengedte a széket, és furcsán szétterpesztve lábát az asztalnak támaszkodott. Mélyen előrehajolva csodálkozó értetlenséggel nézegette a hosszú számításokkal teleírt jegyzetlapokat, a vezetékekkel összekapcsolt készülékeket, műszereket.
Bertalan meghökkenve, minden idegszálát megremegtető izgalommal figyelte az alig leírható változást, amely a kémikus magatartásában bekövetkezett. Most ismét a régi Parrag Imre volt. És Bertalan érezte, hogy ez a néhány másodperc alatt lejátszódó átalakulás nemcsak látható külsőségekre korlátozódik. Ami valamilyen megmagyarázhatatlan oknál fogva villanásnyi idő alatt végbement benne, azt tükrözik most valódi énjére emlékeztető arcvonásai és a gyámoltalan pillantás, amelyet oldalt hajtott fejjel Bertalanra vetett.
Az egyik lombik alatt libbenő kék borszeszláng valamilyen folyadékot melegített. Parrag egy ideig önfeledten figyelte a lángnyelv hajladozását, aztán megérezvén Bertalan rátapadó tekintetét, felpillantott. Behúzta nyakát, és mint akit rajtakaptak valamin, elnevette magát. Elvette az égőt a lombik alól, tétován motozott, ide-oda rakosgatott az asztalon, céltalanul és bizonytalan kézzel.
Egyszerre abbahagyta a rakosgatást, az egyik asztalfiókból kivette napok óta nem használt pipáját, az elnyűtt dohányzacskót, és körülményesen megtömte a feketére égett pipát. Végigtapogatta zsebeit, közben az asztalt nézte. Aztán anélkül, hogy fejét megmozdította volna, szájában a pipával megszólalt:
– Lenne szíves tüzet adni? Véletlenül megint nincs nálam gyufa...
Bertalan zavarral vegyes izgalmat érzett. Sejtette, hogy talán soha vissza nem térő pillanatot mulaszt el, mégsem tudta rászánni magát, hogy újakkal is tetézve megismételje Parraghoz intézett kérdéseit. Zsebébe nyúlt, és közelebb lépve szó nélkül egy doboz gyufát nyomott Parrag markába.
A kémikus rágyújtott, és mélyen tüdőre szívta az első szippantást. Aztán sűrű füstfelhőket bodorítva visszaült asztala mellé, maga elé húzta a mérleget és a különböző színű porokkal púpozott kis tálkákat. Öklének támasztott fejjel töprengve nézegette a porkupacokat, mintha azon gondolkodna, hogy mit kezdjen velük.
Bertalan megfordult, és gyors léptekkel a szobája felé indult. Útközben apró fejrándítással intett Littának, hogy jöjjön be hozzá.

A szobába lépő fiatal titkárnő megszámlálhatatlanul sok iratba, feljegyzések, rajzok és jelentések halmazába temetkezve találta Maront.
– Fél háromkor kezdődik a megbeszélés a minisztériumban – figyelmeztette a mindenről megfeledkezve dolgozó tudóst. – Már leszóltam a garázsba, a kocsi a főbejárat előtt várja a professzor urat.
Maron fel sem tekintett a maga elé terített lepedő nagyságú rajzról. Csak amikor a titkárnő még egyszer, most már hangosabban elmondta ugyanazt, emelte fel a fejét. Megadó sóhajtással letette a logarlécet és a ceruzát, aztán ledobva köpenyét, magára öltötte a zakót, amelyet a titkárnő közben elővett egy szekrényből.
– Megbeszélés... – szűrte mérgesen a szót fogai közt Maron. – Tudja, mivel megy el ilyenkor az idő? Megbeszéljük, hogy ezen és ezen a napon, ennyi és ennyi órakor megint össze fogunk ülni, hogy megbeszéljünk valamit. Viszont arról, hogy miért ültünk össze, többnyire szó sem esik, mert időközben így vagy úgy, rejtélyes módon már megoldódott vagy éppen tárgytalanná vált, amiért összetrombitáltak bennünket. Ma sem lesz másként, erre akár itt rögtön mérget veszek...
Az ajtóból még búcsút intett, aztán öreges, apró léptekkel lecsoszogott a kapuhoz. Ott már várta az intézet nagy, fekete kocsija, amely ugyan kizárólag az ő rendelkezésére állt, de amelyet magánügyben sosem vett igénybe.
A gépkocsivezető szolgálatkészen ugrott ki a volán mellől. Üdvözölte a professzort, és kinyitotta előtte a kocsiajtót.
Alig helyezkedett el Maron a széles hátsó ülésen és csapta be a sofőr mögötte az ajtót, Parrag lépett ki a kapun. Nem nézett se jobbra, se balra, egyenesen a kocsihoz sietett. Felnyitotta az elülső, a sofőrülés melletti ajtót, és bevágta magát az autóba.
– Kérem, vigyenek haza, nem jól érzem magam – szólt oda félig hátrafordulva, magától értetődő hangon Maronnak. – Itt a közelben lakom, akárhová mennek a városba, mindenképp útbaesik...
A sofőr elhűlve hátrafordult, és kérdő pillantást vetett a professzorra. Az is értetlenül nézte a kémikust, aki azonban legkevésbé sem zavartatta magát.
– Mehetünk? – sürgette türelmetlenül a vezetőt.
Maron vállat vont:
– Hajtson hát akkor előbb Parrag kolléga lakására, onnan megyünk a minisztériumba – mondta engedékenyen. Előrehajolva megnézte, mennyit mutat a műszerfalba süllyesztett óra, és 'megveregette a vezető vállát. Intett, tegyen Parrag kívánsága szerint. – Útba esik, meg aztán korán is van még..., idején odaérek a tárgyalásra.
A motor felbúgott, és a kocsi előreszökkent a fényesre kopott sima aszfalton.

Reggel még elő-előbújt a felhők közül a nap, kora délelőtt azonban a szélcsendes időben földig ereszkedtek a szürke felhők. Híg iszapként nemcsak a várost borították be, hanem még a hegytetőre épült intézetet is ellepték.
Amilyen sok ember nyüzsgött délidő tájt a főépület alagsorában levő kis büfében, olyan üres volt a helyiség most, munkaidő alatt. Csak az egyik asztalnál ültek hárman: Maron, Ravin és Bertalan. Nemrég érkeztek ők is, véletlenül verődtek össze.
Ravin éjjel-nappal a reproboton dolgozott, alig pihent valamit. Éppen a büfébe igyekezett egy feketére, amikor összetalálkozott Maronnal. Nyomban el is panaszolta aggályait: a rábízott csoport Kelemen nélkül nagyon nehezen birkózik a reprobot még megoldatlan problémáival. Beszélgetés közben Maron észre sem vette, hogy irányt változtat, és Ravinnal együtt maga is a büfé felé lépked: őt is elkapta a láz, amely Ravint fűtötte. Ha valaki ekkor megkérdezi tőle, hogy hová készült tulajdonképpen, bizonyosan nem tudta volna megmondani.
Már az alagsorba vezető lépcsőn haladtak lefelé, amikor Maron észrevette, hogy néhány lépésre tőlük Bertalan siet végig a folyosón. Rögtön lecsapott rá. Meginvitálta egy kis beszélgetésre, és persze az ilyen álmosító időben mindig jóleső feketére.
Az ablak mellett ültek, de itt is olyan sötét volt, hogy még a tenyérnyi büfé túlsó sarkáig sem igen láttak.
– Hozzon nekünk feketét – szólt oda Ravin a pult mögül elébük siető felszolgálólánynak. – Három feketét, de jó erősek legyenek! – ismételte, aztán mosolyogva hozzáfűzte: – Most az egyszer, kivételesen, normán felüli adag kávét tegyen a gépbe...
Maron röviden elmondta Bertalannak, hol akadt el a munkájával Ravin.
– A legjobb biotechnikusok és biofizikusok maga mellett, a transzferrészlegen dolgoznak. Szeretném, ha egy-két tehetséges fiatalt egy időre átengedne Ravinnak.
Bertalan csupán udvarias bólintással felelt.
– Nos, kiket javasol? – sürgette kissé türelmetlenül Maron a választ.
Bertalannak már ajkán lebegett néhány név, de még mielőtt kimondta volna őket, meggondolta magát. Kelletlenül legyintett:
– Akik számításba jöhetnek, nálam is fontos munkákon dolgoznak. Most hagyjanak fel munkájukkal szegény Kelemen halva született ötlete miatt?... A problémákat, amelyekről Ravin kolléga beszél, valószínűleg maga Kelemen sem tudta volna megoldani, mert azok, szerintem, egytől egyig megoldhatatlanok.
– Pontosan ismerem Kelemen elgondolásának minden részletét, és vállalom, hogy befejezem az általa megkezdett munkát – jelentette ki Ravin határozottan. – A végső megoldást világosan látom, csupán a gyakorlati megvalósítás során adódó részletkérdések gyors tisztázásához van segítségre szükségem. Nem megoldhatatlan problémákkal viaskodunk, hanem időt akarunk nyerni.
Az asztal közepére állított karcsú üvegvázában két szál rózsa kókadozott. Bertalan válasz helyett a lehullott szirmokat kezdte szedegetni, egyenként két ujja közé csípte és a hamutartóba szórta őket.
Maron várt egy ideig, aztán a maga csöndes módján beszélni kezdett:
– Bertalan kolléga!... Néha az az érzésem, hogy maga szerint a memotranszferálással elértünk a csúcsra, ahonnan nincs tovább. Nem becsüli túl a találmányát? Tudnia kell, hogy a transzferátor ma még csupán az első sikeres próbálkozás a biokibernetikának ezen a sajátos területén. Mint minden felfedezésnek, találmánynak, idővel a memotranszferálásnak a szerepköre is kialakul a tudományban. Soha senki nem vitathatja el öntől az első lépés dicsőségét..., de hol vagyunk még az utolsó lépéstől?
Alig hallgatott el Maron, szélesre tárult a büfé ajtaja, és Párrag lépett be rajta. Nyersen odaszólt a pult mögött tevékenykedő lánynak:
– Feketét és dupla konyakot. De gyorsan!... Körülnézett, és amikor észrevette Maronékat, egyenesen feléjük vette útját. Hívás nélkül az asztalukhoz ült.
A hamutartónak támasztva füstölgőit Bertalan félig szívott szivarja.
Parrag undorkodó mozdulattal megfogta a szivart, és égő végét a vízzel teli virágvázába mártotta.
Ugyanekkor érkezett az asztalhoz Maron, Ravin és Bertalan feketéjével a felszolgálólány.
– Rögtön hozom önnek is a kávét és a konyakot – szólt oda Parragnak, letéve a csészéket.
Parrag féloldalt a lányra pillantott, aztán csak legyintett, és magához húzta Ravin elől a csészét. Maron és Ravin csodálkozva összenéztek, de Bertalan máris Ravin elé tette a maga feketéjét.
– Én szívesen átengedem a kávémat – mondta zavartan.
– Már kettőt ittam ma, meg aztán amúgy is mindjárt hoznak még egyet.
Parrag, mintha mi sem történt volna, lassan kortyolgatta a kávét. A beállott csönd cseppet sem zavarta, arcán látszott, hogy gondolatai másutt járnak.
Maron – talán csak azért, hogy feloldja a kínos helyzetet – odaszólt a felszolgálónak:
– Olyan sötét van itt, hogy az orra hegyéig sem lát az ember. Kérem, kapcsolja be a világítást.
A fiatal lány, aki tanúja volt az előbbi különös jelenetnek, maga is zavarban volt. A kapcsolótáblához sietett, és valamennyi lámpát meggyújtotta. A mennyezeten és körül a falakon sorra világítani kezdtek a fénycsövek.
Parrag letette a kávéscsészét, és lassan hátradőlt a széken. Mintegy álmából ébredve körüljártatta tekintetét, majd előrehajolt, és két alsókarját az asztalra fektetve, összekulcsolt ujjai közé fogta a csészét. Feje előrecsuklott, válla legörnyedt, mintha láthatatlan súly nehezedne rá.
Amikor újra felemelte a fejét, tekintete Bertalanéval találkozott. Arca előbb még sötét és zárkózott volt, mély ráncokkal a szemöldöke között, most pedig értetlen és riadt csodálkozás fénylett a szemében. Mintha sejtelme sem lenne arról, hogyan került Maronék asztalához.
Rövid tétovázás után tányérjánál megfogva felemelte a kávéspoharat, és Ravin elé tette. Zavartan mosolygott rá, mintegy bocsánatot kérve előbbi udvariatlanságáért. Aztán hirtelen felpattant, valamit hebegett, majd sarkon fordulva, egyre gyorsabb léptekkel az ajtó felé indult. A felszolgáló éppen akkor ért oda a megrendelt kávéval és konyakkal.
– Hagyja csak itt, majd mi megisszuk – intett Bertalan a kislánynak, aki végképp megzavarodva, tanácstalanul nézett Parrag után.
– Fura alak ez a Parrag – csóválta fejét Maron. – Képzeljék csak, mit művelt a minap. A minisztériumba készültem az intézeti gépkocsival valamilyen tárgyalásra, amikor betelepszik a sofőr mellé, és se bű, se bá kijelenti, hogy előbb őt vigyük el a lakására, mert rosszul érzi magát. Mit tehettem? Ráhagytam a dolgot...
– Igen, néha valóban különösen viselkedik mostanában – mondta szárazon Bertalan, és újra csipegetni kezdte a lehullott szirmokat a virágváza körül. Futó pillantást vetett Ravinra, aztán a homlokára koppintott mutatóujjával: – Úgy látszik, néha a kelleténél több kereke működik egyszerre... Mindenesetre megpróbálom rávenni, vizsgáltassa meg magát Gallival. Valószínűleg túldolgozta magát, és pihennie kell egy ideig. Talán ez magyarázza a robbanást is...
Marón nyomban visszatért a reprobotra, és kifejtette, mennyire fontosnak tartja, hogy a berendezést mielőbb üzembe helyezhessék. Bertalan rideg, szenvtelen arccal hallgatta; egész magatartása, fejének és két kezének minden önkéntelen mozdulata merev, sőt ellenséges visszautasítás volt.
Ravin hallgatott.
Maron végre is elvesztette a türelmét. Felállt, és tőle szokatlan, parancsoló hangon utasította Bertalant:
– Még ma választ kérek! Nevezzen meg nekem legalább négy jó képességű biotechnikust, akiket nélkülözhet. Én fogom közülük kiválasztani azokat, akik holnaptól kezdve kizárólag a reproboton, Ravin mellett dolgoznak majd. Ravint pedig tekintse úgy, mint akinek itt az intézetben én vagyok az egyetlen fölöttese, és a továbbiakig csak tőlem kaphat utasításokat.
Bertalan elvörösödött.
– Ahogy kívánja, professzor úr – bólintott kimérten Maron felé rövid hallgatás után. Pénzt dobott az asztalra, és kurta fejhajtással elsietett.
Litta széttárta végig kigombolt köpenyének két szárnyát, és nekifeszítette őket a szemből csapásszerűen érkező heves szélrohamoknak. A gyártóüzemből jött, ahonnan gömbölyűre nyírt törpeakácokkal szegélyezett kerti út vezetett a transzferlabort és a Bertalan-részleg munkatermét is magába foglaló épülethez. Sarok nélküli, nyitott szandált viselt. Talpa alatt ropogott az apró szemű kavicsszőnyeg, amelybe végig a hosszú sétányon szabályosan ismétlődő mintákat rajzolt gereblyéjével a kertész. A park kihalt volt, az utak üresek, csak távolabb, a virágágyakban hajladozott néhány fiatal lány. Színes fejkendőjükkel mintha maguk is óriási kék, piros, sárga, lila virágok lettek volna.

Litta megállt az egyik fa mellett, kezét szeme magasságában a fatörzsnek támasztotta. Innen éppen a transzferlabor ablakaira látott.
Mozdulatlanul, rátapadó tekintettel nézte az ablakokat. Nem vette észre, hogy az egyik mellékösvényen, alig néhány lépésre tőle Parrag ül egy padon.
Littát nézte. Még kicsit odább is ült a padon, hogy jobban lássa a lányt, akinek kurtára nyírt fekete hajjal övezett arca most színtelennek hatott, mert nem volt rajta festék. De ajka így is olyan piros volt, mintha rúzsozta volna, fekete szempillái kiemelték és még kékebbé tették a kék eget visszatükröző szemét.
Parrag már hosszú percek óta figyelte, még nem szánta rá magát, hogy megszólítsa. Ez a néma megfigyelés sokkal szórakoztatóbb volt. Csak amikor Litta elengedte a fatörzset és kissé vontatott, lassú léptekkel újra elindult, állt elébe váratlanul.
Litta megtorpant, majd kikerülve Parragot tovább akart menni. De valami fogva tartotta. Talán a meghatározhatatlan belső izzás, mely földöntúli fényként lobogott a kémikus rászegezett szemében.
– Nem jött el, hiába vártam – mondta Litta útját állva fojtott hangon Parrag. – Nehogy még egyszer bolonddá tegyen! Most én fogom elvenni Bertalantól, ami az övé!... Valószínű, hogy ezt rossz néven veszi majd, de maga pontosan kilenckor a lakásomon lesz! Érti? Este kilenckor várom. Ha ma sem jön el...
Nem fejezte be a mondatot. De a hangsúly, a félig lehunyt szemhéjak alatt parázsló fény és a könnyed, mégis erőszakos mozdulat, amellyel ujja megérintette Litta arcát, többet mondott mindennél.
Litta hátrább lépett, széles ívben megkerülte Parragot, aztán futva indult az épület felé. Parrag csak állt, nem nézett utána. Mélyről jövő, hörgő köhögés szakadt fel belőle. Kezét mellére szorítva sokáig köhögött, arcát fájdalom torzította el.

Nagyot reccsenve kettétört a meghajlított rugalmas vonalzó Bertalan kezében. Földhöz csapta a két fél darabot, aztán a kilincset lenyomva meggyőződött róla, jól becsukta-e Litta maga mögött a munkaterembe nyíló ajtót.
– Hiába próbálok vele beszélni, rám se hederít – mondta a tehetetlenség mozdulatával, két kezét kifordított tenyérrel maga elé tartva, rekedten Bertalan. – Még örülök, ha nem vaskos gorombaságokat vág a fejemhez, amikor kérdezek tőle valamit. És nem léphetek fel erélyesen, semmire nem kényszeríthetem...
– A kezében vagyunk. Te is, én is. Ha nem megyek fel hozzá, képes botrányt csinálni.
– Nincs más hátra, meg kell tenned! – Bertalan szavainak hangsúlya nem hagyott kétséget afelől, mit kell Littának megtennie... – Menj fel hozzá este, és próbálj minél többet kiszedni belőle.
Litta lopva Bertalanra pillantott. Megérezte, hogy a fegyelmezett arc olyan indulatokat takar, amelyeket teljesen értelmetlen most a felszínre hozni.
Felállt, és beidegzett mozdulattal, két kézzel megigazította a haját. Eltelt néhány pillanat, mielőtt megszólalt:
– Számíthatsz rám – mondta olyan hangon, mint amikor valamilyen jelentéktelen ügy elintézését vállalta el. Bertalan arca megrándult a szenvtelen hangra, de Litta úgy tett, mintha nem venné ezt észre. – Biztos lehetsz, hogy szóra bírom... , ha egyáltalán szóra lehet bírni! Persze más kérdés, hogy a jövőre nézve is támpontot nyújt-e, hasznát vehetjük-e annak, amit esetleg elmond. Ami történt, megtörtént, azon nem lehet változtatni... Mi következik ezután? Ezt valószínűleg ő maga sem tudja.
– Kérdés, tudatában van-e egyáltalán, hogy transzferáltam. Az is elképzelhető, hogy semmire sem emlékszik...
– Ne ringasd magad illúziókba! Parrag nagyon is tudatában van mindannak, ami vele történt. Külsőre ugyanolyan ember maradt, mint volt, ha a modora, magatartása megváltozott is. De mi megy végbe benne? Csak a tudása lett több, vagy gondolatvilága is átalakult vajon? Hol és hogyan kapcsolódnak földi ismeretei azzal a feltehetően merőben új ismeretanyaggal, amelyre a transzferálás révén tett szert?... Mondd – szakította félbe saját magát hirtelen Litta –, gondolkoztál már azon, hogy mi változhatott meg a transzferálás során a marsagyban? Sejted már, miért lett kisebb a fajsúlya?
– A beállott változás okáról csak biokémikus tudna konkrétumokat mondani. Magam részéről mindössze abban vagyok biztos, hogy nincsenek benne idegáramok, és a neuronok teljesen kiürültek, valószínűleg semmiféle emlékképet nem tartalmaznak már.
– Emiatt változott volna meg a fajsúlya?
– Lehet... , nem tudom – válaszolta vontatottan Bertalan. Szivarjával piszmogva folytatta: – Nem gondoltam, hogy a marsagy ilyen, már szemre, behatóbb vizsgálat nélkül is megállapítható módon megváltozzék az emlékképek átültetése után. Ravin és munkatársai előbb-utóbb újra fogják vizsgálni, akkor pedig kiderül, hogy az előző analízisek során kapott adatok talán minden vonatkozásban eltérnek az újabb adatoktól.
– Nem lehet úgy rendezni a dolgot, hogy Ravinékat megelőzve éppen te legyél az, aki észreveszi a változást?
– Nem tudnék elfogadható okot mondani, miért akarom megvizsgálni az agyat. Emellett, ha egyedül állnék neki vizsgálgatni, az még a vaknak is szemet szúrna... – Bertalan felállt, és úgy folytatta: – A transzferbizottság elutasítja javaslatomat... A marsagy üres, nincsenek benne agyáramok... Parrag máról holnapra gyökeresen megváltozik... Csak idő kérdése, mikor ötlik fel valakiben a gondolat, hogy az események összefüggésben állhatnak egymással!
Litta a falnak támaszkodva, mozdulatlan arccal hallgatta Bertalant. Csak akkor emelte fel a fejét, amikor a férfiból kibuggyant a beismerés:
– Számítottam rá, hogy egyszer-egyszer talán majd felmerül még a reprobot megvalósításának gondolata, de ki sejtette, hogy Ravin személyében ilyen hamar utódja akad Kelemennek? Ha nem hozza át a Földre a marsagyat, talán örökre feledésbe merül az az átkozott reprobot...
Litta vállával ellökte magát a faltól, és szánakozó pillantást vetett Bertalanra.
– Szedd össze magad, legalább látszatra igyekezzél az maradni, aki eddig voltál! – mondta elmenőben. És rövid habozás után hozzáfűzte: – Vigyázz arra, hogyan beszélsz, mit mondasz ezután mások előtt Kelemen munkásságáról. Főként a reprobotról amely az ő gondolata volt, de már nem valósíthatta meg. Kínos helyzetbe kerülsz, ha valaki megkérdezi, miért nem akadt soha egyetlen elismerő szavad a számára, vagy éppenséggel azt kezdik firtatni, kinek állhatott érdekében, hogy a reprobot feltalálója eltűnjék a porondról...
Litta hangja hideg volt és tárgyilagos. Amikor becsukódott mögötte az ajtó, Bertalan kirobbant:
– Ez így nem mehet tovább. Tennem kell valamit! Ajkát összeszorította, ujjai elfehéredtek, olyan szorosan markolták a szék karfáját.

Az intézet tökéletesen felszerelt orvosi rendelője modern, minden elképzelhető vizsgáló- és kezelőberendezéssel ellátott parányi kórház ambulanciájához hasonlított.
Galli doktor, mint rendesen, ma is a délelőtti vizitre feliratkozott és a mindenkire kötelező időszakos orvosi vizsgálatra berendelt intézeti alkalmazottak kartonjainak tanulmányozásával kezdte a napot.
Voltak állandó paciensei, akikről biztosan tudta, hogy voltaképpen semmi bajuk, de azért makacsul ragaszkodtak valamiféle képzelt betegséghez. Talán valóban meg is betegedtek volna, ha Galli rendszeresen el nem látja őket saját összeállítású, ártalmatlan kanalas orvosságokkal és mutatós kapszulákba adagolt porokkal. Természetesen ezen a napon is akadt néhány ismerős név a feliratkozottak között.
Felállt íróasztalától és a gyógyszerszekrényhez lépett, hogy megnézze, nincs-e fogytán egyik vagy másik ilyen “csodaszere", amikor nagy zajjal felcsapódott mögötte az ajtó, és Parrag lépett be a rendelőbe.
Külseje elhanyagolt volt, fehér köpenye foltos, mint egy festékpaletta.
Egyenként szemügyre vette a falak mentén sorakozó készülékeket, valamennyi berendezési tárgyat, aztán elhúzta a száját, olyan kifejezéssel, mint aki nem sokra értékeli, amit lát.
Sarkával berúgta maga mögött az ajtót, az orvoshoz lépett, és zsebre tett kézzel, szétvetett lábbal megállt előtte.
– Sugározzon be három dózis ultragravorral – mondta bevezetés nélkül, rekedten suttogó, mégis ellentmondást nem tűrő hangon. – Egy-egy dózis két másodperc legyen.
Galli megrökönyödve nézett a kémikusra. Visszaült asztalához, és amíg kikereste Parrag kartonját, lázasan kutatott emlékezetében, olvasta vagy hallotta-e valaha is ezt a szót: ultragravor.
– Mit mondott? – fordult szembe végül Parraggal. – Mivel sugározzam be?
Most Parrag bámult úgy az orvosra, mint imént az őreá. Aztán hirtelen megértés fénye villant fel szemében, és szája gúnyos, fitymáló mosolyra húzódott.
– Persze... hiszen maguk még nem tartanak itt – legyintett lekicsinylően. – Akkor hát adjon helyette háromperces kobaltbesugárzást – mutatott könyökével a rendelő egyik sarkában felállított, tekintélyes méretű sugárterápiás készülékre.
– Kobaltbesugárzást? De hiszen azt daganatos betegségek gyógyításánál alkalmazzák! Ez a készülék pedig csak a már gyógyult betegek utókezelésére való...
Parrag egy székre dobta köpenyét, lerángatta magáról az inget, és a készülék felé indult.
– Nem azért jöttem, hogy előadást tartsak arról, hányféle hatása van még a szervezetre a kobaltsugárzásnak azokon a hatásokon kívül, amelyeket maguk ismernek – vetette oda közben fölényesen. – Szükségem van a besugárzásra, és kész!
“Ennek, úgy látszik, nem valamilyen pirula, hanem a besugárzás a bogara" – gondolta befelé mosolyogva Galli. Hozzá volt szokva az ideges, agresszív paciensekhez, s ami ezekkel a tulajdonságokkal rendszerint együtt jár: tudálékosságukat sem vette rossznéven. A sok évi orvosi gyakorlat rég megtanította arra, hogy csak elidegeníti magától a képzelt betegséggel hozzá forduló embereket, ha mindjárt kezdetben próbálja őket meggyőzni öndiagnózisuk alaptalan vagy épp hibás voltáról.
– Ártani semmiképp nem árthat egy ilyen rövid besugárzás – hagyta rá pillanatnyi gondolkodás után Parragra. – De mégis tudni szeretném, mit használ ez az ön esetében? Hallottam, hogy csúnyán köhög. Ne vizsgáljam meg inkább a tüdejét?
– Azt tegye, amit kértem – tért ki a válasz elől mogorván Parrag. Derékig meztelenül elhelyezkedett a sugárvető alatt a kezelőasztalon, és intett az orvosnak, hogy kapcsolja be a készüléket.
Galli mindenesetre elhatározta, hogy minimális értékre állítja a sugárintenzitást. Előbb Parrag mellkasára irányította a sugárvető fémtölcsérét, aztán a kapcsolótáblához lépett. A táblába másodpercmutatós óra volt beépítve, amelyik automatikusan megindult, amikor áram alá helyezték a készüléket, és a beállított idő leteltével ugyancsak önműködően kikapcsolt.
Emelkedő, majd nyomban mélyre változó monoton bugással működni kezdett a készülék. Galli még egy pillantást vetett a kapcsolótáblán elhelyezett jelző- és ellenőrző műszerekre, aztán a kezelőasztalhoz lépett, és megállt Parrag fejénél. A kémikus arcán hirtelen elsimultak az éles, mély barázdák. Bőre annyira átlátszó volt, hogy az erek kék rajza mindenütt átütött rajta. Lehunyt szemmel feküdt, és olyan egyenletesen lélegzett, hogy az orvos először azt hitte, elaludt a sugárvető alatt. De egy-két másodperc múlva gyengén megrebbentek, majd lassan felnyíltak a valószínűtlenül sötét szemhéjak.
Galli meglepetten figyelte. Az imént még zabolátlan indulatoktól tüzes, megvetést sugárzó szempárból eltűnt a fény, az orvosra tapadó tekintet most zavart volt és páni félelem tükröződött benne.
– Rosszul érzi magát? – hajolt Galli Parrag fölé, és sietve elforgatta a sugárvetőt.
Parrag szája mozgott, de hang nem jött ki rajta. Amikor Galli a pulzusa után nyúlt, egész testében megremegett. Mozdulni próbált, mintha le akarna ugrani a kezelőasztalról, de ereje cserbenhagyta. Sután elfordította fejét, és érezhető, nehezen legyűrt szégyenkezés bujkált hangjában, amikor kínlódva megszólalt: – Ha most rágyújthatnék...
– Várjunk ezzel, amíg megnyugszik – mosolygott rá bátorítón Galli. De meg is lepődött kissé, hiszen az elmúlt napok alatt eleget hallott Parrag hóbortjairól. Nem állta meg, hogy szóvá ne tegye: – Úgy hallottam, hogy leszokott a dohányzásról. Sőt mi több, még azt sem tűri, hogy valaki rágyújtson a jelenlétében...
Parrag zavartan izgett-mozgott a kezelőasztalon, nem válaszolt. Galli még várt egy ideig, aztán megkínálta cigarettával. Parrag kivett egyet, majd leszegett állal motyogta:
– Legyen olyan kedves tüzet is...
Kissé fölemelte fejét, és így tartotta, amíg gyors egymásutánban néhányszor mélyet szippantott a cigarettából. Galli hamutartót tett Parrag keze ügyébe, és állva maradt mellette. Töprengve dörzsölte az állat. “Ha tényleg baj van a tüdejével, a mohón leszívott cigarettafüst valószínűleg erős köhögési rohamot fog kiváltani" – gondolta, és reménykedett, hogy ha ez bekövetkezik, Parrag nem tiltakozik tovább, és megröntgenezheti a tüdejét. De nem történt semmi. Elgyötört, halálosan fáradt ember feküdt most előtte, akinek ahhoz is alig volt ereje, hogy egyszer-egyszer szájához emelje az egyre hosszabb hamusapka alatt lassan már kialvó cigarettát. Közben hol lehunyta, hol felnyitotta szemét, de mintha szándékosan ügyelt volna rá, hogy tekintete véletlenül se találkozzék Galliéval.
A kapcsolótáblán harmadszor fordult körbe az időmérő óra másodpercmutatója. Egy piros lámpa villogó fényjelzést adott, és az automatikusan működő megszakító-érintkező ugyanabban a pillanatban kikapcsolta a készüléket.
– Készen vagyunk, letelt a három perc – figyelmeztette Galli a kémikust, aki láthatóan észre sem vette, hogy az orvos már előzőleg félrehajtotta a sugárvető tölcsérét. – Megkapta a besugárzást, de hogy egyáltalán szükség volt-e rá, azt csak akkor fogjuk látni, ha alaposan megvizsgáltam és tisztázni tudom, mitől romlott le ennyire ilyen rövid idő alatt. Ne vegye még fel az ingét. Üljön most át arra a székre, megnézem a tüdejét és a szívét. Valószínűleg láza is van...
Galli hirtelen elhallgatott, mert észrevette, hogy Parrag vonásai eltorzulnak, arca fokról fokra ugyanolyan rideggé változik, mint amilyen akkor volt, amikor belépett a rendelőbe. Mozdulatlanul feküdt a kezelőasztalon, két tenyerét mellére tapasztotta. Magasra húzott szemöldöke alól átható tekintettel fürkészte Galli arcát, mintha a homloka mögé akarna látni. Aztán lassan arca elé emelte jobbját, és elkeseredett szemel nézte a hüvelykje és mutatóujja közé csípett, félig elparázslott cigarettát. Felkönyökölt. Töprengve, mint aki egyáltalán nem ért valamit, összeráncolt homlokkal meredt a füstölgő csikkre. Egyre gyorsabban lélegzett, szája tágra nyílt, amint zihálva szedte a levegőt. Amikor Gallira siklott pillantása, gyilkos düh lobogott a szemében.
Mintha mondani akart volna valamit, de felhörgő köhögésbe fulladt a hangja. Leugrott a kezelőasztalról, és kapkodva magára rángatta ruhadarabjait. Közben egyre rázta a köhögés.
Galli gyorsan mellette termett, és ösztönös mozdulattal át akarta karolni a vállát. De még meg sem érintette Parragot, amikor az félrelökte útjából, feltépte az ajtót, és kirohant a rendelőből.

A szobában nem égett a lámpa, de a túloldali ház tetején minduntalan változó színeket árasztó fényreklám bevilágított az ablakon, és boszorkányos gyorsasággal másodpercenként újra meg újra átfestette a falakat. “Kék, zöld, piros, sárga" – sorolta gondolatban Litta előre a színeket, és abban reménykedett, hogy talán történik valami és megváltozik ez az őrjítő pontossággal, vég nélkül ismétlődő sorrend. Parrag nem engedett ablakot nyitni; a szobát erős szeszes italok kesernyés, fojtó szaga töltötte meg.
Litta hanyatt feküdt a rekamién, két karját összefűzte a tarkója alatt. A mennyezetet nézte, amely hullámzani látszott, amint egymásba fonódva végiggördültek rajta a színes fénypászmák. “Kék, zöld, piros, sárga" – mondogatta magában, és képtelen volt másra- gondolni, mint az elmúlt fél órára. Mintha minden kiszökött volna agyából.
Különös kábulat vett rajta erőt. A leleplezéstől és a következményektől való félelem, a tudat, hogy maga is részese annak, ami történt, rettegéssel töltötte el. Újra felötlött benne a kérdés: vajon akkor is vállalkozott volna Parrag a bizonytalan kimenetelű, vakmerő kísérletre, ha egyedül Bertalan buzdítja erre? Amikor végül habozva igent mondott, Bertalanhoz intézte a szót, de szeme az ő tekintetét kereste...
Érezte, hogy a kémikus transzferálása az ő sorsát is eldöntötte. Elszakadt Bertalantól, és erejét vesztve, képtelenül minden ellenállásra egy maguk alkotta különös lény hatalmába került. Az ember, akinek agya most egy másik világ titkait rejti, aki olyan ismeretekkel rendelkezik, amelyeket földi ész talán fel sem foghat, leigázta, és nem fogja többé szabadon engedni.
Egymás mellett feküdtek. Parrag keze ügyében félig üres üveg és egy öblös kupica. Mértéktelenül ivott, mint aki szándékosan keresi az öntudatlanságot. Részeg-bizonytalan kézzel mindig színültig töltötte és fenékig hajtotta a poharat.
Litta nem merte figyelmeztetni. Ahányszor beszélgetést próbált kezdeni, akármit mondott vagy kérdezett, Parrag jóformán tudomást sem vett róla. Pedig nem akart elmenni anélkül, hogy legalább valamit ki ne puhatoljon a következményekből, amelyeket a transzferálás a már tapasztalt külsőségeken kívül Parrag gondolatvilágában és ismereteiben okozott. “Törik, vagy szakad, keresztül kell vinnem, amit elhatároztunk – gondolta. – Akárhogy fordulnak is a dolgok, ebben mindvégig ki kell tartanom Bertalan mellett".
Litta közelebb húzódott Parraghoz, arcát a férfi arcához szorította. Parrag megint éppen inni akart, de a poharat tartó keze megállt a levegőben, így maradt mozdulatlanul néhány pillanatig, aztán felpattanva a falhoz vágta a teli poharat, és két öklével a pamlagnak támaszkodva, szorosan Litta fölé hajolt:
– Úgy..., tehát nem tévedtem? – szűrte a szavakat dühösen villogó szemmel, fojtott hangon a fogai között. – Bertalan küldött el végül is hozzám... Kémkedni, ugye? Tőled akarja megtudni, amit hasztalan próbál kiszedni belőlem!
Elfordult, imbolyogva lehajolt az üvegekért, és nagy kortyokkal nyelte a méregerős italt. Amikor kiürült az üveg, a szőnyegre dobta, és Littára förmedt:
– Beszélj! Mivel bízott meg Bertalan?
Váratlan mozdulattal magához rántotta a rémülten menekülni iparkodó lányt. Két kézzel átfogta a torkát, és a falhoz szorította a fejét:
– Beszélsz? Vagy azt akarod, hogy megfojtsalak?
– Fáj!... Engedj el! – sikoltotta Litta. – Megőrültél? Miből gondolod, hogy Bertalan...
– Ne próbálj hazudni, te ostoba – rázta meg nyakánál fogva még egyszer Parrag, aztán ellökte magától. – Mondd meg Bertalannak, hiába töri magát, sohasem fog választ kapni arra, amit te most kérdezni akarsz.
– Honnan tudod, hogy mit akarok kérdezni?
– Akinek a feje az én fejem közelébe kerül, annak nincs titka előttem – vigyorgott Littára Parrag ittas hencegéssel. Elnyúlt a rekamién, feje alá gyűrte a párnát, és már félig alva, nehezen forgó nyelvvel folytatta: – Primitív lények vagytok, ti emberek! Mi, marsbeliek, szavak nélkül is közölni tudtuk egymással gondolatainkat...
Litta lélegzet-visszafojtva figyelte a mély álomba bóduló arcot. Parrag vonásai lassan megnyugodtak, mégis idegen maradt. Olyan volt, mint a halott, akit halála pillanatában is fájdalmak gyötörtek. Nesztelenül, centiméterről centiméterre kiszámítva minden mozdulatát, Litta lelopakodott a rekamiéról, magára kapkodta szanaszét heverő ruháit, és kiosont a lakásból.

Bertalan fel-alá járkált az oldalkapuhoz vezető kerti sétányon, ahol délutánonként, hazamenet Littát szokta várni. Néha megállt, körülnézett, és cipője orrával forgatva minden oldalról szemügyre vette egy-egy érdekes formájú kavicsot. Közben arra gondolt, honnan kerülhettek valamelyik folyó medrébe, és hány ezer vagy tízezer évig sodródtak az árral, amíg ilyen alakúra koptak.
Aztán hátraszegte fejét, és egyetlen pillantással átfogta az egész tájat. Sokáig nézett a madarak után, amelyek egymásután röppentek fel, amint feléjük közeledett.
Közvetlenül az út mellett, egy hámló törzsű öreg platán girbegurbán lecsüngő ágai alatt vadrózsával befuttatott lugas húzódott meg. Rácsos oldalát át- meg átfonták a hajlékony indák, amelyek csak kívül hajtottak levelet, belül csupaszok voltak és fényesek.
“Mintha mozdulatlanná merevedett, vékony hosszú kígyók leselkednének rám mindenfelől" – futott át Littán a gondolat és megborzongott. Bertalan, mintha megfeledkezett volna arról, hogy ő is ott van, egyre csak rótta az utat fel-alá, és be sem pillantott a lugasba.
– Tibor! – szólította halkan Litta, amikor a férfi megint elhaladt a lugas előtt.
Bertalan megtorpant. Néhány másodpercig földbe gyökerezett lábbal állt, tekintetét cipője orrára szögezte. Aztán hirtelen felnevetett. Olyan volt ez a nevetés, mint valami csukló fuldoklás, csaknem az idegroham határán.
Belépett a lugasba, és féloldalt felült a vaslábú kerti asztalkára, szemben Littával.
– Ezek szerint tehát nem téged akart megkapni... – mondta szárazon, hangsúlytalanul. Arcát mintha kőből vésték volna, de homlokán apró, hideg verejtékcsöppek ütöttek ki.
– Dehogyis! – rázta fejét Litta. Hallotta hangját, amely a sajátja volt, és mégis, mintha idegen hang lenne. Erezte, hogy Bertalan a tekintetét keresi, de képtelen volt most a szemébe nézni. – Már mondtam neked: Parrag a transzferátor összes szerkezeti részének rajzait, a berendezés kezelésének pontos leírását követeli. Megfenyegetett, hogy mindkettőnket bajba kever, ha a legrövidebb időn belül mindezt meg nem szerzem tőled. Hogyan? Szerinte ez már az én dolgom... ő a tudásodat akarja, más nem érdekli. Egyébként pontosan tudja, mi történt vele, és azt is, hogy mekkora felelősség terhel téged. Ez a fegyvere, ha ellene szegülnél, ha nem teljesítenéd ezt vagy más kívánságát.
– Vajon mit akar a transzferátorral?
– Nem tudom. Sokat ivott, összevissza fecsegett, de valahányszor erről próbáltam kérdezősködni, kitért a válasz elől.
– Akkor hát mi a fenéről csevegtetek késő estig? Éjfélre járt, amikor utoljára hívtalak a lakásodon. Még akkor sem voltál otthon.
– Faggatott, szüntelenül faggatott... Elsősorban a transzferálás technikai végrehajtása, a berendezés kezelése érdekelte – hazudta Litta szemrebbenés nélkül. – A memotranszferálás elméletét persze ismeri, de ahogyan a szavaiból kivettem, a gyakorlati végrehajtásról nem sokat tud.
– Mit ért gyakorlati végrehajtáson?
– Hogyan helyezed el a donor konzervált agyát a transzferátorban, hogyan párosítod az elektródákkal és hozod szinkronba az adományozó emlékképeket tároló agysejtjeit az átvevő agy neuronjaival...
– Erről tőled sem sokat tudhat meg!
– Dühös is volt – kapott a szón Litta. – Semmiképpen nem akarta elhinni, hogy kevesebbet tudok az emlékképek átültetéséről, mint te. Azt hitte, nélküled is végre tudnék hajtani egy transzferálást. Amikor aztán belátta, hogy nem, rettentő dühbe gurult. Ivott, ivott szakadatlanul. Pedig már akkor sem volt egészen józan, amikor odaértem.
– Ettől eltekintve normálisan viselkedett?
– Az arca és a szeme olyan különös... hogyan is mondjam? Olyan nem emberi, vagy talán inkább emberfölötti volt. És ami leginkább megdöbbentett: mindig tudta, mire gondolok, előre tudta, mit akarok kérdezni vagy mondani. Válaszolt, érted?... Válaszolt, mielőtt szóra nyitottam volna a számat. El tudod képzelni, milyen érzés, ha valaki, mint a nyitott könyvben, úgy olvas gondolataidban?
– Erre a képességre csakis a transzferálás révén tehetett szert.
– Igen, földöntúli lény lett..., valószínűleg földönkívüli ismeretekkel és megmagyarázhatatlan képességekkel felruházott lény.
– A gondolatolvasás, a telepátia nem megmagyarázhatatlan jelenség, csak mi tudunk róla még keveset. Az orvos, aki hipnózissal gyógyít, ugyancsak birtokában van ennek a képességnek. Hipnotizálni tudunk, de még nincs olyan érzékeny műszerünk, amelyik érzékelné, kimutatná a hipnotizőr agyából a médiuméba áramló telepatikus hullámokat. Körülbelül ugyanitt tartunk a gravitációs hullámok vizsgálatával: tudjuk, hogy léteznek, de hogy mérni is tudjuk őket, olyan készülékeket kell alkotnunk, amelyek érzékenységi küszöbe százezerszerese a ma ismert legérzékenyebb gravitációs detektorénak... Amit mondasz, abból csak arra következtethetek – folytatta rövid gondolkodás után Bertalan –, hogy idők során a Mars-lakókban a gondolatközlésnek ez a módja fejlődött ki. Ez bizonyos fokig érthető is, hiszen a Mars ritka légkörében a hangtávolság igen kicsiny, a földiének csupán töredéke...
Különös érzés fogta el Littát. Nem tudta miért, de sajnálta, hogy Parragnak erről a titkáról rajta kívül most már más is tud, és hogy ez a másik éppen Bertalan.
Csönd borult rájuk, amelyet egyazon pontból kiinduló, csak más irányba ágazó gondolataik töltöttek be. Bertalan egyszerre akaratlan kis kézmozdulatot tett, mintha egy elröppenni készülő gondolat után kapna.
– A marsagy fajsúlya most kisebb, mint a konzerváló folyadéké – ötlött eszébe újra az áruló nyom, amelyik kezdettől fogva leginkább nyugtalanította. – Kettőnkön kívül eddig más nem tud erről. Valahogyan úrrá kell lennem Parragon, még mielőtt észreveszik a változást!...
Bertalan lehuppant az asztalról és Litta mellé húzott egy széket. Tanácstalanul nézett rá:
– Valamit tennem kell... , de mit? – töprengett öklével homlokát ütögetve. Aztán közelebb húzódott Littához, és kedveskedve megsimogatta kezét: – Próbáld meg végre érthetően összefoglalni, mit tudtál meg tulajdonképpen Parragtól!
– Hogy mindent tudni akar a transzfereljárásról – ismételte Litta, majd rövid habozás után hozzáfűzte: – És szüksége van arra is, ami mások koponyájában rejlik... Miért? Mert ő maga valószínűleg csak a tudományok egy szűkebb területén rendelkezik a mienket messze fölülmúló ismeretekkel. A gravitációról beszélt, terveket emlegetett minden konkrétum nélkül... , olyan terveket, amelyek megvalósítására rajta kívül senki nem képes. Hogy elérje, amit akar, mondta, előbb átfogó képet kell szereznie arról, hol tart ma egészében a tudomány és a technika, de nem ér rá mindenen átrágni magát. Kétségkívül transzferálással akar rövid úton mások tudására szert tenni.
– Hogyan akarja ezt megvalósítani? ő is tudja, hogy memotranszferálással egyelőre csak halottakból tudok élőbe ismeretanyagot átültetni!... És mit mondott, kiknek a tudása kell neki?
– Neveket nem említett, de ennyit is alig bírtam végighallgatni. Hátborzongató volt a közömbös, szárazon tárgyilagos hang, ahogyan mindezt elmondta.
Litta előrehajolt, és szorosan megmarkolta Bertalan pillanatnyi szünet nélkül gesztikuláló kezét:
– Tibor..., én attól félek, hogy ezzel a titokban végrehajtott transzferálással veszélyes és fékezhetetlen szörnyeteget szabadítottunk magunkra is, másokra is. Parrag, ha még egyáltalán embernek tekinthetjük őt...
Bertalan ingerült mozdulattal elhallgattatta a lányt. Az önmaga előtt is titkolt bizonytalanság rideggé, érdessé tette hangját:
– Ne törd a fejed ezeken a dolgokon! Parrag önként vállalkozott a transzferálásra, a többi pedig kizárólag az én ügyem.
Felállt, és visszatette az asztal mellé a széket. Már kívül volt a lugason, amikor távozóban egyszer visszapillantott és minden egyes szót külön hangsúlyozva nyomatékosan figyelmeztette Littát:
– Ne avatkozz többé a dologba. Amennyire lehet, kerüld Parragot, ez minden, amit tőled elvárok. Én... , jól jegyezd meg: én fogok pontot tenni az ügy végére!
Közönyt erőltetett arcára, de a belső nyugtalanság nem oltotta ki szemének fellobbanását, nem engedte fékezni lépteinek gyorsaságát. Talpa alatt csikorogtak a kavicsok, amint elsietett.

Amikor Bertalan belépett Maron szobájába, kezében tartotta a cédulát, amelyen a részlegéből Ravin mellé beosztandó, általa javasolt biotechnikusok neve állt. Megkönnyebbüléssel vette tudomásul, hogy a professzor nem ezért kérette magához, nem Kelemen reprobotjáról akar vele megint beszélni. Külföldi vendégük érkezett, egy nemrégen létesített biofizikai kutatóintézet igazgatója, akivel egy nemzetközi szimpóziumon ismerkedett meg Maron.
– Kerman professzor, Bertalan doktor – mutatta be egymásnak Maron a két férfit. Kerman csapott vállán lógott a kitűnő szövetből készült, de nagyon rosszul szabott ruha. Halvány arcának éles vonásai, domború homloka és szájának vonala rendkívüli gonddal készített művészi csontfaragványra emlékeztettek.
– Kerman professzor azért látogatott el hozzánk – tájékoztatta Maron németül Bertalant –, hogy közelebbről megismerkedjék a transzfer-eljárással, és otthon is megkezdje az ön immár világhírű találmányának gyakorlati alkalmazását. – Maron nem véletlenül hangsúlyozta a “világhírű találmányt", pontosan tudta, milyen hatással lesz ez Bertalanra. – Emellett vendégünk természetesen látni és tanulmányozni szeretné a marsagyat is.
– Ha megengedik, egy általam többször sikeresen alkalmazott módszerrel tüzetesebben meg is vizsgálnám – jegyezte meg Kerman. Kifogástalanul, de érezhetően idegen akcentussal beszélt németül.
– Semmi akadálya! – fordult Kerman felé Maron. – Ha elszívta a cigarettáját és megivott egy csészével a mi ugyancsak világhírű feketekávénkból, Bertalan doktor át fogja önt kísérni a transzferlaborba, és mindenben a segítségére lesz.
Bertalan, aki a bemutatkozás után állva maradt Maron íróasztala előtt, idegesen dobolt ujjaival egy könyv tábláján.
– Éppen az imént kezdtem hozzá az idegáramok intenzitását regisztráló új készülék kipróbálásához. Pillanatnyilag, sajnos, nem hagyhatom abba a munkát – mondta Maronnak rövid habozás után magyarul, mintha ezzel a professzorra akarná bízni, mivel menti ki őt vendégénél. – Ha nincs ellene kifogása, kérem, bízzon meg legalább mára valaki mást vendégünk kalauzolásával.
Maron bólintott, és ezzel a rövid beszélgetés befejezését is jelezte. Várta, hogy Bertalan elbúcsúzik Kermantól és kimegy a szobából, de amikor ez nem történt meg, kénytelen-kelletlen ő hidalta át az értelmetlenül hosszúra nyúlt hallgatást.
– Rendben, folytassa csak a munkáját – pillantott Bertalanra. Felállt, íróasztalához lépett, és bekapcsolta a telefont. Titkárnője azonnal jelentkezett. – Keresse meg és küldje be hozzám Ravint... Igen, azonnal jöjjön, várom.
Néhány szóval kimentette a professzornál Bertalant, aki kézfogás közben maga is valami bocsánatkérés félét mormolt, és most már sietve elhagyta a szobát.

Tudta, hogy hibát követett el, csak azt nem tudta most sem, mit kellett volna tennie vagy mondania, amikor Maron ilyen váratlanul nyakába akarta varrni ezt a külföldit.
Az öngúny Bertalan lelki sajátossága volt. Metsző, könyörtelen gúnnyal nézett farkasszemet a helyzettel, amelybe belekeveredett. Egész valójának megfeszített ereje, tökéletes megoldásra törő évtizedes kutatómunkája talán néhány napon vagy órán belül semmivé lesz. Ellenségei, irigyei kárörvendőn nevetnek majd rajta, ócsárolni fogják; a tudósok, akik elismeréssel adóztak eredményeinek, kiközösítik, és nem lesz utóda, aki a titokban, tilalom ellenére végrehajtott transzferálással csúffá tett gondolatot tovább fejlessze, tökéletesítse...
Miért éppen Ravint hívatta Maron, amikor én nem vállalkoztam arra, hogy kísérgessem Kermant az intézetben? – ötlött fel benne, és rögtön válaszolt is a kérdésre: – A múltkor megmondta Maron: a jövő ígérete nem a memotranszferátor, hanem a Kelemen-féle reprobot. Amelyet Ravin Maron segítségével előbb-utóbb meg fog valósítani, akkor is, ha tőlem fikarcnyi támogatást sem kap...
Csak néhány lépést tett a folyosón, aztán megállt, és ajkát harapdálva azon gondolkozott, mit tegyen, mi tehet még egyáltalán. Megakadályozhatja-e Kermant, hogy megtegye, amit Maron már engedélyezett? Ravin meg fogja ragadni az alkalmat és Kermannal együtt újabb vizsgálatoknak veti alá az agyat. Ha Kerman módszerével nem találnak emlékképeket és idegáramokat a marsagyban, abból még nem lesz baj. Legfeljebb azt mondják, Kerman vizsgálati módszere nem alkalmas erre a célra, eljárásával csak földi ember agyának neuronjai vizsgálhatók.
De mi lesz, ha azután megismétlik azt az eljárást, amelyet az intézet biokémikusai több ízben alkalmaztak, és minden esetben pontosan azonos eredményre jutottak? Meg fogják állapítani, hogy a marsagyban már nincsenek emlékképek, “üres", mint azoké a földi donoroké, akiknek halála után élő emberbe ültették át teljes ismeretanyagukat...
A puha futószőnyeg elnyelte a léptek zaját, Bertalan nem vette észre, hogy az emeletről jövet Ravin megáll mögötte. Csak akkor rezzent össze, amikor az megkérdezte:
– Most szóltak, hogy a prof sürgősen hívat. Nem tudja, mit akar tőlem? Úgy látom, maga is éppen tőle jön.
Bertalan csak kurta vállrándítással válaszolt. S mint akinek egyszerre eszébe jutott valami és sietős lett az útja, a transzferlabor felé indult.
Alig tett pár lépést, Parrag jött szembe vele. Levegőnek nézte Bertalant, elment mellette anélkül, hogy tudomást vett volna róla. Bertalan önkéntelenül utána fordult. A kémikus benyitott a titkárságra, és viharosan becsapta maga mögött az ajtót.

Parrag szaggatott szavakat mormolva maga elé, megállás nélkül fel-alá járkált a titkárnő íróasztala előtt. Az hiába kínálta hellyel, Parrag mintha nem hallotta volna. Amikor végre kinyílt az ajtó és Kerman Ravinnal együtt kijött Marontói, Parrag hívást sem várva úgy csörtetett a professzor szobája felé, mint akinek egyetlen perc veszteni való ideje sincs. A titkárnő útját akarta állni, de Parrag ráförmedt:
– Nem szükséges, hogy bejelentsen!
A titkárnő egy pillanatig a meglepetéstől némán meredt rá, de Parrag parázsló szeme arra kényszerítette, hogy engedjen.
– Nocsak! – pillantott orrára csúsztatott szemüvege fölött Maron csodálkozva Parragra, amikor az kéretlen-váratlan az íróasztal előtt álló székre huppant, és az asztalon rakosgatva otthonosan helyet csinál magának a professzorral szemben. – Mi újság, Parrag kolléga?
A kémikus válasz helyett egy újságkivágást kotort elő köpenye zsebéből, és odanyújtotta Maronnak.
– A villamos energia szállításának égető problémája – olvasta hangosan Maron a cikk címét, és félhangosan mormolta az ugyancsak vastag betűkkel szedett alcímet: – Amíg a sok helyütt szinte korlátlanul rendelkezésre álló villamos energiát nem tudjuk számottevő veszteség nélkül bármilyen távolságra elszállítani, az energiaszegény tájak továbbra is minden vonatkozásban szegények maradnak... Hm... Ezzel ugyan semmi újat nem mond a cikk írója! Mindenki tudja, hogy ez így van. Millióféle megoldással próbálkoztak már, de eddig mindegyik elgondolás, valamennyi ötlet csődöt mondott. Bármekkora keresztmetszetű és akármilyen ötvözetű vörösréz vagy alumínium vezetéket használunk is nagy távolságokon áram szállítására, a vezetőként használt anyag eredendő ellenállása következtében mindenképp óriási árammennyiségek mennek veszendőbe.
– Nyilvánvaló tehát, hogy a vörösréz, az alumínium vagy ezek valamilyen kombinációja nem megfelelő vezetőanyag – fűzte hozzá Parrag.
– Ezer-ezerötszáz kilométer távolságig megteszik a magukét...
– Igen, de legtöbb esetben nyolcezer-tízezer kilométerre kellene eljuttatni az áramot, ez lenne az ésszerű és gazdaságos megoldás. Márpedig ezt itt... , itt a Földön manapság használatos vezetőanyagokkal nem lehet megvalósítani. Olyan anyagból kell tehát vezetéket gyártani, amelyiknek nincs ellenállása.
Maron nem értette, hová akar tulajdonképpen kilyukadni Parrag, de azért a maga türelmes módján megkérdezte:
– Ön szerint elképzelhető olyan elem vagy ötvözet, amelynek normál hőmérsékleten egyáltalán nincs ellenállása?
– Itt még... Szóval manapság még nem ismernek ilyen vezetőt. Bizonyos mesterséges elemek sugárkohászati módszerrel előállított ötvözete azonban ideális erre a célra. Szobahőmérsékleten is ugyanúgy szupravezető, mint például a mínusz kettőszázhetvenkét fokra hűtött ólom.
– Már ne haragudjék, kedves kollégám – csóválta fejét Maron –, de képtelenségnek tartom, amit ilyen határozottan állít...
Parrag felállt, körülnézett, és egy asztalkán álló műszerre mutatott:
– Szeretném rövid időre használatba venni ezt az ellenállásmérőt.
– Tessék!
Parrag a műszerrel együtt Maron elé állította a könnyű asztalt, és gyűrött papírba tekert arasznyi, vékony huzalt vett elő a zsebéből. Tömpe ujjait meghazudtoló ügyességgel, mint a műszer használatában gyakorlott elektrotechnikus, a két csatlakozókapocs közé iktatta a huzaldarabkát, aztán bekapcsolta az ellenállásmérőt.
A mutató meg sem moccant, nem jelzett ellenállást.
– Íme... Az ellenállási tényező nulla!
– Ez lehetetlen! – állt fel Maron, és a mérőműszerhez lépve pontról pontra ellenőrzött rajta mindent.
– Ennél érzékenyebb és pontosabb ellenállásmérő ma nem létezik – ült le a professzor a műszer elé, és odaszólt Parragnak: – Ne haragudjék, de most én fogom elvégezni a mérést. Előbb egy hiteles etalon ellenállását mérem meg, és amennyiben a műszer pontos értéket mutat, újra meg fogjuk mérni a maga ötvözetének az ellenállását. Ha akkor sem jelez ellenállást...
Maron nem folytatta. Akaratlanul vagy szándékosan éppen hallgatásával fejezte ki, milyen nagy fontosságot tulajdonít a dolognak, ha bizonyítást nyer, amit Parrag állít.
Távolról sem tartozott a Biokibernetikai Intézet feladatköréhez és éppen ezért eszébe sem jutott Maronnak, hogy ilyen jellegű elektrotechnikai probléma megoldását, akár csak kivételesen is, az intézet kutatási programjába iktasson. Amíg azonban maga is meg nem győződött arról, hogy Parrag hihetetlennek tűnő javaslata nem az álmok birodalmába tartozik, csak az intézet hírnevét csorbítaná, ha bármilyen formában és bármilyen szűk területen is publikálni engedné az egyelőre még hipotézisnek is merész gondolatot.
Maron gyorsan végzett a precíziós ohmmérő ellenőrzésével, majd mérni próbálta Parrag huzaldarabkájának vezetőképességét. De bármilyen feszültségű áramot engedett át rajta, a rendkívül érzékeny műszer nem jelzett ellenállást.
Maron kivette az ellenállásmérő csatlakozókapcsai közül a huzalt, nézte, forgatta, hajlítgatta, azután Parraghoz fordult:
– Milyen anyag ez?
– Ha kapok egy darab papírt és írószerszámot, rögtön leírom, hogy miből van, és hogy mire lenne szükségem már tetemesen nagyobb mennyiség laboratóriumi előállításához.
– Tessék jegyzettömb és ceruza!
Parrag Maron mellé lépett, szorosan hajolt hozzá, és minden magyarázat, egyetlen kísérőszó nélkül, idegesen meg-megránduló kézzel különféle elemek jeleit, vegyi képleteket rajzolt egymás alá, fölé és mellé, majd a sugárkohászatban használatos adatokkal írt tele egy újabb lapot.
Maron kissé oldalt hajtotta fejét, és öklének támasztott állal figyelte a ceruza mozgását. Nem mindent értett abból, amit Parrag leírt, de azért lassan bontakozni kezdett előtte az elgondolás lényege.
Parrag hirtelen a levegőbe emelte ceruzát tartó kezét, és kicsavart testtel, alulról felfelé nézve Maron arcába fúrta tekintetét. Ő állt, a professzor pedig ült, így rendkívül furán hatott a jelenet.
Maron elmosolyodott, de Parrag meghatározhatatlan színű, különös fényben égő szemgolyói nyomban le is hervasztották arcáról a mosolyt.
– Valóban!... – szólalt meg rövid hallgatás után, fojtott hangon, szinte suttogva Parrag. – Nobelium! Hogy én erre nem gondoltam!
– Honnan tudja, hogy a nehezen előállítható és igen drága technécium helyett adott esetben a nobeliumot akartam ötvözőanyagként javasolni? – nézett Parragra meghökkenve Maron, és székével önkéntelenül hátrább csússzam.
Parrag nem válaszolt, szemlátomást másutt járt az esze. Összehúzott szemöldöke közt húsos redőkbe gyűrődött a bőr, szemét Maron feje fölött semmit sem látó tekintettel az ablakon túl, egy távoli pontra szögezte. Arca, egész testtartása olyan volt, mint aki feszülten hallgatózik, és egyetlen szót sem akar elveszíteni egy kilesett beszélgetésből.
– Nos..., ez igazán oktalan dolog lenne! – szólalt meg végre, és felegyenesedett. Vaskos ujját figyelmeztetően ingatva folytatta: – Miért kellene javaslatomat szakértők elé vinni? Kötve hiszem, hogy a számításba jöhetők közt önön kívül akár egy is akadna, aki megértené a gondolatmenetemet.
Maron némán bámult Parragra. Mérhetetlen zavarában csak ült tehetetlenül, maga alá húzott lábbal, és töprengve karmolászta a műszerasztal recés üveglapját.
Parrag még egyszer átfutotta, aztán összeütögette a jegyzettömbről letépett, teleírt lapokat, és odatette őket Maron elé.
– Gondoskodjék róla, professzor úr, hogy mielőbb hozzákezdhessek nagyobb mennyiségű ellenállás nélküli ötvözet laboratóriumi előállításához – mondta halkan. Folytatni akarta, de heves köhögési roham fogta el. Bíborszínűre vált arccal, fuldokolva köhögött. Amikor elmúlt a roham, megkérdezte: – Hol is tartottunk? Ja... igen! Ott, azokon a papírlapokon megtalálja, milyen alapanyagokra és berendezésekre van szükségem. Atomreaktora van az intézetnek, egy megfelelő teljesítményű transzformátor beállítása sem okozhat gondot. Ha minden együtt lesz, a többit nyugodtan bízza rám.
Szemük összevillant. Maron kutató pillantása nem tudott áthatolni a rideg, szenvtelen arc páncélján.
Az idős professzor teljesen felzaklatva, egy ideig kezébe temetett arccal csendben ült, aztán megigazította füle mellett aranykeretes szemüvege vékony drótját, és önkéntelenül hátrafordult, mert úgy érezte, hogy Parrag mögötte áll és őt figyeli.
Pedig akkor már régen egyedül volt a szobában.

Ravin boldog volt, amiért nem Bertalan, hanem az ő gondjára bízták itteni tartózkodása alatt Kerman professzort. Csak tetézte örömét, hogy Maron kifejezetten megkérte, elsősorban ő legyen majd Kerman segítségére, amikor az a hagyományostól eltérő, itt még nem ismert módszerével megvizsgálja a marsagyat, a benne rejlő emlékképek jellegét, a földitől eltérő vagy éppen hasonló tulajdonságait.
Abban a hiszemben volt, hogy kizárólag a reprobot miatt esett rá Maron választása. Kellemes izgalom bizsergett át rajta, amikor arra gondolt, hogy egy-két nap múlva talán többet fog tudni a marsagyról, mint bárki más az intézetben. Szinte bizonyos volt afelől, hogy ez újabb lendületet ad majd a reprobottal kapcsolatos, amúgy is egyre gyorsuló iramban haladó munkának.
Kerman azonban mintha szándékosan halogatta volna a pillanatot, amikor saját szemével, végre a maga valóságában láthatja a fényképekről, leírásokból egyébként jól ismert marsagyat. Előbb végigjárt Ravinnal minden laboratóriumot, és nemcsak a folyamatban levő, de még a transzfereljárással összefüggő tervezett kísérleteket is külön-külön elmagyaráztatta magának.
Sokáig elidőzött a kerítéssel övezett, különálló épületben is, ahol a kísérleti állatokat tartották. A ketrecajtókon egy-egy tábla függött, rajta a transzferálás időpontja, ki hajtotta végre a transzferálást, és mivel gyarapították az átültetett emlékképek az állat ismereteit. Nemcsak Ravin nyelvtudását, de türelmét is alaposan próbára tette a többnyire igen részletes leírások szövegének pontos lefordítása. De ez sem volt elég, Kermanból szakadatlan záporoztak a kérdések.
Késő délután volt, amikor Ravinnal megálltak a szoba előtt, ahol páncélszekrény őrizte a Biokibernetikai Intézet féltett kincsét, a marsagyat.
Ravin belökte a szoba ajtaját, és oldalt lépve udvariasan maga elé engedte Kermant. Bent az egyforma, fehérre lakkozott páncélszekrényeket csak a rájuk festett római számjegyek különböztették meg egymástól. Ravin a hármas számmal jelzett szekrényhez lépett, és benyomta a zárba a Marontói kapott kulcsot. Másik kezével elforgatta a kétágú rézkilincset, és a súlyos, vastag ajtó nesztelenül kitárult. A szekrényben – legalábbis Maron így mondta – csak a marsagyat fogják találni. A páncélszekrény azonban üres volt.
– Ez Maron professzorra vall! – nevette el magát Ravin. – Időközben máshová vitette a marsagyat tartalmazó edényt, és szokása szerint rögtön meg is feledkezett róla. Egy pillanat türelmet kérek – fordult Kermanhoz –, azonnal felhívom a professzor urat.
A szobában telefon is volt; Ravin közvetlenül Maron számát hívta.
– Professzor úr?... A páncélszekrény üres... Igen, igen, a hármast nyitottam ki. Gondolom, másiknak a zárját nem is nyitná az öntől kapott kulcs... Mondom, a tartály nincs a szekrényben... Nem tudom, Bertalan doktorral még nem beszéltem, mindjárt átmegyek hozzá....  Természetesen, professzor úr! Amint tisztázódik a dolog, azonnal jelentkezem...

Parrag asztala üres volt, amit az elmúlt napok alatt összehordott, mind visszavitette a raktárba. Még az asztalt borító világos műanyag lapot is lemosatta. Öklét homlokának támasztva elmerülten lapozgatott egy könyvben.
Litta szeretett volna beszédbe elegyedni vele, és jó ideje őgyelgett már körülötte. Leült a kórházban levő Erdődi szomszédos asztalához, mintha keresne valamit, de Parrag nem vett róla tudomást. Beletemetkezett a könyvbe, és olyan gyorsan lapozta az oldalakat, hogy aligha olvashatott végig minden sort.
Ismerősnek tetszett a könyv formája. A következő oldalon egy illusztráció volt, erről azután rögtön felismerte Litta: Bertalan nemrég megjelent könyvét olvasta Parrag, amelyikben a memotranszferátor feltalálója a berendezés technikai megoldásait ismertette.
Litta gyűjtögette a bátorságot, hogy Parraghoz lépjen és szóba elegyedjen vele. De olyan gyengének, olyan tanácstalannak, olyan magára hagyottnak érezte magát, hogy nem mert megszólalni. Félt saját hangja idegenségétől. És nem tudta, hová vezetne a beszélgetés: durva, pökhendi gúnyolódáshoz, vagy gyilkos düh eszeveszett kitöréséhez?
Végre mentő ötlete támadt. Mintha attól tartana, hogy meggondolja magát, ha késlekedik, rögtön felállt és odalépett Parraghoz. Halkan, hogy a többiek ne hallják, tegezve szólította meg:
– Ravintól hallottam imént, milyen óriási felfedezésre jutottál. Áramvezeték, villamos ellenállás nélkül!... Szinte hihetetlen. Ezzel az évszázad legnagyobb felfedezőinek a sorába lépsz.
– Hát igen... , valóban nagy dolog, de egyáltalán nem a legnagyobb! – csapta össze a könyvet Parrag, aztán kézbe véve újra felnyitotta, és néhányszor végigpörgette benne a lapokat. Féloldalt Littára pillantott: – Még sok meglepetésben lesz részetek, éspedig hamarosan!... Ahhoz azonban, hogy megvalósítsam terveimet, mindenekelőtt Bertalanra van szükségem.
– Bertalanra?... Vele akarsz dolgozni? – lepődött meg Litta.
– Azt ugyan nem, abból elég volt! – rándult torz nevetésbe Parrag arca. – Csak a tudására, érted?... , a tudására van szükségem. – Nyerítve nevetett, és magasra húzott térdéhez verdeste Bertalan könyvét. – Hát nem humoros? Épp az ő módszerével, az ő transzferátora segítségével fogom megkapni mindazt, ami most és később fontos lehet számomra. Kár volt Kormosért, de hát vele úgysem sokra mentem volna, hiszen csak a gépek kezelését ismerte... Amit azonban ő tudott, azt Bartalan is tudja! Az ő fejében mindent megtalálok, amire most szükségem van!
Elhallgatott, és szórakozottan újra lapozgatni kezdett a könyvben. Az egyik fejezetcím megragadhatta figyelmét, mert maga elé fektette az asztalra a könyvet, és megint nekikönyökölt az olvasásnak.
Litta dermedten nézte.
– Hogyan halt meg Kormos? Mi okozta a halálát? – kérdezte suttogva, és lélegzetfojtva várta a választ. Itt a munkateremben biztonságban érezte magát, fel merte tenni a kérdést, amelyet Parrag lakásán nem volt bátorsága megkockáztatni.
De választ nem kapott.
A kémikus nyilván nem is hallotta Litta szavait. A könyvnek ez a része nagyon érdekelhette, mert előre-hátra lapozva többször is elolvasott néhány bekezdést.
Kis idő múltán azért csak eszébe jutott Litta. Körülnézett, de a lány akkor már a terem túlsó végén, a maga asztalánál ült, és látszólag elmerülten dolgozott.

Litta többnyire Bertalan lakásán töltötte az estéket, ma azonban nem volt kedve felmenni hozzá.
Estidőre hajlott. A kocsi egyenletes sebességgel gördült lefelé a lejtőn, lendületét csak a magára hagyott motor fékezte. Bertalan elvette egyik kezét a volánról és Litta térdére fektette.
– Korán van még. Akarsz egyet autózni? Kimegyünk a városból és teleszívjuk magunkat jó, friss levegővel.
– Nagyszerű! – kapott a javaslaton Litta. – Utána pedig beülünk valahová és megvacsorázunk. Szívesen hallgatnék egy kis zenét.
– Ahogy akarod – hagyta rá Bertalan kicsit kedvetlenül. Érezte, hogy Litta magatartása megváltozott. Tartózkodó, majdnem zárkózott lett iránta, de jobbnak látta, ha ezt most nem teszi szóvá.
Gyönyörű, csöndes idő volt. Az út nyílegyenes csíkja úgy fénylett a lemenő nap fényében, mint mozdulatlan tükrű, hosszú csatorna vize.
– Egész nap alig láttalak a helyeden – szólalt meg később Bertalan. – Merre jártál?
– A reaktorteremben.
– Mi dolgod volt ott?
– Arra jártam, és beugrottam a kollégákhoz egy kis beszélgetésre. Fülig munkában találtam őket, engem is befogtak segíteni. Igen nagy pontossággal meghatározott mennyiségeket méricskéltek éppen különféle anyagokból.
– Miféle anyagokból? És milyen célra?
– A Parrag-féle ellenállás nélküli ötvözethez van szükség rájuk. Mind stabilizált transzurán...
A sebességmérő mutatója a százas körül táncolt, és éles levegő csapott be a nyitott ablakokon.
– Becsukom ezt az ablakot, mert teljesen tönkremegy a hajam a szélben – mondta rövid hallgatás után Litta, és kissé oldalt fordulva csavarni kezdte a fogantyút. Tudta, hogy ostobaságot mond, hiszen fiúsán rövidre vágott hajához csak egy zsebfésű kellett, hogy rendbehozza.
– Tehát maga Maron vette kézbe a dolgot, és ő engedélyezte a próbagyártást – jegyezte meg később Bertalan, s ezzel akaratlanul beismerte, milyen érzékenyen érinti, hogy a professzor az ő tudta és megkérdezése nélkül adott lehetőséget beosztottjának egy feltehetően nagy horderejű kísérlet végrehajtására.
– Igen, Parrag és Maron együtt készítik elő a gyártást – bólintott Litta nyugalmat erőltetve magára. Szíve a torkában dobogott, mégis valamiféle elégtételt érzett. Bertalan zsarnokként uralkodott fölötte, és a lány tudta, hogy most sebet ütött rajta.
A szavak, roppant súlyukkal, ott maradtak a levegőben. A legközelebbi keresztútnál Bertalan megállította a kocsit, megfordult és visszahajtott a városba. Nem törődött a kanyarokkal, a kerekek sikoltva radírozták a fényesre kopott úttestet.
– Hová menjünk? – kérdezte, amikor feltűntek az első városi házak, egy új lakótömb unalmasán egyforma, kocka alakú épületei.
– Nekem mindegy...
Bertalan, mint valami idegenvezető, tucatnyi étterem nevét sorolta fel. Mindegyiknél hozzáfűzte, mi a specialitása, milyen ételeket lehet ott kapni.
– Ide megyünk! – állította meg Litta a szóáradatot, amikor Bertalan az egyik újonnan épült, étterméről híres szálloda nevét említette. Littán érthetetlenül jó hangulat lett úrrá, szeme csillogott, szája körül mosoly bujkált. Elővette kis kézitükrét, parányi rúzst kent a szájára., ujját benyálazva lesimította szemöldökét, végül a visszapillantót használva tükörként, megfésülködött. Bertalan a kormánnyal és a sebességváltóval volt elfoglalva, a forgalmas útvonal teljes figyelmet követelt.
Amikor beléptek az étterembe, Litta észrevette, hogy a főpincér int az egyik felszolgálónak, aki rögtön melléjük szegődött, és egy, a többitől távolabb álló, kétségtelenül csak kivételes vendégeknek fenntartott asztalhoz vezette őket. Bertalan úgy viselkedett, mint aki semmit sem vesz észre a személyének szóló érdeklődésből. Littát azonban kellemes izgalom fogta el. A vendégek felfigyeltek rájuk, innen is, onnan is üdvözölték a memotranszferálás újságokból, a televízió képernyőjéről ismert feltalálóját.
Bertalan hosszan tanulmányozta az étlapot. Megkérdezte Littát, mit szeretne enni, végül mégis a saját gusztusa szerint döntött. “Ez ő..." – gondolta Litta, s mint oly sokszor, ha együtt voltak, most is keserű lett a szája íze.
Amikor a pincér felvette a rendelést, Bertalan váratlanul visszatért a félbemaradt beszélgetésre:
– Parrag tehát megkérdezésem nélkül is kísérletezhet újabban az intézetben...
– A te megkérdezésed nélkül, de Maron jóváhagyásával – válaszolta kissé élesen Litta. – Parrag találmánya, az uránon túli elemekből sugárkohászati eljárással készült ellenállás nélküli vezetőanyag, semmilyen vonatkozásban nem érinti a transzferrészleg munkaterületét... Kelemennel szemben tanúsított magatartásod után egyébként nem is csodálkozhatsz azon, ha ebben az esetben Maron nélküled intézkedett.
– Vajon mióta foglalkozik ezzel a dologgal Parrag? – siklott el Litta megjegyzése fölött Bertalan.
– Amikor a robbanás történt, akkor is ezen dolgozott.
– Ezek szerint már akkor tudtál róla...
– Nem, akkor még semmiről nem tudtam. Csak ma reggel szólt, hogy legyek a segítségére – szaladt ki Litta száján, de nyomban észbekapott, és magyarázni kezdett: – Gondoltam, mindkettőnknek jobb, ha legalább én állandóan Parrag közelében vagyok.
– Így hát mégsem véletlenül vetődtél a reaktorterembe! – mondta halkan, inkább saját magához intézve a szót Bertalan. Különös tekintettel fürkészte a lány arcát. Most egyszerre nagyon kívánatosnak látta tarka virágokkal mintázott, könnyű ruhájában.
Litta, közvetlenül egyetemi tanulmányainak elvégzése után, akkor került az intézethez, amikor Bertalan töméntelen kudarcba fulladt kísérlet után végre rátalált a célhoz vezető útra, és hozzákezdett az első, a mostanihoz képest még igencsak kezdetleges, de már sokat ígérő memotranszferátor építéséhez. Mindjárt a transzferrészleghez osztották be, ami boldoggá tette a lányt. Bertalan híres volt arról, hogy csak olyasvalakit fogad el munkatársként, aki a maga szakterületén vagy őt érdeklő konkrét eredményeket tud már felmutatni, vagy házi vizsgáztatása során kitűnő felkészültségről tett tanúságot, és tehetségével eleve hasznos munkatársnak ígérkezett.
Néhány hónap telt el akkortájt, éjszakát, nappalt nem ismerő hajszában. Egy este halálfáradtan együtt indultak hazafelé az intézetből. Későre járt, mi sem volt természetesebb, mint Bertalan udvarias ajánlkozása, hogy elviszi kocsival. Litta szabadkozott, de Bertalan egy könnyed legyintéssel máris elintézettnek tekintette a dolgot. Elvitte egy csöndes kis vendéglőbe, és vacsora után olyan magától értetődően, mintha ez lett volna az utolsó fogás, felvitte Littát a lakására, így lett akarat és szándék nélkül Bertalan barátnője.
Hamar rájött arra, mi a szerepe a híres tudós mellett. Mélyebb tartalmat nélkülöző együttléteik csak arra voltak jók, hogy Bertalan nyugodtan, teljes szellemi odaadással dolgozhassék. Ideális partnernek tekintette Littát, hiszen sosem kellett – szerinte teljesen fölösleges – széptevéssel fecsérelni az időt. Hogy Litta miképpen vélekedik viszonyukról? Ez a kérdés bizonyára sosem foglalkoztatta Bertalant...
A főpincér egy vázában hatalmas virágcsokrot tett az asztalra. Amikor magukra maradtak, Litta hirtelen elhatározással kimondta, amire már készült:
– Ne titkold tovább, hogy transzferáltad Parragot. Legalább Maronnak tudnia kell róla.
Bertalan úgy nézett rá, mint aki nem akar hinni a fülének. Letette a kést és a villát, eltolta a tányért, aztán gondosan elseperte maga elől a morzsákat.
– Megőrültél?... Hogyan gondolod ezt? – kérdezte elváltozott hangon. – Én, Bertalan Tibor, a fizikai tudományok doktora, álljak az öreg elé, és mint egy csínytevő diák valljam be, hogy tiltott dolgot cselekedtem... Kész öngyilkosság lenne!
– Tudom, hogy igazad van, de én félek... , nagyon félek. Szörnyű dolgok történhetnek, ha engedjük, hogy Parrag ellenőrzés nélkül járjon-keljen köztünk. Mi történik, ha esetleg olyasmit eszel majd ki, amivel végzetes szerencsétlenséget zúdít rád, rám, talán az egész emberiségre?... Ki tudja, mit transzferáltunk a koponyájába a marsagyból? Kormos, aztán Kelemen gyanús halála...
– Erről szót se többet! – hallgattatta el Bertalan. – Neked csupán egy dolgod van: ne beszélj, ne tudj semmiről.
– És Ravin? Azt hiszem, sejti mi történt... Gondolod, hogy ő is hallgatni fog? Maron vele folytatja Kelemen megkezdett munkáját. Számolnod kell azzal, hogy ha a reprobot...
A zenekar fortisszimóba csapott át, és a rejtve elhelyezett hangszórókból teljes erővel omlott a terembe egy közkedvelt sláger. A csapnivaló rímekbe szedett refrén szerint egy roppant elfoglalt biokibernetikus az idejét rabló, emellett nem is mindig eredményes udvarolgatás helyett a gyorsan célhoz vezető memotranszferálás segítségével hódítja a nőket...
Bertalan halántékán lüktetni kezdtek az erek. Mindenfelől pillantások szegeződtek rájuk, mindenki őket nézte.
A tálaló ajtajánál csoportba verődve hangtalanul nevetgélt néhány pincér.
Bertalan ernyedten ült a székén, csak két lábfejét szorította erősen egymáshoz, mint start előtt a versenyúszók, amikor ugrásra készen görnyednek a medence fölé. Minden erejét összeszedte, hogy közömbös mosolyt erőltessen arcára, de ez sehogy sem sikerült neki.
Kétségtelen, hogy neki szól az ízléstelen dalocska, melynek refrénjét hangos sikert aratva, másodszor is elénekelte a zenekar dobosa.
Littára pillantott, és alig észrevehető fejmozdulattal a kijárat felé intett. Aztán felállt, néhány bankjegyet dobott az asztalra; borravalóra is bőségesen futotta belőle. Hátrafeszített vállal, senkit nem köszöntve ment keresztül az éttermen.
Litta egyedül maradt, a kést és a villát még kezében tartotta. Kínos, megalázó helyzetbe hozta őt Bertalan. A látszaton legfeljebb szépíteni tudott, fölülkerekedni semmiképp.
Látta, hogy Bertalan az asztalon felejtette a szivartárcáját. Magához vette retiküljét, aztán semerre sem nézve kifelé indult. Néhány lépés után megfordult, és még egy pillantást vetett az asztalra. Mintha csak most venné észre a tárcát: visszament érte, a retiküljébe csúsztatta, és kisietett.
Bertalan az autóban várta. A motor már járt, a lámpák világítottak. A férfi bele-beletaposott a gázpedálba, mire a motor felbőgött, és a kipufogócsövön keresztül kékes, sűrű füstöt lökött ki magából.
– Hová vigyelek? – kérdezte Bertalan.
– A lakásomra...
Egyetlen szót sem váltottak út közben. A sűrűsödő estében fénytenger borította el a várost. Még nagy volt a forgalom, egy-egy keresztezésnél autók hosszú sora torlódott össze. Amikor zöldre váltott a lámpa, Bertalan úgy ugratta ki kocsiját a tömött sorból, mintha ezzel is kurtítani akarná az időt, amit Littával kell töltenie.
A fényesre kopott aszfalton megsokszorozva csillogott a kecses ívben magasan az út fölé hajló ostorlámpák, a neonbetűk és a kivilágított kirakatok fénye.
Bertalan letért a főútról, végigkanyargott néhány mellékutcán, és megállt egy ház előtt.
Litta köszönés nélkül kiszállt a kocsiból, becsapta maga mögött az ajtót, és a nyitott ablakon át Bertalan mellé, az ülésre dobta a szivartárcát.
Néhány lépésre volt a kaputól, amikor Bertalan utolérte. Litta azt várta, hogy viselkedését fogja mentegetni, de tévedett. Bertalan megmarkolta a vállát, és maga felé fordította.
– Még egyszer figyelmeztetlek, jól eszedbe vésd, amit mondtam! Nem akarok nyitott kaput hagyni a hátam mögött – táncoltatta ujját Litta arca előtt. – Ami ezután következik, az csak az én ügyem. Felejts el mindent, ami a transzferbizottság ülése után történt. Semmit sem tudsz a marsagyról, nem tudod, miért változott meg Parrag. Lehet, hogy nem kerül rá sor, de megtörténhet, hogy nálad próbál valaki szimatolni. Te azonban nem tudsz semmiről. Érted? Sem-mi-ről! – ismételte tagolva. Még mondani akart valamit, de éppen ekkor egy házbéli ismerőse odaköszönt Littának.
Bertalan ingerült pillantást vetett a közeledő férfira, aztán a kocsiba vágta magát, és elhajtott.

A kör alakú terem közepén magasan tornyosodott az atomreaktor. Tucatnyi ember sürgött-forgott rajta és körülötte, a fal tövében szabályos rendben különféle műszerek, elektromos és elektronikus gépek sorakoztak. Parrag a feladat egészét átfogó fölényes biztonsággal intézkedett, járt-kelt a teremben, és türelmetlenül leintette Maront, valahányszor a professzor arról kérdezősködött, miért éppen így, ilyen sorrendben állíttatta fel és kapcsoltatta egymáshoz az innen-onnan sebtében összeszedett sokféle gépet.
– Mindenáron zsákbamacskát akar vétetni velem? Mért nem árulja el, hogy voltaképpen milyen folyamat megy végbe a felhasznált anyagokban, amikor ötvöződnek? – faggatta még aznap reggel is Maron. – Megtörténhet, hogy előre nem látott nehézségekbe ütközik a nagybani előállítás során...
– Én biztosítottam, még mielőtt bármiféle segítséget kértem volna a munkámhoz! – méltatlankodott Parrag. – Ha ez sem elég önnek...
Maron nem tudott mit válaszolni. Ha egy elméletben akármilyen alaposan kidolgozott elképzelésről lett volna szó, amelynek gyakorlati megvalósítása azonban bizonytalan, talán habozás nélkül megtagadja az engedélyt. Parrag azonban a végén fogta meg a dolgot: előbb bizonyított, azután javasolt.
A reaktorteremben már minden a helyén állt. Parrag újra meg újra gondosan ellenőrzött néhány csatlakozást. Ha közben észrevette, hogy valaki nem pontosan úgy tesz vagy tett valamit, amint azt elrendelte, rögtön lecsapott.
Az atomreaktor körül sorakozó készülékek közül kimagaslott a sugárkohó, amelyet Maron egy másik kutatóintézettől kért kölcsön erre az alkalomra, és a reaktorteremben állíttatott fel. Parrag egyedül a kohóról árult el mindössze annyit Maronnak, hogy az ötvözet előállításánál kettős feladatot lát el: egyfelől közönséges uránból az atommagok szerkezetének megváltoztatásával a szükséges mennyiségben uránon túli, a természetben nem létező mesterséges elemeket fog előállítani, másfelől a gyártási folyamatot. vezérlő elektronikus számológépbe betáplált program szerint ezekből az elemekből – egyelőre csak kis tömbök formájában – rögtön el is készítteti a sugárkohóval az ötvözetet.
Bár az intézetben már híre ment az ellenállás nélküli villamos vezetőanyagnak, mindenki úgy tudta, hogy a mai kísérlet során még csak különleges eljárással új, rendkívül hőálló ötvözetet fognak előállítani, amellyel azután Parrag irányítása mellett hosszabb kísérletsorozatot kezdenek.
Egyelőre csak Maron és Parrag tudták pontosan, miről van szó. A professzor kitartott eredeti elhatározása mellett: amíg nem rendelkezik ellenőrzött körülmények közt a gyakorlati kipróbáláshoz elegendő mennyiségű ellenállás nélküli huzallal, senkinek sem szabad tudnia, hogy valójában már meg is kezdték az ötvözet előállítását.
Azt a kis darabkát, amellyel Parrag először jelentkezett nála, magánál tartotta, és számtalan vizsgálatnak vetette alá. Egy részét feláldozta vegyelemzés céljára, amit részben maga végzett el. Az ötvözetben valóban azokat az elemeket találta, amelyeket Parrag felsorolt, csak azt nem értette, hogyan ötvöződnek ezek a bomlékony elemek szilárd, időálló, viszonylag könnyen alakítható anyaggá.
A fizikusokat, a mérnököket és technikusokat, akik a reaktor és a készülékek körül szorgoskodtak, meghökkentette és lenyűgözte Parrag szuggesztív fellépése, parancsoló, ellentmondást nem tűrő hangja. Kérdezősködés, ellenvetés vagy véleménynyilvánítás nélkül hajtották végre szakadatlanul záporozó utasításait.
Maron napok óta töprengett rajta, hogyan lehetséges, hogy Parrag, a biokémikus, aki mind ez ideig jószerével semmit sem értett a gépekhez, most egyszerre nem mindennapi tudású, a technika világában fölöttébb járatos mérnöknek bizonyul. Magabiztosan, pillanatnyi tétovázás nélkül intézkedett, utasított a bonyolult berendezés összeállításakor – megmagyarázhatatlannak tűnt, hogy bármit kérdeznek tőle, azonnal habozás nélkül válaszol, és egyetlen utasítását sem változtatja meg vagy vonja vissza.
Parrag megállt a sugárkohó előtt. Szótlanul figyelt, amíg helyére került egy pótlólag beszerelt alkatrész is, aztán magához intette a szerelőcsoport vezetőjét.
– A kohó körül, amint működni kezd, ötméteres körzetben senki nem tartózkodhat – figyelmeztette a munkához ingujjra vetkőzött mérnököt. – Ennek megfelelően helyezze el a kohó működését ellenőrző műszereket is.
A mérnök már indult volna, de Parrag visszatartotta:
– Várjon!... Ellenőrizte, hogy a dúsított uránból pontosan annyi van-e a sugárkohó tartályában, amennyit előírtam?
Parrag kurta biccentéssel vette tudomásul az igenlő választ, és máris a transzformátor kezelőjéhez fordult:
– Maga felel érte, hogy a kellő pillanatban száznegyvenezer volt feszültséget kapjanak a kohó fűtőtekercsei. Ha már üzemben lesz a reaktor és én intek, azonnal kapcsolja rá a trafót. Most már ne mozduljon el...
Hirtelen elhallgatott, és kidülledt szemmel meredt egy éppen tétlenül ácsorgó technikusra, akinek görbe szárú, kurta pipa lógott a szájában, éppen rá akart gyújtani. Parrag néhány lépéssel mellette termett, és kiütötte kezéből a gyufát.
– Nem elégszer mondtam, hogy ahol én vagyok, ott nem dohányozhat senki?! – förmedt dühösen az elképedt emberre. – Kotródjék a pipájával.
Négyfelől négy ajtó nyílt a reaktorterembe, mindegyiken kívül-belül ott volt a tábla: Dohányozni tilos! A technikus talán új ember volt, vagy még nem dolgozott itt, az is lehet, hogy nem vette észre a feliratot. Elég lett volna, ha Parrag egyszerűen csak figyelmezteti a tilalomra.
“Se oka, se joga, hogy ilyen hangot használjon" – gondolták a körülállók, akik tanúi voltak a jelenetnek, de a kémikus vonásait eltorzító düh – talán éppen azért, mert annyira indokolatlan és értelmetlen volt – beléjük fojtotta a szót.
Az egyik ajtó közelében Telkes támasztotta a falat. Maron telefonon kereste a nyomozót, aki most kijött az intézetbe, és itt, a reaktorteremben találta a professzort.
– Sajnálom, hogy így alakult a dolog – mentegetőzött Maron, miután már többször magára hagyta Telkest, és közben mindig csak néhány mondatot váltott vele. – Amikor a marsagy eltűnéséről értesültem, jó ideig haboztam, mitévő legyek. Értesítsem a rendőrséget?... Végül rászántam magam, hogy telefonálok önnek, de nem gondoltam, hogy ilyen hamar megérkezik. Feltétlenül jelen kell lennem ennél a kísérletnél... Mihelyt itt végzek, átmegyünk a szobámba, és tőlem telhetőén pontosan tájékoztatni fogom mindenről.
– Kinek van kulcsa a páncélszekrényhez, amelyikben az agyat őrizték? – kérdezte Telkes.
– Mindegyik szekrényhez három kulcs van. Egy nálam, egy a titkárságon, egy pedig valamelyik osztály vagy részleg vezetőjénél. A marsagyat őrző páncélszekrény kulcsait mind magamnál...
Éles, rendkívül erős csengőberregés nyomta el Maron hangját. Ezzel jelezték az épületben tartózkodóknak, hogy az atomreaktort üzembe helyezték. Amint a csengő elhallgatott, Parrag hangja süvített át a termen:
– Mindenki a helyére! Húsz másodperc múlva kezdjük. A sugárkohót bekapcsolni!
A kohóban végbemenő folyamatokat ellenőrző műszertábla elé lépett, és ide-oda cikázó szemmel szinte egyszerre figyelte valamennyi műszer mutatóját. Lassan felemelte karját, várt egy ideig, aztán kezével is intve odakiáltott a transzformátort kezelő technikusnak:
– Most!
A technikus megmarkolt egy kapcsolókart, és lassan lefelé nyomta. Tekintete közben a feszültséget és az áramerősséget jelző műszerekre tapadt. A mutatók mind magasabbra kúsztak, gyorsan közeledtek a megengedett felső határt jelző piros vonalakhoz. A sugárkohó masszív váza inkább érezhetően, mint láthatóan remegni kezdett. A vibráló acélrudak lágyan zengő hangot hallattak, mintha vastag húrt pengetnének valahol. Az ötvözőkemencéből fény áradt, elfoszló kékes lángpamacsok táncoltak fölötte. A műszertáblán színes jelzőlámpák villogtak. A túlterhelt gépek tompa brummogása egyre magasabb és erősebb lett, hangjuk már fájdalmasan feszítette a dobhártyákat.
Valaki ijedten felkiáltott, amikor Parrag egyszerre hátat fordított a műszereknek, és egy-két bizonytalan lépést tett, mintha a sugárkohóhoz akarna menni. De rögtön meg is torpant, és hátrálva leroskadt egy székre.
– Rosszul van? – sietett hozzá Maron, aztán keményen csattant a hangja: – A reaktort leállítani!
Parrag meggörnyedve ült a széken, két tenyerébe rejtette arcát a bámész, kérdő tekintetek elől.
Csönd volt, csak a transzformátor zümmögött tovább halkan. Parrag lassan felemelte a fejét, újra meg újra körülnézett, mint aki mély álomból ébredt. Szégyen és kétségbeesés tükröződött szemében, amint fejét oldalt hajtva felnézett Maronra:
– Professzor úr... képtelen vagyok folytatni! Rettenetesen szédülök... úgy érzem, mintha egyszerre minden kiesett volna az agyamból.
Maron megdöbbenve nézte az összeroppant, remegő ajkú embert. Ekkor már sokan álltak Parrag körül; akik néhány perccel előbb még sietve ugrottak kurtán odavetett utasításaira, most kárörvendve pusmogtak egymás közt.
Parrag kissé összeszedte magát, de arckifejezésén látszott, hogy még nem fogta fel, mi történt vele voltaképpen. Üres szemmel meredt maga elé, mintha minden más gondolatát elnyomta volna a kérdés: miért felejtette el egyszerre, amit az előbb még oly pontosan tudott?
– Kísérje át a betegszobába Parrag kollégát, és hívják Galli doktort – mondta a körülállóknak Maron, aztán megveregette Parrag vállát: – Az utóbbi időben rengeteget dolgozott, túlságosan sokat vállalt, és az ilyesmi előbb-utóbb megbosszulja magát. Holnap vagy holnapután összeülünk és megbeszéljük, ki mivel lehet legközelebb a segítségére.
Parrag hátrahőkölt, aztán felemelte a kezét, és úgy feszítette szét ujjait, mintha félelemtől némán ezzel a mozdulattal akarná távoltartani magától Maront.
“Mitől omlott össze egyik pillanatról a másikra ez a szerencsétlen? – töprengett elmenőben a professzor. – Pusztán fizikai rosszullét okozott volna ilyen hirtelen és teljes szellemi rövidzárlatot?" Amikor az atomreaktort megkerülve észrevette az ajtónál várakozó Telkest, megállt egy készülék mellett, mintha valami igazítanivalót talált volna rajta. Valójában csak lélegzetvételnyi időhöz akart jutni, hogy legalább valamennyire rendezhesse összekuszálódott gondolatait.
A huzal, amelyet Parragtól kapott, fogható valóság! Cáfolhatatlan bizonyítéka annak, hogy a fizikusok eddigi állításai tévesek. De ha Parrag vagy húsz grammot egyszer már előállított az ellenállás nélküli ötvözetből, miért vallott fiaskót most, amikor minden, amit kívánt, a rendelkezésére állt? Miért roppant össze épp akkor, amikor a sugárkohóban talán már kezdetét is vette a sokféle elemet homogén új anyaggá ötvöző folyamat?
Bármennyire az imént átélt esemény hatása alatt állott Maron, most már ismét inkább a rejtélyes ügy foglalkoztatta, amiért Telkest idehívta.
A marsagy.
Hová tűnt a páncélszekrényből? Ki vitte el? És miért? Mi a szándéka vele annak, akinél van? – tépelődött. – Nagyon kellemetlenül érintette, hogy az ügyet a rendőrség kezére kell adnia. De mi mást tehet?
Legalább Kerman ne utazott volna éppen most ide a marsagy miatt? Mit mondjon neki? Nem hallgathatja el az igazat, hiszen nincs kifogás, ami hihető lenne...
Körülnézett. Mindenfelé jelzőlámpák villogtak, valahol egy gép zúgott, a kapcsolótáblákon ide-oda lengve táncolt néhány műszer mutatója. De a reaktor már nem termelt energiát, a sugárkohó hideg volt és élettelen. Csak erős ózonszag áradt még felőle.
A sugárkohóról megint Parrag jutott az eszébe. Vajon talpra áll-e, és neki mer vágni még egyszer a kísérletnek?
Megdörzsölte homlokát, mintha ezzel a mozdulattal gondolatait akarná kitörölni agyából.

Telkes tekintete lesiklott Bertalanról, előbb a szemközti falon függő képre, onnan a professzorra vándorolt, aztán ismét Bertalanon állapodott meg. Amikor megszólalt, bal karjával Maron íróasztalára támaszkodott, jobbjával pedig rövid, határozott mozdulatokkal kísérte szavait:
– Biztos ön abban, mikor látta utoljára a marsagyat tartalmazó edényt, illetve magát az agyat?
– Egyszer már kérdezte ezt, és én válaszoltam a kérdésére – felelte bosszúsan Bertalan. – Azon a napon láttam utoljára, amikor a transzferbizottság úgy döntött, hogy nem engedélyezi a marsaggyal tervezett memotranszferálást.
– Nem téved? – avatkozott az egyre élesebb hangnemben folyó párbeszédbe Maron. – Valószínűnek tartom, hogy rosszul emlékezik...
– Nem tévedek, és nem emlékszem rosszul – vágta rá ingerülten Bertalan. – Ha nem így lenne, nem állítanám.
– Emlékezzék csak!... Talán két-három nappal a transzferbizottság ülése után felkeresett Kelemen, és engedélyt kért, hogy újabb biofizikai és biokémiai vizsgálatoknak vethesse alá az agyat. Ezt én azzal a feltétellel engedélyeztem, hogy a vizsgálatoknál önnek is jelen kell lennie. – Maron lélegzetvételnyi szünetet tartott, és ezzel akaratlanul – különös súlyt adott szavainak: – Akkor küldtem át önnek Kelemennel a páncélszekrény egyik kulcsát, amelyet azonban mindmáig nem kaptam vissza.
– Azt hiszem, professzor úr sem tudná hamarjában megmondani, hány alkalommal adta a kezembe vagy küldte át valakivel nekem a kulcsot, amióta a marsagy az intézetünkben van – válaszolta Bertalan közönyös arccal. – A transzferbizottság ülése után is én vitettem helyére a tartályt, én zártam be a páncélszekrényt, a kulcsot pedig nyomban visszaadtam önnek. Ma is emlékszem: ide tettem le az íróasztalra... Ami pedig szegény Kelement illeti, természetesen nem vonom kétségbe professzor úr állítását! Véleményem szerint az történhetett, hogy Kelemen nem az ön utasítása szerint járt el a kulccsal. Bizonyára nem volt ínyére, hogy csak a jelenlétemben vizsgálhatja meg az agyat. Talán attól tartott, nem értek majd egyet az ő vizsgálati módszerével...
– Lehetségesnek tartja – vágott közbe Telkes –, hogy Kelemen kivette a páncélszekrényből és valahová elrejtette a marsagyat?
– Elrejtette? – ismételte szivarja füstjével együtt a levegőbe pöffentve a szót Bertalan. – Ezt nem mondtam. Miért rejtette volna el? Talán átvitte a szobájába, lehet, hogy meg is vizsgálta, aztán elzárta valamelyik szekrényben. Váratlan halála azonban megakadályozta, hogy visszategye a helyére...
– Hát igen, nem kétséges, hogy Kelemen mérnököt valóban váratlanul érte a halál – jegyezte meg hangsúlytalanul Telkes. Amikor újra megszólalt, szúró tekintete rátapadt Bertalan arcára: – Feltevésének azonban ellene mond, hogy a professzor úr tájékoztatása szerint Kelemen szobájában már mindent átkutattak, de nyomát sem találták a marsagynak.
– Akkor talán Ravin...
– Ravinnal is beszéltem – szólt közbe Maron. – Semmiről nem tud. Kelemen említette neki, hogy vegyi összetétel és főként szerkezeti felépítés szempontjából össze akarja hasonlítani a marsagy neuronjait a földi ember agysejtjeivel, de nem mondta, hogy már hozzá, is kezdett volna a vizsgálathoz. A reprobot, melynek megvalósítását ön kezdettől fogva ellenezte...
– Nem elleneztem, csak megvalósíthatatlan elképzelésnek tartottam és tartom ma is – vágott közbe határozottan Bertalan. – Rengeteg időt és munkát fecsérelünk rá, aztán majd kiderül, hogy éppen olyan lázálom az egész, mint a Parrag-féle ellenállás nélküli ötvözet.
– Lázálom?! – szökkent fel Maron szemöldöke. – Mondja, doktor, megtörtént már önnel, hogy valaki elébe állt és fogható valóságként letett valamit az asztalára, amiről mind ez ideig úgy hitte, hogy olyasmi nincs és nem is létezhet? – Maron felállt, kihúzta íróasztala egyik fiókját, aztán nyomban vissza is lökte. Legyintett: – De ez más téma, erről majd egy másik alkalommal beszélünk. Maradjunk a marsagynál. Ugyanolyan fontos, mint amilyen sürgős, hogy előkerítsük.
Felbecsülhetetlen értékről van szó, és intézetünk hírneve is kockán forog... Miben lehetek a segítségére? – fordult Telkeshez.
– Néhány szót szeretnék váltani önnel – válaszolta rövid gondolkodás után Telkes.
Bertalan tüntetőén hátat fordított Telkesnek, amikor megkérdezte:
– Kíván még valamit tőlem, professzor úr?
– Nem... köszönöm – rázta fejét Maron. – De ebéd után valamikor – megnézte a naptárát –, mondjuk három és fél négy között legyen szíves átjönni hozzám egy rövid megbeszélésre. Tisztáznunk kell Parrag további munkaprogramját. Egy időre mentesíteni akarom minden más feladat alól, mert a ma sikertelenül végződött kísérletet, alaposabban előkészítve, feltétlenül meg fogjuk ismételni.
Bertalan megigazította szája sarkában a félig kialudt szivart, és erősen szívta, amíg ismét parázslani nem kezdett.
– Három órakor jelentkezem – mondta aztán, ajkai közt a szivarral. Kezet nyújtott Telkesnek, és kiment a szobából.
– Tessék, rendelkezésére állok – ült le a dohányzóasztal mellé, Telkessel szemben Maron.
– Ravinnal szeretnék beszélni, mégpedig úgy, hogy az intézetben senki se tudjon róla. Professzor úr elvállalná, hogy összehoz vele?
– Nagyon szívesen, bár... – Maron elmosolyodott. – Őszintén megvallva, nemigen értek az ilyen titkos találkák rendezéséhez, de azért meg fogom próbálni. Mit akar Ravintól? Már említettem, hogy beszéltem vele: nem tud semmiről. Attól tartok, hiába töltené az idejét...
– Az intézetben történt két haláleset között valamilyen összefüggés van! – Telkes előrehajolt, és nyugodt, egyszerű hangon folytatta, de minden szaván láthatatlan súlyok függtek: – Úgy vélem, itt a ideje, hogy tájékoztassam önt valamiről, amit eddig nem hoztunk nyilvánosságra, és amiről az ügy lezárásáig önnek is hallgatnia kell.
Süket csönd támadt a szobában. “Az ügy lezárásáig... " Ezek a szavak csak hatósági emberek szájából nem hatnak nevetségesen nagyképűnek – gondolta Maron. Néhány másodpercig szótlanul figyelte Telkes zárkózott arcát, aztán biccentett, és csak annyit mondott:
– Tudomásul veszem...
– Kormost nem áramütés ölte meg, és Kelemennel nem szívinfarktus végzett. Meggyilkolták őket. Az orvosszakértők megállapítása szerint mindkettőjüket ugyanolyan módon, valószínűleg ugyanaz a személy ölte meg.
Maron, fejét a szék támlájának vetve, hátradőlt a karosszékben. Lehunyt szemmel olyan erőtlenül, ernyedten ült, mint akinek minden vére elfolyt.
Telkes könnyedén a professzor karjára tette a kezét.
– Nem kétséges, hogy meg fogjuk találni és bíróság elé állítjuk a gyilkost.
– Kire gyanakszik? – kérdezte alig hallhatóan, egész testében remegve Maron.
– Még senkit nem gyanúsítok. Messze vagyok attól, hogy személy szerint gyanúba vehetnék bárkit is a munkatársai közül.
– Mit akar Ravintól? – kérdezte még egyszer Maron. – Csak nem őrá...
– Ha most nevet mondhatnék, már túl lennék a nyomozás nehezén... De hogy válaszoljak a kérdésére: értesülésem szerint Ravin és Kelemen, valószínűleg éppen a most már együtt végzett munka révén, rövid idő alatt meghitt, baráti viszonyba kerültek egymással. Elsősorban ezért akarok vele találkozni. Önhöz most csupán egyetlen kérdésem van: mit gondol, professzor úr, miért beszél Bertalan érezhető ellenszenvvel Kelemenről még most, a mérnök halála után is?
– A reprobot, Kelemen tervezett kibernetikai készüléke bizonyos tekintetben felülmúlná Bertalan memotranszferátorát, mert a donort nem fosztja meg tudásától – válaszolta rövid gondolkodás után Maron. – Bertalan ugyan soha nem ismerné be, de biztos vagyok abban, hogy találmánya egyik sebezhető pontja ellen irányuló támadásnak vélte, amikor én éppen a marsagy kapcsán felkaroltam Kelemen elképzelését.
– A feltaláló hiúsága...
– Igen. Bertalan, mint oly sokan a rendkívüli képességekkel megáldott emberek közül, kissé hiú és öntelt. De hogy ezek a tulajdonságok gyilkosságokba hajszolnák?... Nem, az teljesen lehetetlen! Kérem, verje ki a fejéből ezt az őrült feltevést!
– Még egyszer hangsúlyozom: jelen pillanatban senkit nem tudnék megnevezni, személy szerint még senkit sem gyanúsítok. De ahhoz, hogy ezt a kusza ügyet kibogozhassam és rátaláljak a gyilkosra, bárkihez vezessenek is, kénytelen vagyok minden szálat felgombolyítani. Ezt meg kell értenie.
– Megértem... – bólintott fáradtan Maron. Hirtelen az agyába villant valami: – Gondolja, hogy a marsagy eltűnése is összefüggésben van ezekkel..., ezekkel a szörnyűségekkel?
– Talán igen... – válaszolta Telkes vontatottan. Hangja félreérthetetlenül jelezte, hogy erről nem akar beszélni. – Még egy kérésem lenne, professzor úr – terelte másra a szót. – Elmondaná röviden, hogyan zajlott le a transzferbizottságnak az az ülése, amelyiken elutasították Bertalan doktor javaslatát, és nem engedélyezték a marsagy emlékképeinek átültetését élő emberbe?
– Az ülés mindössze annyiban különbözött a többitől, hogy a döntést, érthető okokból, a szokottnál sokkal hevesebb vita előzte meg. Egyesek azon a nézeten voltak, hogy az emberiséget pótolhatatlan veszteség éri, ha a bizottság nem engedélyezi a memotranszferálás végrehajtását, s így sosem tudjuk meg, milyen tudásanyagot rejt az agy.
– Mivel érveltek, akik a transzferálás ellen voltak?
– Galli doktor mellett foglaltak állást, ő mint orvos megengedhetetlennek tartotta, hogy egy ember egészségét, esetleg életét is kockára tegyük a bizonytalan kimenetelű transzferálással.
– Emlékszik rá, kik szavaztak Bertalan doktor javaslata mellett?
– Hogyne emlékeznék! Elsősorban természetesen maga Bertalan, aztán Gere Litta, Parrag Imre és Ravin kollégánk, aki odaát megtalálta és a Földre hozta a marsagyat. Négyen tíz ellen, ez volt a szavazás eredménye.
– Arról nem esett szó, hogy találnak-e egyáltalán valakit, aki alávetné magát a kísérletnek?
– Én magam vetettem fel a kérdést. Észrevettem, hogy Parrag rövid habozás után magasra emeli a kezét, de a nagy lármában nem értettem, mit mond. Máig sem tudom, hogy mit akart voltaképpen... lehet, hogy kísérleti alanynak, de az is lehetséges, hogy csak hozzászólásra jelentkezett.
– Akkor vagy később nem kérdezte meg tőle, professzor úr, hogy szakember, kiváló biokémikus létére hogyan szavazhatott a kockázatos transzferálás végrehajtása mellett?
– őszintén megvallva jobbnak láttam, ha semmilyen formában nem bolygatom tovább az ügyet. A döntés ugyancsak felkavarta a kedélyeket, az ülés után azok is sokat vitatkoztak még fölötte, akik akkor a végrehajtása ellen szavaztak.
– Személy szerint önnek mi a véleménye? Helyesen járt el a transzferbizottság, amikor elutasította Bertalan doktor javaslatát?
– Nehéz erre kurta igennel vagy nemmel válaszolni... A tudománynak épp úgy szolgálnia kell az egész emberiséget, mint az egyes embert. Sokkal kisebb ügyért kockáztattak már életet, és nagyobb ügy is elbukott azon, hogy bizottságok, testületek tagjai nem merték vállalni egy esetleg bekövetkező kudarcért vagy éppen tragédiáért a reájuk háruló felelősséget. Valószínűleg ez vezetett engem is arra, hogy a transzferálás végrehajtása ellen szavazzak – ismerte be Maron. Aztán tűnődve folytatta: – Akkor eszembe sem jutott a reprobot, de amikor az ülés után Kelemen ismét előállt javaslatával, és még egyszer, most már igen alaposan átnéztem a terveit, éreztem, hogy helyesen cselekedtem. Ha mégis zsákutcába jutunk a reprobottal, még elővehetjük Bertalan javaslatát. Majd meglátjuk, milyen döntés születik akkor.
– Értem... Azért ugye nincs kifogása ellene, ha adandó alkalommal szóba hozom Parrag előtt a dolgot, és én kérdezem meg tőle, miért szavazott Bertalan mellett?
– Várjon ezzel, kérem, hiszen láthatta, milyen idegállapotban van most az az ember!
– Természetesen várok, s egyébként is csak akkor kerítek sort ilyen beszélgetésre, ha ez a nyomozás érdekében feltétlenül szükségessé válik – válaszolta készségesen Telkes, aztán felállt. – Tehát mikor hoz össze professzor úr Ravinnal?
– Itt marad most az intézetben?
– Nem. De megadok egy telefonszámot, amelyiken az ügyeletes mindig tudja, hol vagyok elérhető, és azonnal továbbítja az üzenetet.
Maron összehajtotta és a pénztárcájába süllyesztette a cédulát.
– Még ma jelentkezem – ígérte meg, miközben az ajtóig kísérte Telkest.

A “főnök", ahogyan beosztottjai a nyomozócsoport vezetőjét általában nevezték, kényelmesen elterpeszkedve ült egy karosszékben. Lábát átvetette a karosszék karfáján, és cipője sarkával időnként hangosan koppantott egyet-egyet a már meglehetősen elnyűtt bútordarab oldalán. Amíg Telkes beszélt, az ablak csipkefüggönyén keresztül, ide-oda vándorló tekintettel nézte a háztetők fölött röpködő madarakat.
– Bármilyen különösen hangzik is, Bertalan kulcsszerepet játszik ebben az ügyben – állt meg járkálás közben Telkes a főnöke előtt. – Ebben egészen bizonyos vagyok! A Biokibernetikai Intézetben lezajlott események valamiképpen mind összefüggenek, de Bertalan...
– Nevezze csak nevén a gyereket: nem tartja kizártnak, hogy Bertalan követte el a gyilkosságokat. Jó..., de miért gyilkolt volna? Aztán meg érdekében állhatott-e, hogy eltüntesse a marsagyat?
Telkes ide-oda rakosgatta az íróasztalon szétszórt iratokat és fényképeket, majd olyan hangsúllyal, mintha minden mondanivalóját ebbe a mondatba akarná sűríteni, megjegyezte:
– Ha ezt tudnám, azt hiszem, már mindent tudnék... Egy biztos: hibát követett el, aki engedély nélkül kivette a marsagyat a páncélszekrényből! Újabb szálat adott a kezünkbe.
– Ez valószínű... No, és mi a véleménye Parrag különös... hogy is mondjam?... rövidzárlatáról a reaktorteremben? Mégiscsak furcsa, hogy egy biokémikus egyszerre csak ilyen, a maga szakterületétől igen távol eső találmánnyal áll elő, és aztán egyik pillanatról a másikra tökéletesen elfelejti, amit előbb – állítólag – pontosan tudott?
– Pedig úgy történt, ahogy mondtam... Egyik percben még nagyhangú volt, fölényes, magabiztos, aztán villanásnyi idő alatt szánalmas figura lett belőle.
– Hm... És mondja, mire jutott Bertalannal?
– Semmiről nem akar tudni. Pedig... Szóval van valami a füle mögött!
– Bertalan mit tart Parrag különös viselkedéséről?
– Azt mondja, ennek nincs jelentősége. Szerinte Parrag mindig is furcsa ember volt, különc a maga nemében. A többiek, Parrag munkatársai azonban nem így vélekednek.
– Mit mondanak róla?
– Valóban bogaras, de egyébként csöndes, szerény, jóindulatú emberként ismerte mindenki a legutóbbi napokig. Egyetlen rossz szokása volt, hogy olykor felöntött a garatra... Aztán egyszerre megváltozott. Amint mondják, mintha kicserélték volna. Maron professzor néhány napja tréfálkozva poraiból föltámadt középkori zsarnoknak nevezte titkárnője előtt Parragot. Akkor is olyasmit művelt, amihez azelőtt sosem lett volna bátorsága. “Úgy látszik, egy másodszor született despota lelke vert Parragban tanyát" – mondta volna Maron. Nyomban elnevezték Redivivusnak, és azóta ezen a néven emlegetik a háta mögött.
– Miért csak a háta mögött?
– Mert már senki sem mer vele közvetlenebb hangon beszélni. Ingerlékeny, kötekedő, fütyül mindenre és mindenkire, egyformán goromba férfival, nővel... Velem sem viselkedett másképpen, amikor a robbanás után kihallgattam.
Telkes most rendkívüli élességgel érezte maga körül Parrag minden mozdulatát, hallotta hangját, látta lobogó tekintetét, attól a pillanattól kezdve, hogy megismerte.
– Mikor találkozik Ravinnal? – riasztotta fel gondolataiból a főnöke.
– Ma este. – Hol?
– Maron lakásán. A professzor meghívta magához, de arról nem tett neki említést, hogy én is ott leszek. Őszintén megvallva nem tételeztem föl az öregről, hogy ilyen ügyesen rendezi el a dolgot.
– Parrag olyan állapotban van, hogy beszélni lehet vele?
– Úgy tűnik, az elmúlt néhány nap alatt szinte tökélyre vitte ezeket a gyors “színeváltozásokat" – válaszolta akaratlanul elnevetve magát Telkes. – Azt beszélik, alig hagyta el a félbemaradt kísérlet után a reaktortermet, egyszerre megtorpant, aztán se szó, se beszéd, faképnél hagyta azokat, akik a betegszobába akarták kísérni. Azóta megint Redivivusként viselkedik.
– Ravin milyen viszonyban van vele?
– Régebben, amikor a marsagyat az intézetbe szállították, együtt végezték az első biokémiai vizsgálatokat. Akkor még jó viszonyban voltak...
– És most?
– A többi között erre is választ szeretnék kapni ma Ravintól.
– A többi között? Mit akar még megtudni tőle?
– Azon a transzferbizottsági ülésen, amikor elutasították Bertalan javaslatát, Ravin a transzferálás, vagyis Bertalan mellett szavazott. Ám amikor hírét vette, hogy éppen a marsagy ismeretanyagának feltárása érdekében Maron újra elővette Kelemen egy idő óta kissé háttérbe került tervét, és most gyorsított ütemben el akarja készíttetni a reprobotot, nem pártolta többé a memotranszferálást, hanem Kelemen mellé szegődött. Sőt aktív részt is vállalt a munkában. Ez eddig érthető. Ő találta meg és hozta át a Földre a néhai marslakó agyát, hogyne lenne hát kíváncsi rá, mit rejtenek azok az agysejtek!... Ravin mégis elpártolt a már rendelkezésre álló memotranszferátortól. Mi indította arra, hogy máról holnapra Kelemen találmánya mellé állt, és ma már esküszik a reprobotra?
– Értem. Erre akar tehát választ kapni tőle...
– Azt is meg akarom tudni, hogy miről tárgyalt közel egy óra hosszat négyszemközt Bertalannal közvetlenül a robbanás előtt, amelynek okát a szakértőnek máig sem sikerült megnyugtatóan tisztáznia.
– Honnan tud Ravin és Bertalan tárgyalásáról?
– A helyszíni szemle alkalmával említette az egyik asszisztens, aki ugyancsak a reproboton dolgozik. Kelemen utasítására sürgősen meg kellett volna valamit csinálnia, de nem boldogult a munkával. Tétlenül várakozott, mert Kelement sehol nem találta. Amikor pedig Ravint kereste, megtudta, hogy az Bertalannál van, aki azonban meghagyta, hogy ne zavarják, amíg Ravinnal tanácskozik.
– Ezek szerint sem Bertalan sem Ravin nem lehet Kelemen gyilkosa, hiszen körülbelül ekkor kellett történnie a gyilkosságnak...
– Körülbelül?... – ismételte erősen megnyomva a szót Telkes. – Az orvosok nem tudják percnyi pontossággal megmondani, mikor következett be a halál. Pedig ez rendkívül fontos lenne.
– Hányan dolgoznak az intézetben?
– Csaknem kétezren.
– Hogyan akarja megállapítani, hogy a kritikus időpontban ki tartózkodott a munkahelyén és ki nem?
– Ha csupán azt nézem, hogy kinek állhatott érdekében Kelemen meggyilkolása, kinek állt útjában a fiatal mérnök vagy ki haragudott rá valamiért, néhány tucat emberre szűkül a kör...
Telkes az órájára pillantott.
– Mennem kell, mert mielőtt Ravinnal találkozom, még egyszer körül akarok nézni Kelemen lakásán. Bertalan nem az az ember, aki a levegőbe beszél... Amikor a páncélszekrény kulcsáról faggattam, valószínűleg nem véletlenül forgatta úgy a szót, hogy a halott Kelemenre terelődjék a gyanú.
A nyomozóosztály vezetője borostás állat kaparászva úgy pislogott Telkesre, mint egy öreg bagoly.
– Ha végzett, okvetlenül keressen fel. Itt, vagy a lakásomon megtalál.
– Jelentkezni fogok – ígérte Telkes, és vállára dobta esőkabátját. Siettében köszönni is elfelejtett.

Litta szorgosan tett-vett a parányi teakonyhában, melynek négy fala, helyesebben a bal kéz felől majdnem a mennyezetig érő fiókos-rekeszes faliszekrény, mellette a fedőlapjával konyhaasztalként is szolgáló frizsider és a félig falba süllyesztett villanytűzhely között mindössze annyi hely maradt, hogy éppen csak meg lehetett fordulni.
Mire tálra rakta a készen vásárolt szendvicseket, a kávéfőzőből sustorogva ömlött a fekete. Csészét, kanalat, cukrot keresett. Aztán beidegzett mozdulattal megigazította a haját, elsimította a Parragtól kölcsönvett fürdőköpenyen a ráncokat, és kezében a megrakott tálcával visszament a szobába.
Első pillantásra azt hitte, hogy Parrag elaludt. A férfi szétvetett karral hason feküdt a rekamién. Mint aki rosszat álmodik, érthetetlen szavakat motyogott, és hunyorgott szempilláival, mintha erős fény vakítaná. A rekamié előtt a szőnyegen hevert a takaró, melyet Litta terített rá, amikor felkelt mellőle, hogy összekészítse a vacsorát.
Valahol távol megkondult egy harang. Litta számolta a vontatott kondulásokat. A hang áthatolt a félhomályon, és szinte hullámzott a lakásban, mintha a fényreklám gyorsan változó színei ringatnák a falak között.
Hét... nyolc... kilenc...
Az utolsó harangütést mélységes csend követte, amelyet csak Parrag ziháló lélegzete tört meg. A halk zihálás szinte beleszövődött a csöndbe és részévé lett. Keze ügyében most is ott volt az üveg és a pohár.
Litta csöndesen odább tette az asztalkát, de abban a pillanatban Parrag felnyitotta a szemét és rámordult:
– Tölts, és adj egy pohárral!
Litta nem mert ellentmondani, pedig Parrag megint nagyon sokat ivott. A nemrég nyitott üveg alján már alig egy-két ujjnyi ital volt. Jobb is így – gondolta Litta –, ha lerészegedik, talán könnyebb lesz szóra bírni...
Töltött, odaadta a poharat, és leült a pamlag szélére. Parrag egy hajtásra kiitta a méregerős italt, a szőnyegre dobta a poharat, és hirtelen mozdulattal magához rántotta Littát. A vad csókok elernyesztették, aztán újra felkorbácsolták a vérét. Megfeledkezett a szendvicsekről, a kávéról, mindenről...
Litta hanyatt feküdt, két karját feje alá csúsztatva. Szeme előtt pontok táncoltak, azokat figyelte. A pontok megnőttek, villámsebesen forogni kezdtek önmaguk körül, és tüzes csíkokba rendeződtek, amelyek hangtalanul surrantak el valahová a semmibe.
Mi lesz ennek a vége? – ötlött fel benne, és borzongva látta maga előtt a holnapokat, mint valami hosszú utat, amelyen végig kell mennie, mert hasztalan próbál ellenszegülni. Nem lesz többé része a nyugalom édességében, mennie kell, reménytelenül és öröm nélkül, gondolatait is elűzve agyából, egy férfival, aki voltaképp nem is ember, és aki korlátlanul uralkodik teste, lelke fölött...
Amikor Parrag megmozdult mellette, Littában felderengett és villanás alatt elhatározássá érlelődött egy gondolat.
Parrag közelebb húzta az asztalkát az üveggel. Mohó, nagy nyelésekkel öntötte magába az italt, amíg ki nem ürült az üveg.
Litta nem törődött vele. Agya lázasan dolgozott, gondolatai teljesen elfoglalták. Arra sem figyelt fel, amikor Parrag az utolsó korty után megint elnyúlt mellette, mozgolódott egy keveset, aztán hirtelen elcsendesedett. Arcáról eltűnt a részeg mámor, szemét összehúzta, és feszülten figyelt, mintha igen messziről szokatlan zaj szűrődnék fülébe és a hangok eredetét akarná megállapítani. Centiméterről centiméterre közelebb húzódott Littához, amíg fejük majdnem érintette egymást.
Sokáig feküdtek így. A teakonyhában égve hagyott lámpa halvány fénye beszűrődött a szobába, és letompította a fényreklámnak az ablakon beömlő élénk színeit.
– Ha megteszed, téged is megöllek! – szólalt meg egyszerre Parrag közönyösen.
Litta abban a pillanatban tudta, mekkorát hibázott, amikor megfeledkezett arról, hogy Parrag olvas a gondolataiban. Villámgyorsan leugrott a rekamiéról, iszonyú erőfeszítéssel nyugalmat erőltetett magára, és csodálkozást színlelve megkérdezte:
– Mit ne tegyek meg?
– Rá akarod venni Bertalant, hogy mondjon el mindent Maronnak. Ha pedig Bertalan nem áll kötélnek, magad mész Maronhoz, és elmondod neki, ami történt. Éppen most határoztad el magad erre! – Parrag felkönyökölve nézte a sarokban riadtan lapuló Littát, és rázkódott a nevetéstől. – Mit tesz erre az öreg? Rohan Telkeshez, hogy csípjen engem nyakon, Bertalant és téged pedig fegyelmi bizottság elé állít majd. Ha ugyan beéri ennyivel...
– Miért ne érné be? – szaladt ki Litta száján.
– Elfelejted, hogy az intézet falai között rövid időn belül két gyilkosság történt? Telkes hol itt, hol ott bukkan fel, mászkál, kérdezősködik, szimatol... Ha kitudódik, hogy Bertalannal tilalom ellenére, titokban transzferáltatok...
Egy legyintéssel fejezte be a mondatot.
– Ostobaságot beszélsz! – próbálta Litta elütni a dolgot.
– Kapcsold be inkább a tévét – kérte, aztán még hozzáfűzte:
– A színesen jó műsor van. Megnézzük, és közben eszünk valamit.
– Miért akarsz túljárni az eszemen? – húzta el a száját Parrag. – Valid be, abban reménykedsz, hogy amíg a műsort nézed, kordában tudod tartani a gondolataidat. Igaz? No, majd meglátjuk...
Litta megkönnyebbülésére Parrag a túlsó sarokban álló tévéhez sattyogott. Részegen imbolyogva rákönyökölt, bekapcsolta. Egész súlyával a készülékszekrényre nehezedve várt, amíg a képernyő felfénylik és megjelenik rajta a kép.
Örökkévalóságnak tűnt minden másodperc. Litta nem mert mozdulni, félt, hogy ezzel magára vonja Parrag figyelmét. Az úgy állt ott szétterpesztett lábbal, felsőtestével a tévére borulva, mint akiből elszállt az élet.
Amikor felfénylett a képernyő és egy gyorsan pergő párbeszéd kezdett áradni mind nagyobb erővel a hangszóróból, Parrag felriadt, de nem mozdult a készülék mellől. Csak a fejét fordította el; tekintetével végigtapogatott minden bútordarabot, a képeket és a szőnyegeket, fürkészve, kíváncsian. Aztán karja is megmozdult, ujjaival megkereste a szabályozógombot és lehalkította a már bömbölve harsogó gépet. Közben kissé hátrább csúszott a készülékszekrényre ejtett arca, és ekkor váratlanul a látóterébe került Litta.
Arcán ijedtség, aztán félszeg, torz mosoly ömlött el. Lélektelen, merev tekintettel bámulta Littát. Szája mozgott, mondott valamit, de csak ajka formálta a szavakat, hang nem jött ki a torkán.
Litta moccanni sem mert. Egyetlen gondolata volt: menekülni kell! El innen..., de hogyan?
Jóllehet tapasztalatból tudta, hogy ilyen távolságból – néhány méterről – Parrag már nem képes olvasni gondolataiban, mégsem merte végiggondolni, miképp menekülhetne.
Csak később kezdett ébredni ebből a magára kényszerített, önkívülettel határos állapotból, de olyan óvatosan, olyan lassan és bizonytalanul, mint aki keskeny pallón imbolyog, s minduntalan attól retteg, hogy egyetlen elhibázott lépés és a tátongó mélységbe, sötétségbe zuhan, ahol megfoghatatlan rémek lebegnek.
E pillanatban úgy érezte, hogy mindaz, ami történt, nem is volt valóság, hanem csak elkínzott idegeinek lázálma.
Mint vérátömlesztés után a nagybetegben, hirtelen újra eláradt benne az élet melege. Tekintete lesiklott a szoba mennyezetéről, egy ideig mintha keresett volna valamit, aztán megpihent Parragon.
Mindenre el volt készülve, csak arra nem, ami a következő pillanatban történt. Tekintetük találkozott. Parrag hátraperdült, és hátát a tévének vetve meredt Littára. Egész testében remegett. Lassan felemelte egyik kezét – kifordított tenyerét a védekezés ösztönös mozdulatával bizonytalanul lengette ide-oda az arca előtt.
Körülnézett, mintha segítséget várna valahonnan. Hátranyúlt, megkapaszkodott a most alig hallható hangokat, de kellemetlenül éles fényt sugárzó készülékbe.
– Bocsásson meg..., lehetetlenül viselkedtem – dadogta. A szavak szakadozottan tépődtek ki belőle, és összekeveredtek a tévéből áradó hangokkal. – Sejtelmem sincs... Igazán nem értem, hogyan történhetett, hogy én..., hogy maga..., hogy így...
A tévékészülék alatt az asztalkában egy fiók volt. Parrag olyan hevesen rántotta ki a fiókot, hogy minden a földre hullott. Négykézlábra ereszkedve turkált a szétgurult holmik között. Végre megtalálta, amit keresett. Egy pipát és egy csomag dohányt.
Törökülésbe kuporodott a tévé mellett a szőnyegen, és remegő ujjakkal megtömte a pipáját. Rá is gyújtott volna – ha lett volna gyufája. Kiábrándító látvány volt a derékig meztelen, gyámoltalan és ijedt ember. – Most olyan, mint azelőtt volt! – villant át Litta agyán.
Az idegeket tépő, testét és szellemét végsőkig kimerítő percek után Litta mintha hirtelen felszabadult volna gyötrelmes és megalázó rabságából. Érezte, most nincs Parrag hatalmában.
Összekapkodta ruháit és villámgyorsan öltözni kezdett. Közben megkereste retiküljében az öngyújtóját és Parrag ölébe dobta.
– Tessék, gyújts rá! – Felnevetett. – Tudod mit? Maradjon a tied..., emlékül tőlem!
Parrag még mindig a tévé előtt ült, töprengve, izgatottan fújta a füstöt és nem mozdult. Litta felöltözött, és a könyvszekrény üvegét tükörnek használva már haját igazította, amikor belül szorongva, de látszólag közömbösen megkérdezte:
– Imént azt mondtad, hogy két gyilkosság történt az intézetben. Nyilván Kormos és Kelemen halálára céloztál... Ezek szerint Kelemen esetében a rendőrség téved, vagy félre akarnak vezetni bennünket, amikor szívinfarktusról beszélnek... Vajon miért? Mit tudsz Kelemen haláláról?
Azt hitte, itt a pillanat, amikor végre kérdéseket tehet fel, és választ is kap rájuk. De Parrag hallgatott. Mohón szívta a szortyogó pipát; híg füstkarikákat pöffentett szájából, és figyelte, amint azok kígyózva, hajladozva szállongtak a levegőben.
Litta nem merte túlfeszíteni a húrt. Rendbe hozta magát, és elmenőben még odavetette:
– Kedden este megint eljövök.
– Kedden? Csak négy nap múlva? – Parrag hangjában most könyörgés bujkált.
Littát váratlanul érte a kérdés. Rádöbbent, hogy máris újabb ígéreteket tett, holott elhatározta, hogy többé nem jön ide...
Most ő maradt adós a válasszal. Zavarában a tévéhez lépett, és kikapcsolta a készüléket.
Parrag lassan megfordult ültében és különös, fürkésző pillantást vetett Littára. Aztán a tévére siklott a pillantása, valószerűtlenül tágra nyílt; arcára, volt írva, hogy ebben pillanatban rájött valamire. Felugrott, aztán vadul kirántotta a szájából a pipát és a földhöz vágta.
Litta, már teljesen felöltözve, megriadva figyelte az érthetetlen jelenetet. Az ember, aki most feléje közeledett, megint a másik, a transzferált Parrag volt.
– Te..., te átkozott! – sziszegte Littára. – Mit akartál megtudni tőlem? Eh, mindegy... Úgysem tudtál meg semmit!... De mondd, azon gondolkodtatok már, hogy mihez kezd Bertalan, ha egyszer tényleg elkészül a reprobot, és Ravin az égvilágon semmit sem talál majd a marsagy neuronjaiban?
Fékevesztetten felnevetett. Aztán féllábra nehezedve, mint valami pörgettyű, megfordult egyik sarkán, felkapott egy keze ügyébe eső vázát, és a tévé képernyőjébe vágta.
– Ez legalább nem babrál ki velem többé! – nézte elégedetten a roncsokat. Majd mintha mi sem történt volna, folytatta:
– Kár, hogy valószínűleg nem így alakulnak majd a dolgok. A reprobot aligha fog elkészülni!... Pedig pokoli mulatság lett volna végighallgatni, mit hazudozik össze Bertalan, ha minden kiderül és a transzferbizottság felelősségre vonja a tilalom ellenére végrehajtott transzferálásért.
– Honnan szerezhetnének tudomást róla?
– Akár tőlem is! Az én időm azonban még nem jött el, tőlem egyelőre nem kell tartanotok...
– Hanem kitől?
– Telkes nem ok nélkül sündörög folyton-folyvást Ravin körül.
– Ettől ugyan nem lesz okosabb. Hiszen Ravin nem tud a transzferálásról!
– De sejti, hogy történt valami. Néhányszor sikerült elkapnom egy-egy gondolatát. Felfigyelt rá, hogy a transzferbizottság ülésén jelentkeztem a kísérletre. Ha ezt elmondja Telkesnek, Bertalan szorult helyzetbe kerülhet. No és persze, vele együtt te is. Kormost már nem vehetik elő...
– Te ölted meg Kormost? – szegezte neki a kérdést minden bátorságát összeszedve Litta.
Parrag szembefordult vele, és csak egy futó, gúnyos mosollyal válaszolt. Aztán a rekamiéhoz ment, leheveredve magára terített egy takarót, és parancsoló mozdulattal az előszobaajtó felé mutatott.

Ravin munkaidő után még eldolgozgatott a laboratóriumban egy órát, aztán gyalogszerrel indult neki a kanyargós, lejtős hegyi utaknak. Maron körülbelül fél óra járásra lakott az intézettől, egy kisebb társasházban, amelyet autóbuszon csak nagy kerülővel lehetett innen megközelíteni.
– Vajon mit akar tőlem az öreg? – töprengett az úttest közepén baktatva. – Máskor is megtette, most is megtehette volna, hogy a szobájába hívat, ha valamit meg akar beszélni velem...
Tudomása szerint Maron az intézetiek közül még senkit sem fogadott a lakásán. El sem képzelhette, minek köszönje a megtiszteltetést.
A reprobotról lesz majd szó? Egyelőre az állatkísérletek eredményeit tanulmányozta, amelyeket még Kelemen végzett a reprobot néhány maga készítette szerkezeti részével. Sajnos, a hátrahagyott feljegyzések hézagosak, sok fontos kérdésre nem adnak kielégítő választ.
Az utcák kihaltak voltak, sehol egy lélek. Az égen bolyhos felhőszőnyegek úsztak, mint nagy szürke birkanyájak végtelen égi mezőn.
Egy tarajos hegygerinc fölött felszakadt a felhőtakaró, és a lenyugvó Nap utolsó üzeneteként lángoló fénypászma lobbant át a résen, A felhők alja vörös lett, mint a szürke vas, ha tűzbe mártva felizzik.
Egy kanyar után meredeken lejteni kezdett az út, aztán nyílegyenesen kapaszkodott fel a túloldali dombtetőre, ahol néhány beépítetlen telek között magánosán, fehéren világított egy modern lakóház.
– Ez lesz az! – gondolta Ravin, és az órájára pillantva meggyorsította lépteit. Alaptermészetéhez tartozott a pontosság, most is percre pontosan akart érkezni.
– Hová tűnhetett a marsagy? – kalandoztak el ismét a gondolatai. Észre sem vette, hogy közben majdnem futásig felgyorsult, hosszú léptekkel közeledik a lejtő aljához.
Szinte személyes sérelemnek érezte a lopást. A Marson életét kockáztatta, hogy felhozza a homok alá süppedt romvárosból a marsagyat. Akkor még csak sejtette, mit tartalmazhat a különös alakú, átlátszó anyagból készült tartály. Ösztönös megérzésének engedett, amikor tűzön-vízen át kiharcolta, hogy a Földre visszatérő legközelebbi űrhajó szinte grammokra kiszámított szállítmányában az ő lelete is helyet kapjon.
Ravin makacsul kitartott, és neki lett igaza. Tudományos szempontból hasonló értékű lelet eddig még nem került idegen bolygóról a Földre.
Amióta a marsagy eltűnt, képtelen volt teljes odaadással dolgozni a reproboton. Legszívesebben nyomban visszament volna a Marsra, hogy újabb, ugyancsak konzervált aggyal térjen vissza. Most már tudta, hol kell keresnie...
Egy ilyen forduló azonban a két bolygó, a Föld és a Mars egymáshoz viszonyított helyzetétől függően legkedvezőbb esetben is mintegy 33 hónapig tart! Ha most elhagyná a Földet, Bertalan könnyen felülkerekedhet, és a reprobotról unos-untalan hangoztatott lesújtó véleménye talán még Maronnak is kedvét szegné. Nincs más hátra: előbb készüljön el a reprobot, aztán jöhet az újabb utazás a másik bolygóra. Hátha közben előkerül a marsagy!...
Csengetésére maga Maron nyitott ajtót. Ravin tudta róla, hogy szerény kis lakásban kettesben él feleségével, mégis zavarba jött, amikor ilyen szokatlan körülmények közt egyszerre szembetalálta magát a professzorral.
– Jöjjön, csak jöjjön! – tessékelte be Maron az ajtón. – Nagy nap ez nekem – mondta mosolyogva –, hiszen idejét sem tudom, mikor volt utoljára vendégem. Ma azután egyszerre kettő is van!
Bevezette az egyik szobába, ahol Ravin nem kis meglepetésére Maron felesége helyett Telkes várta őket.
– Ismerik egymást, bemutatásra tehát nincs szükség – mondta Marón, és leültette két vendégét. Ravinhoz fordult: – Néhány szó magyarázattal tartozom önnek, aztán átengedem a nyomozóhatóságnak – mutatott fanyar mosollyal Telkesre. – Megkért, hozzam össze önöket. De az intézeten kívül és olyan körülmények között, hogy találkozásukról senki ne szerezhessen tudomást.
Ravin nem próbálta titkolni meglepetését. Nem tudott mit mondani, csak felhúzta vállát, és megpróbált mosolyogni. Ez azonban nemigen sikerült.
– Azt hiszem, legjobb lesz, ha rögtön a tárgyra térek – hajolt kissé a széken előre Telkes, és szeme ettől kezdve egy pillanatra sem engedte el Ravin tekintetét. – Az elmúlt napokban meghalt az intézet két munkatársa, Kormos technikus és Kelemen mérnök. Egy, még tisztázatlan körülmények közt bekövetkezett robbanás pedig súlyos sebesülést okozott. Végül nyomtalanul eltűnt a marsagy. Mindezt ön is tudja.
– Igen..., természetesen... – bólintott zavartan Ravin.
– Néhány kérdésre szeretnék választ kapni öntől. Ahhoz azonban, hogy tisztán lássa, milyen súlya lehet annak, amit mondani fog, még el kell mondanom egyet-mást. Kormost is, Kelement is meggyilkolták. Feltevésünk szerint a két gyilkosság, a robbanás és a marsagy eltűnése közt összefüggés van...
Az, hogy Telkes többes szám első személyben használta a “feltevés" szót, olyan szorongást ébresztett Ravinban, amilyenhez hasonlót még soha nem érzett. Most fogta csak fel, hogy Maron célzatosan mondta az imént: “... aztán átengedem a nyomozóhatóságnak".
– Mit kíván tőlem? – kérdezte rövid hallgatás után.
– Tudomást szereztünk róla, hogy azon a napon, amikor a robbanás történt és Kelement megölték, Bertalan doktor telefonon kereste önt a munkahelyén. Nem sokkal ezután hosszabb időt töltött nála. Ketten voltak, négyszemközt. Mién hívatta Bertalan doktor? Miről tárgyaltak?
– Kért, hogy ez kettőnk közt maradjon – tiltakozott Ravin a válaszadás ellen, aztán inkább Maronhoz intézve szavait, megkérdezte: – Miért nekem, miért nem Bertalannak teszik fel a kérdést?
A professzor fáradtan, mozdulatlanul ült szemben Ravinnal, akinek az arcán most is ugyanaz a megdöbbenést palástoló suta mosoly bujkált, amely akkor rajzolódott ajka köré, amikor Telkestől megtudta a két haláleset valódi okát. Mintha ez a kis mosoly odafagyott volna a szájára.
– Gondolhatja, oka van, hogy ezt az utat választottam – hallotta Telkes száraz, határozott hangját. – Kérdésemre öntől kell választ kapnom. Próbáljon visszaemlékezni a beszélgetésre, és mondjon el mindent. Olyan apró részleteket is, amelyeknek akkor esetleg nem tulajdonított jelentőséget, és talán még ma sem tartja fontosnak őket.
– Kérem... – adta meg magát Ravin. Becsukta szemét, mintha lehunyt szemhéjai mögött könnyebben tudná felidézni a beszélgetést. – Bertalan rá akart venni, hogy ne vállaljak részt a reprobottal kapcsolatos munkákban, hagyjam magára Kelement, mert a dolognak úgyis fiaskó lesz a vége. Bertalan nem hisz a reprobotban, amellett fölöslegesnek is tartja megvalósítását. Azt tartja, hogy a memotranszferátort kell továbbfejleszteni, mert ez a jövő útja. Szerinte csupán az élőből élőbe való transzferálás problémáját kell még megoldani...
– Mit válaszolt erre?
– Azt, hogy ha a transzferbizottság akkor engedélyezte volna a transzferálást, ma talán magam is ezen a véleményen lennék, így azonban új helyzet állott elő, s ebben a helyzetben nem tehetek mást, mint hogy teljes erőmmel Kelement segíteni...
– Erre Bertalan?
– Kelement megszállott fantasztának nevezte, aki, engedelmet kérek – biccentett Ravin Maron felé –, még a professzor urat is beugratta ebbe a születése pillanatától kudarcra ítélt vállalkozásba.
– Hogyan beszélt Kelemenről? Gyűlölve, vagy csak lenézéssel?
– Hol így, hol úgy... Egyébként egész idő alatt, már kezdettől fogva rendkívül ideges volt. Mintha előzőleg felbosszantotta volna valami vagy valaki...
Ravin elhallgatott, aztán pattintott az ujjával. Az önkéntelen mozdulat nem kerülte el Telkes figyelmét.
– Folytassa kérem!
– Volt egy megjegyzése, amit akkor nem értettem, és máig sem találom értelmét. Igaz, nemigen gondolkoztam rajta...
– Mi volt az?
– Állandóan az ajtót nézte, mintha várna valakit. Aztán minden apropó nélkül egyszerre megkérdezte: “Merre tekereghet Parrag? Nem látta valahol?"
– Miért tartja ezt fontosnak?
– Mert amiről addig szó esett köztünk, semmilyen összefüggésben sem volt Parrag személyével. Amolyan kisiklás volt ez, amikor az emberből akarva-akaratlan kibuggyan valami, mert erősen foglalkoztatja.
– Több szó nem esett Parragról?
– De igen.
– Éspedig?
– Megkérdeztem, mire véli Parragnál azt a furcsa... nem is tudom, hogy fejeztem ki magam... ingatag magatartást, aminek több alkalommal tanúi voltunk. Mi okozhatja szerinte ezeket a gyors hangulatváltozásokat? Szó szerint emlékszem a válaszára: “Az az ember mindig bolond volt egy kicsit. Most ez a bolondériája... Ne tulajdonítson ennek jelentőséget."
– Ön mióta ismeri Parragot?
– Amióta visszatértem a Marsról, és együtt vizsgáltuk a konzervált agyat.
– Valóban hajlamos volt hirtelen hangulatváltozásokra?
– Igen, de ezek a változások csak abban mutatkoztak, hogy hol mértéktelenül lelkesedett valamiért, hol pedig oktalanul letört, elcsüggedt, ilyenkor alig lehetett lelket verni belé. Azonban sohasem volt agresszív, ha valakinek olykor utasítást adott valamire, az inkább kérésnek, mint parancsolásnak hangzott. Ezért is szorult annyira háttérbe Bertalan mögött...
Telkes felállt, néhány lépést tett a szobában, aztán megállt Ravin előtt. Az olyan tekintettel nézegette az ablakokat padlóig borító csipkefüggönyök mintáját, mintha Telkes ott sem lett volna a szobában. Ezzel akarta jelezni, milyen kellemetlen számára ez a kérdezősködés.
Telkes az asztalnak támaszkodott öklével, és egészen közel hajolt Ravinhoz.
– Tanúja voltam a jelenetnek, amikor a reaktorteremben Parragból egyik pillanatról a másikra szánalmas, tehetetlen emberroncs lett, holott röviddel előbb még fölényes biztonsággal irányította a seregnyi embert, akik részt vettek a kísérletben. Tud erről?
– Igen.
– Ön szerint mi okozhatta Parrag összeomlását?
– Csak szakorvos, talán pszichiáter adhatna erre kielégítő magyarázatot...
– Hallani sem akar arról, hogy orvosi vizsgálatnak vesse alá magát – szólt közbe Maron. – Azt mondja, ilyen pillanatnyi rövidzárlat mindenkinél előfordulhat, ha túlfeszített idegállapotban dolgozik valamin.
– No, majd mi gondoskodunk róla, hogy ne ellenkezzék – jegyezte meg Telkes.
– Hogyan?
– A sebesülést okozó robbanásért közvetve vagy közvetlenül Parrag is felelős, hiszen az a kísérleti berendezés robbant fel, amelyet ő állított össze. S mert meglehetősen zavaros magyarázatokat ad arról, hogy mi okozhatta a robbanást, a nyomozó hatóság elrendelheti elmeállapotának megvizsgálását. Hol Bertalan doktorra igyekszik hárítani a felelősséget, hol meg azt állítja, hogy olyan dolgokat készül megvalósítani, amelyek egész sor tudományos megállapítást, alapvető ismeretet fognak halomra dönteni.
– Ilyen kijelentéseket már én is hallottam tőle...
– Ön most is jó viszonyban van Parraggal? – kérdezte Telkes.
– Nem mondhatnám. Azelőtt őszintén kedveltem, de amióta... – Ravin akaratlanul elmosolyodott, közben gyors mozdulattal megigazította nadrágját a térdén. Aztán elkomolyodva folytatta: – Amióta, valószínűleg éppen megváltozott magatartása miatt, valaki ráragasztotta a Redivivus nevet, mindenki visszahúzódott tőle. Rabiátus, elutasító, fölényes. Merőben más, mint amilyen még alig néhány napja is volt. Ahogy most viselkedik...
Legyintett, mintha attól tartana, hogy nevetségessé teszi magát, ha elmondja, ami véletlenül az eszébe jutott.
– Mit akart mondani? Hogyan viselkedik Parrag?
– Ostobaság embert állattal összehasonlítani, meg aztán sértő is. Még távollétében sem szeretném megbántani Parragot...
– Ilyesmire most nem lehetünk figyelemmel – ütögette jegyzetkönyvével Telkes türelmetlenül az asztalt. – Beszéljen, kérem!
– Délelőtt egy transzferált majommal akartam kísérletezni – kezdte vonakodva Ravin. – Szelíd, állatkertben nevelkedett, sok mindenre betanított csimpánzból ültették át belé az emlékképeket Bertalanék. A transzferált állat azelőtt gonosz természetű és vad volt. Jóformán közvetlenül az őserdőből került hozzánk.
– Mit tapasztalt nála?
– Az asztalom mellett csendben kuporgott a ketrecében. Transzferálás után majdcsaknem beszélgetni lehetett vele... Különböző hangokon vagy mozdulatokkal jelezte, mit akar, amikor pedig én utasítottam valamire, első szóra engedelmesen teljesítette a parancsot. Játékos, kedves jószággá tette a transzferálás.
– Aztán?
– Ma egyszerre mintha az ördög szállta volna meg. Ismét idomítatlan vadállat lett, éspedig szinte egyik pillanatról a másikra. Amikor meg akartam simogatni, hogy lenyugtassam, belémharapott – mutatta bekötött ujját.
– Érdekes – csóválta fejét tűnődve Maron.
– Ennél sokkal érdekesebb azonban, hogy ez az állapot mindössze néhány percig tartott, aztán ismét megszelídült. Olyanná változott, amilyenné transzferálás után lett.
– Mivel magyarázza ezt? – kérdezte Telkes.
– Erre, sajnos, nem tudok választ adni. Senki nem ment a közelébe, egész idő alatt kettesben voltunk a szobámban. Egy új sugároszcillográfot próbáltam ki, az állat agyáramait akartam vele mérni. Maxi közben szemlátomást jól érezte magát. Aztán egyszerre ordítani kezdett, vicsorgott, rázta a rácsot és mindent kihajigált a ketrecéből... Szerencse, hogy a roham a ketrecben érte, és nem olyankor, amikor szabadon ugrándozott körülöttem. Többször eljátszottam így vele. Ilyenkor csak az ablakok és az ajtó voltak csukva, hancúrozott, ahogy a kedve tartotta. Ezzel jutalmaztam, ha jól viselte magát.
Telkes leült, és gondolatokba, mélyedve nézegette a kifogástalan állapotban levő, de ódivatú bútorokat. A képek, a szőnyegek, a rengeteg könyv és a vázákban pompázó virágok Maron egyéniségét tükrözték.
– Megengedi, hogy telefonáljak? – fordult Telkes hirtelen a professzorhoz.
– Hogyne! Ott a sarokban találja a telefont...
A vonal túlsó végén azonnal jelentkeztek a hívásra.
– Itt Telkes. Emlékszik rám, ugye?... Igen, igen... Megengedi, hogy felkeressem?... Most rögtön indulnék. Kocsival vagyok, tíz percen belül odaérek... Köszönöm, nem fogom sokáig feltartani... Viszontlátásra!
Telkes helyére tette a kagylót, és sietve elbúcsúzott. Az ajtóból még visszaszólt:
– Ismételten kérem, erről a találkozásunkról, és az itt elhangzottakról senkinek... hangsúlyozom: rajtunk kívül senkinek nem szabad tudnia!
Mire Maron nehézkesen feltápászkodott, hogy kikísérje, Telkes már lefelé futott a lépcsőn. A kapu előtt kis személyautó várta. A gépkocsivezető is polgári ruhát viselt.
A tájon szürke borulat ült. A leszálló este besettenkedett a szobába, és. feloldotta, összemosta a sűrűsödő árnyakat.
Ravin érezte, hogy a professzor egyedül szeretne maradni. Hamarosan elköszönt ő is.

A másnap reggel is ugyanúgy kezdődött az intézetben, mint a többi. Bertalan megtartotta a szokásos reggeli “szemlét" a nagy munkateremben, aztán bevonult a szobájába.
Litta remélte, csak neki tűnik fel, hogy Bertalan nem állt meg Parrag munkahelyénél is, sőt nagy ívben elkerülte az asztalát.
Alig csukódott be Bertalan mögött az ajtó, Parrag körülforogva székén szemével megkereste Littát. Felugrott, és odament hozzá. Nem törődött vele, hogy az éppen mással beszélget.
– Jöjjön, mondani akarok valamit – mondta egyetlen elnézést kérő szó nélkül Parrag, és karjánál fogva már húzta is maga után Littát.
Az intézet gyártóüzemének vezetője, Vermes főmérnök, akivel Litta egy új agysejtvizsgáló műszer elkészítéséről tárgyalt, inkább csodálkozva, mint sértődötten nézett utánuk, ó is tanúja volt Parrag kudarccal végződött reaktortermi kísérletének és az utána történteknek. Szerinte a kémikus is azon csodabogár kutatók közé tartozott, akik nagyon okos, nagyon képzett, csak éppen a kelleténél több fantáziával megáldott emberek. Bármi furcsát mondanak vagy tesznek, nincs értelme zokon venni tőlük...
Vermes két kezére támaszkodva, háttal felhuppant Litta asztalára, és unalmában a lábát lóbálta. A terem egyik távoli sarkában Parrag és Litta hevesen vitatkoztak valamin.
Vermes tele szájjal nagyot ásított, aztán nézdelődéssel ütötte el az időt. Erősen gyakorlati ember lévén, érthetetlen volt számára, hogy valaki egy mikroszkóp fölé hajolva órák hosszat szinte mozdulatlanul figyel valamit, s közben nem alszik el ebben az álmosító csöndben... Az ő világa a visító esztergák, a brummogó marógépek, a szikrázó-sikoltó köszörűk világa volt, csak közöttük érezte jól magát. A gépek megszokott hangjai nála természetes velejárói voltak a munkának – ez a csönd, ez a látszólagos tétlenség egyre inkább idegesítette. Csak akkor mosolyodott el, amikor észrevette, hogy valaki feltűnő helyre egy maga rajzolta táblát akasztott ki ezzel a szöveggel:

REDIVIVUS ÓHAJÁRA
A TEREMBEN TILOS A DOHÁNYZÁS

S a tábla egyik sarkában, talán hogy feltűnőbb legyen, egy pápaszemes halálfej volt látható, amint éppen pipára gyújt.
A Maron adományozta Redivivus elnevezés egykettőre megragadt Parragon. Mindenki sikerült tréfának tartotta, csak Bertalan és Litta tudták, hogy találóbb nevet keresve sem találhatott volna a professzor egy emberi külsővel másodszor életre kelt Mars-lakónak...
Eltelt tíz perc, talán negyedóra is. Litta végre Vermes felé pillantott, aki elkapta a pillantást, és kézzel-lábbal hadonászva jelezte, hogy elmegy, ha a lány nem jön vissza a helyére. Litta, mintha csak erre várt volna, sarkon fordult, és otthagyta Parragot.
Amikor a kémikus magára maradt, könyökkel a falnak támaszkodva mozdulatlanul állt, amíg Litta az asztalához nem ért. Akkor Parrag nagy lendülettel ellökte magát a faltól, és az asztalok közt kanyarogva Bertalan szobája felé indult.
Vermes helyet csinált maga előtt, szétteregette a tervezett műszer kapcsolási vázlatát, és magyarázni kezdte, milyen nehézségek mutatkoznak a Litta elképzelése szerint készülő műszer összeszerelésénél.
– Ránézésre teljesen logikusnak, hézagmentesnek tűnik minden a rajzon. Az ember azt hinné, nem adódhat probléma gyártás közben. Pedig jó néhány buktató volt és van is még az elképzelésben... Ezt a szerkezeti részt például nem lehet közvetlenül az előző fokozatra kötni, mert a kondenzátor túláramot kap – bökött Vermes a rajzon egy pontra. Máris továbbcsúsztatta ujját a papíron: – Emiatt viszont túl nagy lesz az ellenállás, a műszer nem fog... De hiszen maga nem is figyel! – hagyta abba a megkezdett mondatot Vermes. Bosszúsan kérdezte: – Minek papolok akkor magának?
Litta remegő ujjakkal kitapogatta a fénymásolaton a hajtogatások nyomát, és négyrét, aztán nyolcrét hajtotta a rajzot. Szó nélkül odanyújtotta a meghökkent Vermesnek, közben szeme megtapadt Bertalan szobájának ajtaján.
– No csak!... – hökkent meg Vermes. – Mi lelte magát? Rosszul van, vagy letett arról, hogy a műszert elkészítsük?
– Nem..., dehogyis! A műszerre szükség van... – Litta verteién ajkáról szakadozva hullottak a szavak. – Bocsásson meg, de kissé rosszul érzem magam... Később átmegyek az üzembe, és mindent meg fogunk beszélni. Ugye, nem haragszik? – nézett fel Vermesre, és mosolyogni próbált.
– Segíthetek valamit? Hozzak egy pohár vizet, vagy egy feketét a büféből?
– Nem, köszönöm, egykettőre elmúlik ez a..., ez a kis szédülés – törölte le homlokáról Litta a gyöngyöző verejtékcseppeket.
– Nekem nem sürgős, épp elég dolgunk van az üzemben – vont vállat Vermes. – Csak a maga kedvéért hajkurásztam a munkát... Akkor hát viszontlátásra! – köszönt el, és még kisebbre hajtogatva, zsebébe süllyesztette a rajzot.

Négy-öt lépésre álltak egymástól, de közöttük volt az asztal, és Parrag akárhogyan ügyeskedett, semmiképp nem sikerült neki Bertalan mellé kerülnie. Ha valaki szemtanúja lehetett volna a fura jelenetnek, alighanem bolondnak tartja az egymástól nagyjából mindig ugyanolyan távol, az asztal körül körbe-körbe keringő két embert.
Ha Parrag megállt, Bertalan sem mozdult, ha Parrag lépett egyet, ezt tette Bertalan is.
– Saját ostobaságának köszönheti, hogy a robbanás majdnem valamennyi készülékemet és műszeremet tönkretette – vetette oda élesen Parrag. Lehuppant egy székre, és úgy folytatta: – Ne kérdezősködjön, elég ha annyit tud, hogy most ismét szükségem van rájuk... Okosabban teszi, ha nem akadékoskodik! – fűzte még hozzá fenyegető hangon.
Bertalan a kezében tartott vaskos könyvre fektette a papírlapot, amelyikre a kért készülékek nevét feljegyezte, és néhányat kipipált közülük. Közben állandóan szemmel tartotta Parragot.
– Ahogyan nézem, legfeljebb öt vagy hat lesz közülük raktáron, a többit be kell szerezni – mondta zsebre téve a cédulát. – Ez pedig időbe telik.
– Egyetlen különleges sincs köztük...
– Az igaz, de hármat minden bizonnyal külföldről kell majd behozatni, márpedig ez nem megy máról holnapra.
– Azokat házilag fogja nekem elkészíttetni – válaszolta Parrag. Ahogyan ezt mondta, inkább utasításnak, mint tanácsként hangzott.
– Az sem megy gyorsabban.
Parrag felállt, és az asztalt megkerülve sétáló léptekkel Bertalan felé indult. De az résen volt, nem engedte, hogy a kémikus közelebb kerüljön hozzá.
Hol gyorsabban, hol lassabban lépkedve keringtek így az asztal körül. Közben csaknem nyugodt hangon beszéltek egymással.
– Intézze el, hogy két-három napra adják az én kezemre a gyártási osztályt. Garantálom, egykettőre meglesz minden – állította magabiztosan Parrag.
– Ezt Marontói kell kérnie, ilyen felhatalmazást csak ő adhat. De nem hiszem, hogy megtenné!...
– Miért nem?
Bertalannak már nyelvén volt a válasz, de nem merte a kudarcba fulladt kísérletre emlékeztetni Parragot.
– Az üzem olyannyira tele van munkával, hogy a kutatórészlegek régebbi megrendeléseinek sem győz az ígért határidőkre eleget tenni – válaszolta villanásnyi gondolkodás után. – Már jó néhány kísérlet áll emiatt.
– Eh..., mi várható azoktól a kísérletektől? Mi az, amit maguk kutatómunkának neveznek? Vagy zsákutcában toporognak, mert nem ismerik fel, hogy már az alapgondolat is csírájában elvetélt, vagy olyan problémákkal küszködnek, amelyek réges-rég megoldottak, de azért nagyképűen kutatási feladatot csinálnak belőlük.
– Nevezzen meg akár csak egy kutatót is itt az intézetben, aki a maga ismeretei szerint már megoldott feladaton dolgozik!
– Egyet? Akár tucat nevet is felsorolhatnék – válaszolta Parrag, és néhány gyors lépéssel váratlanul Bertalan mellett termett.
– Takarodjék mellőlem! – kiáltott rá hisztérikus riadalommal Bertalan. Fenyegetően dobásra emelte a súlyos, keménykötésű könyvet, melyet talán éppen ilyen esetre számítva csapott a hóna alá, amikor Parrag belépett az ajtón.
Parrag az ablakig hátrált, és ezzel a lehető legmesszebb került a szemközti falnál álló Bertalantól. Hosszan farkasszemet nézett vele, egy pillanatig úgy látszott, hogy nekiront.
De nem történt semmi. Mintha arra vigyázna, hogy ne ijessze meg újra Bertalant, Parrag kimért, nagyon lassú lépésekkel az ajtó felé indult. Bertalan nem tudta, hogy hozzá intézi-e a szót, vagy csak hangosan gondolkodik, amikor megszólalt:
– Értem... Tehát tart tőlem! – Bosszúsan legyintett: – Én vagyok a hibás. Elárultam magam Litta és Maron előtt... Valamelyik figyelmeztette, és most dugdosni igyekszik előlem a gondolatait! Maga is, a többiek is... Hamarosan senki nem enged majd a közelébe.
Megállt, és töprengve rágta ajkát. Sápadt, beesett arcával, szárazon égő tekintetével kísértetiesen idegen volt. Az ajtó felé indult:
– Nem érdekel, hogyan, de haladéktalanul intézze el, amire kértem! – szólt még oda Bertalannak, aztán becsapta maga mögött az ajtót.

Telkes már olyan otthonosan mozgott az intézet épületeiben, mintha maga is régi alkalmazott lenne. Személy szerint ismert mindenkit, akitől a bonyolult ügy valamelyik szálának a felgöngyölítését remélhette.
Saját szemszögéből nézve a dolgokat, szerencsésnek érezte magát. Amikor ugyanis kiderült, hogy Kormos és Kelemen nem üzemi baleset, hanem gyilkosság áldozatai, a nyomozásba egy bűnügyi csoport is bekapcsolódott. A robbanás körülményeinek tisztázása azonban az ő feladata maradt. Főnöke – hozzá tartozott a bűnügyi csoport is – az események valószínű összefüggése miatt ideiglenesen felmentette halálosan unt munkakörétől, így teljesült régi vágya: valóban jelentős, nem mindennapi ügyben végre mint “bűnügyis" dolgozhatott.
Ám éppen az események közt gyanított összefüggés miatt eléggé kényes volt a helyzete. Nem árthatta magát a bűnügyi nyomozók munkájába, de el sem különíthette saját dolgát azokétól.
Hosszas töprengés után arra az elhatározásra jutott, hogy titokban továbbra is saját vadászterületének tekinti a Biokibernetikai Intézetet, csak éppen gondosan ügyel majd a látszatra: ne érezzék a bűnügyi nyomozók, hogy esetleg keresztezi útjukat.
Mint a régész, aki a törött antik cserépedény darabjaiból az eredeti formát próbálja összeragasztani, úgy gyűjtötte Telkes kitartóan a nyomokat, és rakosgatta őket végtelen türelemmel újra meg újra, ezerféle változatban egymás mellé.
Minél több összeillő cseréptörmeléket talál a régész, annál gyorsabban halad munkájával, annál előbb derül ki, honnan hiányzik egy-egy darabka, amit aztán a többi ismeretében, némi fantáziával, már maga is pótolhat.
Körülbelül így járt el Telkes is, amikor az érzése szerint egyazon góc körül csoportosuló eseményekből, innen-onnan szerzett értesülésekből, megfigyelt mozzanatokból szívós akarattal próbálta felvázolni a képet, amelyből végül már csak önmaguktól adódó, vagy csupán kevésbé fontos részletek hiányoznak.
Eddig azonban mindössze két “cserepe" volt, amely pontosan illett egymáshoz: a két gyilkosságot ugyanaz a személy követte el! De vajon kinek állt érdekében, hogy Kormossal és Kelemennel végezzen? Kezdet, közbenső epizód vagy befejezés a két gyilkosság? Hol a helyük ebben a képben, amelyiknek előbb-utóbb ki kell rajzolódnia és amelyben minden a maga helyén lesz?
Ezen morfondírozott, miközben fölfelé baktatott a lépcsőkön. A főépület második emeletére igyekezett, ahol Galli rendelője volt.
A fordulónál kiszélesedett a lépcsőház, és a parkra néző, kis üvegezett terasz ugrott ki belőle. Amolyan mihaszna toldalék, amelyik nagyon jól fest belülről is, kívülről is, de ezen kívül semmi értelme annak, hogy van.
Két terebélyes rotangpálma közt színes műanyaggal bevont székek álltak. Az egyik meggypiros volt, a másik sárga, a harmadik barna, vázuk csillogó nikkelezett acél, karfájuk rövid, éppen csak a könyök megtámasztására elég.
Telkes leült az egyik székre, és maga mellé húzott egy lábon álló, hosszú nyakú hamutartót. Ritkán dohányzóit. Többnyire csak akkor gyújtott rá, ha valami nagyon erősen foglalkoztatta, ha minden gondolatát egyetlen témára akarta koncentrálni. Most az is borzolta a fantáziáját, vajon hogyan viselkednék Parrag, ha történetesen erre járva észrevenné, hogy ő itt dohányzik.
Ez is a válaszra váró kérdések sorába tartozott. Egyszer gyilkos düh fogja el Parragot, ha cigarettázó vagy pipázó embert lát, másszor ő rimánkodik tüzért...
Lehetetlen, hogy normális ember egyik pillanatban még halálos gyűlölője, a másikban már rabja legyen ugyanannak a szenvedélynek!
Az orvosszakértői vizsgálat elmaradt, mert Bertalan végül is teljes egészében magára vállalta a felelősséget a robbanásért, s így Parragtól semmit nem kérhetett már számon Telkes.
Most állandóan az motoszkált agyában, amit Ravin a transzferált majom viselkedéséről elmondott.
Ez is egy részlet a képből, ugyancsak egy cserépdarabka... Ezt határozottan érezte, csak éppen nem tudott mit kezdeni vele, mert nem talált összefüggésre.
Kormos és Kelemen halála...
Kinek állhatott az útjában Kormos? Csöndes, munkájának élő ember volt, a légynek sem ártott soha.
És Kelemen?
Erre még lenne magyarázat! Ám bármilyen hiú, öntelt, féltékeny is Bertalan, badarság egy világhírű tudósról gyilkosságot föltételezni. A kérdéses időben egyébként is a szobájában volt...
Melyik szálat gombolyítva keresse hát a gyilkost?
Kelement szerették az intézetben. A kitűnő felkészültségű, törekvő fiatalemberben Maron a jövő egyik ígéretét látta. Senki nem tudott arról, hogy ellensége lett volna.
Miért kellett mégis elpusztulnia?
És ki van az intézetiek közt, aki olyan kiváló anatómiai tudással rendelkezik, hogy a boncolással is nehezen kimutatható vagus-hatást kihasználva, ilyen rendkívüli módon végez áldozataival?
Egyedül Galli...
Újabb képtelen feltevés!
Aztán itt van Bertalan és Parrag viszonya, illetve a változás kapcsolatukban, ami néhány napja intézetszerte szóbeszéd tárgya...
Bertalan szigorú főnök volt, nem tűrt fegyelmezetlenséget. Most mégis szó nélkül hagyta, hogy Parrag elmulasztott egy munkanapot, sőt másnap még alaposan el is késett... És honnan vette Parrag a bátorságot, hogy nyilvánosan rendreutasítsa fölöttesét, és miért tűrte ezt el szinte meghunyászkodva Bertalan?
Erre csak Bertalan vagy Parrag válaszolhatna... A kérdést azonban sem az egyiknek, sem a másiknak nem érdemes föltenni, mert mi sem könnyebb, mint hogy kitérjenek a válasz elől. És csak felkeltené gyanújukat..., ha ugyan tartaniuk kell egyáltalán valamitől!
– Ennek ellenére ezt sem hagyhatom figyelmen kívül, mert e mögött is lennie kell valaminek... – fűzte tovább gondolatait Telkes.
A bűnügyi csoport megállapította, hogy Litta, aki hosszabb idő óta Bertalan barátnője, újabban Parrag lakására is ellátogat...
Az előbbit már tudta, szinte első perctől kezdve sejtette Telkes. De Litta és Parrag!...
Szinte elképzelhetetlen, hogy két ilyen ellentétes természetű ember között bizalmas kapcsolat fejlődjék ki. Pedig bizonyos, hogy már legalább két estét Parragnál töltött...
Mi vihette erre?
Gondolatvilágukat, megjelenésüket, életmódjukat tekintve Bertalan és Parrag: ég és föld voltak. Hogy Litta mindkettőjükkel ilyen kapcsolatba került, annak is okának kell lennie!
– Eddig hát eljutottam. .. de hogyan tovább? – gondolta Telkes, és elnyomta a félig szívott cigarettát. – Kár, hogy közben nem vetődött erre Parrag.
Elhatározta, hogy legközelebb a munkateremben, Parrag közvetlen közelében fog rágyújtani. Hátha kisül valami, ha szándékosan felingerli...
– Jó napot, doktor úr! – nyitott be röviddel később Galli rendelőjébe. – Nem zavarom?
– Nem, dehogy! – fogadta az orvos barátságosan Telkest. – Látja, olvasgatok. Hál'istennek egyetlen betegem sincs.
– Az ön helyében én nem lennék olyan biztos ebben, doktor úr – válaszolt hasonló hangot megütve Telkes. – Megvizsgálta mostanában Parragot?
– Nem. Megpróbáltam rávenni, hogy hagyja magát megröntgeneztetni, de hallani sem akar róla.
– Mit gondol, miért húzódozik a röntgenezéstől? Szeszélyből, vagy oka lehet rá?
– Nem tudom – tárta szét karját Galli. Aztán töprengve folytatta: – Talán megharagudott rám, amikor legutóbb felkeresett a rendelőben...
– Megbántotta volna?
– Csak nem képzeli?!... Furcsa eset volt, ilyesmi még sohasem fordult elő a praxisomban – emlékezett vissza Galli. – Tudnia kell, hogy amióta Parragból Redivivus lett, saját magát gyógyítja, a maga orvosa. Néhány nappal ezelőtt beront hozzám... igen: berontott, mert mostanában nem kopogtat, hanem egyszerűen benyit oda, ahová kedve tartja, és a legkevésbé sem törődik vele, hogy szívesen fogadják-e vagy sem... Szóval, a minap beviharzott a rendelőbe, és valamiféle soha nem hallott sugárzással akarta kezeltetni magát. Amikor megmondtam neki, hogy ilyen gyógymódról még nem hallottam...
– Nem tett erre megjegyzést?
– De igen, és amit mondott, eléggé nagyképűen vagy inkább fensőbbségesen hangzott. Valahogy így: “Persze, maguk még nem tartanak itt!" – idézte Galli Parrag szavait. – Végtelen lekicsinylés csendült ki a hangjából. A szót, hogy “maguk...", erősen megnyomta. Mintha ebben a rövid mondatban az egész orvostudományról alkotott véleményét akarta volna belesűríteni.
– Hm... érdekes... – hümmögött Telkes szemöldökét lépegetve. – Aztán mi történt?
– Jobb híján három percig tartó kobaltbesugárzást kért – mutatott Galli a sugárterápiás készülékre –, de nem volt hajlandó elárulni, miért tartja ezt szükségesnek.
– Még nem mondta el, doktor úr, mivel haragította magára Parragot.
– A kezelőasztalon, a már működő sugárvető alatt fekve cigarettát kért és rágyújtott. Olyan volt akkor, mint a kezes bárány. Amikor azonban a három perc letelt és a készülék önműködően kikapcsolt, hirtelen felpattant a kezelőasztalról, földhöz vágta a cigarettacsutkát és átkozódva elrohant. Azért gurult dühbe, mert engedtem rágyújtani...
– Tehát csak addig viselkedett normálisan, régi énje szerint, amíg a kezelőasztalon feküdt?
– Pontosabban: amíg a berendezés áram alatt volt.
Telkes felállt, és zsebre tett kézzel fel-alá járkált a rendelőben. Galli nem zavarta vendégét. Érezte, hogy annak, amit ő Parragnál eddig puszta hóbortnak, különcködésnek tartott, annak Telkes szemében jelentősége van.
– Nemrég alaposan kifaggattam a beszámíthatóságot vizsgáló orvos-szakértő bizottság egyik ideggyógyász tagját – szólalt meg hosszú hallgatás után Telkes. Hangján érződött, hogy egy már megkezdett gondolatsort folytat hangosan. – Kíváncsi voltam, szerinte elképzelhető-e normális idegzetű embernél, hogy egyik pillanatról a másikra szelíd mamlaszból dühöngő fúria, bármilyen jó képességű kémikusból zseniális fizikus, szenvedélyes dohányosból ádáz füstgyűlölő váljék. Nos, őszintén megvallva, nem sokra megyek a kapott válasszál... Annyit megtudtam, ugyan, hogy amiképpen az őrülteknek is van olykor egy-egy világos pillanatuk, a ludicum intervallum ellentéte is lehetséges: bizonyos körülmények között a legjobb idegzetű emberrel is megeshet, hogy átmenetileg beszámíthatatlanná válik, őrültként viselkedik. Vagy olyan gondolata, elképzelése támad, amit egy zseni is irigyelne.
– Ez így igaz.
– De miért csak most, az utóbbi napokban mutatkoznak ilyen különös tünetek Parragnál? És miért ily gyakran egymás után? Erre a kérdésre már nem tudott válaszolni az idegorvos.
– Mit nem kíván szegény kollégámtól! – csóválta fejét mosolyogva Galli. – A természet sok titkát feltárta már a tudomány, de jó néhány életfunkcióról még csupán annyit tudunk, hogy léteznek, hogy vegyszerekkel vagy más módon befolyásolhatók. – Ujjával kört rajzolt a levegőbe: – Egy gömbbe zárt halmaz a tudásunk, és ez a gömb napról napra nagyobb lesz... De mindig akad majd valami, ami ezen zárt világon kívül marad.
Telkes füle mellett elröppentek a szavak. Hallotta őket, de tartalmukat nem fogta fel. Parragon járt az esze, és azon, amit Ravin mesélt.
Miért lett a kezes, betanított állattá transzferált majomból, látszatra ok nélkül, hirtelen ismét dühös fenevad?
Ravin éppen egy új elektromos készüléket helyezett üzembe, amikor a majom egyszerre megvadult...
“Vajon minden esetben megváltozik annak a majomnak a viselkedése, ha a közelében működni kezd valamilyen villamos készülék? Vagy puszta véletlen, ami történt? Ennek rögtön utánanézek!" határozta el magában Telkes.
– Viszontlátásra, doktor úr – köszönt el Gallitól. – Nagyon érdekes, amit Parragról elmondott. Gondolkodom rajta...
Úgy érezte magát, mint a festő, akiben feldereng a kép, de még nem tudja, hol ragadja meg a témát. Csak részleteket lát, és sejtelme sincs arról, mi köré csoportosítsa őket úgy, hogy a kompozíció teljessé váljék...

Ismét ülést tartott a transzferbizottság. Galli doktor felolvasta a három orvos által aláírt jegyzőkönyvet, amely szerint a 27 éves Falus Ervin matematikus, egyetemi docens mind fizikailag, mind szellemileg ép és egészséges, kitűnő idegzetű, memóriakapacitása pedig a pszichológiai vizsgálatok tanúsága szerint megközelíti a felső határértéket.
Amikor Galli felolvasás után átadta a jegyzőkönyvet Maronnak és visszaült helyére, a transzferbizottság valamennyi tagja, mintegy vezényszóra, Bertalan doktor felé fordult.
Annak magabiztos mosoly bujkált a szája körül. Nem annyira tekintetével, inkább ezzel a mosollyal viszonozta a reá szegeződő pillantásokat. Látta, hogy helyzete sokkal kedvezőbb, mint gondolta. Az utóbbi napok zűrzavaros eseményei, amelyek közvetlenül vagy közvetve valamiképp mindig őreá irányították a figyelmet, kikezdhették volna tekintélyét.
Ennek most nyomát sem látta.
Pedig ez a bizottság valóságos fenevadak gyülekezete... Úgy érezte magát, mint az idomító, aki a cirkusz porondja köré emelt rácsok mögött tucat vadállattal dolgozik egyszerre. A ragadozók vicsorognak, szeretnének rátámadni, de félnek tőle. Az idomár kezében ostor, talán töltött revolver is van nála, de az igazi fegyver, amellyel kordában tartja seregét, sem ez, sem az. Ismeri a fenevadakat, minden moccanásukról tudja, hogy melyik minek az előjele, milyen mozdulat követi.
Amazok azonban nem ismerik őt, nem tudják, hová csap le a következő pillanatban a szüntelenül suhogó ostor. És érzik, hogy az ember, akit egyetlen csapásuk leterítene, nem fél tőlük. Csak figyeli őket, szüntelenül figyeli, mindet egyszerre, és halálos pontosan, mindig a kellő pillanatban oda csap le, ahová kell.
“Az idomár nem hibázhat..." gondolta Bertalan fanyar öngúnnyal. Megszívta szivarját, és vastag füstgomolyagot eresztett ki az orrán. Amikor megszólalt, úgy tűnt, mintha az első hanggal együtt nagy darabot harapna ki az arca előtt kavargó füstfelhőből.
– Amint tudják, néhány órával ezelőtt baleset következtében meghalt Borbíró professzor, világszerte ismert nagytudású matematikusunk. Agyát, amely sértetlen maradt, kérésemre azonnal kiemelték, mi pedig rögtön ezután konzerváltuk. A bizottságnak arról kell döntenie, transzferálhatom-e, átültethetem-e az elhunyt ismeretanyagát egyik tehetséges munkatársa, a memotranszferálásra önként vállalkozó Falus docens agyába.
Bertalan elhallgatott. Arca közömbös volt, de belül a várakozás izgalma feszítette. Ha újabb sikert könyvelhet el, ez is ütőkártyát jelent a reprobottal szemben!
És közben el tudta hitetni magával, hogy nem a dicsőség lebeg szeme előtt, hanem a szolgálat, melyet a tudománynak, az emberiségnek tesz...
– Szavazásra teszem fel Bertalan doktor javaslatát – hallotta messziről, elmosódottan Maron hangját, mert a szavak csak füléig jutottak el, agyában már nem keltettek visszhangot. – Aki a memotranszferálás végrehajtása mellett foglal állást, kérem, tartsa fel a kezét.
Bertalan kivételével mindenki szavazott, s mindenki igennel. Galli, és maga Maron is.
– Akkor ne veszítsünk egyetlen percet sem! Minél frissebb a konzervált agy, annál intenzívebbek benne az emlékképek, annál teljesebb lesz tehát az eredmény – állt fel Bertalan. – Galli doktor, gondolom, mint rendesen, most is jelen kíván lenni a transzferálásnál. Kérem, jöjjön velem. Falus már a szobámban vár, így azonnal kezdhetjük a munkát.
Csipetnyi gúny bujkált Bertalan hangjában, amikor ezzel Galli tudomására hozta, hogy már a transzferbizottság összehívása előtt mindent előkészített.
Biztos volt a döntésben.

Az eljárás, amellyel Falust transzferálták, annyiban különbözött az eddigiektől, hogy éppen előző nap készült el az új, igen praktikus szerkezet, amelyet maga Bertalan tervezett. A készülék rendkívül meggyorsította a donor, ez esetben a szerencsétlenül járt matematikaprofesszor agyának előkészítését a transzferálásra.
Az átvitelre szánt emlékképeket tartalmazó agy teletűzdelése ezer és ezer elektródával nagy gyakorlatot követelő, hosszadalmas munka volt, amelynek során könnyen meg is sérülhetett a konzervált agy. Ezzel szemben a félgömb alakú, elektródasapkának elnevezett szerkezetet egyszerűen ráborították az agyra, egy komputer néhány perc alatt behangolta a sapkába épített elektródákat, és nyomban kezdetét vehette a transzferálás.
Falus mozdulatlanul feküdt a transzferbura alatt. A kezére, lábára, Szívére kapcsolt, valamennyi fontos életfunkciót ellenőrző készülékek képernyője és az ide-oda lengő műszermutatók azonban ennél sokkal többet mondtak Gallinak, aki Falus mellett ülve pillanatra sem lankadó figyelemmel kísérte a szüntelenül érkező jelzéseket.
Kerman professzor igen szerencsésnek érezte magát, hogy jelen lehet egy memotranszferálásnál. Az elhunyt matematikust csak hírből ismerte, Falussal azonban hosszan elbeszélgetett transzferálása előtt, így megközelítően pontos képet alkothatott a fiatal kandidátus képzettségéről és – munkaterületével összefüggésben maga is kiváló matematikus lévén – Falus szakmai felkészültségéről.
A donor kiforrott zseni volt, hozzá viszonyítva Falus csak tehetséges kezdőnek számított. Átugorhat valaki tudásban, tapasztalatokban húsz vagy harminc esztendőt tizedannyi óra alatt?
Kerman előre kiválasztott néhány olyan matematikai problémát, amelyek megoldása kivételes tudást követelt. Ezeken akarta lemérni a transzferálás eredményét.
Amikor megelőző beszélgetésük során Kerman a matematika egyik elvont, kevesek által ismert területét kezdte pedzeni, Falus kertelés nélkül megmondta, hogy hasonló problémákkal eddig még nem foglalkozott. Erre csak néhány év múlva szándékozott sort keríteni.
Nos, hamarosan elválik, akarva-akaratlan átugorja-e most ezeket az éveket...
Kerman pontosan leírt minden mozzanatot, feljegyzett minden adatot. Csak akkor fordult egy-egy kérdéssel Bertalanhoz vagy Gallihoz, ha valaminek nem látta világosan a célját, rendeltetését, vagy olyasmit tapasztalt, amivel a memotranszferálással foglalkozó szakirodalomban még nem találkozott. Ilyenkor önkéntelenül suttogóra fogta hangját, bár erre nem volt szükség.
Bertalan háttal az ablakpárkánynak támaszkodva komoly arccal, csak a szeméből sugárzó belső mosollyal figyelte a pillanatnyi szünet nélkül tevékenykedő Kermant. Önként egyetlen szóval sem igyekezett a professzor segítségére lenni, mindig megvárta, amíg Kerman kérdez, s akkor udvariasan ugyan, de hangjában hideg fölénnyel, a lehető legtömörebbre fogva adta meg a választ.
– Egyik tanulmányában olvastam, hogy az emlékképek átvitelének időtartama az emlékképeket adományozó és a befogadó agy, vagyis a donor és a transzferált memóriakapacitásának a függvénye – lépett Bertalan mellé Kerman. – Maron professzor úrtól tudom, hogy ma még jobbára csak különböző indexszámok segítségével, lényegében óvatos becsléssel állapítják meg a donor és az emlékképeket befogadó személy agyának kapacitását. Sokára remélhető, hogy becslés helyett már műszerrel mért adatok birtokában tudnak dönteni arról, végrehajtható-e egy memotranszferálás?
– Elvben megoldottam a problémát, a neuronokban végbemenő kémiai és villamos állapotváltozások pontos regisztrálásához azonban eddig nem sikerült megfelelő érzékenységű mérőműszert szerkeszteni – válaszolta vontatottan Bertalan. Elébe villant Parrag arca és különös élességgel csengett vissza fülében a kémikus érdes hangja: “A gondolkodás által kiváltott kémiai folyamatok? Most nem érek rá ilyesmivel bíbelődni..."
Akaratlanul ridegebben folytatta: – A mérés módszerét, tehát magát a mérési eljárást illetően ezért ma még csak elképzeléseink vannak. Lehet, hogy már holnap, de talán csak hónapok vagy évek múlva fogunk rátalálni a megoldásra.
– Kár, nagy kár, hogy így van. Már csak a marsagy miatt is... – sajnálkozott Kerman. – Ha egyelőre nem férhetünk is hozzá a néhai marslakó tudásanyagához, ismereteihez, legalább agyának befogadóképességéről kaphatnánk képet!... Apropó, mi újság a marsagy körül? Nem hallott róla, hogy mikor hozzák vissza az intézetbe? Lassan lejár az időm, és nagyon sajnálnám, ha úgy kellene elutaznom, hogy nem vizsgálhattam meg.
Bertalan szájában megrezzent a kialudt szivar. Anélkül, hogy hozzányúlt volna, nyelvének gyors mozdulatával a túloldalra billentette ajkai közt, mialatt válaszolt.
– Erről egyedül Maron professzor adhat önnek bővebb felvilágosítást... Természetesen engem is izgat a kérdés, hogyan férhetnénk hozzá a Mars-lakók feltételezhetően nagy ismeretanyagához, de jelenleg fontosabbnak tartom az olyasfajta transzferálásokat, mint amilyent például most is végzünk...
Mialatt beszélt, tekintete újra meg újra visszatért az egyik készülékre. A domború képernyőn átgördülő zöld hullámgörbe egyre kisebb kilengéseket mutatott, és időnként rövid szakadások keletkeztek benne.
Bocsánatkérést jelző kézmozdulattal otthagyta Kermant, és a készülék elé lépett. Aztán a faliórára pillantott, s rövid ideig szemmel követte a másodpercmutató mozgását. Többször egymásután elégedetten bólintott.
– Mindjárt készen vagyunk, doktor! – szólt oda Gallinak. – Falusnál minden rendben van? Három-négy perc múlva levehetjük róla a transzfersisakot, és felnyitjuk a burát – folytatta Kermanra való tekintettel németre fordítva a szót. – Igen..., még néhány perc és valamennyi emlékkép, a nagytudású Borbíró professzor teljes ismeretanyaga maradéktalanul Falus agyában lesz. A tanítvány mestere helyébe léphet!... Eddigi tapasztalatai alapján, remélem, nincsenek aggályai? – szegezte váratlanul Gallinak a kérdést.
Az orvos nem válaszolt, talán nem is hallotta, amit Bertalan mond. Szeme Falust és az életfunkciókat regisztráló műszereket figyelte, gondolatai azonban a Telkessel folytatott beszélgetés körül forogtak. Érezte, hogy a fiatal nyomozó olyan csapáson indult el, amelyik szakadékba is vezethet, de esetleg nyílegyenesen a célhoz visz.
Egy háromszöget képzelt maga elé, amelynek egyik csúcsába Bertalant, a másikba Parragot, a harmadikba a marsagyat helyezte. Mi kerül vajon a háromszöget határoló vonalak közé, és mi marad rajtuk kívül?
Bertalan megszakította a kapcsolatot a halott matematikus agya és a transzfersisak között, aztán a burához lépett és felnyitotta. Egyik oldalán Galli, a másikon Kerman állt.
Néhány másodperc múlva megrebbent, majd lassan felnyílt Falus szemhéja, és a tekintete találkozott Bertalanéval.

Cudar idő volt. Kurta szélrohamok nyargaltak végig a lejtős utcákon, rázták a cserepeket és zörgették az ágakat. Az úttest fölé hajló ostorlámpákból áradó fény szétporlott az esőben, a simára kopott aszfalt bágyadtán tükrözte az út fölött mozdulatlanul lebegő fényfelhőgomolyagok opálos csillogását.
Az egyik percben elállt az eső, a következőben megint rákezdett. Hol sűrű zápor zúdult a felhőkből, hol finom permet kavargott a levegőben. A szitán szűrt cseppek szétszóródtak az éjszakában, még a csukott autóba is behatoltak.
Az esőfátyol mögött elmosódtak a kertek mélyén meghúzódó villák körvonalai. Minden kapubeszögellés, a ki-be ugró kerítések sötét árnyékokat rejtettek. Hogy a kísértetiesen csöndes épületekben laknak is, arról csak az ablakoknak a bokrokon, fákon túl derengő fényfoltjai tanúskodtak.
Bertalan évek óta lakott itt és járta ezeket az utakat. Be hunyt szemmel tudta, hol milyen gyorsan haladhat, merre kell fordítania a kormánykereket. A motor halkan zümmögött, hangja nem volt erősebb, mintha egy légy röpködne a csukott kocsiban.
Kivételesen beszédes kedvében volt, nem úgy, mint Litta. Ez azonban legkevésbé sem zavarta.
– Sajnálhatod, hogy nem voltál a transzferlaborban, amikor Falust felébresztettük – tért vissza megint a nap nagy eseményére. – Filmre kellett volna venni, ahogyan Kerman viselkedett. Nyomban vizsgáztatni kezdte Falust, olyan szinten, ami bizony az én matematikai tudásomat messze meghaladja. Falus fölényes biztonsággal válaszolt Kerman kérdéseire. Nem tétovázott, nem habozott. Már-már úgy tűnt, hogy néhány kérdés, és szerepet cserélnek egymással...
Litta előtt felrémlett Parrag arca. “Kedden? Csak négy nap múlva?" – hallotta könyörgő hangját, és tudta, hogy akarata ellenére ismét el fog menni hozzá… Megborzongott.
– Sokáig..., talán soha többé nem teszem be a lábam a transzferlaborba – suttogta olyan halkan, hogy maga is alig hallotta szavait.
Megint nekieredt az eső. Sűrűn hulló, kövér cseppek sirregtek a kocsitetőn, a reflektorok fénye elfulladt a vízözönben. Mintha fehér fal állta volna útjukat, egy méterre nem lehetett látni.
– Inkább várunk egy kicsit, majd csak szűnik a zápor – határozott Bertalan, és megállította a kocsit. A motort tovább járatta, de a tetőre zúduló esőcseppek robaja teljesen elnyomta a motor duruzsolását.
– Hát igen..., ezzel a transzferálással megint olyan értékeket mentettem meg a teljes megsemmisüléstől, amelyek nélkül sokkal szegényebb lenne egy tudományág. Nemigen akad majd újságíró, aki riportot ne akarna írni Falus transzferálásáról... S amelyik egy kicsit is hajlamos a fellengzősre, ilyesfajta címet fog adni cikkének: A tanítvány felvette és tovább viszi a fáklyát, amely kihullott tanára kezéből... Nem szépen hangzik? És az igazság az, hogy valójában ennél is több történt!
– Több? Mit akarsz ezzel mondani?
– A memotranszferálással két agy ismeretanyaga összegződik, halmozódik egymásra. Annak a bizonyos “fáklyának" tehát transzferálás után szükségszerűen erősebben kell világítania, több fényt kell árasztania, mint annak előtte.
– Borbíró ember volt, Falus is az. Lényegében pontosan tudjuk, mit adott az egyik és mit kapott a másik... De vajon mit kapott Parrag, amikor a marsagy ismeretanyagával tetézted a tudását, és egy Mars-lakó gondolatvilágát ültetted át belé?
– Parrag..., megint az az átkozott Parrag! – csapott öklével dühösen a kormánykerékre Bertalan. Tövig nyomta a gázpedált, és nekirontott a reflektorok fényében áthatolhatatlan falnak tűnő zuhatagnak.

Mindössze három lakás volt az emeletes villaépületben, ahol Bertalan lakott. A földszinten, a három garázskapu mellől nyílt Bertalan lakásának ajtaja és a lépcsőház, amelyik az emeleti lakásokhoz vezetett. Nagy kényelem volt, különösen ilyen latyakos-esős időben, hogy Bertalan lakásába közvetlenül a garázsból is nyílt ajtó. Így, ha beállt a kocsival, és belülről leengedte az ajtóredőnyt, egyenesen a lakása előszobájába léphetett.
Bertalan ráfordult a kocsifeljáróra, és úgy állt meg, hogy a lökhárító csupán centiméterekre volt a kertkaputól. Előkotorta zsebéből a kulcsot, feltűrte zakója gallérját, és az esőt szidva kikászálódott a kocsiból. Nem sokáig tartott, amíg kinyitotta a kaput, és néhány méterrel beljebb fellökte a garázson a redőnyt, de mire visszamászott a kocsiba, csuromvizes lett.
– Ördög bánja, maradjon inkább nyitva – dörmögte bosszúsan, amikor a kocsi már a helyén volt, és ki akart menni, hogy bezárja a kertkaput. Egy heves szélroham befelé zúdította a záport, a szemébe vágta a cseppeket, és éles szúrásokkal borzongatta arcán a bőrt. – Inkább kijövök később... Ha pedig közben valamelyik szomszéd hazajön, még hálás is lesz, amiért nem kell a kapuval vesződnie.
Litta is kiszállt a kocsiból. Bement a lakásba, Bertalan pedig nekirugaszkodott, hogy lehúzza a garázsbejáraton a redőnyt. De az csak nem akart megmozdulni, hiába csimpaszkodott rá teljes súlyával.
– Ennek is épp ilyen időben kellett megint megbolondulnia! – mérgelődött, és a létráért indult. Tudta, mit hol kell ilyenkor odafent megpiszkálni a hengeren, amelyre a redőny felgördült.
Amint háttal fordult, egy árnyék villámgyorsan beosont a kertkapun, és nesztelen léptekkel elsuhant a garázsajtó világos négyszöge előtt.
Mire Bertalan sűrű átkozódások közepette megjavította a redőnyt, a szél szétcibálta a felhőket. Csak egy vékony felhőfoszlány kapaszkodott a hold sarlójába, körülötte, mint fehéren izzó ezüsttömbből kipattant szikrák, hunyorogtak a csillagok.

Talán egyetlen alkalommal sem gyűlt még össze ennyi neves ember a Biokibernetikai Intézet nagy előadótermében. Csaknem háromszáz ülőhely sorakozott a lejtősen emelkedő padlón, de most ez is kevésnek bizonyult. Kétoldalt a falak mentén és a széksorok mögött talpalatnyi hely nem maradt üresen.
Az előadói emelvényen asztal és szék, mögöttük fekete falitábla. Ravin még kiigazított néhány vonalat a táblára rajzolt bonyolult ábrán, aztán lelépve az emelvényről, átadta a helyét Falusnak.
– Ilyen lesz tehát annak a speciális emlékképek tárolására szolgáló berendezésnek a szerkezeti felépítése, amelyet Kelemen mérnök reprobotnak nevezett el – mutatott Falus a táblára. – Az elgondolás zseniálisan logikus és egyszerű, csupán néhány programozási, végső soron tehát matematikai probléma vár megoldásra. Ezekkel szeretnék most foglalkozni. A reprobot molekula-nagyságrendű memóriaegységeinek számát Kelemen harmincmilliárdra tervezte. Minthogy ez feltétlenül meghaladja az elképzelhető legnagyobb memóriakapacitású agy működő neuronjainak számát, a reprobot ebben a vonatkozásban alkalmas lehet a legnagyobb elmék emlékképeinek befogadására.
– Tudjuk, hogy az agyban milyen anyagi részecskék és kémiai folyamatok alkotják a memória alapvető elemeit – folytatta Falus. – Itt azonban másfajta logikai struktúrákkal találkozunk, mint a közönséges logikában és matematikában. Ahhoz, hogy a reprobot és az emberi agy között megbízható kapcsolatot létesítsünk, új módszert kell kidolgozni, amely több vonatkozásban is eltér attól, amit a szó köznapi értelmében matematikának nevezünk...
Az előadóterem bejárat felőli oldalán, mindjárt az első sorban egymás mellett ültek Galli, Maron és Telkes. A professzor meglepődött, amikor Telkes bejelentette, hogy szeretné végighallgatni a transzferált Falus előadását. Az, hogy a rokon szakterületeken dolgozó kibernetikusok, matematikusok, az intézet népes kutatógárdája érdeklődik a reprobot programozásának különleges matematikai problémái iránt, természetes. De miért kíváncsi erre egy rendőrségi nyomozó?...
Maront szemlátomást nyugtalanította valami. Állandóan izgett-mozgott, félig felemelkedve többször egymás után végigfürkészte a termet, mintha keresne valakit.
– Valami baj van? – kérdezte Telkes.
– Nem értem, hol marad Bertalan – válaszolta halkan Maron. – Éppen ő javasolta, hogy a transzferálás után egykét napon belül előadás keretében, szakemberek előtt mutassuk be, milyen óriási tudásra tett szert Falus a halott Borbíró ismeretanyagának átültetése révén. Tegnapelőtt volt bent utoljára az intézetben, azóta még csak nem is telefonált.
– A lakásán keresték?
– Többször is, de nem veszik fel a kagylót. Egy órával az előadás kezdete előtt gépkocsit küldtem a lakására. A csengetésre sem nyitottak ajtót.
Telkes lassan Maron felé fordította arcát, és megvárta, amíg tekintetük találkozik.
– Parrag a teremben van? – kérdezte.
– Amikor bejöttünk, láttam a folyosón. Valószínűleg az előadást hallgatja ő is.
Telkes olyan mozdulatot tett a kezével, mintha azt válaszolta volna, hogy meglepi, amit Maron mond.
– Elmegyek, megkeresem Bertalant – súgta oda a professzornak. Lábujjhegyen, kicsit meggörnyedve kisietett a teremből.

A vastag szőnyegen tapadós, alvadt vérfoltok sötétlettek, a feldúlt szobában minden – a bútorok, a falak, a szőnyegek – tele voltak fröcskölve vérrel. Bertalan megcsonkított holtteste ott hevert most is az ablak előtt, ahol rátaláltak, amikor feltörték a lakás ajtaját.
– Borzalmas! Csak egy őrült lehetett a tettes – állt meg a daktiloszkópos a halott előtt. – Vajon miért kaszabolta le és vitte magával áldozata fejét?
– Hamarosan mindenre fény derül..., legalábbis remélem, hogy hamarosan! – válaszolta Telkes. – Gondolja, hogy a nőt meg lehet menteni? – fordult a rendőrorvoshoz.
– A gyilkos minden valószínűség szerint most is a szokott módszerét, a vagus-mag maximális ingerlését próbálta alkalmazni. Ezúttal azonban elhibázta a dolgot – emelkedett fel a heverőn eszméletlenül fekvő Litta mellől Demeter. Megigazította rajta a ruhát, és a telefonhoz lépett. – Szerencsére van vonal... Azonnal beviszem az idegklinikára, talán még meg tudják menteni!
– Akkor intézkedjék nagyon gyorsan! Most, hogy Bertalant is megölték, néhány kérdésre már csak tőle remélhetek választ.
– És a gyilkos? – pillantott a főnöke Telkesre. – Tőle nem remél választ kérdéseire?
– Annak is lesz mondanivalója..., mégpedig, úgy sejtem, igen különös mondanivalója! – válaszolta Telkes. – Mielőtt azonban rátennénk a kezünket, még egy bizonyítékra van szükségem..., pontosabban szólva: egy kísérletet fogok elvégeztetni Galli doktorral.
– Tehát tudja, ki követte el a gyilkosságokat?
– Ön is sejti..., vagy nem? – válaszolt a kérdésre kérdéssel Telkes.
Felvette a padlóról a nyilván dulakodás hevében letépett napvédő függönyt, és ráterítette Bertalanra. Aztán felegyenesedett, és összeráncolt homlokkal körüljáratta szemét a szobán.
– Talált ujjlenyomatokat? – kérdezte a daktiloszkópost.
– Sokat. Egy részük a halottól és a nőtől származik, legtöbbje azonban kétségkívül a gyilkosé. Itt már, azt hiszem, nincs rám szükség... Bemegyek a bűnügyi nyilvántartóba, megpróbálom azonosítani az ujjlenyomatot.
– Ne fáradjon vele – legyintett Telkes –, ez az ujjlenyomat még nem szerepel a nyilvántartóban...
Szeme megakadt az egyik falat teljesen eltakaró könyvespolcba épített szekrényen. Bár ajtaját ugyanolyan színűre festették, mint a könyvespolc fája, meglátszott rajta, hogy nem fából készült.
A polc előtt nagyméretű íróasztal állt, rajta vérrel összekent néhány apróság, amit Bertalan zsebeiben találtak. Notesz, szemüveg, fésű, golyóstollak, pénztárca és egy karikára fűzött kulcscsomó.
Telkes elvette a kulcsokat az asztalról, és a könyvespolcba épített szekrényhez lépett. Megnézte a zárat, majd biztos mozdulattal kiválasztotta a csomóból a megfelelő kulcsot. Halk kattanás, és szélesre tárult az acéllemezzel bélelt házi wertheimszekrény ajtaja.
– Az eltűnt marsagy! – mondta hangosan, majdnem kiáltva. Egy pillanatig csönd volt.
Telkes önkéntelenül kicsit hátrább lépett, de nem engedte el a páncélszekrény ajtaját. Ujjai olyan szorosan fogták a kulcsot, hogy egészen elfehéredtek.
Kis szünet után megszólalt, befejezetlenül hagyva a mondatot:
– Természetes, hogy Bertalan...
Ajka körül halvány mosoly játszott. Nem akarta elárulni magát, nem akarta, hogy észrevegyék rajta, mit jelent neki ez a pillanat.
Egyszerre tisztán, világosan látta az összefüggéseket. Villanásnyi idő alatt a helyére került minden...

Galli elengedte a sugárvető alatt, a kezelőasztalon mozdulatlanul fekvő Falus pulzusát. Két kézzel egyszerre felhúzta a fiatal docens szemhéját, és figyelmesen nézte az összeszűkült pupillákat.
– Minden rendben van. Adtam neki egy injekciót... Nem árt, ha most egy-két órát alszik – mondta Maronnak. Fáradtan hátradőlt a kezelőasztal mellé állított karosszékben, majd Telkeshez fordulva megkérdezte: – Nos, az történt, amire számított?
– Pontosan az.
– Hát igen... Most már bizonyos, hogy amíg a sugárvető áram alatt van, az agyba mesterségesen átültetett emlékképek elmosódnak – szólalt meg hosszú hallgatás után Maron. – A nagyfeszültséggel működő készülék körül keletkezett váltakozó elektromágneses tér, mint az előbbiek mutatják, valamiképp leárnyékolja az átvitt emlékképeket.
– Az oszcillográf, amelyet Ravin a transzferált kísérleti majom közelében működtetett, ugyancsak váltakozó elektromágneses teret gerjeszt? – kérdezte Telkes. Hangja nyugodt volt, kis mosollyal keveredett.
– Úgy van! – bólintott Maron. – Azt hiszem, helyesen látja az összefüggéseket... Imént végrehajtott kísérletünk után nyilvánvaló, hogy a transzferált, amint azt Falusnál láttuk, mindenre emlékszik, amit transzferállapotban tett vagy átélt. Ha azonban intenzív elektromágneses hatás éri, az átvitt emlékképek nem uralkodnak gondolatvilágán, ismeretanyaga pedig a transzferálás előtti szintre csökken.
– Mindez azonban csakis arra az időre áll, amíg a transzferált elektromágneses térben tartózkodik! – jegyezte meg Galli.
– Igen... , és ez természetesen Parrag esetében sem lehet másként. Remélem, ártalmatlanná teszi, még mielőtt újabb szörnyűséget követ el – pillantott Maron Telkesre.
– Azonnal intézkedem – állt fel a nyomozó, és az ajtó felé indult. – Úgy látszik, biztonságban érzi magát, egyébként nem jött volna be az intézetbe. Valószínűleg nem is sejti, hogy lelepleződött a titka.
– Ne felejtse el, hogy egy néhai Mars-lakó rendkívüli képességeivel rendelkező emberrel áll szemben! Ki tudja, milyen értesülésekre tesz szert a maga titokzatos módján, amíg szabadon mozog közöttünk – figyelmeztette Galli.
– Várjon, kérem, egy pillanatig! – tartotta vissza Maron már elmenőben Telkest. – Attól félek, szörnyű jelenet játszódik le, amikor elfogja Parragot... Intézze kérem úgy a dolgot, hogy erre ne a transzferrészleg munkatermében kerüljön sor! Átmegyünk a szobámba, és én odahívatom Parragot. Ez nem fog neki feltűnni, hiszen tudja, hogy az ellenállás nélküli ötvözet miatt beszélni készülök vele...
Nagy lendülettel felcsapódott az ajtó, és Parrag lépett be rajta. Amikor észrevette a sugárterápiás készülék kezelőasztalán fekvő Falust, és ugyanakkor váratlanul szembekerült Telkessel, mindent megértett...
Egy pillanattal később eszeveszetten rohant a főkapuhoz vezető lépcsőház felé.
Még nem érte el a lépcsőt, Telkes már a nyomában volt...

Öreg estére járt, amikor hozzájutottak, hogy az időközben Bertalan lakásáról az intézetbe visszaszállított marsagyat különféle vizsgálatoknak vessék alá. Öten voltak a transzferlaborban: Maron, Kerman, Ravin, Galli és Telkes. Maron csendesen beszélgetett az egyik sarokban Gallival és Telkessel. Mellettük egy asztalkán a Marsról idekerült, átlátszó anyagból készült tartály. Üres volt, csak a konzerváló folyadék sárgállott benne.
– Hogyan kerülhetett az intézetből Bertalan lakására a marsagy? – kérdezte Telkes. – A tartállyal együtt megvan vagy tizenöt kiló... Hogyhogy nem vette észre a portás, amikor Bertalan kivitte a kapun?
– Bertalan sokat dolgozott otthon, gyakran vitt haza különféle műszereket, sőt nagyobb méretű készülékeket is. A marsagy kicsempészése nem okozhatott neki problémát. Becsomagolva az autójába tette, és máris kívül volt vele a kapun.
Ravin kikapcsolta az agyáramokat és a neuronok töltését mérő készüléket, amellyel most Kerman módszere szerint is megvizsgálták a marsagyat. Még néhány szót váltott Kermannal, aztán Maronékhoz lépett. – A neuronokban nyoma sincs villamos töltésnek, legcsekélyebb agyáramot sem jeleznek a műszerek – mondta Ravin. – A marsagy, idegélettani szempontból, tökéletesen üres.
– Tehát ön szerint is kétségtelen, hogy... – szólalt meg Telkes, de Ravin közbevágott:
– Bevallom, kezdettől fogva gyanítottam, de senkinek nem mertem elmondani, hogy véleményem szerint mi okozhatta Parrag magatartásában a hirtelen változást... Bertalant megvádolni?!
Hátán összekulcsolt kézzel úgy járkált fel-alá Maronék előtt, mint amikor egy képtelen gondolat bizonytalanul vontatottá teszi az ember járását. Megállt, és az elemzőkészülékbe helyezett agyra szegezve szemét, folytatta:
– A marsagyból Bertalan transzferálta az emlékképeket, és most Parrag birtokolja őket...
Leült, és ujjait összekulcsolva, szokott mozdulatával ölébe fektette a kezét. Tudta, hogy amit mond, az maradéktalanul fedi a valóságot, mégis képtelen volt elhinni, tényként tudomásul venni a történteket.
– Feltevése szerint mikor hajtotta végre Bertalan a transzferálást? – törte meg a csöndet Telkes.
– Azon az éjszakán, amikor Kormos a halálát lelte, és amelyik után Parrag teljesen megváltozva került újra elő.
– Akkor lett tehát Parrag Imre biokémikusból Redivivus, földi emberként újjászületett Mars-lakó... – fűzte hozzá. Maron, és iszonyat tükröződött a szemében, amikor a marsagyra tévedt a tekintete.

Itt a klinikán, a ridegen fehér kis egyágyas szobában végtelen nyugalom volt, egyetlen hang sem hatolt át a csukott ajtón és ablakon.
Lassan megvirradt. Az éjjeliszekrényen égő olvasólámpa fénye fokozatosan beleolvadt a tompa világosságba.
Litta ébren töltötte az éjszakát. Nem vette be az orvos rendelésére kapott altatót, gondolkodni akart.
Ha nem hallgat, ha kiszabadítja magát Bertalan befolyása alól, és beszélni mer, akkor nem következik be az, aminél szörnyűbbet elképzelni sem lehet...
Helyesen tette volna, ha elárulja Bertalant?
A válasz csak egy lehet: igen!
Hiába próbál kitérni előle, hiába keres mentséget, az őrület határát súroló lelkiállapotban is pontosan tudta ezt.
S most kérdésekre kell majd válaszolnia, olyan kérdésekre, amelyek újra és újra fel fogják majd idézni a borzalmas jelenetet, amelynek szemtanúja volt. Parrag akkor azt hitte, hogy vele is végzett, és nem vette észre, hogy közben néhány percre visszanyerte eszméletét. De nem mert, nem tudott mozdulni, bénult torkán át egy sikoly sem talált utat.
Látta, végignézte, amint Parrag...
Kezét tördelte kínjában. A néhány tabletta, amelyet az ápolónő az este az éjjeliszekrényre készített, elég lett volna ahhoz, hogy elaltassa, de ahhoz kevés, hogy örökre elaludjék tőlük. Az ablakon rács, az ügyeletes nővér akármelyik pillanatban benyithat...
De ez különben sem lenne megoldás. Szembe kell néznie azzal, ami következik.
Mi lesz azután?
Még a holnap is olyan végtelenül messze van...
Déltájt járt az idő, amikor Telkes és a főnöke megérkeztek. Litta várta őket; a reggeli vizitnél már közölte vele kezelőorvosa, hogy a délelőtt folyamán ki fogja hallgatni a rendőrség. Megnyugvás fogta el, amikor a két rendőrtiszt mögött Galli alakja is feltűnt az ajtóban.
Az orvos nyugalmat sugárzó arca és a néhány közvetlen szó, amellyel Littát üdvözölte, valamelyest élét vette a mindenképp kínos, idegeket borzoló aktusnak.
Nem sok időbe telt, és már szabadon, feloldódva folyt Littából a szó. Szinte boldog volt, hogy végre kiöntheti magából mindazt, ami Parrag transzferálása óta felhalmozódott benne, és elviselhetetlen súllyal nehezedett rá.
– Ha Bertalant nem teszi minden más iránt süketté és vakká a fanatikus rajongás, amelyet saját találmánya, a memotranszferátor iránt érzett, ha úrrá tudott volna lenni mérhetetlen becsvágyán, nem esik meg, ami történt – mondta hangsúly nélkül, mint aki tudja, hogy voltaképpen már semmi jelentősége annak, amit mond.
– Tudjuk, hogy járt Parrag lakásán. Milyen viszony volt kettőjük között? – kérdezte Telkes.
– A szeretője lettem... – válaszolta halkan Litta, és megrázta a fejét, mintha egyszerre mondana a szájával igent, fejmozdulatával nemet. Ez a parányi moccanás elég volt ahhoz, hogy mint két csordultig telt kis edényből, arcán kétoldalt ömleni kezdjenek a könnyek.
– Beszéljen még Bertalanról – avatkozott közbe rögtön Galli, hogy másfelé terelje a figyelmét.
– Ismertem őt, jól ismertem. Maguk is tudják, milyen közel álltam hozzá.... Tisztában volt vele, mekkora kockázatot vállal ezzel az esztelen kísérlettel, mégis megtette. És engem is magával sodort, ellenállhatatlan erővel... Képtelen voltam, nem is próbáltam útját állni... Ma tisztán látom, mit kellett volna tennem... Ma, amikor már minden késő...
– Hogyan vették rá Parragot, hogy vállalja a kísérleti alany szerepét? – kérdezte Telkes. – Mint szakembernek tudnia kellett, milyen beláthatatlan következménye lehet a transzferálásnak.
– Parrag nagy tudású, vérbeli kutató, de rendkívül gyenge akaratú ember volt transzferálása előtt. És szerelmes belém..., bármit kértem tőle, boldogan megtette. Én pedig játékszer voltam Bertalan kezében. Kihasználtuk a gyengeségét...
– Beszélgetésünk kezdetén említette, hogy Parrag transzferált állapotban holmi földöntúli képességekkel rendelkezik – futotta át jegyzeteit Telkes. – Mit jelentsen ez?
– Köznapi szóval azt mondhatnám: gondolatolvasó, afféle telepatikus fenomén... Alig ötlött fel agyamban valami, ő már meg is fogalmazta gondolatomat, és válaszolt, mielőtt én kérdeztem volna.
– Arról tud, hogyan keletkeztek a feltehetően valóban áramütés okozta égési sebek a már halott Kormos kezén?
– Bertalan ejtette a két sebet... Amikor hajnaltájt benyitott a transzferlaborba, halva találta Kormost, Parrag pedig eltűnt... Később jöttünk rá, hogy csakis az ablakon keresztül juthatott ki a laborból. Mi játszódott le Parrag és Kormos között, amíg egyedül voltak? Nem tudtuk, nem tudom ma sem... Azt azonban biztosra vettük, hogy Parrag ölte meg a szerencsétlent. Bertalan akkor hirtelen elhatározással két helyen nagyfeszültségű vezetéket érintett a halott kezéhez, hogy ezzel véletlen baleset látszatát keltse.
– Hogyan került az intézetből a páncélszekrényben elzárva őrzött marsagy Bertalan lakására?
– Nála maradt a kulcs, amelyet Maron professzor azzal adott át Kelemennek, hogy Bertalannal együtt próbálják megállapítani, miként lehet majd a marsagy neuronjai és a reprobot molekula-tranzisztorai között kapcsolatot létesíteni. Kelemen átadta Bertalannak a kulcsot, váratlan halála miatt azonban...
Litta ereje végéhez ért. Hangja suttogássá halkult, egy-egy szót már inkább csak a szája mozgásán lehetett leolvasni. Egyik keze lecsüngött az ágyról, másikat kifordított tenyérrel homlokára fektette. Könnyben úszó szemével mereven nézett a mennyezeten egy pontot, mintha valamilyen képet látna ott, amelyik rabul ejtette tekintetét, és amelyet néznie kell, akár akarja, akár nem.
– Ennyi, azt hiszem, egyelőre elég abból, amit sürgősen meg kellett tudniuk – állt fel Galli, és gyengéd mozdulattal az ágyra fektette Litta erőtlenül lecsüngő kezét. Intett a két rendőrtisztnek: – Hagyjuk most magára, pihennie kell!
– Ha a doktor úr úgy gondolja... – csusszant előbbre a széken Telkes.
Erélyes bólintás volt a válasz. Galli az ajtóhoz lépett, és magához intette a folyosón várakozó ápolónőt.
– Hívja, kérem, a beteg kezelőorvosát. Azt javasolom, adjanak altatót neki, és hagyják tíz-tizenkét óra hosszat aludni.
Már lefelé mentek hármasban a lépcsőn, amikor Galli, mintegy hangosan gondolkodva, megszólalt:
– Ha befejezték a nyomozást, gondolom, bíróság elé kerül ez a tragikus ügy...
– Természetesen – bólintott Telkes. – Aki végső soron mindenért felelős, már nem él... Bertalan doktor fölött saját áldozata ítélkezett. Parrag Imrének és Gere Littának azonban felelniük kell a történtekért.
– Parragnak? Hiszen transzferállapotban követte el a gyilkosságokat! Mint ahogyan egy őrültet nem lehet bíróság elé állítani, mert dührohamában megölt valakit, ugyanúgy Parragot sem vonhatják felelősségre.
– Nem hinném, hogy az ügyész is ennyire egyszerűnek találja majd a dolgot – válaszolta rövid gondolkodás után Telkes. – Parrag tudta, hogy transzferálták. Valahányszor elektromágneses térbe került, földi emberként gondolkodott, emlékezett arra, amit elkövetett, s így önként vallomást tehetett volna. Az ügyész, orvosok és büntetőjogászok meghallgatása után, valószínűleg a szakértők véleménye alapján fogja eldönteni, vádat kell-e emelnie Parrag ellen, amiért mindvégig hallgatott.
– És Litta? Reá mi vár?
– Gere Litta bűnrészes, őt semmi nem menti. Részt vett a tilalom ellenére végrehajtott transzferálásban, szemtanúja volt, hogyan akarja magáról elterelni Kormos halála után Bertalan a gyanút, tudta, ki ölte meg Kelement, mégsem tett semmit. Ha felgyógyult, bíróság elé kell állnia!
– Ha felgyógyult?... – ismételte Galli kérdő hangsúllyal, és oldalvást futó pillantást vetett Telkesre. – Ki tudja, mennyi idő telik el, mire a szerencsétlen megint talpra áll? Legjobb esetben is hónapokig, talán évekig a klinika, illetve egy szanatórium lakója marad.
– Olyan súlyosnak tartja az állapotát?
– A vagus-hatás, szinte csodával határos módon, nem végzett ugyan vele, kezelőorvosainak véleménye szerint azonban maradandó szervi és idegrendszeri elváltozásokat okozott. Jelenleg mindkét lábára béna, és könnyen meglehet, hogy örökre béna is marad. Emellett szellemileg sem lesz már belőle teljes értékű ember...

Ahhoz, hogy a rendőrség lezárhassa a nyomozást, már csak Parragot kellett valahogyan vallomásra bírni. Ez az első pillanatra egyszerűnek tűnő feladat azonban rendkívül bonyolult problémák egész sorát rejtette. Nemcsak orvosi, hanem jogi szempontból is.
Parragot szigorú őrizet alatt elmegyógyintézetben, párnázott falú, műanyagból készült könnyű bútorokkal berendezett szobában helyezték el. Kénytelenek voltak úgy bánni vele, mint az ön- és közveszélyes őrültekkel. Soha nem lehetett tudni, mit forgat a fejében, mit tesz a következő pillanatban. Tört-zúzott, amiért fogva tartják, és ha egyáltalán szóra nyitotta a száját, csak annyit mondott: azt tette, amihez joga van, senkinek nem tartozik számot adni cselekedeteiről. Nemhogy kihallgathatták volna, de így, transzferállapotban, még köznapi dolgokról sem lehetett vele beszélni.
– Nincs más hátra, elektromágneses térbe kell helyezni, hogy boldoguljunk vele – hajtogatta a főnöke előtt kitartóan Telkes. – Csakis így bírhatjuk szóra.
– Mondjon nekem egy paragrafust, amelyikben a büntetőtörvénykönyv engedélyezi a kihallgatásnak ezt, vagy hasonló módját. Aztán keressen egy másik paragrafust, amely szerint az ilyen körülmények között tett vallomásnak büntetőjogi szempontból a legcsekélyebb értéke is van.
– Akik a törvénykönyvet alkották, nem gondolhattak arra, hogy a sok ezer közé olyan paragrafusokat is iktassanak, amelyek egy másik bolygó szülöttei, vagy éppen emberi külsőt viselő Mars-lakók által elkövetett bűncselekményekre érvényesek – szállt vitába főnökével Telkes.
– Mit tehetek? Ne kívánja tőlem, hogy olyan intézkedést adjak ki, amelyért később a törvény szabta keretek áthágásával, meg nem engedett vállalási módszer alkalmazásával vádolhatnak.
Telkes nem válaszolt. Jól tudta, mit szabad tenniük és mit nem, de tisztában volt azzal is, hogy élete nagy játszmájában csak akkor nyer maradéktalanul és végérvényesen, ha kezében tartja Parrag vallomását.
– Parrag jelenleg elmegyógyintézetben van. Egy elmebeteg vallomása pedig, akárhogyan csikarom ki belőle, egyenlő értékű a nullával – gondolkodott hangosan Telkes. – Az igazi bűnös, akit bíróság elé kellene állítani, halott... De hát a tények..., a tények mégis fontosak! Mi történt igazában, miért és hogyan követte el a gyilkosságokat Parrag? Ha ezt is kiderítettük, a mi munkánk véget ért... A többin törjék a fejüket a jogászok.
Főnöke összehúzott szemmel figyelte. Amikor Telkes ismét megszólalt, hangja nyugodt, majdnem közömbös volt. Csak ujjai remegése árulta el belső izgatottságát.
– Galli véleménye szerint valószínűleg baj van Parrag tüdejével. Elmegyógyintézetben ápolják? Annál jobb!... Ha egészségi állapota megköveteli, egy elmebeteget akarata ellenére is röntgenasztalra lehet fektetni, nem igaz?
– Természetesen.
– Egy nagy teljesítményű röntgenkészülék körül kialakuló váltakozó elektromágneses tér intenzitása kétségkívül elegendő céljainkhoz. Ha az intézet igazgatója engedélyezi, hogy Parrag röntgenezésekor én is jelen lehessek – ezt Galli majd elintézi nekem –, Parraggal közben elbeszélgethetek anélkül, hogy ezzel bármiféle szabálytalanságot követnék el. Mindössze néhány percre van szükségem...
Telkes megállt a főnöke előtt, és szótlanul várakozott. Az ránézett, de nem felelt. Csak bólintott, majd kissé felemelkedett íróasztala mellől, és kezet nyújtott.

Galli és Telkes a megbeszélt délelőtti órában pontosan érkeztek. Már várták őket.
A várakozás pillanataiban végtelenül hosszúnak tűnt minden perc a barátságtalan helyiségben. Egyetlen lámpa világított a mennyezeten, a fényesre kopott vizsgálóasztal fölött magasra tornyosodott a hatalmas röntgenkészülék.
A folyosón léptek hallatszottak. Nyílt az ajtó, és két ápoló kíséretében Parrag lépett be. Összehúzott szemöldöke alól vad gyűlöletet sugárzó pillantást vetett Galliékra.
Alig lehetett ráismerni. Csontig soványodott, borotválatlan arcát mély ráncok szántották, amelyekben mintha hosszabbra nőttek volna és vékony csíkokat rajzoltak ki a kemény szálú sörték.
– Feküdjön fel az asztalra! – kérte barátságosan a röntgenorvos. Parrag nem mozdult, mereven állt az ápolók között. Az orvos intett az ápolóknak, mire a két ember gyakorlott mozdulattal felkapta, és az asztalra fektette Parragot. Közben egy pillanatra sem engedett kemény szorításuk.
– Bekapcsoljak? – kérdezte az orvos.
– Kérem... – bólintott rövid habozás után Galli.
Amikor halk zümmögés jelezte, hogy a készülék működik, Parrag teste hirtelen elernyedt. Arca megtört lett és szenvedő. Galli odalépett hozzá, és párnát csúsztatott a feje alá.
– Így kényelmesebb? – kérdezte.
– Igen – válaszolta Parrag. Hála csendült a suttogva kiejtett szóban.
– Elhoztam a pipáját, hoztam dohányt is. Nem akar rágyújtani?
– Így? Megkötözve?
– Ha megígéri, hogy nyugodtan fekve marad, szabaddá tétetem a kezét.
– Megígérem...
Parrag megtömte a pipáját, és rágyújtott. Galli figyelmeztette, hogy ne szívja mellre a füstöt, mert köhögni fog.
Parrag keserűen elmosolyodott, és ahányszor megszívta a pipáját, szája másik sarkán engedelmesen mindjárt ki is pöffentette a füstöt.
Az idegorvosok, akik az elmegyógyintézetben Parragot kezelni próbálták, mindenről tudtak. Galli részletesen tájékoztatta őket, mi tulajdonképpen a “röntgenezés" célja. Valószínűnek tartotta, hogy a röntgencsövet nem is kell működtetniük, elegendő lesz, ha a készülék transzformátorát üzemben tartják.
Valóságos haditervet eszeltek ki, és ebben minden eshetőségre gondoltak.
Galli vállalta, hogy megpróbálja szóra bírni Parragot.
Ha beválik feltételezésük, és a röntgenasztalon a létrehozott váltakozó elektromágneses tér hatására Parrag valóban lecsendesül és engedékennyé válik, egy időre kettesben hagyják őket. Galli kezeügyében csengőt helyeztek el, amellyel előre megbeszélt jeleket adhatott. Egy csöngetés: Telkes bejöhet, két csöngetés: az ápolók jöjjenek, segítségre van szükség.
Kint a folyosón, a röntgenszoba ajtaja előtt várakozók számára ólomlábon járt az idő. A másodpercmutató mozgását figyelték, mintha ez lett volna az érzékszervvel felfogható egyetlen bizonyítéka annak, hogy az idő nem állt meg, hogy előbb-utóbb hoz valamit. Mert valami történni fog odabent...
Végre megszólalt a csengő. Telkes önkéntelenül a második jelzésre várt, de a csengő néma maradt. Galli őt hívta.
Amikor benyitott az ajtón, első pillantása az egyik sarokban eldugott magnetofont kereste. A tekercsek forogtak. Parrag feje felett, a burában elhelyezett mikrofon már be van kapcsolva!...
Galli intett Telkesnek, aki erre lábujjhegyen az asztalhoz lépett, és megállt Parrag fejénél. Az észrevette, de zavartalanul folytatta a megkezdett mondatot:
–... és ez az, amire mielőbb magyarázatot kell találnunk. Valahányszor elektromágneses térbe kerültem, a marsi világból származó tudásom hirtelen semmivé foszlott, és csupán nagyon-nagyon halvány, elmosódó álomként emlékeztem arra, amit marsbeli elődöm egykor átélt.
– Tud valamit a marsagy eredetéről? Hogyan és miért került abba a tartályba? Miért konzerválták az agyat?
Parrag összeráncolt homlokkal, sokáig gondolkodott. Látszott rajta, milyen erőfeszítéssel kutat emlékei közt.
– Úgy rémlik, az agy tulajdonosa nem a marslakók természetes halálával halt meg... – válaszolta bizonytalanul. – Tudós volt, hatalmas ismeretanyaggal rendelkező természettudós. Amikor öregedni kezdett, megölték és kivették az agyát, hogy az agysejtekben fölhalmozott tudásanyagot hiánytalanul megőrizhessék.
– Minden marslakóra ez a sors várt?
– Csak a kivételezettekre...
– Kivételezettek? – ismételte kérdő hangsúllyal, csodálkozva Galli. – Kik tartoznak ezek sorába, és miben különböznek a többi marslakótól?
Parrag összeharapott szájjal, töprengve bámult maga elé.
– Valami dereng... emlékszem valamire, de képtelen vagyok szavakba foglalni.
– Miért ölte meg Kormost akkor hajnaltájt a transzferlaborban? – szólalt meg közelebb lépve most először Telkes. – Miért és hogyan végzett vele? Parrag arca megrándult.
– Amikor transzferálás után magamhoz tértem, csak ketten voltunk a helyiségben – válaszolta halkan. – Emberként aludtam el, Mars-lakóként ébredtem... Kábulatomban azt hittem, Kormos az, aki végre akarja rajtam hajtani a marsi törvényt, hiszen ez volt az utolsó emlékképem abból a másik világból...
Telkesre, aztán Gallira, majd ismét Telkesre siklott a pillantása, és a szeme egyre növekvő rémületet tükrözött. Most világosodott meg előtte, miért van itt a nyomozó. Ujjai, amelyekkel a pipa fejét szorította, megdermedtek és viaszosán fehérek lettek.
Lehunyta szemét, úgy folytatta:
– Tulajdonképpen védekeztem akkor... Amikor azután mozgolódást hallottam Bertalan szobája felől, az ablakon és a kerten keresztül, a lakóépületek felé kiosontam az intézetből.
– És Kelemen? Neki miért kellett meghalnia?
– Reprobotja keresztezte elgondolásaimat... Ne feledjék, hogy akkor már nem földi emberként, hanem egy marslakó agyával gondolkoztam!... És én emberi külsőt viselő Marslakóként úgy akartam itt élni, hogy előtt-utóbb mindenkinek a tudása – elsősorban Bertalan doktoré! – az én agyamban legyen.
– Nagyon érdekes, amit mond – szólalt meg Galli. Gondosan ügyelt a szavaira, nem akarta még inkább megriasztani az amúgy is elgyötört embert. Sejtette, hogy Telkes most Bertalan halálának körülményeiről kezdené faggatni Parragot, ezért sietve megelőzte: – Mindig erős dohányos volt, most is pipázik... Mivel magyarázza, hogy transzferállapotban még a cigarettafüstöt sem tűri?
– A Mars légkörében nagyon kevés az oxigén. Az élőlényeknek, növényeknek ugyan nem volt szükségük erre a becses gázra, bizonyos kémiai folyamatokat azonban nem tudtak oxigén nélkül megindítani vagy gyorsítani. Ezért rendkívül értékes nyersanyagnak tartották, és halállal bűnhődött, aki nyílt lánggal vagy bármilyen más módon fölöslegesen apasztotta a bolygó légkörének oxigéntartalmát.
– Értem! – bólintott Galli, majd rögtön újabb kérdést tett fel: – Megmondaná azt is, hogy min dolgozott valójában, amikor a robbanás történt a munkateremben?
– Úgy éreztem, sürget az idő, s ezért két dolgot akartam egyszerre megvalósítani. Egyik sikerült, a másikat azonban éppen a robbanás miatt nem fejezhettem be...
– Mi volt az egyik, és mi a másik?
– Az ellenállás nélküli ötvözet, és annak az oldatnak az alapanyaga, amellyel a Marson a megölt kivételezettek agyát korlátlan időre konzerválták. Többek közt például ehhez is szabad oxigénre volt szükségük... Ha Bertalan nem akadékoskodik, és én idejében megkapok néhány készüléket...
– Beszéljen Bertalanról! – vágott közbe türelmét vesztve Telkes. – Miért ölte meg, és hová rejtette levágott fejét?
Parrag összeszorította ajkát, nem válaszolt.
– Úgy érzem, mintha hosszú éjszaka sötétje oldódnék bennem – szólalt meg végül suttogva. – Tudom, hogy felelnem kell tetteimért, mégis boldog vagyok. Jó... , oly csodálatosan jó újra embernek lenni!...
Szeme lecsukódott, és kimerültén elaludt. A pipa lassan kifordult szájából, aztán hangos koppanással az asztalra esett.

Maron megkérte feleségét, készítsen a szobájába valami ennivalót, feketekávét és egy üveg ásványvizet, aztán hagyja magára. Bárki keresné, akár telefonon, akár személyesen, tagadja le, hogy otthon van.
Amikor egyedül maradt, vaskos dossziét vett elő aktatáskájából. A borítón ez állott: PARRAG-ÜGY, alatta törtvonásokkal részekre osztott hosszú számjegy.
Miután a rendőrség befejezte a nyomozást, Maron engedélyt kapott rá, hogy áttanulmányozhassa a rendőrségi jelentésekből, jegyzőkönyvekből most már összefüggő egészként kibontakozó történetet.
Múltak az órák. Maron hol csak éppen átfutott egy-egy lapot, másutt elmélyedve oldalakat olvasott el sorról sorra.
A dosszié végén talált rá az iratra, amelyik Parrag hangírógéppel rögzített megrázó vallomását tartalmazta. Maron tudott róla, hogy hipnózisban, saját akaratától megfosztva, és az orvos-hipnotizőr akaratának alárendelve, transzferállapotban elmondatták vele, milyennek látja földi ember mivoltában, mégis élő szemtanúként a letűnt marsi világot.
Villanyt gyújtott, és olvasni kezdte Parrag sok helyütt ellentmondó, két világ lényének gondolatvilágát egyszerre tükröző döbbenetes visszaemlékezéseit:

... Ravin, aki kozmoarcheológus és a régészeti kormeghatározás tudománya terén szaktekintély, azt állítja, hogy Marson mintegy kilencszázezer esztendővel ezelőtt pusztultak el azoknak a lényeknek az utolsó leszármazottai, akiket a Földön Mars-lakóknak neveznek, akik abban a másik világban csakúgy a természet legtökéletesebb alkotásai voltak, mint itt az ember.
Ha ez így igaz, akkor vajon mikor élt a marslakó, akinek agyából Bertalan mindent az én fejembe ültetett át, aki én lettem?
Én?
Ki vagy mi vagyok én most voltaképpen?
A Föld vagy egy idegen bolygó szülötte?
Ember vagy Mars-lakó?
Biokémikus egy kutatóintézetben, vagy kivételezett tudós azon az egykor volt marsi gyártelepen, ahol az interplanetáris járművek hajtóberendezése, a degravitátor készült?
.... Ismét földi ember vagyok.
Boldoggá tesz a tudat, hogy ha felelnem kell is tetteimért, ezután ismét emberként fogok élni, így is halhatok meg, s nem a kivételezettek sorsa vár rám.
...Kivételezett voltam.
Ekként éltem a Marson. Mindent megkaptam, amit kívántam, de az életemmel más rendelkezett.
Más... A Gépagy!
A mindent tudó, a minden tudományok valamennyi részletét ismerő, tároló, rendszerező, koordináló monstrum, amelyik... vagy aki?... rögtön jelezte, ha ismeretanyagában valahol hézag keletkezett, olyan hézag, amelynek feltöltésére, áthidalására egymaga a nem volt képes.
Ilyenkor kivették a megfelelő tudással rendelkező kivételezett agyát, és tudásanyagát betáplálták a Gépagyba. Vagy megkapta ezzel, amire szüksége volt, vagy nem. Ha nem, akkor újabb kivételezett vagy kivételezettek kerültek sorra.
És ez így ment mindaddig, amíg a Gépagy homlokzatán ki nem gyűlt a bíborvörös fényt sugárzó lámpa...
Ezzel jelezte, hogy jóllakott, egyelőre nincs több tudásra szüksége.
Egyelőre...
Senki nem tudhatta, mikor jelzi a maga nyelvén a Gépagy, milyen újabb tudásanyagot kell beléje táplálni, mert nem tudja tovább fejleszteni önmagát.
Ilyenkor a Gépagy pribékjei, minden parancsát maradéktalanul végrehajtó maga alkotta robotok elhurcoltak és megöltek egy-egy kivételezettet...
Ám ha a Gépagy életünk, a kivételezettek élete során nem tartott is igényt valamelyikünk agyára, akkor sem halhattunk meg természetes halállal. Aki elérte a kort, amikor már nem gyarapodott tovább a tudása, a Gépagy megölette őt. Kivette agyát, és vagy rögtön magába táplálta tartalmát, vagy konzerválta. Számolt vele, hogy később esetleg éppen arra a tudásanyagra lesz szükség, amely az öreg tudós agyában felhalmozódott...
Ez lett az én sorsom.
Élve vagy halála után konzervált agyával minden és mindenki már csak a Gépagyat szolgálta a Marson, amikor Ravin leletének tulajdonosa még élt. A Mars-lakó, akit Bertalan memotranszferátorával bennem ismét életre keltett.
...A Marson már nincs magasabbrendű élet, csak csenevész növények tengődnek a sziklagörgetegek és homoksivatagok borította, kietlen felszínen – mondják, akik odaát jártak. Találgatják, miért, hogyan pusztultak el a lények, akik a csodálatos gépeket alkották, és akiknek az agyat őrző tartályon kívül eddig porát sem lelték a homok alá került romvárosban.
Valamikor számtalan város volt a Marson. Csillámló fehér kövekből épültek, kör alakú, magas kőfal övezte őket. Majdnem pontosan egyenlő távolságra voltak egymástól. Északtól délig behálózták az egész felszínt.
Távolból, néhány ezer kilométerről nézve olyan volt a bolygó, mint egy fehérpöttyös óriási labda. Jártam a Mars két holdján, utaztam űrhajóinkkal a világűrben, s mindig ez a hasonlat jut eszembe, ha arra gondolok, milyennek láttam messziről a fekete űrben szabadon, súlytalanul lebegő Marsot.
A magas városfalak a szüntelenül dúló homokviharoktól védték az épületeket, a városok lakóit, akik heverészéssel, szórakozással töltötték a nappalokat, az éjszakákat pedig átaludtak. Dolgozniuk nem kellett. A kivételezetteken kívül senki nem dolgozott. Minden szellemi és fizikai munkát gépek végeztek helyettük. Ezekről a gépekről mindössze annyit tudtak, mi a rendeltetésük, hogyan kell kezelni őket. Működésük módját, szerkezetüket nem ismerték. Megelégedtek azzal, hogy a gépek mindennel ellátják őket, haladéktalanul teljesítik kívánságaikat.
Helyesebben: csak azokat a kívánságokat, amelyek a Gépagy szerint hasznára, javára voltak a Mars népének. Ebben is a Gépagy határozott, hiszen ő tudott mindent, ismerte a múltat és tervezte a jövőt, ő tudta, mire van és lesz szükségük a Mars-lakóknak...
Megvizsgált minden újszülöttet, és eldöntötte, kivételezett lesz-e vagy sem. A torzszülötteket, a nyomorékokat, az átlagon aluli képességekkel rendelkezőket megsemmisítette. Az átlagosak kedvük szerint élhették életüket abban a városban, amelyet lakóhelyükként a Gépagy jelölt ki.
...A kivételezettek az ő felügyelete alatt nőttek fel, ő nevelt, táplált, képzett bennünket, ő határozta meg életünk célját, ő írta elő a feladatokat, amelyek megoldásán munkálkodnunk kellett. E feladatok, problémák olyanok voltak, amelyek megoldására csak képzelőerővel, kezdeményező készséggel rendelkező élőlények, a marsi világban egyedül mi, kivételezettek voltunk képesek…
…A néhai marsvárosok szinte hajszálnyira egyformák voltak. Szerkezetük küllős kocsikerékre emlékeztetett: középen henger alakú torony emelkedett, ebben működött a központi Gépagy által irányított, alárendelt, mindenről gondoskodó reszort-gépagy. A torony és a várost övező fal között sugárirányban hosszú, keskeny épületek húzódtak. Ezek voltak a lakóházak.
Az a város, amelyikben a központi Gépagy működött – földi szóval a Mars fővárosa –, egyetlen óriási kör alakú épület volt. Valamennyi lakója a kivételezettek sorába tartozott, akik csak a Gépagy engedélyével léphettek ki innen.
A városokat a felszín alatt húzódó alagutak kötötték össze, amelyekben sebesen haladó járművek közlekedtek. A felszínen nem lehetett utakat építeni, ezeket órák alatt eltemette volna a homok.
Természetesen a városokat is gépek építették, az alagutakat gépek vájták, a járműveket gépek készítették és irányították.
…A Gépagy tervezett és valósíttatott meg mindent. Ha valahol gépek jelentek meg és dolgozni kezdtek, a Mars lakói csak annyit tudtak – és ebben fenntartás nélkül hittek –, hogy megint az ő érdekükben, az ő szórakoztatásukra vagy kényelmükre készül valami. Nem tanakodtak, nem találgattak. Ehhez gondolkodniuk kellett volna. Ettől azonban az átlagos Mars-lakó rég elszokott, már nem is volt képes rá. Agya elsatnyult, összezsugorodott. Aki mégis olyan agyberendezéssel született, amelyik alkalmas volt szellemi tevékenység kifejtésére, abból kivételezett és előbb-utóbb a Gépagy tápláléka lett.
…Mi, akik még gondolkodtunk, bizonyosra vettük, hogy egyszer bekövetkezik az idő, amikor az újszülöttek között már egy sem lesz, akiből tudós, tehát kivételezett lehet.
Ennek nemcsak az volt az oka, hogy a Gépagy mind több ismeretanyagot kívánt, egyre több kivételezett tudását táplálta magába. Rohamosan csökkent a tudósképzésre alkalmas újszülöttek száma. Hiszen gondolkodásra képtelen szülőktől csak véletlenül származhatott gondolkodásra képes utód.
Mi tudtuk ezt, de nem beszéltünk róla, még egymás között sem. Mert a Gépagy nem tűrte, hogy tevékenységét, utasításait bárki bírálni merészelje. Akiben nem bízott vagy aki gyanússá vált előtte, azzal haladéktalanul végzett. Ha éppen szüksége volt ismereteire, magába táplálta őket, ha nem, tudásanyagával, emlékképeivel együtt későbbi időre konzerválta agyát.
Mivel akkoriban még nem észlelte a kivételezettek csökkenő számának hatását, gépi logikája nem vezethette arra a következtetésre, hogy a jövő érdekében tennie kell valamit. Mi, kivételezettek pedig nem figyelmeztethettük, mert a figyelmeztetést bírálatnak vette és megtorolta.
Halállal.
A megtorlás más módját nem ismerte.
…Hibásak voltunk abban, ami történt? Hibáztunk, amikor engedtünk a Gépagynak és hagytuk, hogy olyan ősi program szerint fejlessze önmagát, amelyet évezredekkel előbb kapott?
Nem mi voltunk hibásak, hanem elődeink. Azok, akiktől a Gépagy eredeti programját kapta – “a Mars-lakók jóléte, védettsége, munkától való mentesítése mindenekelőtt való!" –, azok, akik az önmagát fejleszteni képes Gépagy tevékenységét nem szabályozták, amikor még megtehették volna.
Amikor én éltem, már mindenen és mindenkin a Gépagy uralkodott odaát. Túlnőtt alkotóin, paradox módon szolgáivá lettek, akiket szolgált.
A Gépagy befogadóképességének nem volt határa. Ha szükségesnek mutatkozott korlátlanul bővíthette, fejleszthette önmagát. Bármilyen adat, leírás kellett, tökéletesen rendszerezve minden a helyén volt gép alkotta agysejtjeiben.
Élőlény tehát nem versenyezhetett vele. Az egyes koponyákban rejtőző ismeretek csupán az egységes egész részei voltak, és ezek a részletek csak érintkeztek, de nem kapcsolódtak. Olyanok voltak így, mint dobozba zárt millió, mákszemnyi tranzisztor, amelyek érintik egymást, de amíg kapcsolatot nem létesítenek köztük, mindegyik önálló, zárt kis világ. Csak a doboz fala tartja össze őket. Ha a doboz elszakad, a parányi tranzisztorok szertegurulnak, és még a rendszer is megbomlik, amellyel a dobozban elraktározták őket.
A Gépagy azonban sokkal több volt, mint képletes doboz. Benne nemcsak tartalmukban tisztázódtak, nemcsak egymáshoz kapcsolódtak a részletek, hanem összefüggéseik is világossá váltak. Az összefüggések felismerése pedig ugyanolyan fontos vagy még fontosabb, mint egy-egy új megismerés.
Ez az ötvöző-rendszerező képesség tette egyeduralkodóvá a marsi világban a Gépagyat. Ezzel volt több és akkor már legyőzhetetlenül erősebb, mint az élők.
Ha az elődök, akik egykor megvetették a Gépagy uralmának alapját, ismerték volna a memotranszferálást és az ebből adódó lehetőségeket felhasználva fejlesztették volna ki a marsi kultúrát, talán minden másként alakul odaát.
…Én nem hiszem, amit Ravin feltételez: nem hiszem hogy a Mars magasabbrendű lényeinek teljes kipusztulását természeti jelenség okozta volna.
A bolygó népe fokozatosan elkorcsosult, a Gépagy már nem talált hasznosan gondolkodni tudó kivételezettet, és magára hagyottan, gépi logikája szerint olyan irányba haladva fejlesztette tovább szerkezetét, hogy végül már csak önmagát szolgálta.
Amikor a Földre áthozott agy tulajdonosa, az én marsbeli elődöm élt, már mutatkoztak ilyen jelek.
A Gépagy egyes szerkezeti részei automatikusan jelezték a központnak, ha új ismeretanyagra, valamelyik kivételezett agyára volt szükségük. Előfordult, hogy két gépegység egyszerre ugyanazt az ismeretanyagot akarta megkapni, de ezt az anyagot a Gépagy egyetlen kivételezett agyából tudta csak előteremteni. Az egyik gépegység megkapta az agyat, a másiknak várnia kellett, amíg a központ utasítására az agy új birtokosa másolatot készít az emlékképekről és eljuttatja riválisához.
Ez időbe telt.
S ilyenkor ellentmondó utasításokat kaptak a reszort-gépagyak: az egyik így, a másik úgy cselekedett. Ennek eredményeképp azután vagy nem készült el valami, aminek elkészítését a Gépagy szükségesnek tartotta, vagy kétszer, két városban is ugyanazon a munkán dolgoztak a reszortgépek. Ez pedig megengedhetetlen volt. '
Megengedhetetlen volt, mert sértette az alaptörvényt, amely szerint a rendszer lényege a tökéletes szervezettség: két helyen egyszerre ugyanazt gyártani, építeni, termeszteni éppen olyan súlyos hiba, mint nem elkészíteni, nem felépíteni, nem megtermelni azt, amit a Gépagy népe javát szolgálónak tartott.
…A Mars-lakók élettartama átlag 110-130 marsbeli esztendő volt. A kivételezetteké ennek körülbelül másfélszerese. Őket ugyanis különlegesen táplálta és kezelte a Gépagy. Ezzel persze célja volt: a hosszabb élet elvben nagyobb tudásanyag felhalmozását tette lehetővé.
Elvben!
Kevés kivételezettnek adatott meg ugyanis, ami az én marsbeli énemnek: 143 évig élhetett, mert a közel másfél évszázad alatt úgy alakultak a dolgok, hogy legalább az öregedés küszöbéig eljuthatott. ~
Aztán eljött az idő, amikor mind sűrűbben vizsgáztatott a Gépagy, mind nehezebb feladatok megoldásával bízott meg. Vagy csak nekem tűntek egyre nehezebbnek?
Első személyben beszélek, mert hiszen ő, az egykori Marslakó is én vagyok…
Az én szakterületem a nehézségi erő tanulmányozása, e különleges energiafajta hasznosítási lehetőségeinek kutatása volt.
Itt a Földön mindössze annyit tudunk erről a természeti jelenségről, hogy létezik, hogy a világmindenségben mindenütt jelen van és mindenütt hat. Bár nem elégszünk meg ennyivel, szeretnénk többet tudni a gravitációról, egyelőre nem juthatunk előbbre, hiszen még nem ismerjük a mibenlétét.
…Amikor önként, de valójában Bertalan akaratából a néhai Mars-lakó ismeretanyagának birtokosa lettem, egyszeriben sok minden érthetetlenné vált előttem.
Érthetetlen, hogy az ember használja a villamosságot, de valójában nem tudja, mi a villamosság. Használja a mágnest, de nem tudja, mi a mágnesség. Mesterségesen előállítja, de nem tudja, mi a fény. Mindent arra az állításra épít, hogy semmi nem mozoghat gyorsabban a fény terjedési sebességénél, de nem tudja, milyen sebességgel terjed a nehézségi erő, vagy az a számára rejtélyes energetikai tényező, amelyet a gondolatátvitel, a telepátia jelenségének tanulmányozása során tapasztal.
A Gépagy mindezt tudta. Ha egy kivételezettnek munkájához saját ismeretkörén kívül eső területről valamilyen információra volt szüksége, a Gépagyhoz fordult. Azonnal és pontosan megkapta tőle a választ, amely minden fontos tudnivalót felölelt.
…A Föld embere már sokat tud, de zsákutcában toporog, amíg nem találja meg a módját, hogyan rendszerezze, összesítse tudását. Képzeletében fel-felbukkan a Gépagy megvalósításának gondolata, de itt megtorpan.
Miért van ez így?
Ösztönösen fél a gépek uralmától? Vagy előrelátóbb, mint a néhai Mars-lakók voltak?...
Vagy mert egy országokra szabdalt bolygón él, ahol oktalan gyűlölet választja el egymástól a népeket?
A Marson nem voltak határok, mindenki szót értett mindenkivel. A mag, amelyikre a bolygó magasabbrendű lényei keletkezésük történetét visszavezették, csak egyetlen törzset hajtott, és a millió évekig tartó fejlődés folyamán egyetlen ág sem vált le a közös törzsről.
Ha a Mars népének is küzdenie kellett volna létéért, fennmaradásáért, talán nem korcsosul el olyannyira, hogy megadással tűri sorsát, amikor az idő teltével már csupán önmagát szolgálni képes Gépagy magára hagyja.
…Amennyire Ravin elbeszéléseiből megítélhetem, a Mars légkörének sűrűsége és összetétele, az átlagos hőmérséklet az egyenlítőnél és a sarkokon nagyjából ma is ugyanolyan, mint millió éve volt. Hogy néhány növényfajtán kívül mégis minden élet kiveszett a bolygón, annak tehát aligha lehet oka a természet. Sokkal valószínűbb, hogy a Gépagyból érkező, egymásnak ellentmondó utasítások teremtettek olyan viszonyokat, amelyeknek végső következményeként romba dőltek a városokat védő falak, és mindent elborított a homok...

Maron ernyedt ujjai közül kicsúszott a lap, amelyiket olvasott. Nem nyúlt utána.
–Ide vezet hát a gépek uralma! – suttogta maga elé. – A Mars lakói nem elégedtek meg azzal, hogy a gép helyettük dolgozzék, gondolkodni is megtanították... Aztán elveszítették fölötte hatalmukat. És a Gépagy a maga útját járva, a maga lélektelen logikája szerint tökéletessé fejlesztette önmagát. De mert megmaradt gépnek, nem tudhatta, hogy ha pusztulni hagyja alkotóit, neki is velük kell pusztulnia...
Maron hátradőlt karosszékében, homlokára tolta szemüvegét, és sokáig nyomkodta, dörzsölte égő szemgolyóit.
Keveset ivott a kihűlt feketéből, aztán újra az asztal fölé hajolt. Remegő kézzel lapozott tovább, végül pattanásig feszült idegekkel kétszer is elolvasta az utolsó sorokat.

…Titokban végrehajtott transzferálásomnak köszönhetem, hogy ismerem agyam befogadóképességét. Annak idején a Gépagy felmérte marsbeli elődöm memóriakapacitását, így pontosan tudom, mennyi emlékképet, mekkora tudásanyagot halmozhatok fel agysejtjeimben.
A Gépagy kapacitása mérhetetlenül nagyobb volt, mint bármely élőlényé. Akármennyi és akármilyen információ érkezett be hozzá, mindet rögtön a maga helyére tette. Fontosságuk, felhasználhatóságuk, összefüggéseik szerint csoportosította, rendszerezte őket és eljuttatta valamennyi információhalmazba, ahol szerepet játszhattak, ahol csak szükség lehetett rájuk.
Az én agyam befogadóképessége véges. Más utat kellett tehát választanom, hogy célomat elérjem, és végül minden tudás bennem koncentrálódjék. Tovább akartam fejleszteni a transzferátort, de nem úgy, nem abban az irányban, ahogy Bertalan tervezte. Mindenekelőtt egy szelektálni és rendszerezni képes transzferátort készítettem volna, amelyikkel minden fölöslegest töröltethetek agyamból, s így helyet biztosítok annak a tudásanyagnak, ami valójában értékes számomra.
A földi ember, aki ilyen transzferátor segítségével, mintegy kivonatolva agyába ültetné egész tudásanyagunk esszenciáját, magába gyűjtene minden ismeret lényegét és tisztában lenne ezek összefüggéseivel, nagyobb hatalom lenne, mint odaát millió évvel előbb a Gépagy volt.
Ezt tűztem ki célul, emberi külsőt viselő Mars-lakóként ekkora hatalmat akartam. Ha megmaradok annak, akivé transzferálásom tett, talán a Gépagyénál is szörnyűbb világot teremtettem volna itt a Földön.
…Nem sokkal transzferálásom után Redivivusnak neveztek el az intézetben. Ki ruházott fel a névvel, nem tudom. De többször megfigyeltem, hogyan. változik el Bertalan arca, amikor a neki oly sokat mondó szó megüti fülét. Az ő számára valóban “redivivus", földi emberként újraéledt Mars-lakó voltam!
Bertalan!
Tudással párosult rendkívül képzelőerejével a Marson kivételezett lett volna. Közülük is a legkiválóbbak egyike. A memotranszferálást azonban nem találhatta volna fel! A Gépagy nem tűrte, hogy akármelyik kivételezett olyasmit alkosson, ami csorbíthatná hatalmát.
…Az agy konzerválását, előkészítését memotranszferálásra én találtam fel, de a berendezés kezeléséről, a transzferálás gyakorlati végrehajtásáról meglehetősen keveset tudok. Bertalantól nem várhattam segítséget. Megöltem, hogy kivegyem agyát, és az enyémbe ültessem át tudását.
Littával akartam végrehajtatni újabb transzferálásomat. De letettem erről, mert gondolatai elárulták, hogy előbb-utóbb fel fogja fedni titkomat. Olvastam az emberek gondolataiban, könnyen felmérhettem tudásukat. Hamarosan találtam volna valakit, akire rábízhatom magam, akivel átültethetem agyamba Bertalan ismeretanyagát. Teljes tudását akartam, mindent, amit csak magáénak mondhat. Azt is, ami még tudattá sem vált benne, de aminek csírái tudat alatt már ott rejtőztek agysejtjeiben.
Tervem egyszerű volt: megvárom, amíg újabb transzferálásra kerül sor, és akkor kérni fogom, hogy az én agyamba ültessék át a halott emlékképeit. A donorok agyát mindig én konzerváltam, én készítettem elő transzferálásra. Senki nem vette volna észre, ha közben kicserélek két agyat, és végül is Bertalanéval hajtják végre rajtam az újabb transzferálást.
Gondosan előkészítettem mindent. Otthon, a lakásomon még akkor éjjel kivettem és konzerváltam Bertalan agyát. Egy közeli erdőben elástam a koponyát, az agyat pedig kora reggel bevittem az intézetbe. Elsőnek érkeztem, rajtam kívül senki nem volt a munkateremben. A különféle vizsgálatokhoz, saját kísérleteimhez előkészített konzervált agyak közt csináltam helyet az edénynek, amelyikről egyedül én tudtam, hogy Bertalan agyát tartalmazza.
…Ekkor már tisztában voltam azzal, hogy váltakozó elektromágneses térben átmenetileg törlődnek agysejtjeimből a marsi eredetű emlékképek, és ilyenkor másként viselkedem, mint transzferállapotban. Tudtam, mindenkinek szemet szúrtak már ezek a hirtelen bekövetkező változások. Galli és Maron úgy vélték, hogy túldolgoztam magam, testileg, idegileg kimerültem, és ez okozza váratlan összeroppanásaimat.
Mielőbb meg akartam őket erősíteni ebben a hitükben. Ha eztán mind transzferállapotban, mind elektromágneses térben egyformán, régi énemhez illően viselkedem, igazolva látják majd feltevésüket. Azzal szerettem volna ismét a bizalmukba férkőzni, hogy Gallinál önként jelentkezem röntgenvizsgálatra, Maronnak pedig leírva átadom az ellenállás nélküli ötvözet előállításának teljes munkamenetét.
Biztos voltam a dolgomban, hiszen már tudtam, hogyan viselkedjem, mire kell ügyelnem, ha olyan készülék közelébe kerülök, amelyik működés közben váltakozó elektromágneses teret gerjeszt. Így terveztem..., és most boldog vagyok, hogy tervem kudarcot vallott! Talán módját találják majd, hogy ismét az legyek, aki voltam, hogy emberként élhessem az életemet...

Maron előtt felrémlett Parrag megváltozott arca, parázsló tekintete, hallotta keményen pattogó, ellentmondást nem tűrő hangját.
– Én is felelős vagyok a történtekért, ha nem tudtam is Bertalan esztelen vállalkozásáról – emésztette magát. – Jóvá kell tennem Bertalan bűnét... , de hogyan? Mit tegyek?
Tett-vett az íróasztalán, aztán sokáig fel és alá járkált a szobában, próbálta rendbe szedni gondolatait. Keringett a zöldcsempés cserépkályha és az ablak csipkefüggönye között, összekulcsolt kezén roppanásig egymásnak feszítette ujjait.
Egyszerre megtorpant, és homlokára szorított kézzel sokáig, mozdulatlanul meredt maga elé.
– Megvan..., ez az egyetlen megoldás! – kiáltott fel egyszerre hangosan, íróasztalához ült, jegyzettömböt tett maga elé, és lázasan dolgozni kezdett.
Órák múltak, míg végre megkönnyebbült sóhajtással letette tollat, és felállt az asztaltól. Halálosan kimerítette az átvirrasztott éjszaka, mégsem érzett fáradtságot.
Felhúzta a redőnyt, és kitárta az ablakot. Hajnalodott. A hegyek lankáira elnyúlt árnyékokat festettek a virradat fényei. A kertben falevelek kergetőztek zizegve, surrogva.

Maron tekintete végigsiklott a létszámában megfogyatkozott transzferbizottság tagjain, egy pillanatra megpihent a három üresen maradt széken, aztán felállt, mintha ezzel is nagyobb súlyt akarna adni annak, amit mondani készül.
– Ma már minden kétséget kizáróan tudjuk, hogy a váltakozó elektromágneses tér csak a mesterségesen átültetett emlékképeket törli átmenetileg az agysejtekből, a transzferált eredeti emlékképeire azonban nincs hatással. Ebből következik, hogy a természetes úton szerzett és a transzferálással átvitt emlékképek között, villamos tulajdonságaikat illetően, alapvető különbségnek kell lennie.
Maron előrehajolt, és szétterpesztett ujjait az asztalnak feszítette:
– Elhatároztam, hogy a legjobb biokémikusokból és biofizikusokból külön csoportot szervezek az intézetben. A csoport tagjainak egyetlen feladatuk lesz: a lehető legrövidebb időn belül tisztázniuk kell, miben különbözik egymástól a neuronok kétféle villamos töltése, és miért hat csupán a transzferált ismeretanyagra a váltakozó elektromágneses tér.
– Meggyőződésem, hogy Parrag Imre sorsa azon múlik, választ találunk-e erre a kérdésre vagy sem – folytatta Maron emelt hangon. – Ha nem, Parrag elmegyógyintézetben fogja leélni életét, vagy állandóan elektromágneses térben kell ezután tartanunk...
Maron ide-oda rakosgatta az asztalon a maga elé készített jegyzetlapokat. Amikor felnézett, tekintete találkozott Galli doktoréval. Erő és elszántság öntötte el.
– Szentül hiszem, hogy fényt tudunk deríteni erre a transzferáltaknál tapasztalt, ma még rejtélyesnek tűnő, de kétségkívül nem megmagyarázhatatlan jelenségre! Ha pedig már ismerjük mibenlétét, ha megállapítottuk, mi okozza a jelenséget, annak is módját fogjuk találni, hogyan befolyásolhatjuk, hasznosíthatjuk a magunk céljára... Így azután nemcsak Parrag Imrét mentjük meg, hanem kiemelhetjük agyából az átültetett ismeretanyagot, és visszatáplálhatjuk a marsagyba, amelyik tovább őrzi majd az idegen bolygó rég letűnt népének ismereteit.
– Engedélyezné, professzor úr, hogy én is részt vegyek az új kutatócsoport munkájában? – kérdezte elfogódott hangon Ravin.
– Nekünk Kelemen mérnök hagyatékán, a reproboton kell dolgoznunk – válaszolta Maron. – Ne feledje, hogy csak akkor tettük jóvá, ami még egyáltalán jóvátehető, ha az emberiségnek ajándékoztuk a néhai Mars-lakó roppant tudásanyagát. Ez a feladat reánk... kettőnkre és a reprobotra vár!

Ravin, Galli és Telkes együtt indultak hazafelé az intézetből. Verőfényes októberi délután volt. A nyár harsány színei szétfolytak, összemosódtak. Csak néhány magányosan ágaskodó fenyőfa méregzöld, hegyes kúpja volt határozott és kemény. Az érett sárga tobozok mint megannyi apró lámpácska világítottak rajtuk.
– Ki merre tart? – állt meg az intézet kapuja előtt Galli. Esőkabátját hurkába csavarva átdobta vállán, alatta hátul összekulcsolta a kezét.
– Én le a városba – felelte Ravin.
– Szintén! – bólintott Telkes. – Főnököm utasítására személyesen jöttem fel Maron professzor úrhoz a Parrag-ügy irataiért, amelyeket még ma át kell adnom bűnügyi csoportunk vezetőjének.
– Mit szólnának egy jókora sétához? – kérdezte Galli. – Kényelmesen bandukolva legfeljebb egy óra innen a belváros.
– Én ráérek...
– Jómagam pedig nagyon hálás lennék, ha búcsúzóul mégegyszer elbeszélgethetnék önökkel – kapott az alkalmon Telkes. – Mindenre fény derült ugyan, de őszintén megmondom, hiányérzeteim vannak... Néhány dolgot nem egészen, vagy épp egyáltalán nem értek. Nagyon sajnálnám, ha a Parrag-ügyet most úgy kellene lezárnom, hogy nem világos előttem minden.
– Kérdezzen nyugodtan! – bátorította Galli. – Ravin is, én is rajta leszünk, hogy megszabadítsuk hiányérzeteitől...
– Miért változott meg oly hirtelen Parrag magatartása az intézet büféjében, amikor Maronékkal feketézett, majd Litta elbeszélése szerint a saját lakásán, amikor a lány másodszor járt nála? Azt már tudjuk, hogy az elektromágneses tér milyen hatással van a transzferáltakra. De hogyan keletkezhetett elektromágneses tér a büfében és Parrag lakásán?
– Mindkét esetre magyarázatot adhatok – válaszolta Ravin. – A büfét igen sok fénycső világítja meg, s mindegyik fénycsőben egy-egy transzformátor van. A szűk kis helyiségben egyszerre működő sok transzformátor együtt, amint a megtörtént eset bizonyítja, eléggé intenzív elektromágneses teret kelthetett ahhoz, hogy a transzferált, adott esetben Parrag, normálisan... vagy abnormálisán?... viselkedjék.
– És mi okozta Parrag magatartásában a változást otthon a lakásán?
– A tévékészülékekben viszonylag nagy teljesítményű transzformátor van: a képcső második anódján tíz-tizenötezer volt a feszültség. Ha valaki közvetlen közel tartózkodik egy bekapcsolt készülékhez, meglehetősen erős váltakozó elektromágneses hatás éri.
– Értem – bólintott Telkes, aztán Gallihoz fordult: – Bár Parrag kivette és már konzerválta Bertalan agyát, az orvosok megállapították, hogy – csak úgy, mint Kormosnál és Kelemennél – az ő esetében is vagus-hatás volt a halál okozója. Miben áll voltaképpen a vagus-hatás? Hogyan, miért okoz halált?
– A belső szervek akaratunktól független működését irányító, koordináló úgynevezett vegetatív idegrendszer két részre oszlik: az energiát tároló paraszimpatikus és az energiát felhasználó szimpatikus idegrendszerre. A szervezet kémiai anyagcsere folyamatainak alapja az energiatárolás és – felhasználás, tehát a paraszimpatikus és a szimpatikus idegrendszer egyensúlya. Ha a paraszimpatikust irányító, úgynevezett bolygóideg agyi központját, a vagus-magot erős ingerület éri, ennek azonnali következménye, hogy leáll a légzés, és a szív megszűnik működni.
– Vagus-mag... Egymást kiegészítő két idegrendszer egyensúlya... Ingerkeltés... – sorolta elgondolkozva Telkes. – Mind olyan fogalom, szerv, jelenség, amelyet Parrag, mint biokémikus, transzferálás előtt is alaposan ismert. Elmondta, hogy amikor Kormost megölte, véletlenül zsebében volt a kis akkumulátoros kézi ultrahang-generátor, amelyet állatkísérleteknél a vagus-mag ingerlésére, működésének tanulmányozására használt...
– Egyetlen pillanat műve lehetett az egész – folytatta Galli Telkes gondolatmenetét. – Megragadta áldozatai nyakát, pontosan a vagus-magra irányította az ultrahang-generátorból kilövellő kévét és...
Nem fejezte be a mondatot. Hosszú hallgatás után szólalt meg ismét:
– Nemcsak az orvosnak, hanem valamennyi tudományágat mívelő kutatónak, tudósnak tanulságul szolgál az, ami történt. Parrag tragédiája újra figyelmeztet: ember nem lehet bizonytalan kimenetelű kísérlet tárgya!...

A szanatórium látogatótermében kékes félhomály derengett. Parrag a fák fölött röpködő madarakat nézte. Arca megtört volt és szenvedő, orra tövéből kiindulva ék alakú, mély ráncok rajzolódtak szája köré.
– Szedje össze minden erejét, és próbáljon felejteni – mondta csöndesen Galli doktor, kezét Parrag karjára téve. – Örüljön, hogy Maron professzor és munkatársai megszabadították a szörnyű marsi emlékképektől, hogy annyi szenvedés után ismét Parrag Imre lehet. Nem emberi külsőt viselő Marslakó, hanem ugyanolyan földi ember, mint sok milliárd másik.
Parrag nem nézett sem Gallira, sem Maronra, az ablakpárkányon ugrándozó verebeket, az ágakról nesztelenül lehulló hópamacsokat figyelte olyan tekintettel, mint akinek már semmi nem fontos.
– Érdekli, mennyire jutottunk a reprobottal? – kérdezte Maron. És mert ő sem kapott választ, magától folytatta: – Néhány napon belül sor kerül a kipróbálására. Az első ember, akinek agyáról, pontosabban szólva annak tartalmáról másolatot készítünk, akinek teljes tudásanyagát, életének valamennyi emlékét másolatban ezután egy gép őrzi majd, én leszek...
Parrag arca most árult el először érdeklődést. Amikor látta, hogy Galli rá akar gyújtani, elővette pizsamája zsebéből kurta pipáját, aztán gondosan megtömte. Ujjairól eltűnt a vegyszerek nyoma, csak jobb kezének mutatóujján lett kissé piszkos a köröm és körülötte a bőr, amint a pipa öblébe gyömködte a dohányt.
Szája sarkába akasztotta a pipát, és újra végigtapogatta zsebeit. Most sem volt nála gyufa.
Kérő pillantást vetett Gallira. Az orvos először nem értette, mit akar tőle Parrag, aztán észbe kapott, és önkéntelenül elnevette magát:
– Nos, professzor úr, mit szól ehhez? Redivivus ismét tüzet kér!
– Pedig itt aztán nyoma sincs elektromágneses térnek – állapította meg mosolyogva. Maron. Gyötrő emlékeket feledtető, szelíd tekintete hosszan fogva tartotta Parrag szemét. A kémikus sápadt, csontos arcán öntudatlan, belülről áradó derű suhant át, és röpke pillanatra elsimította szája körül a keserű ráncokat.

Egy gombostűt sem lehetett volna a padlóra ejteni, annyi ember zsúfolódott össze a transzferlaborban.
Középen, a transzferbura helyén mennyezetig érő szerkezet tornyosodott. Az első reprobot olyan volt, mint egy vasrudakból összerótt lombtalan fa, amelynek ágai közé, elképzelhetetlenül sűrűn, millió elektromos és elektronikus alkatrészt, műszert, készüléket aggattak. A reprobotban félgömb alakú üvegbura alatt rejtőzött a marsagy. Most semmi nem látszott belőle, az elektródasapka teljesen befedte.
Az ajtót, amelyik Bertalan egykori szobájába nyílt, hatalmas méretű televíziós képernyő takarta el. Fénycsíkok cikáztak át rajta, néha egy-egy elmosódódott folt tűnt fel, mint valaminek az ernyőre vetített, kivehetetlenül halvány képe. Aztán újra semmi.
Megfeneklett az idő. A falióra másodpercmutatója csigalassúsággal kúszott körbe a számlapon; minden szem feszült figyelemmel tapadt a foszforeszkáló képernyőre.
– Most! – harsant fel Ravin kiáltása. Ujjai ördögtáncot jártak a kapcsolók, fogantyúk és a tárcsák közt, sivítással, zúgással, recsegő hangokkal telt meg a levegő.
Aztán ismét csönd lett, csak furcsa zümmögés szűrődött a képernyő mellé szerelt hangszóróból.
A kép azonban fokozatosan világosodni kezdett, mind tisztábbá váltak a részletek: épületek tűntek fel, éles fény és mélyfekete árnyékok váltakoztak átmenet nélkül a vakító napsütésben csillogó fehér falakon.
Olyan volt a szokatlan formájú épületcsoport, mint egy készülő óriási kerék, melynek a tengelyét és küllőit már összeszerelték, de az abroncsokat még nem erősítették a küllőkhöz.
A tengely zömök, hengeres torony volt, korláttal szegélyezett csigafolyosó akaszkodott kívül a tartószerkezet oszlopain. A keskeny járóka lentről indult, és enyhén emelkedő gyűrűkbe csavarodva kanyargóit a torony fala mentén. Legfelül, ahol alig hajló ívbe domborodott a kerek tető, a rézsűt vágott ablakok alatt kis terasszá szélesedett a folyosó.
Életnek semmi nyoma.
Ravin újra matatni kezdett a reprobot kapcsolótábláján. Az ernyőn megfakult, lassan eltűnt a kép, már csak világos és sötétszürke foltok siklottak rajta föl-alá.
A zümmögés hirtelen elhallgatott, majd torz, nem emberi, mégis világosan érthető hang szólalt meg a mikrofonban. Ugyanakkor kivilágosodott a képernyő is: most egy henger alakú csarnokot, feltehetően a torony belsejét mutatta. Ezernyi gép, hajlékony hosszú csápokkal, amelyek szüntelenül mozogtak. Mintha szakadatlanul tevékenykedő élőlények lennének...
– A bolygók nehézségi terének vonzását semlegesítő berendezés működésének elvi alapja az, hogy az elektromágneses és a gravitációs mező egyazon erő különböző megnyilvánulása – kezdte mintegy magyarázni a képen látottakat a földöntúli hang. – Az erőterek kizárólagosságának elvéből következik, hogy egyidejűleg kétféle erőtér, tehát két különféle mező...
Ravinnak ismerősnek tűnt az emberi beszéd utánzására programozott elektronikus készülékkel mesterségesen előállított hang. Mintha nem a szokott élettelen géphang, mintha kevésbé tagolt, zengőbb, emberibb lenne...
Csak a füle tréfálta volna meg, amikor a néhai Mars-lakóéban Parrag hangját vélte hallani?