NEMERE ISTVÁN

POKOLJÁRÁS

PALLAS LAP- ÉS KÖNYVKIADÓ  BUDAPEST, 1988

(c) Nemere István, 1988

ISBN 963 272 223 X

Kiadja: Pallas Lap- és Könyvkiadó Vállalat
Felelős kiadó: Siklósi Norbert vezérigazgató
Könyvkiadói igazgató: Kovácsné Köves Szvetlána
Felelős szerkesztő: Recskó Judit
Műszaki szerkesztő: Farkas Péter
Készült 1988-ban 11,5 A/5 ív terjedelemben
PLKV-O29-S-8889

1.

Hiába mégy el messzire, mindig közel leszel. Hiába férkőzöl közel, mindig világnyi messzeségben leszel tőlem.
Lorra B. Homeross
(3448-3571)

Világunk milliárd titkot rejt, és ezek egyike a Grekko-rendszer távoli vidéke.
A rendszer központi csillaga a Grekko-1-es, amely a Medi-ter-galaxisban található. Semmiben sem különbözik a közeli galaxisok sok millió csillagától. Éppen úgy született és úgy is fog meghalni, mint amazok. Nem lenne e világban semmi különleges, ha valaha nem az emberek lakták volna be e rendszert is. Napjuk hatmilliárd év múlva alszik majd ki végleg, kihunyta elpusztítja az életet az összes bolygón; ám mai lakóit nem ejti kétségbe a várható végzetes távoli változás. A központi csillaghoz közeli bolygókon zajosan múlik az élet, ide vágynak mindazok, akik a rendszer távoli vidékein születtek, de aligha van rá lehetőségük, hogy valaha is eljussanak a központi területre. Legmerészebb álmaikban sem gondolnak arra, hogy egyszer talán a Mediter-galaxis más naprendszereibe is eljuthatnak. Ez csak keveseknek adatik meg. A végtelen űrben szigetek fénylenek; a bőséges napfénnyel és saját energiájukkal pazarlóan bánnak e bolygók lakói, s szinte megrészegülnek attól a luxustól és szabadságtól, amely nekik osztályrészül jutott. Nem érdekli őket, mi történik a naprendszer távolabbi vidékein. A főbolygót és a fővárost - ami szinte egyet jelent, hisz a város már beszőtte az egész bolygót - Attennek hívják. Lakói úgy tudják, hogy Atten volt mindig a galaxis legszebb városa, itt fejlődött ki először az élet, és mindmáig itt érte el fejlődése legmagasabb csúcsait. Magukat vélik a Mediter-galaxis legelőkelőbb, legokosabb és legősibb lakóinak.
Ám ez a történet nem Atten lakóiról szól. Csillagvándorok hozták a mesét, és a nagy Kozmoszra esküsznek, hogy valóban megtörtént. A Grekko-1-es vidéke máig vad világnak számít idegenek oda ritkán hatolnak be, s ha mégis, legtöbbjük soha nem tér vissza. A naprendszer szélén, nem túl messze a legszélső bolygó pályájától, több kisebb és egy nagy fekete lyuk szedi áldozatait. Beléjük hullik minden arra tévedő meteor, kisbolygó és talán űrhajó is. Ez a világ rendje, hiába is lázadnánk ellene A fekete lyukaknak minden jel szerint létezniük kell, létüket törvények szabályozzák. Anyagot nyelő valósággá váltak már évmilliókkal azelőtt, hogy a kozmoszt járó emberek felfedeztél volna őket. Az arra haladók számolnak is a veszéllyel - ám nem azt jelenti, hogy mindnyájan megmenekülnek a haláltól.
E rendszer napjától távolabb van két bolygó. Oda már alig jut el a fény, lakóik termelik azt meg maguknak. Nem olyan emberek élnek ott, mint Attenben, vagy más emberlakta galaxisokban - de ez majd kiderül történetünkből is. A bolygót, ahol e história elkezdődik - Delosnak hívják.
A delosi központi irányítótoronyban aznap nem volt nagy forgalom. Interplanetáris űrhajó nem indult már napok óta, és a közeli holdakra is csak két kis teherűrhajó készülődött - de még ezek is a betonmezőn várakoztak. Az orvosokra vártak, akik járványtól tartva mostanában minden innen induló szállítmányt tüzetesen megvizsgálnak.
Deloson a légkör alacsony. A bolygó nem túl nagy, és bár létrehoztak rajta mesterséges atmoszférát, a kisebb tömegvonzású felszín fölött csak egy négy kilométeres réteget képes megtartani. És ez tulajdonképpen elég is az itt élő, körülbelül százezer embernek. A delosiaknak az élet egyéb területein sincsenek nagy igényeik. Nem szabad emberek.
Azon a napon a radarmegfigyelők egy, a galaxis központja felől közeledő űrhajót jeleztek az irányítótoronynak, ahol a szokatlan eseménytől nagy lett az izgalom. A hírközlő szervei azonnal szétkürtölték az eseményt, és hamarosan az egész bolygón tudtak már róla. Űrrepülőtér csak egyetlenegy volt, a főváros mellett. A kíváncsiak odagyűltek hát. Közben a rádiósok megpróbálták felvenni a kapcsolatot a közeledő hajóval. És ez - némi nehézség árán - sikerült is nekik akkor, amikor az ideget hajót már csak egy órányi repülőút választotta el Delostól.
"Hozzánk igyekszel?" - kérdezték.
"Igen, egyelőre hozzátok" - jött a válasz, amiből az okosabbak érthették, hogy az ismeretlen vándor nem szándékozik náluk letelepedni. Amin nem is csodálkoztak túlságosan, hisz maguk is tisztában voltak vele: Delos nem tartozik a barátságos helyek közé. Hiszen ugyanebben a naprendszerben is vannak sokkal fényesebb, zöldebb, tisztább levegőjű bolygók, nem is szólva más naprendszerekről. . .! Ez utóbbiakról a delosiak ugyan keveset tudtak, de sokat képzeltek. Talán túl sokat is. Ám tisztában voltak hazájuk hiányosságaival, ezért ha Delos került szóba egy-egy társaságban, megadóan legyintettek. Szerencsétlen kis periferikus bolygónak tartották azt, amiben igazuk is volt. Ők maguk pedig periferikus emberek voltak egy távoli naprendszer fekete lyukaktól övezett szélén - hát van-e ennél szomorúbb dolog?
"Kívánsz-e valamit?" - hangzott a következő kérdés.
"Pár időegységnyi nyugalmat csupán, aztán néhány információt további utamra vonatkozóan."
"Mi a neved?" - kérdezték a kíváncsi forgalomirányítók.
,, Tesseor vagyok.''
Ennél többet nem volt hajlandó elárulni magáról, ám azért Deloson is akadtak felvilágosult emberek, akik rendelkeztek a rendszer központi információs szolgálatából nyert adatokkal, és pár perccel azelőtt, hogy az űrhajó landolt volna a főváros mellett, kiderítették: Tesseor nem más, mint a híres lovag, kinek kalandjairól már hallottak egyet s mást errefelé is. Tesseor Te-zeo lovag sokat járt már az űrben, és a híre gyakran eljutott ide is. Valóságos legendákat regéltek róla, bár ő maga soha nem beszélt kalandjairól. A beavatottak azt is tudni vélték, hogy a lovag alapjában véve szófukar és csöppet sem barátságos ember, akivel nem könnyű együtt lenni.
Azt a pár napot majd csak kibírjuk, gondolták, mikor már ismerték a lovag előre jelzett kívánságait. Furdalta oldalukat, vajon hová akar majd továbbmenni... ? Hisz itt már a rendszer széle van, és aki a legsebesebb űrhajóval hagyja is el a naprendszert, annak legalább hatezer évig kell hajóznia, míg egy másik, emberektől is lakott világba érkezik. Nem hitték, hogy Tesseor lovagnak ez lenne a szíve vágya. Ráadásul a Grekko-rendszer szélétől kezdve igen veszélyes űrvidék kezdődött, amit minden józanul gondolkodó űrhajós a legszívesebben messze elkerült. Sokan hát nem tudták mire vélni a látogatást. Ez azonban nem akadályozhatta meg az események menetét, és kezdetét vette a história, amely később oly nagy port vert fel galaxis szerte.
Deloson tehát leszállt az idegen lovag.
Tesseor lovag igen magas és erős testű férfiú volt. Aki először látta és még nem ismerte őt, azt hihette, gladiátorral akadt össze. Deloson a Küzdősportok Versenyzőit nevezték gladiátoroknak, egy-egy mérkőzésüket olykor több milliárdan tekintették meg a planetáris tévéhálózatok közvetítésében.
De Tesseor lovag volt, és ez a cím kötelez. Például arra is, hogy nem vett részt közönséges sportversenyeken. Hosszú évekig tartó rengeteg próbát kellett kiállnia annak, aki lovag akart lenni - ám ha elnyerte is a címet, könnyen elveszíthette. A lovagnak mindig lovaghoz illően kellett viselkednie, márpedig ez nem mindig ment könnyen. Ismerünk olyan ex-lovagokat, akik alig pár évig fürödhettek csak önnön dicsőségük fényében.
Ám Tesseort egyelőre nem fenyegette ez a sors. Az informátorok már harsogták, hogy itt jön a hírességek híressége, a lovagok lovagja, Tesseor, ki annak idején a legveszélyesebb útvonalon járta végig a Korinto-galaktikát, nemegyszer majdnem odaveszett. Viselkedésével és jótéteményeivel érdemelte ki a lovagi címet, miközben persze megvívott minden ellenféllel, aki csak elébe merészelt állni. A Korinto-galaktikában akkoriban rengeteg rabló garázdálkodott; java részük űrkalóz volt, akik az arra haladó teherűrhajókra vetettek ki sarcot és nemegyszer csapdába is csalták azokat. Fölöttébb értékes rakományukat olykor elvitték és más naprendszerek zugkikötőiben adták el úgy, hogy soha többé nyomukra nem bukkanhatott senki. Nagy piaca volt az ásványoknak, különösen azoknak, amelyeket ipari célokra is felhasználhattak birtokosaik. Így veszett nyoma sok arany- és gyémántszállítmánynak. Néha űrhajók is eltűntek, a rablók sokszor irracionális tényezőkre hárították a hajók nyomtalan eltűnését, míg mások inkább arra gyanakodtak, hogy maguk a tulajdonosok is segédkeztek eltűnésükben, hogy felmarkolhassák a hajókért járó biztosítási díjakat. Attenben sokan vélték úgy, hogy ama veszélyes tartományok felé már nem is érdemes űrhajókat küldeni. De hát rablók és űrkalózok másfelé is voltak, erkölcstelen űrhajósok is akadtak szép számmal, így a dolgok elkerülhetetlenül mentek tovább a maguk útján.
Balszerencséjük csak azoknak a rablóknak volt, akikkel Tesseor találkozott. A lovag szándékosan lassan és cikázva haladt át minden, a rablók garázdálkodásaitól ismert területen, a szektorban számos banditával találkozott és mindegyiket annak saját fegyverével győzte le. Aki szuperlézerrel támadta meg, azt szuperlézer-ágyúval robbantotta bele az űrbe. Egy Perifett nevű korabeli híres űrkalóz elfogta őt és majdnem kivégezte, de Tesseor az utolsó pillanatban megszerezte Perifett miniatűr nukleáris gránátvetőjét és azzal győzte le a rettegett gazembert. Később, de még szintén a Korinto-galaktikában, annak is egy félreeső sarkában Tesseor egy másik hírhedett alakkal, Sinissóval akadt össze. Ez arról volt híres, hogy az elfogott idegen űrhajókat a közeli naprendszer két nagy gravitációs térrel rendelkező óriásbolygója közé eresztette pontosan középen, és messziről nagy kéjesen figyelte cinkosaival együtt, hogy a két gravitációs tér hogyan szakítja ketté a hajót, szerencsétlen utasaival együtt. Tesseor csellel tőrbe csalta Sinissót, majd egy hajtóművétől megfosztott üres űrhajóba tette, és belökte az óriásbolygók közé. Azt mondják, akik éppen akkor arra jártak, hogy órákig hallották még a rádióból Sinissó átkozódását és könyörgését, de többé senki sem látta. A környékbeliek nagyon hálásak voltak Tesseornak és lovagi hírneve már megelőzte, bármerre is járt.
A Skiron nevezetű űrkalóznak sem volt szerencséje; a sors úgy akarta, hogy találkozott a lovaggal és azon a napon beteljesült rajta mindaz a sok átok, amit addig áldozatai - haláluk előtt - a fejére szórtak. Skiron áldozatait egy elhagyatott és lakatlan bolygó hatalmas hegyére vitte fel, ahonnan egy szakadékba taszította őket és sokáig üldögélt ott, hallgatva a szerencsétlenek szenvedését. Amikor elfogyott az oxigénjük és meghaltak a szerencsétlenek, Skiron csak röhögött és röhögött. Bezzeg nem nevetett, amikor a sok szegény űrutas rokonainak panaszát meghallgatva Tesseor a vidékre érkezett, és addig röpdösött az űrszektorban, mígnem találkozott a rablóval. A lovag nem árulta el kilétét, ám kissé átalakította űrhajóját, és amikor a zsákmányra éhes rabló emberei megtámadták, Tesseor mindenkit becsalt a hajóba, majd kábító gázzal tette őket harcképtelenné. Aki ezek után is megpróbált szembeszállni vele, azt egyszerűen kidobta az űrbe, ámde szkafander nélkül. Mikor Skiront is elfogta, hajójával leszállt a bolygón, ama szakadék mellett, Skironnak csak egy órára elegendő oxigént hagyott a palackjában, úgy taszította le oda. Hangkristályra is vette a rabló utolsó órájának minden percét. A káromlásokat, a könyörgést, az esdek'lést, majd a haldokló utolsó hörgéseit. Azután a kristályt annyi példányban sokszorosította, ahányan eddig áldozatai voltak Skironnak, és mindegyik hozzátartozó kapott belőle egyet. Az emberek akkor már félve emlegették Tesseor nevét, és mondták: lovagnak lovag, de kemény ember, nem szeretnénk az útjába kerülni.
Hát ennyit tudtak róla azok, kik most repeső szívvel várták Deloson a lovag hajójának érkezését. A radarokon fénylő pont sebesen növekedett, majd megérkezett a hajó, és leszállt a főváros melletti egyetlen űrkikötőben.
Aznap este sokan találkozhattak Tesseorral - igaz, csak a képernyőkön. A lovagot meghívták a központi stúdióba, ahol néhány szerfölött csinos színésznő közé ültették, és számos riporter igyekezett szóra bírni. Ám - talán a szép hölgyek jelenléte zavarta? - az amúgy sem beszédes lovag csak félszavas válaszokat adott. "Igen", "nem", "talán", "máskor", "esetleg". A hölgyek mégis jól érezték magukat a társaságában, főleg az az egy, akit éjszakai játszópajtásának kiválasztott és magával vitt a rendelkezésére bocsátott villába. Deloson ugyanis a nevesebb vendégeknek mindig egy szép villát adtak ott-tartózkodásuk idejére. A kormányzat nagyon is megbecsüli a hírességeket, talán azért, mert igen ritkán látogatnak el Delosra. Mint már említettük volt, a bolygó a naprendszer szélén található, és őszintén szólva nincs arrafelé semmi, ami az utazókat odacsábítaná.
Másnap pedig történt valami. Tesseor lovag elektroautón jött be a városba, és azt látta, hogy mindenki szomorú, akivel csak találkozott a széles főutcán és a szépséges tereken. Mert meg kell hagyni, Deloson szépen gondoskodnak a terekről, sokfelé valóságos szökőkút-remekművek vannak, amelyek zenélnek, pszichotrop hatásokat bocsátanak ki magukból és optikai képeket is sugároznak a szemlélők felé. De Tesseor nem tudta élvezni még a szökőkutakat sem, mert feltűnt neki a járókelők szomorú arca. Meg is kérdezte kísérőit: vajon Deloson az a szokás, hogy a vendéget ily komor ábrázattal fogadják?
A házigazdák szomorúan felelték: nem szeretnék elvenni szeretett vendégük kedvét, de nem ok nélkül komorak a delosiak éppen ezekben a napokban. "Tudod, lovag - magyarázták neki -, Delos, ez a kicsiny bolygó a nagy naprendszer szélén nem önálló égitest, nem önálló állam. Van egy szomszédunk, egy másik bolygó, amely ugyan szintén kicsi, ám évezredek óta mindig erősebb volt nálunk. Erőszakos királyok uralkodtak ott, akik soha nem sajnálják a pénzt hadakra és fegyverekre; most is az ő uralmuk alatt nyögünk. Nincs elég erőnk, hogy kiszabaduljunk Mynos király hatalma alól."
"Ki az a Mynos?" - kérdezte a lovag.
"Kreddan királya. A bolygó itt van a közelben, és ura arra kényszerít bennünket, hogy minden évben küldjünk neki hét fiatal leányt és hét fiút."
"Mihez kezd velük?"
"Nem tudjuk, mert soha többé nem térnek vissza. Mynos küldöttei ugyan azt mondogatják, egyszer majd visszajön az összes lány és fiú, akit eddig oda küldtünk, de bizony mind ez ideig még egyikkel sem találkoztunk többé. Azt mondogatják, akik már jártak Kreddanon, hogy a kegyetlen király halálra szánja őket; odaveti fiainkat és lányainkat a szörnyű Tauro elé."
"Tauro?"
"Így hívják a szörnyszülöttet, kinek külön barlangot építtetett és ott őrzi."
A lovag nem szólott többet, de látszott rajta, igencsak eltöprengett a dolgon. Akik ismerték múltját - és ki ne hallott volna már a híres Tesseorról? -, azok sejtették, mi járhat a fejében. Akadhatnak esetleg, akik azt mondják, a delosiak nem is véletlenül mesélték el Tesseor lovagnak ezt a szomorú történetet. Sőt - mint megtudtuk - azóta akadtak olyanok is, akik szerint a delosiak nagyon is készültek erre a napra, és bizony nem volt véletlen az sem, hogy a híres lovag ama reggelen csupa komor képű emberrel találkozott a város utcáin. Úgy mondják, érkezése után, éjszaka született az ötlet, hogy a lovagot valamilyen módon Kreddan és uralkodója ellen hangolják, és az ügyet még azon az éjszakán meg is szervezték. Miközben a lovag kéjmámorral szórakozott csinos társnőjével - mesélik -, a delosi hazafiak kitervelték a dolgot és azonnal intézkedtek is. Futárok szaladtak lakásról lakásra, hisz videotelefonon veszélyes lett volna az ilyesmit megbeszélni. A kreddani kiráiy kémjeit sejtették mindenütt. És lehet, nem is ok nélkül... Mire felkelt a delosi nap, minden készen állt. Előre eltervezett útvonalon vezették a lovagot reggeli sétájára és a legszebb szökőkutak bemutatása volt az ürügy. A rosszmájúak szerint az előre mozgósított, beavatott "sétálók" olyan fogfájós képet vágtak, hogy azt egy vaknak is észre kellett volna vennie ...
De hagyjuk a pletykákat. Tény, hogy a lovag tudomást szerzett a kreddani Mynos király szörnyű szokásáról és egy rejtélyes lényről is, amelyet a szerencsétlen delosiak páni félelemmel emlegettek. Aki csak egy kicsit is ismeri a lovagok lélektanát, tudja: ilyen esetben egy lovagnak cselekednie kell. Nem mehet el szó nélkül a szenvedők bajai mellett. És Tesseor lovag éppen ilyen ember volt. Szembeszállt a törvénytelenségekkel, a könyörtelenekkel, a másokat bajba sodrókkal. így hát nem csodálkozott senki, amikor megkérdezte: mikor indítják Delosról azt a hajót, amely a hét leányt és hét fiút viszi Kreddanra.
"Holnap", felelték, mire a lovag ismét gondolataiba merült, és egész délután hallgatott. A házigazdák igyekeztek mindenképpen szórakoztatni őt, elvitték kolorkoncertre, hol is egy hatalmas kupolában félig fekve élvezték a hangokat és a látványokat. A klasszikus zene nagyjait - Kohert, Bluchot, Csingizt és Suleykamint - szólaltatták meg szuperkristályokról, olyan tisztasággal, aminő régen a csak képzeletben létezett égi szférák lehettek. A zenét követték a színek, kavargásuk pszichotróp örömöket okozott a nézőknek-hallgatóknak.
Ám a lovag még akkor is hallgatott, amikor este ismét nagy és ünnepélyes vacsorát adtak tiszteletére. Látszott az egyébként igen csinos arcán, megszokta már, hogy így fogadják mindenütt. És a lovag, megbizonyosodván, hogy másnap hajnalban elindul a tizennégy áldozatot szállító hajó - végre kinyilatkoztatta, ami alább következik:
"Én, Tesseor lovag, közlöm veletek: magam is ellátogatok Kreddanra. Érdekel, hogyan élnek ott az emberek, és nemcsak az emberek. Egy lovagnak kötelessége segítenie a szenvedőkön és megszabadítani bajaiktól a szorult helyzetben lévőket."
Értették, hát hogyne értették volna. Tudták, nem beszélhet világosabban. A szófukar lovag nagyon jól értelmezte a világot, amelybe belecsöppent, és nem akart bajba sodorni senkit, önmagát sem. Azt mondta, érdekli, hogyan élnek ott az emberek "és nemcsak az emberek"? Ezzel érthetően célzott a szörnyre. No és - gondolták a delosiak - a "bajba jutottak" lehetnek éppenséggel az odaküldött tizennégyek is. Meg az előző évek "tizennégyei" is, akik talán élnek még valahol? Bár ebben már talán csak ama fiatalok szerettei reménykedtek.
Minden úgy történt, ahogyan a hazafiak sejtették, és egyben úgy, ahogyan Tesseor akarta. A lovag eldöntötte, hogy felkeresi azt az érdekes bolygót, és erről már nem lehetett lebeszélni. A kreddani nagykövet ugyan tett egy kísérletet, de nem járt sikerrel. Amikor a vacsora végén hozzálépett, és bizalmaskodó hangon próbált vele tárgyalni, Tesseor elhúzódott tőle. Különben nem árt tudni, hogy ama férfiú nem sokáig volt már nagykövete hazájának: az anyabolygón később bekövetkezett események hatására elvesztette állását.
Ezen az éjszakán Tesseor nem nővel múlatta az időt, egészen mással foglalkozott. Szobájának kis számitógépével képernyőre hívatta mindazon információkat, amikkel Deloson Kreddanról rendelkeztek. Ezeket olvasgatta csaknem éjfélig, megnézett még néhány rövid videofilmét is, amit az elmúlt évtizedekben Kred-danon forgattak, és csak ezek után vonult vissza mély álmot adó, mágneses ágyába.
És a következő napon - helyesebben delosi hajnalon - a távoli nap, a Grekko-1 -es rendszer központi csillaga, alig kelt fel a bolygó egén - két űrhajó indult el a fekete űrbe. Mindkettő azonos irányba vette útját. Az egyiken a személyzeten kívül tizennégy sápadt, szorongó fiatalember utazott. Hét falfehér, szomorú leány sóhajtozott a kabinokban és hét gyenge ifjú várta a megérkezés óráját. Mert talán mondani sem kell - a delosi hazafiak nem a legjobb, legbátrabb fiatal férfiakat és nem a legszebb lányokat küldték el a zsarnoknak. A lányokat inkább a csúnyák közé számíthatta volna minden kívülálló megfigyelő, a férfiakról pedig tudott volt, hogy ügyetlen és nem sok jót jósló alakok, akik ha nem térnek vissza többé - Delos társadalma nem sokat veszít velük.
A másik hajóban Tesseor lovag ült. Robotpilóta vezette a gépet, így a lovag átadhatta magát kedvenc, egyetlen szórakozásának. Közmondásokat talált ki. Bár sokan talán úgy vélik: a közmondásokat - mint a szó is mutatja - általában a köz szokta kitalálni, a lovag úgy vélte, ő is a köz része, neki is joga van ilyeneket kitalálni. Arról ábrándozott, hogy egyszer majd kiadja összegyűjtött közmondásait valami jól hangzó álnév alatt. A leginkább egy réges-régen élt szerző nevének kifordított változata csábította; arra a szerzőre manapság már senki sem emlékszik, Tesseor is csak egy réges-régi elektronikus lexikonban bukkant a nyomára és nagyon megtetszett neki a neve: Eremen, ízlelgette a szót, milyen lesz majd a hatás, ha egykor - tán, ha megöregszik - kiadja mondásait "Tesseor Eremen" néven.
Most hát Kreddan felé száguldott szupergyors hajóján, radarján csak egy kis fénypont izzott; az előtte repülő delosi hajó jele. Tesseor elgondolkozva nézte a fénypontot és egyszer csak hangosan szólott, bár egyedül volt hajójában:
"Egyszer minden űrhajót követni fog egy másik űrhajó."

2.

Jött egy idegen és azt hitte, mindent tud. Aztán kiderült, tényleg így van.
L. B. Homeross

A kreddani központi űrrepülőtér olyan volt, mint az emberlakta világ bármelyik másik repülőtere. Csupán annyi volt a különbség, hogy egy hatalmas, úszó szigeten foglalt helyet. Ugyanis Kreddan... Hát mondjuk ki kereken: az egész bolygót egyetlen hatalmas óceán borította és az emberek mesterséges szigeteken éltek. A metánóceán összefüggő felületét gigantikus viharok borzolták, hullámai szinte szüntelenül gördültek különböző irányokban, a széltől függően. A metánpasszát a térítők mentén fújt, a metánmonszunok évszakonként változtatták irányukat. A légtömegek átalakulása és helyváltoztatása állandó folyamatban volt. Az itteni levegőt ember ugyan nem lélegezhette be, de az emberi faj éppen arról nevezetes, hogy rendkívüli makacssággal fog hozzá az eleve megvalósíthatatlannak tetsző feladatok valóra váltásához is... Az első telepesek - már vagy kétezer éve, és ne felejtsük el, hogy itt helyi évet kell érteni, márpedig a Kreddan elég nagy ívben keringett a rendszer csillaga körül - több négyzetkilométeres mindent kibíró műanyag pontonokat dobtak le, ezeket összeszerelték, majd ezekre ugyanilyen pontonokat előállító gyárakat telepítettek és attól kezdve évtizedekig csak terjeszkedtek a metánóceánon. Ötven évvel a megtelepedés kezdete után sem volt még más a mai város helyén, mint egy nagy pontonóceán, végeláthatatlan és méltóságteljesen mozgó síkság. Végül létrehoztak egy több ezer négyzetkilométeres nagyvárost, amit Knosurnak neveztek el, és több kisebb szigetet, amelyeken ipart telepítettek, és néhány veszélyes üzemet. Az egyiken nukleáris erőművek, a másikon metánfeldolgozók kaptak helyet. Az emberek - nem sokan, mindössze talán százharmincezren lehettek - főleg a nagy szigeten éltek. Ezt több kisebb kupola fedte be - a Kreddan atmoszférája az embertípusú biológiai lény számára élvezhetetlen, sőt káros és életveszélyes volt. Azért volt a sok kisebb kupola, hogy egyikük kilyukadása esetén ne kerüljön veszélybe az egész lakosság. A kilyukadt kis kupolába vezető összes zsilipet lezárták ilyenkor - megszólaltak a szirénák! -, és azonnal elindultak a mentőbrigádok. A lakosságot óvóhelyeknek is nevezett oxigénmenedékhelyek várták, ezeket egymástól egyenlő távolságra jól megjelölten helyezték el mindenhol.
Knosur repülőtere is egy úszó szigeten volt, mint említettük az imént. Az űrből érkező hajóknak kupola nélküli, nyílt szigetterületeken kellett talajt érniük, és utasaik avagy a rakományuk is zsilipeken keresztül juthatott be Knosurba.
Amikor a Delosról érkezett hajók leszálltak és utasaik bevonultak a legközelebbi zsilipbe, Tesseor csupa sápadt arcot látott. Amint a zsilipben kigyúltak a zöld lámpák és az emberek önkéntelen és megszokott mozdulattal levették sisakjukat, a lovag látta, milyen sápadtak. Ilyen helyzetben Tesseor mindig utolsónak vette le sisakját; hisz sohasem lehetett tudni, nem fenyegeti-e valami ismeretlen veszély azt, aki elsieti ezt a cselekedetét ...? Tesseor óvatos volt, és nem véletlenül. Neki is lehettek ellenségei. Aminthogy voltak is. Erről Kreddanon is meggyőződhetett.
Mivel Deloson szép számmal voltak nagy rádióadókkal is felszerelt besúgóik, hát Knosurban a hatóságok már pontosan tudták, kik érkeznek e hajókon, és mi célból. A tizennégy delosi fiatalembert ünnepélyes arckifejezésű, de igen szűkszavú hölgyek és urak vezették el. Tesseorral pedig néhány hivatalos személy elegyedett szóba. Kikérdezték, honnan jött és mivel foglalkozik? Tesseor érezte, hogy nem kíváncsiak válaszaira, hát gúnyt űzött a dologból, bízva büntetlenségében. Oroszlánvadásznak nevezte magát - biztos volt abban, hogy Kreddan hivatalnokainak halvány fogalma sincs arról, miféle lény az "oroszlán" és hol él. Tesseor tudta: ennek az állatnak egyetlen mai lelőhelye a természettudományi múzeum, ahol is kitömve láthatók az utolsó, négyezer évvel ezelőtt kihalt példányai. A "Mi célból érkezik Knosurba?" - kérdésre azt a választ adta: érdekli őt az ősi nép egzotikus kultúrája. E szavak hallatán a kreddaniak nem tudták, miként reagáljanak; hízelgett nekik az "ősi kultúra" kifejezés, az "egzotikus" már bántotta kissé a fülüket, végül is legyintettek és útjára engedték. A lovag univerzális, intergalaktikus fizetőeszközeit csörgetve zsebében szerény poggyászával belépett a centrumba vezető mágnesfolyosóra és a közlekedési szalagjárda magával ragadta.
Knosur tulajdonképpen szép város lett volna, ha az emberek csak egy kicsit is igyekeznek tenni valamit ezért! Gyárthattak volna hegyes-völgyes pontonokat is, sőt, elképzelhetőek még mesterséges folyók és tavak is. Elképzelhetőek, mondtuk, de ez így csak a mi szempontunkból érvényes - Knosur lakosai erre nem is gondoltak. Városuk tehát síkságra települt, hegyeket sohasem láttak és persze völgyeket sem. Csak a házakat és lábuk alatt a mesterséges szigeteket. A sivár látképből csupán a császári palota és néhány energiatovábbító torony emelkedett ki.
Ám az emberek itt is tudták, kicsoda Tesseor. A lovagnak népes tábora volt Kreddanon, kedvelték kalandjait, és sokan szerettek volna beszélni vele. Egy társaság már akkor felhívta, amikor Tesseor elfoglalta szállodaszobáját. De hamarosan kénytelenek voltak belátni, hogy a szűkszavú férfiú aligha fog nekik órákig mesélni... Ehelyett megjelentek a helyi televízió emberei, sebesen bevilágították a szobát és pergő nyelvű riportereik máris kérdésekkel árasztották el a lovagot. Tesseor most is javarészt egytagú szavakkal válaszolt, ezért az adás vezetője bejátszott néhány vizuális kristályt.
Ezek lényegében dokumentumfilmek voltak. A nézők megtekinthették Tesseor korábbi hőstetteit. Ismét terítékre került Tesseor és Kerkyr csatája. Kerkyr is rabló volt, aki egy forgalmas galaktikus útvonalon tevékenykedett és emberkerülő életmódja miatt folyton információhiányban szenvedett. Ő csak megtámadta az arra járó űrhajókat, lézeres lökéshullámkeltő ágyújával felrobbantotta a hajók páncélzatát és megtámadta a legénységet - amennyiben az még életben volt. Hatalmas erejű és ügyes ember volt, arra kényszerítette azt a néhány szerencsétlen hajóst, aki túlélte támadását, hogy birkózzon meg vele. Soha senki nem győzte le Kerkyrt. Mindaddig, amíg nem jött Tesseor. A dolgot különben magának köszönhette az a sötétagyú Kerkyr, hiszen ha rendszeresen hallgat rádiót, még a galaktikus térben is tudomást szerezhetett volna Tesseor küldetéséről. Ha több információja van, messze elkerüli a lovagot. így azonban semmiről sem tudott, és amikor a lovaggal akart megbirkózni, bizony rajtavesztett. Egyesek ugyan azt mesélték később, Tesseor nem egészen tiszta módszerekkel győzte le a rettegett rablót (emlegettek valamilyen rövid ideig, ám igen nagymértékben ható ajzószert!), a lényeg az, hogy legyőzte és megszabadította azt a környéket a félelmetes rablótól.
A tévéműsor nézői megtekinthették Tesseor második dicső tettét is. Ebből az esetből Attenben nagy sikerű videofilm is készült, amit állítólag negyvenezernél is több tévéműsorban közvetítettek. Szóval, a Prokrust-ügyről van szó.
Prokrust és Tesseor a külső övezet szélén találkoztak. Tesseor már kifelé jött a galaktikából, amikor lecsapott rá Prokrust és a bandája. A bandáról kevesebb szó esik általában, mindenki csak Prokrustot emlegeti, mintha az a bandita egyedül űzte volna szégyenletes iparát. Persze a banda nem sokat segített Prokrustnak, mivelhogy Tesseor résen volt, és első ellentámadása során Prokrust segéderőit mind egy szálig kiirtotta. A bandita így sem adta fel. Mindenáron ágyába akarta fektetni a lovagot. No, nem kell itt semmi különleges dologra, legkevésbé szexuális aberrációra gondolni; Prokrustnak az volt a szokása, hogy az elfogott utazókat kifektette-kikötözte egy sziklaágyra, melyet egy közeli röntgencsillag sugarai bombáztak. A sugárvédő rétegtől megfosztott űrruhában aztán a szegény delikvens több mint tíz órai szenvedés után kegyetlen kínok között pusztult el. Prokrust mindezt az űrhajójából nézte végig. Arrafelé mindenki rettegte "Prokrust ágyát".
De nem a hős lovag. Amikor hajója oldalát felhasították Prokrust lövedékei, egy kapszulában kilőtte magát az űrbe. A rabló becserkészte és megcsáklyázta a hajót, majd benne keringett és dühöngve kereste az egyetlen utast - az közben ívet írt le az űrben és visszatért a saját minihajtóművel rendelkező kapszulán, hátba támadta Prokrustot és szokása szerint élve ejtette foglyul. Mondanunk sem kell - ezt abban a bizonyos filmben igen részletesen bemutatták - hogy a gazember is saját kedvelt módján vesztette életét: röntgensugarak roncsolták szét a "Prokrust-ágyon".
A tévériporterek végre eltakarodtak és Tesseor magára maradt. Ekkor megszólalt a videotelefon. Lenyomván a gombot, eltakarta a szemét a nagy csillogás elől. Hihetetlen volt, amit a képernyőn látott.
Fényességes palota belsejét. Hatalmas termet. Aranydíszek a falakon és minden talpalatnyi helyen, még a padló is aranyban úszik. Drágakövekkel kirakott ablakkeretek és gyémántos kilincsek az ajtókon. Platinakazettás mennyezeten csodaszép festmények, biztosan kézzel készítették mindahányat. Brokátok, selymek lógtak a sarkokban, ötletes kis függönyöket alkotva a benyílók előtt. És minden csillogott-villogott, gazdagon. Ékes lámpák ontották fényüket, szupercsillárokon csillant ezer visszfény. Még a tükrök is mintha gyémántlapokból lettek volna... Bármennyire is világok vándora volt a lovag, ehhez hasonlót még soha, sehol sem látott. Valósággal elkábította a látvány.
E háttér előtt állt egy férfi. Lehetett legalább százéves, mégsem keltette öregember benyomását. Biztosan sokat teniszezik, futott át a lovag fején. Csak a feje volt kissé ősz - Tesseor tudta, a naprendszerek szélein az előkelőségek nem szokták festetni a hajukat, úgy vélik, az ősz hajzat növeli a környezetükre gyakorolt hatást. Ettől talán előkelőbbnek tűnnek . . . Abban Tesseor nem is kételkedett, hogy ez a férfi csak valami előkelőség lehet. Akinek ilyen palotája van ...!
A férfiú könnyedén bólintott Tesseornak és csak ennyit mondott: - Mi, Első Mynos, Kreddan királya, meghívjuk Tesseor lovagot holnap ebédre, a palotánkba. Megfelelő öltözet kötelező, kezdés helyi idő szerint tizenhárom órakor - ismét könnyedén bólintott a kamera felé és a kép abban a pillanatban eltűnt. Tesseor sokat tapasztalt már eddigi nem túl rövid életében, de ilyen meghívással még nem találkozott. Ez volt hát a rettegett Mynos, a kreddani király. .. ? Akiről a delosiak annyi rosszat mondtak neki? Inkább egy közepes naptávolban levő másodrendű űrállomás könyvelőjének néz ki, gondolta. No persze, azt már ő is tudta, hogy külsejük alapján nehéz és illetlen megítélni az embereket. Még egy ilyen vad helyen is, mint ez a Knosur.
Knosur.. . ? Meg kellene nézni a várost, gondolta és a vastag műanyag ablakhoz sétált. Szállodája kilencvenharmadik emeletéről negyedóráig szemlélte a lenti forgalmat és úgy vélte, akár ki sem kell mennie az utcákra, hisz már mindent látott. Knosur városa így első látásra roppant unalmas fészeknek tetszett. "De hát én egy feladat miatt jöttem ide - mondogatta magában. - Az a lényeg, hogy elvégezzem. Remélem, a király nem csal csapdába. Ezért jobb lenne, ha a tévéadáson kívül élőben is megmutatnám magamat az embereknek, hogy lássák, valóban itt vagyok, azután Mynos már nem tetethet el láb alól nyomtalanul." Mert Tesseor lovagot mindig is megfontolt és óvatos embernek ismerték. Sok dolgot átélt és hallott is, hát nem szeretett volna itt, Knosurban elveszni mindörökre, ráadásul tán nyomtalanul.
"Csak az óvatosak élnek százötven évig", gyártott Tesseor itt még egy "köz"-mondást és átnézte a postát. A szobába beépített elektronikus üzenettovábbító szüntelenül működött, igaz, zajtalanul. Egyre-másra jöttek az írott meghívók, a képes-filmes invitálások, a kis dobozokban már vagy ötven hangkristály is volt, hasonló ügyekben. Sokan, sokfelé szerették volna látni Tesseort.
Végignézte mindegyiket. Aztán úgy döntött, közülük kettő szolgál rá arra, hogy figyelembe vegye őket. Az egyiket a Kreddan Igaz Barátai nevű szervezet, a másikat egy névtelen ismeretlen küldte. Ez utóbbi hangkristályra egy női hang csak ennyit mondott: "Tudom, miért jöttél. Azt a feladatot csak az én segítségemmel végezheted el. Bízzál bennem, érdekeink találkoznak. Légy ma este tizenegykor a Hősök Emlékművénél."
A hang behízelgő volt; fiatal és remélhetőleg nagyon szép nőé lehetett. Tesseor kis gondolkodás után zsebre vágta a két kristályt és intézkedett: hívják fel Kreddan Igaz Barátait, elfogadta meghívásukat, nyolc óra tájban ott lesz. Ezután lefeküdt, de nem aludt. Nyitott szemmel figyelte a mennyezetet - ez itt a szállóban korántsem volt gyémántokkal kirakva, sem platinakazetták nem ékeskedtek a feje fölött - és töprengett, mélyen töprengett.
Este nyolc óra nulla-nulla perckor Tesseor - ki sokat adott a pontosságra, hisz tőle származik a mondás: "A pontosság a lovagok udvariassága" - kimutatta hát, hogy érdeklik Kreddan ügyei és azokról főleg annak barátaitól szeretne tudomást szerezni.
A tiszteletére adott fogadás kivételesen elnyerte tetszését, most az egyszer kedvére való volt. Retros, a Barátok elnöke körbevezette és bemutatta társait, nőket és férfiakat vegyesen. Retros száztíz éves lehetett. Bőre - a többszörös kozmetikai műtétek ellenére - petyhüdten lógott, itt-ott sárgás foltok ütköztek ki rajta. Tesseor tudta, ezt a hormoninjekciók okozzák, de persze egyetlen szóval sem említette.
A fogadásra a város déli negyedében, egy nagy teraszos házban került sor. Odakünn akkor ment le a nap; a knosuri háztetők fölött tévéantennák és energiatovábbító kábelek; adótornyok között fénylett a szürkeség. Szürke volt Knosur, szürke.
Ám itt a házban vidám fények lobogtak a falakon és az emberek is közvetlenek voltak. Olyannyira, hogy még a mindig komor lovag is felengedett kissé. Még arra is "vetemedett" - lehet, ebben szerepet játszott a jóféle ital is, amellyel megkínálták -, hogy elmondjon néhány közmondást. Nem árulta el a szerzőjüket, ám sejtették, ő találta ki őket és mind-mind megtapsolták. Tesseor tehát első ízben érezhette, mit jelent ünnepelt szerzőnek lenni és bizony ez nagyon kellemes érzés volt. El is határozta: ha megéri, ezután másutt is rendez ilyen mini-bemutatókat.
Lakoma közben Tesseor megkérdezte Retrost:
- Mondd csak, barátom, miféle ember ez a Mynos?
- A királyunk? - Retros ijedten körülnézett, majd Tesseor füléhez hajolt. Ám mielőtt megszólalhatott volna, Tesseor komoly képpel bólintott:
- Köszönöm, már elmondtad.
- De hisz még egy szót sem szóltam!
- Ijedelmed és tekinteted önmagukért beszélnek. Attól tartasz, valaki meghallhatja, amit mondasz. Ebből én már tudom, milyen itt a király és milyen a polgárok sorsa.
Retros magában elismerte Tesseor végtelen bölcsességét, mindazonáltal lakoma közben még talált rá alkalmat, hogy bővebb magyarázattal is szolgáljon vendégének:
- Mynos király talán nem is volt rossz ember, legalábbis régen. Amikor trónra került - még sokan reménykedtek is benne. Azt hitték, reformokat valósít meg . . . Tévedtek. Mynost tulajdonképpen csak az élet apró örömei érdeklik. Rengeteg ágyasa és egyéb szeretője volt és van ma is, úgy mondják. Ezenkívül szívesen hódol a társasjátékoknak is.
- Akkor hát ki uralkodik? - kérdezte Tesseor józanul. Retros ismét tisztelettel adózott a lovag bölcsességének, de vállat vont:
- Azt beszélik, hogy a felesége. Passy nagyon energikus asszony, aki tudja, mit akar. Az ismert kreddani vicc szerint inkább őt kellett volna királlyá koronázni, ő passy-óból uralkodott volna a mynos-mínusz király felett is ... Aminthogy állítólag uralkodik így is, persze. De mi ezt nem nagyon tudhatjuk Az udvar messze van. Nem földrajzilag, hanem amúgy.
Tesseornak egyelőre ennyi is elég volt. Elnézte még a mfme csoport ügyes táncát, majd maga is táncolt egyet a társaság nevesebb hölgyeivel, akik furcsamód mind nyolcvanon felüliek voltak. A Kreddanon ekkor jöttek divatba a rendkívül ősi táncok; a gépzene hangkristályokról szólt, és mindenki tudta, nagyon régi dallamok azok. A táncosok egzotikus módon nem is érintették egymás testét, csak szemben állva végeztek tornagyakorlatokra emlékeztető kicsavart mozdulatokat, amelyeket főleg ritmusból álló zene diktált. A régmúlt ismerői időnkén elkiáltották magukat: "diszkó!" Senki sem tudta, mit jelent a szó, de nagyon divatos volt, hozzátartozott ehhez a tánchoz.
A vendégek közül sokan jól megnézték a lovagot. Hát volt mit nézni rajta. Magas volt, vállas, erős szemlátomást. Ez a hölgyekben biológiai borzongást ébresztett. Tudták azt is, bejárt már rengeteg galaxist, és ez is vonzerőt jelentett. Tetszett nekik vonzotta őket rejtélyessége, hírneve, még a teste is. Hiszen Tesseor nem volt csúnya férfi, ellenkezőleg, sokfelé csinosnak tartották.
De a férfiak is keresték társaságát. Azt remélték, beszél majd nekik kalandjairól. Őt hallgatva önmagukat remélték többnek látni, hinni. De Tesseor - mint már annyifelé, annyiszor - ismét csalódást okozott vendéglátóinak. Csupán egyetlen kis kalandját mondta el, azt is szerfölött kevés szóval, színtelenül, mintegy mellékesen.
Parathon környékén történt, tizennégy nagy időegységgel ezelőtt - kezdte. - Parathon a mérhetetlenül nagy Hellas-naprendszer egy igen fejlett bolygója, tömérdek mesterséges holddal és energiateleppel. Sok millió lakosa van, akik mind nagy tudású és művelt emberek. Éppen ezért álltak tehetetlenül a veszéllyel szemben .. . Egy napon ugyanis a tengerből kétfejű, hatlábú, uszonyos szörny merült fel és kijött a partra. A városba is bemerészkedett. Parathonban senkinek sem volt fegyvere, az ottaniak már régen leszoktak az erőszakról, soha nem volt rá szükségük, így annak eszközeit sem használták évszázadok óta. Most hát nagy bajban voltak. A szörny szabadon vágtatott fel-alá az utcákon és tereken, miközben a város elnéptelenedett, az emberek szuperkényelmes, de - mint most kiderült - csöppet sem biztonságos lakásaikba zárkóztak és remegve várták, mikor bődül el ajtajuk előtt a félelmetes szörny.
Tesseor elmesélte, hogy éppen akkoriban járt a környéken és a rádióból értesült a parathoniak tragédiájáról. Természetesen nyomban odasietett. Kihalt, rettegő várost talált. Sokáig autózott a városban, míg fellelte a szörnyet. Párviadaluk hatalmas és hosszantartó volt; dongott alattuk a föld, végigacsarkodták a hosszú tengerparti fövényt, majd az ütközetet a városi tereken folytatták. Végül a szörny kimerült és mind kevésbé volt képes elhárítani a lovag csapásait, Tesseor pedig, akár egy robot, mindig egyenlő erővel támadta. Aztán eljött az utolsó összecsapás; a város hegyének csúcsán mérte Tesseor a végső csapást a szörnyre, amely eszméletét vesztve gurult le a kanyargós, keskeny utcákon, pikkelyes farka bele-beleakadt a házak kapujába, a kerítések sarkaiba, az energiaoszlopokba, taréjos háta felszántotta a kövezetét. Majd leért a kikötőbe és hatalmas csobbanással holtan merült el a tenger vizében . ..
Kreddan Igaz Barátai megtapsolták a lovagot, ő pedig kicsiny biccentéssel nyugtázta tiszteletüket. Majd diszkréten órájára pillantva látta, tíz óra elmúlott, hát félrevonta a lelkes Retrost és a Hősök Emlékműve felől érdeklődött. Retros természetesen felajánlotta, hogy elkíséri - azt hitte, e késői órában Tesseornak egyetlen vágya az emlékmű megtekintése. A lovagnak nem kis fáradságába került lebeszélni erről Retrost, majd szívélyesen búcsút véve a társaságtól, elment.
Knosur fölött kóbor fények táncoltak; légitaxik siettek, reklámfények villogtak, itt-ott néhány percre még az eget is más-más színűre festették. A házak hallgatagon sorjáztak egymás mellett, volt belőlük tíz- és tízezer, és csaknem mind egyformák. Tesseor ismét érezte, mennyire nem kedvére való ez az ország.
"Szürke városban szürkék a gondolatok is", jegyezte meg félhangon. Az újonnan kreált mondat elnyerte tetszését, többször félhangon elismételte, vajon jól hangzik-e? Jól hangzott. Akkor ért a Hősök Emlékműve elé. Kissé meglepődött.
Az emlékmű nem volt egyéb, mint egy terjedelmes tér közepén álló kicsiny épület. Közelebb érve Tesseor felfedezte annak sajátosságait is. A kicsiny épületnek nem volt teteje, ablakai fekete szemüregként meredtek a közeledőre. Az egész egyetlen rom volt; olyan műrom, amelynek éppen ezt a romságot kell jelképeznie. Üres volt, nem volt benne semmi. A művészi jelkép szomorúságot árasztott magából.
- Kreddanon ennyi értéke van a hősiességnek - mondta egy hang a háta mögött. Egy női hang.
Tesseor megperdült. Keze fegyverére csúszott - aztán elengedte azt.
A nő, aki találkára hívta, nem volt szép, csak izgató. Külseje kreddani viszonyok és elvárások szerint mégis vonzó volt. Magas termet, karcsú derék, de keskeny váll, vékony, hosszú lábak és nem túl finom kezek. Tesseor még abban a világításban is látta, hogy sötétvörös a haja és nagyon fehér a bőre. Később meggyőződhetett róla, hogy ismeretlen partnerének mélybarna szeme van.
- Nem mindenütt érdemes hősnek lenni - válaszolta Tesseor sajnálva kissé, hogy nem teheti közkinccsé legújabb "köz"! mondását. A nő közelebb jött. Arról nem beszéltek, hogy ő hívta ide a lovagot.
- Azért Kreddanon se add fel a reményt, lovag - hangja mély volt és izgató, pedig érződött, nem búgatja szándékosan, miként a videosztárok oly sok műsorban. Tesseor közben lopva szemügyre vette. Látta egyenes orrát, vékony, akaratos, de kívánatos száját és kreddani áttetsző ruhája alól kidomborodó mellét. A nőt a természet nem látta el túl bőkezűen, de Tesseor sohasem volt híve a rendkívüli mellbőségnek. A híres atteni film rendező, bizonyos Bellini viszont minden filmjében szinte "menetrendszerűen" felléptetett abnormális külsejű nőket. Ezzel sikerült megutáltatnia nézőivel a férfiak eme örömét.
- Én soha nem adom fel a reményt - közölte Tesseor még mindig várakozva. Ismét a rom-emlékművet nézte. A nő követi te tekintetét:
- Itt úgy tartják, a hősködés őrültség és íme, ilyen gyümölcsöt érlel.
- Szomorú világ - jelentette ki Tesseor. Kis ideig hallgattak. Aztán a nő így szólt:
- Szívesen megbeszélném veled a terveimet. Lehet, egyeznek a tiéddel.
- Meghívhatlak magamhoz - mondta a lovag. Nem kételkedett benne, hogy az ismeretlen elfogadja meghívását. Eddig egyetlen nő sem utasította vissza. Nézte az arcát. A mélybarna tekintet kissé ellágyult, a hang is mintha mélyebb lett volna egy oktávval:
- Menjünk.
A hölgy kis, fényesen csillanó készüléket vett elő ruhája redőjének álcázott hosszúkás zsebéből, feltartotta, megérintette szenzorát. A lovag halk neszt hallott - a tér sarkából egy há-romkerekű, igen lapos gépezet vágtatott feléjük. Motorja nem csapott zajt, csupán kerekei surrogtak a betonon. Odaérve melléjük, önműködően kitárta ajtóit és barátságosan villogott lámpáival.
- Ülj be, Tesseor.
- Azt sem tudom, mi a neved - mondta a lovag némi szemrehányással hangjában. A nő azonban nem zavartatta magát, rámosolygott Tesseorra:
- Mindennek eljön az ideje, lovagom.
A "lovagom" szó ígéretesen kétértelműén hangzott. Tesseor hát beült a gépbe. Perceken át száguldoztak a kihalt utcákon. A lovag úgy vélte, újabb bizonyítékát látja annak, hogy a zsarnokság nem kedvez a jókedvnek. Ahol este az emberek szomorúan a házaikban kuksolnak, ott nem jó a légkör. És ha nem jó a légkör, akkor ... Tesseor továbbgondolta volna általános érvényű fejtegetéseit és újabb közmondás kitalálásában reménykedett, amikor a gép lefékezett szállodája előtt.
Míg a lovag - már csak puszta megjelenésével is - szenzációt ébresztett a hallban, addig a hölgy egy fátyollal finoman eltakarva arcát, előrement. Senki sem vetett rá ügyet.
A lakosztályban a géppincér falban csúszó szalagja bódító italt hozott. Leheveredtek a hatalmas kerevetre. A falakon váltakozó tájképek csillogtak; atteni találmány volt ez is, és Kreddanban szívesen majmoltak mindent, ami a rendszer Belső Övezetéből származott. Az egész falat betöltő vetítőbe csupán egy parányi kristályt kellett tenni, amelyre több ezer tájképet Programoztak. Sok galaxisban fotózott, szebbnél szebb tájak, bolygók és felületük vidéke, kozmikus részletek, csillagok születése, naplementék. Akinek otthon több falon is volt tájvetítője, szinte ötpercenként más és más tájakban gyönyörködhetett.
A lovag azonban félerőre állította a fényeket, kezében a pohárral leheveredett és csak annyit mondott:
- Halljuk.
A hölgy sem kedvelhette a szószaporítást, mert haladéktalanul és látható kedvvel átvette stílusát:
- Te azért jöttél ide, mert Deloson megesett a szíved a szerencsétlen leendő áldozatokon. Ez nemes lélekre vall - ám ezt olyan hangsúllyal ejtette ki, hogy Tesseor eltöprenghetett rajta: vajon nem gúnyolódik-e az ismeretlen, egyenes orrú, karcsú, rőt hajú nő? De nem szólt, várta a folytatást.
- ... Ám nem ilyen egyszerű a dolog. Másutt könnyedén megtehetted, amit elterveztél. Rablókkal és más, a közvélemény által is megvetett emberekkel kerültél szembe, és bármilyen kegyetlenül is bántál el vele, senki sem üldözött érte, ellenkezőleg, istenítettek és legendákat gyártottak rólad.
- Igazat mondtak - vetette közbe szerényen a lovag. A nő ajka körül gúnyos mosoly játszadozott, szemébe vidámság költözött.
- Mindezzel azt akartam mondani: eddigi életedben igazi hőstetteket hajtottál végre. Amikor megfogant benned, miért is akarsz Kreddanra jönni, hibát vétettél. Nem vettél figyelembe bizonyos dolgot.
- És mi légyen az?
- Itteni hőstetted leendő alanya nem útonálló, nem kiközösített rabló, akiért senki sem ejt majd könnyet. A helyzet itt éppen ellenkező. Be sem juthatsz oda, ha nem akarják. És ha bejutsz, kérdés, kijutsz-e valaha is ... ? Elsőrendű mester építette AZT. Szívvel-lélekkel csinálta, hidd el nekem. Élete főművét alkotta meg. S végül... mi lesz utána? Gondoltál már erre? Mert könnyen előfordulhat, hogy ez lesz az utolsó hőstetted Tesseor, de erről már senki sem fog dalt írni, nem születik legenda, nem gyártanak róla videofilmeket. Kreddanon leled halálod, szerencsétlen lovag.
Ezt olyan meggyőzően mondta, hogy Tesseor - aki pedig érzéketlen volt az efféle jóslatok iránt, hisz már annyiszor hallotta őket és sohasem teljesültek be - most megrázkódott.
- Tudsz valamit? - kérdezte röviden.
- A jövőről, vagy annak egy lehetséges változatáról... Nem kellenek ehhez jósnők. Elég, ha tudod: akit ellenfélnek választanál, az itt valóságos istenség, sőt több annál: jelkép. Ennek meggyilkolásáért nem fognak megdicsérni, ebben biztos lehetsz.
- A jövőről beszélj, ne találgass. Van valakid, aki...?
- Van. Modern módszert használ, jóslatait nem régies szavakba öltözteti. Nem kell hozzá protekció, bárkivel szóba áll. Delfa a neve, és a keleti negyedben él. Könnyedén megtalálod.
A lovag kiitta italát. A nő is, aztán csak nézték egymást. Tudatuk legmélyén vágy ébredt, oly mélyen, hogy még maguk sem vették észre. A lovag így szólt:
- Miért segítenél nekem?
- Hát nem ingyen, az egyszer biztos - felelte a nő, hangjával külvárosi lányokat utánozva, ezért most mindketten mosolyogtak. Majd az ismeretlen nő közelebb jött, leült a heverő szélére. Egyenes derékkal, mégis lágyan ült, nézte a férfit. "A szeretőm lesz, még ma este", döntött a lovag. A nő mintha az agyában olvasott volna, helyeselte a szándékot. Könnyed mosollyal folytatta: - Ha segítek neked, győzhetsz. Persze akkor is sok függ tőled. Az ügyességedtől, az erődtől... lovagom. Ha vesztesz, én is vesztek, és megsínylem tán a jövőben. Neked a tét a hírneved és az életed. Vagy egy senki leszel, akire többé egy szót sem vesztegetnek, vagy ismét győzelmet aratsz és növeled dicső legendáid számát... Én pedig elmehetek innen.
- Tehát szabadulni akarsz Kreddanról?
- Minél előbb. Nyílt kártyákkal játszom, ne vess meg érte - a hangja és arca most határozottá vált, nyoma sem volt az iménti gunyoros vidámságnak. - Olyan helyzetben vagyok, hogy egyelőre nem dönthetek a saját sorsomról, nem utazhatom oda, ahová akarok. Csak úgy szabadulhatok innen, ha egy híres ember oltalmába vesz. Akkor azok ... szóval azok, akik eddig sorsomról dönteni szoktak, visszavonulnak és nem támasztanak akadályokat. Nem kell hozzám kötnöd magadat, Tesseor. Elég, ha elviszel innen. Amint elhagytuk Kreddant, ígérem, a magam lábára állok, és nem leszek terhedre.
- Áll az alku - mondta a lovag. Ezzel azt is mondta: mégis harcolni fog. Teljesíti a csak önmagának tett ígéretét és elvégzi feladatát. Letette poharát és kezét a nőért nyújtotta. Amaz megint a régi volt, mosolygott:
- Ezt is beleérted az alkuba ... ?
- Nem. Ez teljesen kívül esik - felete a lovag szokásos komolyságával és egyetlen kemény mozdulattal közelebb rántotta az ismeretlent.
Nem a krónikás feladata leírni a tüzes éjszakát. Nem is a legendákat gyártó elektronikus firkászoké, akik így is, úgy is megéneklik a diadalmas hősök minden tettét. Legyen elég ennyi, hogy azon az éjszakán Tesseor lovag az ágyban is három nagy győzelmet aratott.
A szenvedélyes éjszaka után Tesseor felébredt és hiába kereste maga mellett tüzes partnerét. Eltűnt, akár egy vízió, és nem hagyott jelet. Semmilyen jelet. A lovag már-már hajlamos volt azt hinni, hogy csupán álmodta a dolgot. Mindazonáltal reggeli után hívatott egy taxit. Ember által vezetett járművet kért, amivel eléggé meglepte környezetét. De sejtették, a taxisnak egyben idegenvezetőnek is kell lennie, így hát teljesítették kérését.
- Ismersz egy Delfa nevű jósnőt a keleti negyedben? - kérdezte a lovag, amikor sportosan belendült a jármű ülésébe.
- Ismerek, uram.
- Akkor mire vársz? - kérdezte a lovag röviden. A taxis gépét a levegőbe emelte és Tesseor hamarosan ismét megcsodálhatta, mily sivár is Knosur látképe.
A jósnő egy külön kis házban lakott, nagy kert közepén. Úgy 1 látszott, jól mehetett az üzlete. Nem is panaszkodott. Ügyfeleket ugyan a lovag még nem látott a váróteremnek használt hosszú folyosón, de tudta, ez csak a korai óra miatt lehet. Knosur lakói nem tartoztak a Grekko-naprendszer korán kelő és legszorgalmasabb népei közé.
A házat kutyákhoz hasonló androidszerű lények őrizték. Mély tüzű szemük fenyegetően villant a jövevényre, de nem bántották. No hiszen, ha megpróbálják, Tesseor másodperceken belül kifordította volna programozott belső részüket...
Egy ajtó nyílott előtte és a jósnő hívta:
- Jer, lovag. Szolgálatodra állok.
- Tudod, ki vagyok? - kérdezte Tesseor. Kevés dolog lepte meg, de most valóban csodálkozott.
- Egy jósnőnek mindent tudnia kell - felelte amaz. Rettenetesen öreg lehetett már, biztosan volt vagy százhatvan éves. De elég jól tartotta magát, láthatóan nem vetette meg a kozmetikát sem. Rövid haja őszes, bőre kissé festett, tartása hajlott. Orra hajlott, keze férfias. Tesseor sejtette: a jósnő is nézi a tévét, és a kreddani egyes számú műsorban tegnap délután sugározták a vele készült interjút.
- Foglalj helyet és mondd el, mit kívánsz tudni.
- Az érdekel, hogyan távozom innen - mondta a lovag. A jósnő szemmel láthatóan megdöbbent:
- Csak ennyi... ?
- Igen. A távozás mikéntje magában rejti az itt tartózkodás eseményeit - felelte Tesseor rejtélyesen. A jósnőnek felderült az arca. Megértette a dolgot. A szoba sarkában álló készülékhez lépett, szenzorokat érintett meg, és csak ennyit mondott:

- Lefuttatok néhány programot. Kilétedet és főbb jellemzőidet már betápláltam a gépbe. A konkrét kérdés tehát távozásodra irányul. Figyeld a képernyőt.
Tesseornak nem kellett sokáig várnia. A szobára homály borult, a falnyi képernyő kivilágosodott és meglátta önmagát. Kissé zilált ruházatban bújt át valamilyen lyukon, talán betonfal lehetett. Üldözték - ezt saját mozdulataiból érezte, üldözték, menekült, de a dolog nem rázta meg, sem most, sem a jövőbeni arcán nem látott túlzott félelmet. Hiszen ő sohasem félt igazán. Eddig még nem.
Tengert is látott a háttérben, szürke tengert. És nem volt egyedül; valaki követte, szorosan mögötte jött, nem az üldöző volt, hanem olyan valaki, aki vele együtt menekült. Netán a vörös hajú nő ... ? Nem, nem az volt, amikor a képen odébb mozdult és kívülről fény esett rá, annak a másiknak is látta az árnyékát egy pillanatra. Tesseor csak nézte a látványt, nem mozdult. Most repülés következett, itt egyedül volt, a szürke tenger távolodott, lehet, űrhajón száll el...? Remélte. A kép lassan elmosódott, csíkok futották át meg át a képernyőt, és vége volt az adásnak. Kimerültek a számítógépek adattárai és kombinációs lehetőségei.
- Ez minden, Tesseor lovag, amit Delfa néked a jövődről elmondhat.
A lovag a nőre nézett. A rettenetes öreg testben nagyon fiatal lélek rejtőzhetett és ezt csak a szemek árulták el. Kék, nagyon kék, szinte gyermeki szemek tekintettek a világra. Ez volt Delfa, Kreddan jósnője. A lovag rámosolygott. Ritkán ajándékozott meg valakit így a mosolyával. Delfán látszott, szeretne még mondani valamit, de inkább hallgatott. A lovag egy másodpercet kivárt, aztán búcsút intett neki. Előzőleg jelentős összeget hagyott az asztalon.
A taxis megkérdezte, szeretné-e megtekinteni a Tizennégyek búcsúzását? Kiderült, hogy a Delosról hozott hét szerencsétlen leányt és a hét, éppoly szerencsétlen ifjút ma délelőtt küldik be a Labirintusba. Tesseor is odavitette magát.
Knosur közepén, nem messze a tengertől volt a Labirintus bejárata. Magas, kétszárnyú kapu, kőoszlopok és kőfal, egy őrtorony is a közelben. Senki sem láthatta, mi van a kapu és a falak mögött, de mindenki rettegve ismételgette a szót: Labirintus. Odagyűltek Knosur lakói, lehettek húszezren vagy többen - Évente egyszer találkoztak a félelem kapuja előtt, és egymás szemében újra és újra felfedezték a zsarnok gyűlöletét, és felfedezték önnön tehetetlen félelmüket. A gyengelelkűek ott láthatták a delosiakat, akik, íme, még náluk is szerencsétlenebbek voltak. Ennek, és csak ennek örülhettek, hát ennek örültek.
A Tizennégyek búcsúzásához a király kormányhivatalnokot rendelt ki. Névtelen kis senki, szigorú arccal és pöffeszkedő gőggel. A rendet nagy tömegben kivezényelt, lézerpuskákkal felfegyverzett katonák biztosították. A Tizennégyek Tesseor előtt vonultak el. Némelyik észrevette a lovagot, de nem intett, inkább csak könyörgően nézett rá. Tesseor szíve megkeményedett, "még nem jött el az idő", mormolta magában, vigyázva, nehogy kreddani kísérői meghallják.
A hivatalnok felolvasta Mynos király parancsát; ebből egyértelműen az derült ki, hogy a delosiakat minden évben újra és újra meg kell büntetni régi bűnükért. Íme, ma ismét elérkezett a büntetés napja. Vonuljon hát be a Labirintusba az a hét leány és hét ifjú, akiket a delosiak maguk választottak ki. Bizonyítva ezzel ismét, mily gyávák és aljasak ... A kreddaniak morogtak, hangos mordulásuk a mondat végén jelezte: értik a célzást, ők maguk talán még aljasabbak, hiszen lázadni sem mertek mind a mai napig.
Megszólaltak az elektronikus kürtök, tízezer tekintet fordult a Kapu felé. Tizennégy szempár pupillája szűkült össze, térdek és lelkek remegtek.
- Menjetek hát, és bűnhődjetek! - kiáltotta a hivatalnok. Szavait megismételték a katonák. A tömegben egyesek lázba jöttek, őrjöngtek. Két kábítószerest katonák vezettek el, nem túl gyöngéden. A Tizennégyek menete lassan, vonakodva indult. A katonák gyűrűje szorosabbra fonódott. A kreddani közönség néha hangosan, hosszan üvöltött, fel-felcsapott a hangzavar, akár egy akusztikusán dühöngő tenger zaja.
Kinyílott a Kapu ... Több ezer torokból harsant az izgalom kiáltása. A hatalmas szárnyak lassan, ünnepélyesen tárultak szét, és mögöttük ... csak a sötétség. A lehető legteljesebb homály. Olyan feketeség, amely az Űrt idézte. Mintha maga a kozmosz várta volna áldozatait, oly mélységesen fekete volt asz éjszaka. És olyan örök ...
A Tizennégyek menekültek volna, hátrálni próbáltak, mindegyiket két-három katona ragadta meg, a fekete küszöbre vonszolták, vitték és belökték őket. A szemlélők még látták a testük körvonalait, fehér arcukat, amint visszanéztek, de a Kapu mögött már egy másik birodalom várt rájuk, és egyetlen perc leforgása alatt eltűntek mind a tizennégyen. Úgy tűntek el a kintiek szeme elől, hogy valamennyien tudták: soha többé nem látják viszont őket.
A megbeszélt időben Tesseor lovag jelentkezett a háromszög alakú királyi palotában.
Az épület egyik sarka a Labirintusra, egy másik a tengerre rúgott ki. Ezt magas őrtorony vigyázta. A harmadik sarok a városra nézett, innen nyílt a bejárat is. Amikor Tesseor belépett a kapun, enyhén emelkedő, áttetsző műanyag padlón haladt. Bizonyos magasságot elérve, lelátott maga alá. Üveghídon lépdelt. Alant egy medence volt, abban nők és férfiak fürödtek meztelenül. Oldalt kicsiny, mesterséges napok világítottak. A falakból kristályzene szólt. Az élesen tiszta, réges-régi operazenét Tesseor is kedvelte.
Ekkor aranysujtásos ruhát viselő szolgák bukkantak fel. Közelebb érve tapasztalta csak a lovag, hogy valamennyien androidok, méghozzá a gyengébb fajtából: mozdulatlan arcuk is mesterséges eredetüket hirdette. Célra orientáltak voltak, ám alkotóik igencsak beszűkítették tevékenységi körüket. Az egyik elkérte palástszerű kabátját, a másik a kalapját. A harmadiknak Tesseor már nem tudott mit adni, így hát az csak jött utána, makacsul és ostobán követte a vendéget, mígnem egy láthatatlan hopmester - nyilván rádióhullámok segítségével - végre elparancsolta onnan. Tesseor számára ez volt a bizonyítéka, hogy kamerák figyelik őt. Ezt mindig megérezte.
Végre előkerült egy szép arcú idősebb nő és mélyen meghajolt a vendég előtt:
- Üdvözöllek, híres lovag. Tesseor bólintott. Amaz folytatta:
- Urunk, Mynos egyik leghűbb szolgája vagyok. Nevem távolról sem olyan jelentős, hogy az agyadba kellene vésned, emlékezned sem érdemes rám. Ha megengeded, most a királyi család elé vezetlek - ezzel megfordult. Tesseor természetesen követte felfelé. Gyémántokkal gazdagon díszített ajtón mentek át, a következő teremben ősi, kézzel festett képek lógtak, drága bútorok álltak a falak tövében. Majd egy hosszú terembe értek. Itt is elállt szeme-szája a lovagnak, oly fényűzőén volt berendezve. Még a mennyezetre is pingált az ismeretlen művész; Tesseor űrhajós is volt, hát gyorsan felismerte a Grekko-rendszer stilizált képét. A fekete-szürkés űrben kisebb-nagyobb égitestek száguldoztak bonyolult pályájukon, a kép oly űrszerűen élethű volt, hogy a szemlélő szinte látta mozgásukat. Aszteroidák, holdak, bolygók köröztek egy óriási csillogó nap körül.
De hamarosan más vonta el a figyelmét. A rövidebbik fal alatt, drága brokát kárpitok és vizuális ábrákat fel-felvillantó elektronikus tükrök előtt hárman várakoztak.
- Urunk, egyetlen urunk, Mynos király! - szólt a hopmesternő. - íme, eléd járul Tesseor lovag.
A lovag meghajolt, de nem túl soká maradt főhajtva. Felnézett és megszemlélte a királyi családot.
Mynos király alacsony, kövérkés férfi volt, hosszú haja a vállát verte. Kis orra, apró szeme, alacsony homloka volt az, amit a szemlélő azonnal észrevett rajta. Teljesen jellegtelen külső takarja a még jellegtelenebb belsőt, gondolta Tesseor. Egy csepp lelkiismeret-furdalása volt, hogy csak így, egyetlen pillantással ítél meg egy embert, mégis meg volt győződve igazáról.
- Jer közelebb, nemes lovag - mondta Mynos. A hangja is közönségesnek hangzott.
Tesseor a királynőre emelte tekintetét. Passy olyan érett nőnek látszott, aki valaha nagyon szép lehetett. E régi szépség nyomait őrizte a szeme, domború homloka, méltóságteljes tartása. De ajka sarkán és szeme körül már gyűltek a ráncok. Tesseor úgy érezte, ez a nő mindenre képes lenne, csak hogy megőrizze illanó fiatalságát.
- Üdvözöllek - mondta Passy és kíváncsian szemlélte a lovagot.
- Ariana, a lányom is szeretne megismerni - mondta a király és a harmadik alakra mutatott. Tesseor csak akkor fordult oda, és meghűlt ereiben a vér.
Ariana királylány nem volt más, mint éjszakai játszótársa.
Egy másodpercig szótlanul nézték egymást. Ariana merészen felvetett fejjel, kissé gunyoros mosollyal szemlélte a lovag zavarát. De Tesseort nem kellett félteni. Átélt már hasonló kalandokat, ha nem is ily magas állású személyekkel. Meghajolt:
- Szívből üdvözöllek, szépséges királylány.
És amikor ismét felnézett, két elégedett arcot látott. Passy királynő és Ariana királylány húzták ki magukat büszkén. Az anya is örült, hogy a messzi galaxisokat is bejárt lovag szépnek tartja az ő lányát.
- Jer hát lakománkra - mondta a király egyszerűen és tapsolt.
Szolgák serege kísérte őket a másik terembe, ahol dúsan megterített asztal várta a társaságot. A krónikás szívesen felsorolná mi került arra az asztalra és mit fogyasztott ezek közül a lovag, valamint a kreddani király és családja.
A lakoma alatt alig váltottak szót, Kreddanon ilyenkor csak keveset beszéltek az emberek. Ám az étkezés után megindult a társalgás. Passy királyné a más naprendszerekben szokásos női viseletek felől érdeklődött és elégedetten vette tudomásul, hogy Tesseor e tárgyban is részletes beszámolót tudott tartani. Ariana keveset szólt, csak nézte a lovagot. Tesseor is oda-odapillantott, vigyázva, nehogy arca eláruljon bármit is. Mynos viszont komolyabb témát pendített meg:
- Pletykák keringenek idejöveteled céljáról, nemes lovag . . . Tesseor tudta, most dől el minden. Nem örült volna, ha a diktátor börtönébe kerül, remélte, ettől megóvja hírneve. De titkolózni sem szándékozott:
- A Tizennégyek miatt jöttem. Őszintén megmondom, aggaszt szomorú sorsuk. Tudom, ez egy régi szokás, de te is elismerheted király, kegyetlen szokás.
- Delos népe mindig is lázadó volt a lelke mélyén - komorodott el Mynos. - Jót tesz nekik, ha látják, ki az erősebb. Minden évben megmutatjuk nekik, hogy mi vagyunk azok, ennek révén megóvjuk magunkat is, és őket is egy esetleges vérengzéstől. Merthogy bizton fellázadnának, tudjuk, aminthogy tudjuk azt is, hogy erős seregünk vérbe fojtaná e lázadást.
- Azt mondják, Labirintust építettél, királyom, és abban egy szörnyet őrzöl.
- Szörnyet... ? - Mynos nevetett. - Annak azért nem nevezném.
- Szörnyet, amely tizennégy embert fal fel évente - tette hozzá a lovag makacsul. Mynos már nem nevetett, de nem is haragudott. Inkább magyarázva közölte:
- Amit te szörnynek nevezel, az birodalmam jelképe! Bikafejű lény, képmását szerte a bolygón láthatod. Tauro a Mynos-ház büszkesége ...!
Ariana és Tesseor tekintete találkozott. "Ugye, megmondtam!" -ez volt a lány szemében. A lovag hűvösen bólintott.
- A világ engem a rossz elleni harcomról ismer. Mindenki úgy tudja sok galaxisban és még több naprendszerben, hogy Tesseor lovag nem megy el tétlenül mások balszerencséje mellett ... Ha valahol rablók garázdálkodnak, Tesseort hívják a kicsinyhitűek, a rettegők. Szintúgy akkor is, ha bármi mástól félnek az emberek. Tesseorra mindig számíthatnak.
Ez valóságos fenyegetésnek hatott. De Mynos nem jött zavarba, mosolygott:
- A Labirintust jól őrzik a katonák, és én szigorúan megtiltottam, hogy bárkit is beengedjenek oda.
Passy arcán furcsa változást látott a lovag, amikor tekintete a királynéra tévedt. Amikor a Tauróról esett szó, Passy elrévedezett és valami furcsa szomorúság is feltűnt tekintetén. Ám egy Perccel később a lovag észrevette, hogy az asszony leplezetlen vággyal szemléli őt. Tesseor ezerszer átélt már hasonlót, járt olyan naprendszerekben is, ahol bolygókszerte az volt a divat: a nők udvarolnak a férfiaknak. Így hát jól sejtette, mi következik. Megnézte magának a királynét. Látta rövid haját, korosodó-ráncos nyakát, élénk tekintetét, mozdulatait és sóvár szemét. Passy alig ötvenéves, tehát kreddani viszonylatban még fiatal volt. Hamarosan diszkrét jelet is adott a lovagnak, s az ilyen jeleket a világegyetem minden kóbor lovagja érti. Ezért a lakoma végeztével nem sietett távozni. Mynos király felállt és unottan bólintott. A többiek is állva búcsúztak tőle. Aztán Passy a lovaghoz lépett:
- Jer, lovagom, megmutatom csodás kertünket.
Ariana jelentőségteljesen nézett Tesseorra, de egyetlen hűvös főbólintással elvonult és a lovag úgy vélte, aznap már nem is találkoznak. Nem aggódott különösképpen, bár még mindig csodálta kissé, hogy éjszakai partnere azonos a nagy hatalmú király leányával.
A kert valóban szép volt. Számos egzotikus növény mellett és alatt haladtak el. Pálmák legyezőlevelei lógtak, aranyos gyümölcsök illatoztak, virágok fonódtak természetes koszorúkba, bokrok és fák, ágyások és sövények vették őket körül hamarosan. A lovag - szokásához híven - szinte egyetlen szót sem szólt. Ám Passy asszony csapongott. Témáról témára repdesett, min egy megrészegült pillangó, egyszerre szeretett volna tudi mindenről. Hol a Grekko-naprendszer központi bolygói fele kérdezte Tesseort, hol az érdekelte, boldogok-e az emberek más galaxisokban is? Majd zenéről kezdett beszélni és eldicsekedett vele, hogy ő is játszik a "kreddani hárfának" nevezett elektronikus hangszeren. Tesseor óvatosan, de udvariasan kijelentette megtiszteltetésnek tartaná, ha egyszer a királynő játszana neki egy dalt. Soha kívánság olyan gyorsan még nem teljesült. Passy leült a kert közepén, kis hordozható mikrofonjába mondta kívánságát, és az androidok máris hozták a hárfát: Passy a húrokba csapott és énekelni kezdett:
"Azt mondják az emberek: kegyetlen vagyok Pedig én csak hűvös-hidegen ragyogok ... Nem foghatod meg a távoli csillagot, Tudd meg hát: én is egy ilyen csillag vagyok ..."
Mosolyát csábosan a lovagra villantotta. Könnyű ruhája alatt szép keblei hullámzottak és a lovag csak nehezen tudta róluk elszakítani tekintetét. Az asszony incselkedve kérdezte:
_ Lennél-e a barátom, Tesseor?
_ És mit szólna ehhez Dedal? - kérdezte válaszul. Ahogyan szokta, gondolkodás nélkül, keményen. A szépasszony arca elsötétült:
- Sok csúnya pletykával terhelték már agyadat, lovag!
- Lehetséges, asszonyom. Ha egy idegen városba érkezem, először mindig a pletykákra vagyok kíváncsi. Ugyanis nincs az a pletyka, amelyben ne rejtőzne az igazságnak magva.
- Ez közmondás - legyintett Passy, még mindig dühösen. A lovag sértve érezte magát:
- A közmondásokat is kitalálja valaki, és általában a való helyzetnek megfelelően ...
- Imhol Dedal - mondta ekkor váratlanul Passy. Látszott, ez is haragítja. Talán úgy tervezte, zavartalanul beszélgethet a kert mélyén barát-jelöltjével, Tesseorral?
Az egyik kavicsos úton két férfi közeledett. Illetve, csak az egyik volt férfi, a másik inkább még gyerek. Ez utóbbi talán tizenhét éves lehetett, nyurga és vékonyka, keskeny arcú, rövid hajú. A kamasz fekete, bozontos szemöldöke alól kíváncsian, de kissé félénken nézett a világba. Még kaszált kezével-lábával és csak akkor nézett Tesseorra, amikor már majdnem odaértek hozzájuk.
A férfi egészen más volt. Szőkésbaraa, zömök, izmos, megnyerő arcú. Nyílt szeme fölött neki is sűrű és bozontos volt a szemöldöke, ám vonásaiban talán egykori fekete ősök génnyomait is felfedezhette a szemlélő. Széles orra, mélyfekete szeme ellentétet képezett világos hajával és bőrével.
Közelebb érve mindketten meghajoltak Passy előtt, majd - jóval kevésbé ünnepélyesen és mélyen - a lovag előtt is. Tesseor is így tett, természetesen.
- Ismerjétek meg nemes vendégünket, a nagy hírű lovagot, Tesseort... Ők pedig Dedal és fia, Ikarri.
- Üdvözöllek benneteket - így a lovag.
- Sokat hallottunk már felőled - biztosította Dedal kellemes, behízelgő hangján. Ikarri nem szólt. Hamarosan helyet foglaltak a mellettük lévő padon és csak nézte, nézte nagy szemével a lovagot. És olykor Passyt. Az apjára nem tekintett.
Tesseor sejtette, Dedal nem véletlenül bukkant fel itt, és éppen most. Ha valóban ő Passy régi szeretője, szeretné megakadályozni, hogy a lovag lépjen a helyébe. No persze, nem csoda. Aki ebben az országban a királynőt birtokolja, birtokolja a hatalom egy részét is. Főleg akkor, ha Mynos valóban olyan pipogya, amilyennek mondják. Lehet, Dedal vetélytársat szimatol ...
- Tudnod kell, lovag, hogy a mi Dedalunk valóságos tudós! -dicsérte Passy a férfit. A hárfára már ügyet sem vetett. - Építész és genetikus, költő és zeneszerző . . . Tán nincs is olyasmi, amihez ő ne értene.
- Ugyan - mosolygott szerényen Dedal -, csupáncsak konstruktőrnek tartom magamat. A szerkezetek érdekelnek elsősorban, és azok utánzásának lehetősége.
- Az élő szerkezetek, vagyis szervezetek is? - érdeklődött Tesseor udvariasan. Valójában nem izgatta túlságosan, kicsoda Dedal és mi a szerepe, a kedvtelése. Ő már ismerte a maga feladatát és azóta csak ez foglalkoztatta igazán. A maximum, amit a kreddaniaktól elvárt - az információközlés. Ezért elegyedett most szóba Dedallal is. Remélte, megtud tőle egyet és mást. Passy királyné nem nagyon szólt bele a társalgásba.
- Az élő szervezetek is. Talán hallottál valamit rólam? - Dedal szemében apró pont volt a nyugtalanság, de ennyi is elég volt Tesseornak, hogy megjegyezze a dolgot. Úgy látszik, itt mindenkinek van titkolnivalója. Furcsa egy bolygó. Szóval Dedalnak valami köze lehet az élő szervezetekhez; a lovag véletlenül rátapintott a lényegre.
- Manapság már sok kísérletet folytatnak élő szervezetekkel - Tesseor szokása szerint lassan, töprengve beszélt. - Például nemrégen jártam Új-York bolygón, ahol igen híresek a genetikai klinikák. Képesek bárkiből bármit klónozni. Messze naprendszerekből járnak oda a kétségbeesett emberek. Szülők hozzák halott gyermekeik néhány sejtjét, feleségek volt férjük testének apró darabkáját, gyermekek a szüleikét... És néhány híres klinikán, amely inkább modern gyárhoz, mint kórházhoz hasonlít, el is készítik az egykor élt emberek pontos másait. A fogadócsarnokokban naponta játszódnak le megható jelenetek Tágra nyílt szemű gyerekek vagy felnőttek reszketve figyelnek fel egy-egy kilépő új emberre; aki a megszólalásig hasonlít egy kori szerettükhöz...
- Mennyi időre van szükségük egy-egy új ember előállításához? - kérdezte Dedal kíváncsian és tárgyilagosan. A lovag ezt is megjegyezte. Passy Tesseort szemlélte. A lovag magán erezte ugyan a királynő pillantását, de nem reagált rá.
- Nem tudom pontosan. A biológiai sejtszaporítás és a tömeg növelése még ott is hosszú időt vesz igénybe. Lehet, hogy fél évig is eltart - vélte a lovag. És így csevegtek tovább. Szóba került sok téma, a művészetektől az orvostudományon át az űrhajózásig és a fizikáig. Tesseor kénytelen volt elismerni, hogy Dedal nagyon művelt. Nem is gondolta volna, hogy ily messzi a Grekko-rendszer központjától találkozik egy ilyen sokoldalú férfiúval. Egy álló órán át beszélgettek, és bár mindketten tisztelték a másik tudását, mégis - vagy talán éppen ezért? - óvatosan zárkózottak maradtak, nem nyíltak meg egymás előtt. Beszélgetésük végén Dedal mondott még valamit, amin később Tesseor sokat töprengett:
- Az ostoba, idegen tudósok csak embert próbálnak létrehozni, mindig csak embert. És ha sikerül nekik - bár csak félig-meddig szokott sikerülni - hát roppant büszkék és elégedettek magukkal is, eredményeikkel is. Pedig ... nem ez a legnagyobb feladat. Van ennél bonyolultabb dolog is!
Ám a lovag hiába kérdezte, nem volt hajlandó részletesebben is kifejteni elméletét. Ennek ellenére barátságban váltak el egymástól. Csak Passy duzzogott kissé, amikor a lovag hűvös kézfogással elköszönt tőle. Még Ikarri kezét is tovább tartotta markában, mint Passyét. A királyné sötéten nézett a távolodó lovag után. Passy nem kedvelte, ha félvállról veszik. Nézte Tesseor hátát és tudta, találkozik még ezzel az emberrel. Biztosan találkozik. Hamarosan.
Mire Tesseor szállására ért, várta Ariana újabb üzenete: "Este nálad leszek." Csak ennyi. De így is eléggé világos volt. Tesseor azonban a délutánt sem vesztegette el. Kiment a városba és a régiségkereskedők boltjait kutatta végig. Észrevette, hogy követik - nem csodálkozott túlságosan. Mynos király - vagy Dedal? - bizalmatlan és szeretné tudni, valójában mit is szándékozik tenni a híres idegen? Nos, erről aligha szereznek tudomást, gondolta a lovag. Kísérletet se tett arra, hogy lerázza fizetett "kísérőit", ellenkezőleg, úgy csinált, mint aki nem is veszi észre őket. A régiségkereskedőknél a sziget ősi térképei, régi videofilmek és fényképek után kutatott. Nem sokat talált. Hazament a szobájába, a vendégek rendelkezésére álló információs számítógép révén rengeteg adatot lekért a knosuri központi elektronikus tájékoztatótól. A képernyőn egész estig váltották egymást az adathalmazok.
Így, amikor a sötétség leple alatt beosont hozzá Ariana, már okosabb volt. Legalábbis azt hitte.
- Ki ez a Dedal valójában? - kérdezte. Ariana látta rajta, hogy nem a pletykák érdeklik. A lány levetette fátylát, amellyel kilétét leplezte a személyzet előtt, leült a széles heverőre, maga alá húzta lábait és komolyan válaszolta:
- A legveszedelmesebb ellenfeled.
- Azt hittem, a bikafejű "isten", Tauro lesz az ellenfél - mondta Tesseor. Maga is tudta, nem egészen így áll a dolog, de azt szerette volna, ha Ariana nyelve megered.
- Mindenki úgy tudja, hogy a Tauro Mynos fia. Én ezt nem hiszem. Az biztos, hogy amikor megszületett, vagy létrejött - mert senki sem tudja egészen biztosan, hogyan keletkezett -, apám Dedalt bízta meg, hogy építsen neki egy olyan lakóhelyet, ahonnan soha nem tud kijönni, de amely mégsem börtön. No és ahová kívülről sem tud behatolni senki. A Tauro vérengző fenevad, mondják az emberek. Ott él a Labirintusban, egyedül.
- Biztosan egyedül? Ariana vállat vont:
- Nem mentem be, megnézni... Senki sem járt még ott, azt mondják. Csak Dedal; neki most is ott vannak a laboratóriumai, ahol kísérleteket folytat. Más nem léphet be. A kaput szigorúan őrzik.
- És miféle ember Ikarri?
- A fia, az a kölyök? Mulya és álmodozó. Egészen másféle, mint az apja.
- Dedal... az anyád szeretője, igaz?
Ha Tesseor azt hitte, Ariana megsértődik, hát tévedett. A királylány egyszerűen bólintott:
- Persze. Már régóta. Legalább tíz éve.
- A Tauro meg nyolc éve él, úgy mondják. Hét éve emelték a Labirintust - Tesseor töprengett. Ariana akkor ránevetett:
- Én tizenkilenc éves vagyok, tehát engem ne keverj bele az ügybe. Mikor én világra jöttem, Dedal nem is volt még Knosurban. Egy másik bolygóról jött, azt hiszem.
- Mindenkiről elég sokat tudok. Csak Mynos, az apád jelent fehér foltot számomra - Tesseor is leült a heverőre. A lány rámosolygott, közelebb hajolt, könnyed csókot lehelt a férfi arcára, aztán ismét a falnak támasztotta a hátát.
- Ne törődj vele. Az apám papucsférj, Kreddanon talán soha nem is uralkodott, itt mindent az anyám és Dedal intézget... Ó, te nagy kozmosz, de jó lenne elmenni örökre!
- Azt hiszed, Attenen jobb lesz az élet?
- Hát persze! Ott biztosan jobb lenne az életem. Itt egy senki vagyok, ott minden lehetek - ábrándozott a lány. – Video színésznő, pszichosztár, vándor mesélő, amit csak elképzeltem eddig, az mind lehetnék, én mindhez érzek magamban kedvet és tehetséget is ... Itt Knosurban nem léphetek fel közönség előtt mert az apám beleőrülne, az anyám meg hónapokra bezáratna a szobámba. Itt én csak a király lánya vagyok!
- Sok ezer szegény lány meg arról ábrándozik, hogy ha egyszer királylány lehetne ... - érvelt Tesseor megvidámodva. Ariana a férfi mellére borult, úgy folytatta halkan:
- Hamis ábrándokat kergetnek azok a lányok. Itt mindenki azt csinálhatja, amit akar, feltéve, ha nem ellenkezik a királyi ház érdekeivel. Kivéve persze engem, én nem csinálhatok semmit, mert én a király lánya vagyok! Soha nem lesz belőlem színésznő, se sztár, de még egy milliomos felesége sem! Nem lesznek gazdag szeretőim, érdekes és izgalmas lovagjaim, csodajó életem!
- Egy érdekes lovagod már akadt - Tesseor magához ölelte a lányt. Ariana egy pillanatra kislány lett, árva és elveszett gyermek, aki védelmezőt keres. És Tesseor is úgy érezte, meg kell védenie ezt a kislányt. Ariana felemelte a fejét, egymás szemébe néztek. Vágy és vonzalom, akarás és kéjsóvárgás csillant a két szempárban. Nem is vártak tovább ... Egymásra borultak.
Két órával később kimerültén feküdtek egymás mellett. Nem szégyellték meztelenségüket. A kábulat köde lassan foszlott le róluk. Még mindig vágyódtak egymás iránt, de már nem akkora hévvel. Jó volt tudni, hogy ott a másik, mellettük, ugyanúgy dobog a szíve, és teste az imént olyan közel volt, hogy annál közelebb már nem is lehetett volna ...
Tesseor lélekben csak a feladatával foglalkozott, és amikor megszólalt, a lány ezt rögtön megérezte. De Ariana nem sértődött meg. Hisz neki is elsőrendűen fontos volt a tervezett akció.
- Be tudsz jutni a Labirintusba?
- A Labirintusnak három bejárata van - kezdte a nő szenvtelenül, magyarázóan. Úgy, mint aki már felkészült a kérdésre, és elemezte a lehetséges és szükséges válaszokat is. - Az egyik a hatalmas kapu, amit tegnap te is láttál. Az csak évente egyszer nyílik meg, amikor a Tizennégyeket beküldik rajta. Ezt a kaput a palotából nyitják távirányítással. Különben egész évben zárva van, tehát nem vehetjük számításba. A másik kapu a királyi palotából nyílik, de azt csak Dedal használja, és állítólag olykor a királyné.  Valaki mesélte egyszer, hogy látta bemenni oda Passyt... Én ugyan nem nagyon hiszem, de mindegy. Szóval annak az ajtónak kódzára van, méghozzá igen bonyolult elektronikus kód, egyszer lopva megszemléltem, ott bizony nem jutsz be, lovagom.
- Marad tehát a tengerparti kijárat - közölte Tesseor szárazon. Ariana megdöbbent:
- Honnan tudsz erről?
- Én sem vesztegettem az időmet - Tesseor kicsit dühös volt, mint mindig, ha tudatlannak nézték. - Ti bennszülöttek hajlamosak vagytok azt hinni, hogy az idegen egyben tudatlan is, mert nincs beavatva az ügyeitekbe. Hát vedd tudomásul, nem minden idegen ilyen.
- Remek! - nevetett a lány, a hátán fekve, szép melle rezgett. - Tetszel nekem, Tesseor. Szóval tapogatóztál már?
- Igen. Fogalmad sincs, mennyi mindent tudhat meg az ember még a legális forrásokból is, ha tudja, mit és hogyan kell keresnie ... Például amikor Dedal a Labirintust építette, elfoglalta a város egy részét és onnan kitelepítették a lakókat. A hatalmas pontonokon elfalazták a csatornarendszert. Elég volt megszereznem a Labirintus építése előtti város csatornatérképét, és a Labirintus elkészülte után felvett csatornahelyzet pontos térképét. A kettő összevetéséből sokat megtudtam.
- Ügyes - ismerte el a lány, majd komolyan folytatta: - De mindezzel nem mégy semmire, ha nem ismered a harmadik bejárat pontos helyét. Ezt ugyanis Dedal azért álcázta, hogy idegenek ne lelhessék fel, mégis közel legyen a tengerparthoz. Tudod, mire szolgál még a Labirintus? Nemcsak a Tauro lakóhelye, dehogy! Ha forradalom törne ki a városban, arra menekülne el a királyi udvar. Ezt egyszer Mynos mondta el, amikor egy kicsit sokat ivott és őszinteségi rohama támadt... A család, néhány beavatott szolga, Dedal és fia menekülnének arra. Mindig vár ott egy hajó is, amivel megkerülhetjük a Nagy-fokot és gyorsan az űrrepülőtéren teremhetünk. Ahol mellesleg szintért várakozik mindig egy jól felszerelt űrhajó ...
- Apád olyan, mint egy klasszikus diktátor - mondta Tesseor, talán elismerően. Dicsérően ...? De Ariana legyintett:
- Ugyan, hagyd már, mondtam, hogy ő egy senki. Ez is az; oka többek között, hogy szeretnék elmenni innen. Mondd, te szeretnél úgy élni, hogy az apád egy nulla, bár királynak hiszik, az anyád folyton a szeretője nyakán lóg, te meg egy lépést sem tehetsz felügyelet nélkül?
- Azért szerencsére olykor sikerül meglógnod - mosolygott Tesseor. Ariana erre nyusziarccal mosolygott, a férfi mellére hajtotta fejét és folytatta:
- Én ismerem a tengerparti kijárat helyét és a zár kódját is megtudtam Ikarritól. Végtére is családtag vagyok, nekem megmutatták. Ott tehát bemehetsz majd, Tesseor. Rád bízom, miképpen számolsz le Tauróval. Az már igazán a te dolgod. De utána ki is kell jönnöd, igaz?
- Bizony nem ártana. Semmi kedvem ott pusztulni a Labirintusban.
- Én is vigasztalhatatlan lennék, mert akkor ki vinne el engem innen? - Ariana ezt nem tréfának szánta. Felült az ágyon, Tesseor most csak meztelen fehér hátát és vörös haját látta. A kreddani királylány egy percig révedezve nézte a szemközti falat kitöltő elektronikus tájvetítő képét. Eltelve hallgattak, de újabb vágy lüktetett bennük - az akció, a tett vágya. Cselekedniük kell, érezték mindketten. Ariana azért, hogy elmehessen innen, Tesseort pedig régi vágya űzte. Legyőzni a rosszat, hőssé válni, dicsőséget aratni. Hisz ezért él a férfi.
Ő legalábbis ezért élt.
- Vagy ismernem kell a Labirintus pontos térképét, vagy valami mást kell kitalálni - töprengett a lovag. - Ha valóban labirintus az, nyilván el lehet benne tévedni. Dedal, mint mondtad, maga készítette a terveket és biztosan gépekkel építtette meg, tehát rajta kívül aligha igazodik el ott bárki is.
- A Labirintusnak sem pontos, sem pontatlan térképe nincsen. Dedal mindent megtett, hogy soha senki ne lássa belülről, még az építés alatt sem. Ahogy az imént mondtad, robotokkal és távirányított gépekkel készíttette, és amikor befejezte, megsemmisítette a robotok gépagyát és az irányító számítógépeket is. Így most ő az egyetlen, aki térkép nélkül járkálhat odabent.
- Ez baj.
- De ne ess kétségbe - folytatta a lány. - Mióta megérkeztél és sejtettem, mire készülsz, sokat töprengtem a dolgon. Tudod, ha az ember szünet nélkül egyetlen téma körül járatja az agyát, néha sikerül meglelnie az egyetlen helyes utat - a lány megfordult, válla fölött rámosolygott a lovagra: - Kitaláltam valamit. Egy izotópos nyomjelzőt, amihez egy igen finom és főleg miniméretű érzékelő is tartozik.
- Ez jól hangzik - Tesseor is felült.
- Ha bejutottál már, egyszerűen ne törődj semmivel, csak menj előre. Időd lesz rá, amennyit akarsz, igaz? Viszel majd ennivalót is. Bárhová mégy, bárhol tévednél el, mindig visszamehetsz a saját nyomaidon és á következő elágazásnál új utat választhatsz. Nem olyan nagy az a labirintus, hogy legyen benne mondjuk ötszáz elágazásnál több. Talán még annyi sincs. A királyi palota és a metántenger partja között alig nyolcszáz méter a távolság, és a Labirintus majdnem kör alakú. Tehát ha ügyes leszel, legfeljebb két nap alatt rá kell akadnod a Tauróra.
- Biztos, hogy Dedalon kívül senki sem jár be? - kérdezte Tesseor.
- Talán csak az anyám. Bár én nem láttam őt, soha, de tudod, a szolgák annyi mindent pletykáinak... Van már pontos terved?  Tesseor nem válaszolt, gondolkozott. A képlet világos volt. Vagy sikerül elkövetnie újabb hőstettét, vagy kudarcot vall. Ez utóbbi esetben viszont az életét is elveszítheti, annak ellenére, hogy Ariana olyan fölényesen kezeli a dolgot. De nem állt szándékában ijesztgetni a lányt, így csak komoran bólintott:
- Van tervem. Mikor induljak?
Ám aznap éjjel Tesseornak még egy vendége volt. Ariana már régen elment és a lovag éppen aludni készült, amikor halkan kopogtatott valaki az erkélyajtón. Tesseor csodálkozva vonta fel szemöldökét. Ki lehet az? Nem járhat egyenes úton. Talán belopózott az épületbe és kívülről közelít, vagy repülőtaxival ereszkedett az erkélyre ... ? Mindazonáltal nem volt gyáva ember, határozott léptekkel sietett oda és kinyitotta az ajtót.
Egy fiatalember lépett be a legkisebb zavar nélkül. Úgy mosolygott Tesseorra, hogy a lovag azonnal tudta: szó sincs betörésről vagy ellene irányuló merényletről. Ez az ember nem rosszindulatú.
És igaza volt. Az idegen - alacsony, vállas, kis szakállat viselő, harmincöt év körüli férfi volt - kínálás nélkül leült és a lovagra, vetette becsületes két szemét:
- Üdvözöllek, Tesseor. Kreddan igazi képviselője jött hozzád.
- Igazi képviselője ... ?
- Igen. Ne hidd, hogy ebben az országban Mynos király vagy Dedal képviseli az igazi kreddaniakat. A királyi család és aljas talpnyalóik csupán bábok, akiket néhány gazdag kereskedő mozgat a háttérből. Dedal kezében van a hatalom java, no és a pénz is. Bolygónk metánt exportál, és magad is láthattad, ebbőt olyan hatalmas mennyiség van itt, hogy minden egyes kreddan polgárnak már régen meg kellett volna gazdagodnia belőle . De nem, csupán tízegynéhány családé lesz a haszon, ezek egyike a Mynos-família. Mi, akik a metánkitermelést végezzük sokkal sanyarúbb körülmények között élünk, mint azt magad láthattad. Ráadásul a kreddani uralkodócsalád meghódította Delos bolygóját is, és minden jel szerint hamarosan gazdasági harapófogóba szorítanak más környékbeli bolygókat is.
- Mit tehetek értetek? - kérdezte a lovag. Őszintén szólva nem örült most ennek a beszélgetésnek. Attól tartott, Kredda bizonyos erői keresztezhetik tervét. Ő csak Tauróval akart számolni, hogy a szerencsétlen delosiaknak ne kelljen több évente tizennégy embert a halálba küldeniük. De mióta ide érkezett, mind többen szerették volna saját érdekeiket az övéihez fűzni. "Tégy feléjük egyetlen lépést, és máris magukhoz rántanának", kreált villámgyorsan egy nem túl jól sikerült közmondást. Elhatározta, hogy majd finomítja és jobb formába önti, ha végre egyedül marad.
- Azt suttogják, tervbe vetted, hogy leszámolsz a Labirintus lakójával.
Tesseor hallgatott. Azt suttogják... ? Hát ezen a bolygón még az átlagosnál is gyorsabban terjednek a hírek, úgy látszik. Vagy csak találgatás ez, pletyka ... ? Ő maga mondta ma Passy királynénak, minden pletykának van valami alapja. Akkor már nyilván Mynos udvarában is tudnak a dologról. Vagy esetleg ... Ariana fecsegett? Mi van, ha a lányt Dedal vagy az apja küldte ide, és ő beugrott a vörös hajú, vonzó testű provokátornak? Szinte elment a kedve az egésztől, amikor az ismeretlen folytatta:
- Tudom, a pletykákra nem kell hallgatni. De aki ismeri eddigi tetteidet, nem tud másra gondolni, csak arra, hogy bemégy a Labirintusba és megölöd a bikafejű szörnyet. Ne haragudj, Tesseor, de ebből következik a feltevés. A kreddaniak benned is reménykednek.
- Gondolod, a király hagyná, hogy megtegyem... ? Tauro ennek az államnak a jelképe. Mindenfelé láttam a bika fejét, hivatalos jelvény is errefelé ... Amikor leszálltam az űrrepülőtéren, az első, amit megláttam: egy bikafej a főépületben. És aztán sokfelé a városban is ...
- Tudjuk, lovag. Jól tudjuk. De mi ennél többet is tudunk. Van okunk feltételezni, hogy a szemben álló front korántsem olyan egységes, mint amilyennek látszik - a rokonszenves idegen halványan Tesseorra mosolygott és folytatta: - Majdnem ezer emberünk áll készenlétben. Az összeesküvést régóta szervezzük már és csak az alkalomra várunk, hogy nyílt felkelést robbantsunk ki. Mynosnak valójában kevés katonája és még kevesebb támogatója van. A király és szűkebb környezete már jó ideje tart a lázadástól és felkészült rá, hogy adott esetben gyorsan kell menekülnie. Nos, mi szeretnénk, ha már el is startolna innen az űrrepülőgépük...  Sok gondunk megoldódna, ha Dedal, Mynos és néhány gazdagabb talpnyalójuk eltűnne a bolygóról. Ha sikerül gyorsan és meglepetésszerűen cselekednünk, akár egyetlen óra alatt is átvehetjük az uralmat Knosurban és ezzel gyakorlatilag az egész bolygón.
- Mi lesz Delosszal?
- Önállóságot kap. Ellenfeleinket, akik a metánkitermelésből gazdagodtak meg, egyetlen garas nélkül száműzzük. A katonákat lefegyverezzük, és civil ruhába öltöztetjük, soha többé nem vállalhatnak felelős beosztást. Így lesz a munkafelügyelőkkel és udvari tisztviselőkkel is. Vagyis mindazokkal, akik bármilyen formában hasznot húztak a királyi államformából. Természetesen kikiáltjuk a köztársaságot.
- Ez mind nagyon szép - közölte Tesseor -, de mi közöm az egészhez? Nélkülem nem tudjátok megtenni mindezt?
- Nekünk egy jelre van szükségünk, Tesseor lovag. Olyan jelre, amely mindenki számára egyértelmű, amiből mindenki értené, hogy vége a régi korszaknak, valami új kezdődik. Az embereimmel is előre közölném a jelet, és amikor bekövetkezik, mindenki tudni fogja a dolgát.
- Ezt magatok is elvégezhetitek. Gyújtsátok fel a királyi palotát, vagy valami más módon adjátok meg a jelet... Ez így szokás a forradalmak kezdetén, nem?
- Magad mondtad: a Tauro az állam jelképe. A döntő percben sok tízezer gyáva embert kell a magunk oldalára állítanunk. Ezért ha te megölöd a Taurót és előhozod levágott fejét, abban a percben kitörhet a forradalom.
- És ha nem tör ki? - kérdezte szkeptikusan a lovag. Sok világot ismert már.
- Ki fog törni - ismételte meg az idegen. - Arról én és a társaim gondoskodunk. Elűzzük a knosuri palota királyát és undorító sleppjét, ész nélkül menekülnek el majd azok is, akik a zsarnokot eddig támogatták. Tiszta lappal kezdünk egy új kort, amely remélhetőleg szebb lesz az eddiginél.
Tesseor az idegen szemébe nézett és felállt:
- Úgy legyen.
Amaz is felpattant, kezét nyújtotta a lovagnak:
- Áll az alku, nemes lovag?
Tesseor nem válaszolt, csak bólintott. Ha lehallgatják e beszélgetést, ezzel a válasszal nem sokra mennek. Az idegen lelkesen megrázta Tesseor kezét és ugyanazon az úton távozott amelyen bejött.
"Azt sem tudom, mi a neve". A lovag még sokáig állt az ablaknál és a félhomályba burkolózott várost nézte. A tetőkön túl nagyon messze, opálosan fénylett a metántenger. Itt nem lehetett a csillagokat látni. Bizony, a kreddaniak nem látták az ég csillagait, csak tudtak létezésükről. Pedig ez nem ugyanaz gondolta most a lovag és mivel hamarjában nem jutott eszébe erről semmilyen közmondás, ágyára heveredett és hamarosa mély álomba merült.

3.

A titkok legjobb rejtekhelye az agytekervények örökre bejárhatatlan labirintusa. Az enyémek is ott rejtőznek - sohasem tudjátok meg őket.
L. B. Homeross

Kreddanon szomorúak a reggelek is.
Az emberek kelletlenül kelnek és kelletlenül indulnak munkába. Azok is, akik elektronikus gépeik révén otthonukban dolgozhatnak, rosszkedvűen ébrednek fel. A szomorúság benne van a bolygó levegőjében, és méregként terjed tova. Szürke a reggel a Kreddanon, szürke a knosuri metántelepeken, a pontongyártó sólyákon, az üzemekben. Halvány arcú emberek haladnak el a Tauro falra festett óriási képe alatt. A bikaisten a kreddani jólétet jelképezi, így tanítják az iskolákban; csak éppen senki sem tudja, miben is áll az a jólét. Hisz senki sem boldog, még az sem, aki gazdagnak tudja magát. Az emberek félnek, és ahol félelem terjeng a levegőben, ott nincs jólét. Nem is lehet. A falakon számos felirat, mind a demokráciát reklámozza. A nők és férfiak már nem olvassák el őket, szemük megszokta a látványt, közömbös az agyuk.
A Tauro egy koponya rajza, kétoldalt szarvakkal. Szeme és "arca" nincs, mióta megjelent a falakon. Robotok festik fel, gólyalábaikon egyensúlyoznak, nem sietnek. Lassú, alapos munkára programozták őket. Festékszórók spriccelnek, permet hull a levegőben az alattuk elhaladó kreddaniak fejére, akik káromkodni is csak gondolatban mernek.
A rádióban csak kreddani híreket mondanak. Néha Delosról vagy valamelyik közeli bolygóról is szó esik, de csak akkor, ha a hírnek valami köze van Kreddanhoz. Viszont sokat beszélnek Mynos királyról, Passy királynéról, Dedal udvari miniszterről és főkonstruktőrről. Ha a nyilvánosság elé lépnek, minden lépésüket tévékamerák követik. Passy olykor árvaházakat és genetikai sérültek otthonait keresi fel. Sokan még ma is szépnek tartják. A nők gyűlölik.
A rádió és a tévé műsora a kreddani állami dallal kezdődik. Ennek szövegét már az óvodákban tanítják a gyerekeknek. Szerzője ismeretlen, de az öregek azt mondják, az ő idejükben senki sem ismerte ezt a szöveget, mást énekeltek erre a dallamra, "Kreddan mindenekfelett. . . szép bolygónk és hazánk felületén élünk boldogan ..." - éneklik a boldogtalanok.
Esténként néha mégis félve összesúgnak az emberek. TM rendőrök is járják az utcákat, a robotrendőrök segítik őket, sokan eltűnnek a szájukat jártatok közül. Néha nyomtalanul, és többé még a családjuk sem hall róluk. Hát kevesen beszélnek, keveset szólnak. De az agyaknak nem lehet megtiltani, hogy tervezgessenek. Vad tervek születnek hát, főleg éjszakánként. A gondolatok mélyén lángolnak a paloták, tűzbe borul az egész metántenger, rendőrök holttestét himbálja a szél, bikafejű királyokat sütnek a tereken táncoló emberek ...
Ám eljönnek a szürke reggelek és minden visszatér a régi kerékvágásba. Szürke arcú emberek sietnek munkába, a robotok pedig lassú, pontos mozdulatokkal festik a bikafejeket a falakra.
Tesseor kevéssel hajnal után kiment a tengerpartra. Itt legalább kissé otthonosabban érezhette magát, mint odabent a városban. A sziklákat ostromló hullámok másutt látott igazi víz-tengerek benyomását keltették képzeletében. A szél itt is tajtékot csapdosott a partra, de a városnegyednyi pontonok alig mozdultak. Kreddan életének alapjai megingathatatlanoknak látszottak. De a lovag sokfelé járt már az igazi nagyvilágban, és tudta, mindez csak látszat. Mióta emberek élnek az űrben, kozmikus birodalmak fejlődtek ki és omlottak össze, s minél nagyobbak voltak, annál életképtelenebbek lettek. Minél messzebb kerültek a perifériák az irányító központtól, annál inkább lelassult a közigazgatás - egy bizonyos határon túl a központ már csak késve reagált a végeken történő eseményekre, ezért döntései kivétel nélkül minden esetben hibásak voltak. Végül az ügyek, események és folyamatok teljesen összezavarodtak és a perifériák előbb saját életet kezdtek élni, majd leváltak a birodalmak testéről. A dialektika is azt tanította, hogy senki sem uralkodhat az idők végezetéig. Sem ember, sem valamiféle szupergépagy. Az idők mélye folyton változásokat szít. Minden változik, még a kozmosz is. Csak maga a mérhetetlen Világegyetem változatlan - bár ezt a tételt még senki sem bizonyíthatta be.
A szürke felhők mögött akkor kelt fel a Grekko-rendszer napja. A központi csillag már életének felét leélte és csak pár milliárd éve volt hátra. Csak pár milliárd . . .? Tesseor kis mosollyal nézett a távolba. A nap olyan messze volt, hogy fénye nem bánthatta a szemét. Szokása szerint kreált egy mondást: „A legtávolabbi csillag is csillag", ami mélyebb értelmet is rejtett, bár nem tudhatta, megérti-e majd valaha is valaki... ?
Bement a sziklák közé. A part kis öblöt rejtett, ahol egy elsüllyeszthetetlenségi elven épített, tökéletesen zárt, napenergiás hajó ingott. Tesseor tudta, hogy az Mynos esetleges menekülését szolgálná, és hogy a telepek mindig fel vannak töltve. Mynos nem kíván meghalni, és főleg nem ilyen korán. A zsarnokok mindig gondoskodnak a túlélés lehetőségéről - vagy úgy tűnik nekik, gondoskodtak róla. Néha túl későn veszik észre, hogy elszámították magukat.
A betonmólóról ösvény vezetett be a dombok közé. Lehet, hogy a hajót őrző személyzet látta is a lovagot, de ő most ezzel sem törődött. Tesseor vállára dobta felszerelését és elindult felfelé. Hamarosan árnyékba került. Hűvös volt itt, de élőlények nem mozdultak. A Kreddanon nem volt helyi élet, sem állati, sem növényi. Nem csúszkáltak hüllők, a szél nem himbált száraz kórókat, a levegőt nem szelte gyorsröptű madár.
Magas sziklafal alá ért, ahol megpillantotta Arianát.
A királylány egy kis robot társaságában várakozott. A gép akkora volt, mint egy kutya, és terhek cipelésére szolgált. Volt is a hátán néhány kisebb csomag.
- Üdvözöllek, Ariana.
- Üdv, Tesseor.
Megcsókolták egymást. Ez a csók most nem olyan volt, mint az eddigiek, négy fal között, homály mélyén. Nem követelték egymás testét, nem ébresztettek vágyakat. Üdvözlés és pecsét volt, a tenni akarás és a közös terv pecsétje. "Megcsinálod?" "Megcsinálom."
"Áll az alku?" "Áll az egyezség."
- Lusta vagy terhet cipelni - jegyezte meg aztán a lovag. - Robottal hozattad ide ezt a kistömegű poggyászt is ...
- Szívesebben teniszezek a palota univerzális játszógépével, mintsem hogy csomagokat cipeljek - jegyezte meg Ariana kacéran, Kiegyenesítette derekát és jobbjával teniszütést mímelt. Tesseor elkapta a képzeletbeli labdát, párszor a földhöz ütögette, majd egyetlen nagy ütéssel... a tengerbe továbbította és komoran szólt: - Nem az a baj. Hanem, hogy e robotnak beépített emlékezete van. Amint visszatérsz vele a palotába, titkos kezek kiveszik az emlékezőegységet és megfejtik, merre jártál, mit csináltál vele. Talán még arra is fény derül, kivel voltál és mit terveztünk. - Tesseor levette a csomagokat a robot hátáról, előkapta lézerpisztolyát és egyetlen másodperc alatt a felismerhetetlenségig összeégette a szerkezetet. Csípős füst szállt fel, olvadt fém folyt a sziklákra. Ezt követően a lovag felkapta a robotot és a még sistergő szerkezetet bedobta egy mély szakadékba. Megvárta, míg elhal a zörej, aztán nem is nézve Arianára, úgy folytatta, mintha mi sem történt volna:
- Mondd el gyorsan, amit tudsz, és indulok. Minél magasabbra száll a nap, annál inkább előfordulhat, hogy valaki erre téved és meglát bennünket.
Ariana megnedvesítette ajkát és beszélni kezdett. Megmutatta a titkos bejáratot - nem volt nagyobb, mint egyetlen embernyi nyílás ügyesen elrejtve két szikla között egy résben -, majd átadta a kis műszert. A másik táskában ennivaló és tápláló-erősítő folyadékok voltak, ezt Tesseor a vállára kanyarította. Meglepetésére végül így szólt a lány:
- És itt van még valami. Nézd ezt az elektronikus rajzot. Egy gép készítette, amelyet valaha a Labirintus építésénél használtak. Mielőtt Dedal megsemmisítette, valakinek sikerült kiszedni belőle néhány információt. Amit látsz, az a Labirintus délkeleti részének vázlatos rajza. Nem sokra mégy vele az egész ismerete nélkül, de talán használhatod.
- Kitől kaptad?
- Nem mondhatom meg. De bízhatsz bennem - suttogta a lány. Tesseor a szemébe nézett és nem tudni, mire gondolt. Ez a krónikás sem tudhatja. Lehet, megbízott benne - vagy csak nem akart több időt vesztegetni? Zsebre gyűrte a műanyag lapot és magához vonta a lányt. Csókjuk ismét rövid volt.
- Ha bementem, állítsd a kódzárat a 66778899-esre - kérte Tesseor - és légy készenlétben. A legjobb lenne, ha az űrhajó mellett várakoznál.
- Mikor végzel? - kérdezte a királylány. Tesseor kesernyés mosolygott:
- Honnan tudhatnám . ..? Egy-két napba biztosan beletelik a dolog.
Ariana nem szólt többet, a bejárathoz mentek. A királylány megérintette a szenzorokat és az ajtó hangtalanul felpattant. Odabent koromsötét volt. Tesseor még egyszer megfordult, pillantást vetett a vidékre. Most nem is látta olyan szürkénél metántenger partját. Odakünn az élet ragyogott, míg bent... mi vár rá?
De nem lett volna az, aki - ha nem lép be az ajtón. Nem habozott hát.

- Kedvesem!
- Hallgatlak drágám.
- Láttad Tesseort. . . ?
- Persze hogy láttam. Te is ott voltál, mikor találkoztam vele.
- Tudom, tudom, de... én másként értettem. Láttad-e, miféle ember?
- Láttam és azt hiszem, alkalmas lesz.
- De jó, hogy mi mindig ugyanarra gondolunk . . .
- Majdnem mindig.
- Szóval, mi a véleményed róla?
- Okvetlenül meg kell őt szereznem - mondta a férfi.
- Meg kell szerezned - helyeselt a nő is.
- Valójában nem más, mint egy primitív vándorlény, de némely vonatkozásban valódi hős is. Mindenesetre bátor és megvan a magához való esze, ez pedig sokat jelent adott esetben. Ugyanakkor nem több kalandvágyó szélhámosnál, aki eddig semmire sem vitte ... Én valakivé tenném őt! - mondta a férfi lelkesen,
A Labirintusban sötét volt.
Tesseor eleinte gyakran megtorpant. Csapdáktól félt. Hallott már arról, hogy az építők - éppen a bejáratok közelében - különféle elmés szerkezeteket rejtenek el, amelyek végeznek a vigyázatlan és hívatlan látogatókkal. Igaz, ez sok ezer évvel korábban, más naprendszerekben és más történelmi korszakokban fordult elő. Azért az ember sohasem lehet elég óvatos - mormolta maga elé halkan és elindult.
Őt magát is fenyegethette hasonló és ezzel számot kellett vetnie. Felkapcsolta hát a mellén lógó örökégő lámpát. Sötét falak vették körül. Lába alá nézett - a homályban egyenesre csiszolt padlót látott - sarkával megdobbantotta - kőből volt, mint körülötte minden. A falak is. Dedal annak idején magas hőfokon olvaszthatta meg a bolygóról bányászott köveket, amiket vastag rétegben terítettek a pontónokra - gondolta. Viszont volt valami, ami meglehetősen megnyugtatta: lába alatt a padlón vastag, érintetlen porréteget fedezett fel. Csizmája néhol szinte belesüppedt, és mindenütt világos nyomokat hagyott. "Évek óta nem járt erre senki." Fellélegzett. Ariana tehát igazat mondott, ezt a ki-bejáratot nem használják. Van rá remény, hogy ha itt jött be, sokáig nem fedezik fel, és akadálytalanul eljuthat a Tauro rejtekhelyére. A bikafejű "isten" valahol a rendszer kellős közepén tartózkodhat - bár ebben azért nem lehetett egészen biztos. Az aszimmetriának is vannak hívei, tudta jól.
Hallgatózott. Semmit sem hallott - a Labirintusban ideális csönd uralkodott. Csendkúrára jó lenne, jutott eszébe, és felemelte az izotópos nyomjelzőt. A kis készülék elfért a tenyerében, olyan volt, mint egy festékszóró. Ha lenyomta a kioldó-gombot, a másodperc törtrészére nyílott csak a szerkezet és a láthatatlan sugár máris megjelölte a falat. Ha eltávolodott a megjelölt helytől és arrafelé fordította a készüléket, a kicsiny képernyőn villogni kezdett az oszcillátor. Minél pontosabban irányította a megjelölt pont felé, annál szabályosabbak voltak a jelek. Hát igen, így visszatalálhat akkor is, ha tíz- vagy húszezer jelet is kell maga mögött hagynia.
Kis habozás után elindult. A bejáratot már nem látta, ha hátrafordult, csak a sötétség sűrűsödött mögötte, akár egy fal. Olykor lekapcsolta lámpáját, remélte, esetleg valamilyen foszforeszkáló dolgot pillant meg - de nem, a Labirintus falát alkotó fekete kőre semmilyen jelet sem tett. Az építmény egyetlen célt szolgál, így tudta Tesseor és így tudták Knosur lakói is.
Elérkezett az első elágazáshoz. A tágas folyosó itt valamivel szűkebb járatokra oszlott. Jobbra menjen, vagy balra ... ? Elővette az Arianától kapott elektronikus rajzot. A délkeleti rész ... ? A lámpájában beépített kompasz is volt, most hasznát vehette. A délkeleti rész felé menjen ...? Több esélye van, ha most a jobb oldali folyosót választja. Nem habozott hát. Jelet tett az elágazásnál a jobb oldali falra és elindult, lámpája fénykévéjét követve.
A padlót itt is por borította. Hátranézve önnön nyomait látta. Talán az építés pillanatától nem járt erre senki, futott át agyán a gondolat. De nem érezhette magát felfedezőnek. A Labirintust nem a természet, inkább egy rosszindulatú emberi elme hozta létre ...
Lassan haladt előre. Úgy vélte, nem érdemes sietnie, inkább alaposan akart megfigyelni mindent. Még mindig tartott a csapdáktól - és nem is hiába. Hirtelen megpillantott valamit. A padló színe egy helyütt másféle volt. Kicsit világosabb, és mintha kevesebb lenne rajta a por is ... Tesseor testében megfeszült egy húr, mialatt körülnézett. Semmi sem mozdult. Lámpáját minden irányba és felfelé is irányította - sehol semmi. De az a megközelítőleg kerek folt mégis valahogy más volt, mint a Labirintus. Kis habozás után Tesseor elővette lézerpisztolyát, a foltra célzott és több rövid sugárral megbombázta ...
A folt hirtelen egészen fekete lett. Tesseor óvatosan közelebb ment és egy - üreget talált. A vékony fedőréteg beszakadt. Ha rálépett volna, a mélybe zuhan ... Eltelt talán egy perc is, mire meghallotta a vékonyka kőlapok csattanását az akna mélyén. Legalább száz métert zuhantam volna, gondolta és beleborzongott. Ugyanakkor dühítette a csapda primitív volta. Bár - kénytelen volt elismerni - adott esetben bizony hatásos, ha ilyen is.
Megkerülte az aknát, jelet spriccentett a falra és haladt tovább. A folyosó kis ívben elfordult, hiába nézte az elektronikus rajzot, még nem ismerhette fel, melyik területen jár valójában. Újabb elágazás következett, ismét a jobb oldali folyosót választotta. Jel a falra, tovább. Már gyorsultak léptei, amikor...
Csak a szeme sarkából látta a mozgást, máris a földre bukott. A padlón hempergett odébb, kezében pisztollyal térdelt fel, ellenfelet keresett...
Az ellenfél egy kéttenyérnyi, rákszerű valami volt. Átrepült a folyosón keresztbe, és megtapadt a szemközti falon. Most mozdult volna lassan, Tesseor látott egy kis fénypontot, ami éppen feléje fordult. Feltehetően érzékelő volt, amely éppen az ő testét kereste. Nem várta meg, mi lesz, azonnal rálőtt egy hosszú, megszakítatlan sugárral. A "rák" a padlóra esett és feketére égett. Már nem mozdult. Tesseor megtörölte a homlokát. Kivárt egy kis ideig, aztán lassan felállt és megszemlélte a falat. Látta a bemélyített kis rést - a "rák" eddig ott lapult. Tesseor közeledtével nyilván megszakított egy láthatatlan sugarat, az oldotta ki az indítószerkezetet. A "rák" - látta közelről a maradványát - apró robot volt, beépített lézeres gyilkoló szerkezettel. Ha 	nem bukott volna le idejében, a kicsiny gépezet a testéhez tapad és belemeríti sugarát. Talán már nem élnék, gondolta és újra megtörölte homlokát.
Még lassabban haladt tovább. Időmérőjére pillantott - már több mint egy órája volt a Labirintusban. Néhány elágazás következett, az egyik helyen háromfelé vált a folyosó, ez jó azonosítási pontnak látszott, hát megállt és ismét tanulmányozta rajzát. Talált is egy hármas elágazást, remélte, ez az. Betájolta magát. Sejtette, alig száz métert kellene megtennie a középső folyosón és akkor eljut egy másikra, ahonnan közelebb kerülhet a Labirintus közepéhez.
Mikor felemelte tekintetét, meghűlt benne a vér.
Az egyik folyosó bejáratánál egy emberi csontváz hevert.
Tesseor megint mozdulatlanná merevedett, várt. Lehet, hogy itt is fortélyos szerkezet lapul... ? Ám ezúttal nem fizikai, hanem pszichikai csapda leselkedett rá. Érezte, a háta borsódzik, de nem azért volt lovag, hogy megijedjen. Közelebb ment, leguggolt az egykori holttest mellett, alaposan rávilágított, megszemlélte. Valami gyanús volt neki, de még nem tudta, mi az. Látta a felmeredő bordákat, a medencecsontot, a lábszárakat. A kéz ujjait. És a kissé félrebillent koponyát az üres, baljós szemgödrökkel. Tesseor töprengett. Aztán rájött, mi nem tetszik neki. A csontváz túl szabályos volt, túl szabályosan hevert ott a fal tövében. Ha valóban itt pusztult volna el egy ember, más nyomokat is hagyott volna; ruhái, gombjai, csatja lenne itt, esetleg cipője, időmérője . . . No és a csontváz nem feküdne "vigyázzban". Tesseor közelebb hajolt és megszagolta a csontokat; érezte a tartósító vegyszer ismerős illatát. Valaha, amikor a Hades bolygón élt egy ideig, jól megismerkedett ezzel a szerrel...
Nem halt hát meg itt senki. A Labirintus talán nem olyan félelmetes ellenfél... ? Tesseor nem mondott még ítéletet, könnyelműség lett volna. Szóval az, aki idetette a csontvázat, csupáncsak azt akarta, hogy megijedjenek az esetleges behatolók. Már aki eljut idáig - mert hisz az illető előbb "találkozott" volna a lézeres rákkal és akkor egy idő után valóban itt porladnának csontjai. De ez a valaki nem itt porladt el - mormolta Tesseor és továbbment.
A középső folyosón haladva valóban úgy sejtette, közelebb jutott céljához. De a folyosó egyre keskenyebb lett és ez óvatossá tette. Mi célja lehet ezzel az építőnek... ? Szeretett volna Dedal gondolataiba, akkori szándékaiba látni, de ez persze nem sikerült neki. Nagyon lassan ment hát, többször is megvilágított maga előtt minden lépésnyi padlót, minden falat.
A kellemetlen meglepetés ezúttal a mennyezetről érkezett.
Előbb ökölnyi kő hullott Tesseor fejére, kis sebet ejtett, a lovag azonnal oldalt ugrott. De már hullott a második, meg a harmadik, a negyedik... Futva távolodott volna, de rájött, mind nagyobb kövek esnek és mindig pontosan ott, ahol éppen tartózkodik. "Tömegérzékelőket építettek a padlóba, vagy a falba, vagy mindkettőbe!" Rohant hát előre és remélte, kifut erről a területről, mielőtt félmázsás tömbök kezdenek hullani. Apró ugrásokkal haladt hol jobbra, hol balra, hol kétszer-háromszor is ugyanabba az irányba, szabálytalanul. Mindkét kezével a fejét védte ... A kőeső kíméletlenül bombázta.
De végre túljutott az "aláaknázott" terepen, lihegve támaszkodott a falnak. Körbevilágított. Csak a sima falakat látta, de tudta, ebben sem bízhat túlságosan.
Pihent egy sort, majd körbevilágított. A folyosó ismét kiszélesedett, két elágazást is látott. Izotópos jeleket hagyott a sarkokon és ment tovább. Hirtelen úgy érezte, mintha pókháló akadt volna fejére, arcára - azonnal hátraugrott. Ezúttal is szerencséje volt - a rendkívül finom hajszáldrótok megszakítása újabb mechanizmust indított el. A fali nyílásokból lézersugarak csaptak ki. Tesseor újra a földre bukott. Egy sugár széle a vállát érte, felhasította ruháját és a bőrét is. Vére csordult. Lihegve kúszott el a fal tövében, miközben feje felett az irányítatlan sugarak mindig ugyanarra a pontra csaptak le. Oda, ahol az imént még a feje volt... Amint kívül volt a veszélyes zónán, felült és előkereste sebellátó szereit. Vérzéscsökkentő permetet fújt sebére. Meg is éhezett, hát egyúttal falatozott valamit a magával hozott készletekből. A permet fájdalomcsillapítót is tartalmazott. A lovag megvárta, míg teljesen elmúlik a "támadás" hatása. Még lapult egy kicsit, hallgatózott. De a Labirintusban csönd volt. Mintha nem lakna itt senki... Lehet, hazudott a Legenda? Vagy a Tauro maga is szinte láthatatlan lény, amelyet csak akkor vesz észre a Labirintusba betévedt idegen, ha már lecsap rá ...? Eszébe jutottak a Tizennégyek. Hol lehetnek? Élnek-e még... ? Megpróbálta elképzelni a bikafejű szörnyet, de nem nagyon sikerült. Milyen lehet... ? És igaz-e, hogy most éppen valamelyik szerencsétlen delosit eszegeti? Átharapja a karját, bordáit, élvezettel szürcsöli ki vérét, tépi belső részeit...?
Tesseor figyelt. Nem tapasztalt veszélyre utaló jeleket, ezért felállt és tovább indult. Erősnek érezte magát, és tudta, ha már bejött ide, nem fog kimenni dolgavégezetlenül. Nem engedheti meg magának, ez nagyon megtépázná dicsőségét. Elvégre nemcsak a Taurónak, de neki, Tesseornak is megvan a maga legendája. És ez bizony kötelez. Elveszíthetné mindazt, amit eddig elért. Az emberek bizalmát, az elnyomottak, a szerencsétlenek, a sorstól megtépázottak hitét. Hiszen sokszor ő, Tesseor volt az egyetlen reménye azoknak, akiket az élet - rablók, szörnyek, gazemberek képében - próbára tett és ők saját erejükből nem védekezhettek.
A folyosók többször elágaztak, ezzel a lovagot töprengésre, választásra késztették. Meglepte, hogy az egyik folyosó nagyon alacsony, olyannyira, hogy abban csak négykézláb mehetne tovább. Ez túl veszélyesnek tetszett, nem vállalta. Odább furcsa illat ütötte meg az orrát: pézsma és valami más keveréke, amit még sohasem érzett. Kellemes és mégis szúrós egyszerre... Sokáig kutatott körbe lámpájával, míg rátalált a forrására. Az egyik fal tövében valami sötét massza hevert. A lovag óvatosan közeledett, egész idő alatt figyelt minden idegszálával. De ott nem volt csapda.
Beszáradt trágya feküdt a földön, ám nem volt büdös. Jó ideje ott heverhetett már. Megszáradt és mivel itt legyek sem voltak, hát semmivel sem vonta magára a figyelmet. A szaga, ismétlem a hitelesség kedvéért, amelyre minden krónikás sokat ad - a pézsma és más illatok keveréke volt. Kis túlzással talán azt is mondhatnánk, hogy kellemes vagy közömbös volt, olyan benyomást keltett, mintha a Labirintus része lenne maga is.
Erre járt hát a Tauro! - gondolta a lovag és hátát a falnak vetve, hallgatózott. Most sem hallott semmit, de ez már nem ugyanolyan csönd volt, mint eddig. Bizonyítéka volt rá, hogy itt él a Tauro, hogy ezeken a folyosókon járkál. Akkor tehát nem hazudott a Legenda. Harc lesz köztük ...
Tovább ment. Nem tudta, hány óra telt el hajnal óta, nem is érdekelte. A Labirintusban mintha megállt volna az idő, vagy a furcsa építmény kívül esett az időn? A kozmoszt járva Tesseor hallott már ilyen vidékekről, bár lehet, azok a történetek is csupán legendák voltak?
Körfolyosóra jutott. Ezen körbe-körbe ment, mindaddig, amíg rájött, hogy visszaérkezett a kiindulóponthoz. A Labirintus építője több hasonló csapdát helyezett el; ezekben semmiféle veszély sem fenyegette a hívatlan látogatót, csupán csak idejét és erejét vesztegette, esetleg eltévedt. Ez utóbbi nem fenyegette a lovagot, de időt ő is vesztett. Megállt, pihent egyet, majd megkereste izotópos jelét a falon, letörölte, új utat keresett. Ez széles, biztonságos folyosónak tetszett - de alig indult el benne, egyszer csak falhoz ért. Vége volt a folyosónak. Zsákutca. .. Tesseor halkan káromkodott, most már nem mert hangosan mozogni sem. Csizmája talpát csendesen helyezte odébb. Ismét visszament és keresett egy harmadik lehetséges utat. Ez kissé felfelé emelkedett, majd megint lesüllyedt. Tesseor sejtette, a Labirintus itt legalább kétszintes, az egyik folyosórendszer a másik alatt van. Minden jel szerint a különös építmény egyes folyosói Möbius-szalaghoz hasonlóan kapcsolódtak össze. Ez bonyolította a dolgot; ha betéved a kettős rendszerbe, minden óvatossága ellenére is eltévedhet. És akkor Ariana szerkezete aligha segíthet rajta.
A következő elágazásnál balra ment. Ez a folyosó nem emelkedett, de nem is lejtett. Egyenesen, vízszintesen haladt rajta előre, és már-már úgy érezte, most valóban eljut valahová, amikor ... ismét csak falba ütközött. Itt is szikla állta útját. Visszament az elágazásig. De a másik folyosón is ugyanígy járt, az egyetlen különbség az volt, hogy itt valamivel messzebb jutott el. De tovább nem jutott. Az egész út az emelkedő folyosóval együtt egyetlen hatalmas zsákutcának bizonyult. Visszavonult hát, jóval hátrább, és közben csak a tudat vigasztalta: közeledhet a Labirintus közepéhez. Annak alapján, amit a Labirintusokról általában tudott, sejtette - nem is alaptalanul -, hogy minél közelebb jutunk a megoldást vagy titkot rejtő középponthoz, annál bonyolultabbá válik a megközelítés módja.
Fél óra múlva - letörölve eddigi jeleit - ismét a trágyadarabtól kezdhette. Most jobbra ment. Az elektronikus rajzra rá sem pillantott, kompasza alapján tudta, hogy már nem azon a részen van, feltehetően megkerülte a Labirintus háromnegyed részét, most északnyugaton lehet, a királyi palota felőli oldalon.
Újabb folyosót választott és elindult.

- Mennem kell, Passy - mondta a férfi. Felállt az ágyról. Meztelen testén megcsillant az ablakon beszűrődő napfény.
A királyné nem is nézett oda. Ismerte, nagyon jól ismerte azt a testet. Behunyt szemmel feküdt az ágyon, még benne zsongott az iménti szeretkezés édes ólomnehézsége. Felemelte egyik karját, a lanyha mozdulat talán üdvözlés, búcsúzás akart lenni - de a kar visszaesett a puha ágyneműre.
- Hová sietsz annyira ... ?
A férfi felöltötte ruháját. Tényleg sietett. Folyton egy elektronikus jelzőre nézett, amit a nyakába akasztva hordott. A miniatűr képernyőn egyre-másra villantak fel a színes pontocskák. Dedal komoran elmosolyodott:
- Megyek a Labirintusba. A jelek szerint Tesseor már ott van és hamarosan megvív a Tauróval.
A Labirintuson váratlanul hatalmas üvöltés zúgott végig. Szörnyű hang volt. Behatolt minden folyosóba, zsákutcába, nyílásba. Visszaverődött a falakról, ide-oda száguldott, úgy hallatszott, mintha egyszerre mindenhol üvöltene az a félelmetes valami...
A Tauro ...!
A hang az idegeket borzolta. Ha ember járt a rideg kőfolyosókon, megremegett a lelke, az biztos. Ez az üvöltés egyszerre volt magabiztos elégedettség és fenyegetés is. A szörny elégedetten jelezte, hogy birtokon belül van, hogy ez a homályos falrendszer az ő hazája, otthona, fészke, amelyet megvéd minden betolakodótól - ugyanakkor kiáltásában benne rejlett harci kedve is...
Még Tesseornak is hideg futkosott a hátán. Kővé meredten állt egy elágazás előtt. Az imént azon töprengett, merre menjen - most a hang szerint szeretett volna tájékozódni, ám ez nem sikerült. Nem sikerülhetett. Mindenfelől hallotta a Taurót, és sehonnan sem hallotta - lehetett elöl, hátul, balra és jobbra, vagy tán sokfelé egyszerre. De hogy hol - az a szörnyű üvöltés ellenére is titok maradt. Csak a rémület suhant át a folyosókon.
Aztán csönd lett.
Tesseor kivárt. Tisztában volt vele - a támadás bármelyik pillanatban és bárhol bekövetkezhet. Az állat nyilván megszagolta már az idegen jelenlétét. De több üvöltést nem hallott, hát elindult végre. Újabb csapdáktól tartott, de egy sem került eléje. Mégis - vagy éppen ezért - még lassabban haladt. A csönd, most már tudta: nem igazi csönd. Csak a Tauro üvöltései közti szüneteket jelzi. Ha legalább tudná, mit jelentett az előbbi félelmetes hang. ..? A Tauro haragszik? Vagy éhes? Ha éhes, ki eteti? Nyilván a király bízott meg valakit, hogy mindennap hozzon be ételt neki. Vagy igaz a Legenda és a Tauro emberhúst fal? A delosiak igazi áldozatok, szerepük nem egyéb, mint hogy táplálékai legyenek Kreddan szörnyű állatának? Nem tudta elhessegetni képzeletéből a legvalószínűbb képet: a Tauro már érzi, hogy ő, Tesseor közeledik, feldühödve keresi az ellenséget, fogait csattogtatja, karmait élesíti a köveken, izmai ugrásra készen feszülnek...
Tesseor léptei lelassultak, de nem hátrált meg. A falakat figyelte, a padlózatot, a mennyezetet, úgy haladt előre. Néha beleszimatolt a levegőbe, de még nem érezte a Tauro szagát.	
Sejtette, már közel járhat a Labirintus középpontjához. A félkörös folyosók egyre kisebb ívben kanyarodtak, mintha mindig ugyanazon pont körül haladna. Egyik kezében fegyverét markolta. Furcsa neszeket hallott, amiket nem tudott azonosítani - még sohasem hallott hasonlókat. Nyugtalanul várta, hogy a folyosó végére érjen...
És amikor kibukkant, lámpája fényköre egy nagy testre vetült ... Nem tudott uralkodni magán, kiáltania kellett.
Szembetalálkozott a Tauróval...!
A szörny teste kitöltötte az egész széles folyosót. Nagy volt és fekete. A remegő lámpa fényében még a valóságosnál is nagyobbnak látszott... Néhol szinte fémesen csillant, sötétszürke és fekete szőr borította, teste nagy potrohnak tűnt. Szőre a lábaira lógott, szeme vészesen csillogott, szarvával jobbra-balra döfködött. Mégis volt a fején valami emberi, talán a vonásaiban, a dühösen forgó szemében. Nagy vörös nyelvét kicsapta oldalra és ellenfelét megpillantva, hatalmasat üvöltött. Tesseor kis híján megsiketült. Ám ösztönei nem hagyták cserben, máris felkészült a csatára.
Előrántotta fegyverét. A szörny alig mozdult. Nem is volt helye ehhez - és Tesseor azonnal döntött, hogy ezt fogja a maga javára fordítani.
Lézerpisztolyát a szörnyre szegezte ...
Nem vártak semmiféle jelre. Nem lovagok küzdöttek, nem egyenlő agyak harca volt ez. Mindkét fél arra törekedett, hogy minél gyorsabban támadhasson, minél hamarább érje el azt a helyzetet, amelyet a maga számára, ellenfele kárára jól kihasználhat. Tauro úgy biztosította a hátát, hogy azt egy keskenyebb folyosóba tolta, karmos patáit előreszegezte, két hajlott-hegyes szarva hol jobbra, hol balra vágott, felkapta, majd alattomosan leszögezte a padlóra, előreugrott, és visszavonult ismét... Tesseornak néha alig sikerült elugrania.
A csata legalább negyedóráig tartott. Koherens fénysugarak csapdosták a levegőt, a falakat, testek lihegtek, anyag sistergett és olvadt, ember és állat kiáltott. Tesseor is megsebesült, a bikafejű lény villámgyorsan mozgatta fejét és nemegyszer belehasított volna a férfiba, ha az nem ugrik el idejében. De szarvának hegyével így is elérte kétszer, vérzett hát a combja és a bal karja. A lézersugár kezdetben nem ártott a lénynek, ami megdöbbentette Tesseort. Izzadsággal keveredett égett szőr szaga szállt fel, felforrósodott körülöttük a levegő, a lovagot elkapta a többi harcából már ismert makacs győzelmi vágy, nem, nem hagyhatja, hogy itt pusztuljon ... Vagy ő, vagy ez az állat... Csak egy pillanatra villant belé a kétségbeesett gondolat: veszítene ...? ő, Tesseor, a legendák hőse? Mit gondolnának az emberek? Még eddigi dicsősége is homályba veszne. Sok szerencsétlennek nem lenne többé miben hinnie, mire várnia. Tesseor nem veszítheti el a küzdelmet...! Lihegett, bal kézzel letörölte homlokáról a szemébe csorgó verítéket. Lelkét makacs düh öntötte el, a küzdeni akaráson kívül most már ez is segítette - ösztökélte . .. Ugyanakkor nem tudta megtagadni természetét. Tesseort érdekelte a világ, figyelte annak minden megnyilvánulását. Most a szörny volt érdeklődése középpontjában és harc közben is önkéntelen megfigyeléseket végzett, agya regisztrálta a látottakat .. .
Kétségei támadtak, hogy ellenfele nem is állat. Olyan erővel harcolt, és nem hátrált, nem félt.. . Ilyen lenne egy állat? A lézersugár sokszor egyáltalán nem hatolt bele, vagy egészen másképpen hatott, mint eddig bármikor; különböző színű gázok távoztak a szörny "sebeiből", csak a szőre égett le egyenletes lánggal és nagy bűzzel, de maga az állat alig-alig vesztett erejéből. Akkor sem, amikor a lovagnak sikerült kiégetnie mindkét szemét. A fényüket vesztett nyílások mintha akkor is feléje röhögtek volna, gúnyosan, az állat behúzta vörös nyelvét, újabb rohamra indult... A vehemens támadás elől a lovagnak kellett menekülnie, egérutat keresett. A bikafejű lény makacsul jött előre, nem védte már a hátát, itt Tesseor nem is kerülhetett volna a háta mögé. Hátrálni kényszerült, amaz apró üvöltéseket eresztett meg, visszhangzottak a közeli és távoli falak, üregek, folyosók... A lovag egy pillanatra holtan látta magát, lehanyatlik e piszkos, patáktól és csizmáktól feltúrt padlóra, a szörny összetapossa, megtépi, beleharap, szarvaira hányja... Megrázkódott. Nem, ezt nem engedheti. Élnie kell... Delfa jutott az eszébe, a jósnő gépén világosan látta önnön alakját, amint kifelé tart a Labirintusból, épségben jön majd elő, tehát győzni fog ... Csak a mögötte lépkedő másik alak nyugtalanította ... Tesseor egy keskenyebb folyosóba húzódott, lőtt, lőtt... A hosszú, megszakítatlan sugarak végre megtették a magukét. A kreddani bika, az állam jelképe ide-oda himbálta fejét, szarvai fel-alá táncoltak, dühösen és kimerültén fújtatott, aztán váratlanul. .. térdre rogyott, mintha elkaszálták volna a lábait. Tesseor felemelte fegyverét, attól tartott, amaz fortélyosan tetteti magát, hogy majd ismét támadjon... De ettől már nem kellett félnie. A bika még kettőt fújt, majd végignyúlott a padlón, fejét oldalra ejtette és többé nem mozdult.
Tesseor csodálta, hogy nem lát vért. De még várt. Ha megmozdul az a lény, neki tovább kell küzdenie... Ám semmi sem történt. A Labirintusban ismét eluralkodott a csönd, a bika mozdulatlanul és holtan hevert. A lovag csak saját lihegését hallotta. Hátát a falnak vetve leereszkedett a padlóra, kötszert vett elő. A sebkezelő permetre szüksége volt. A csönd most már végleges lesz. Kreddan emberfaló szörnye nincs többé, ő, Tesseor ismét győzött.
Fegyvere mellette hevert a padlón. Bekötötte combját, bal karját, egy pillanatig még pihent, azon töprengett, mit tegyen most...? Le kéne vágnia a szörny fejét és magával vinnie, hogy odakünn elhiggyék: győzött. Aztán a nyugtalan gondolat: miért nem vérzik ez az állat...?
Nem hallotta meg, amikor valaki odalopózott mellé. A hívatlan jövevény nagyon csöndesen jött. Lehajolt, felkapta Tesseor lézerpisztolyát, visszavonult kissé messzebb és csak akkor szólalt meg:
- Üdvözöllek, nemes lovag.
Tesseor felpattant. Pisztolyát kereste, nem találta, és tudta,; csapdába esett. Fegyvertelenül állt szemben az ismeretlennel.
- Ki vagy? - kérdezte rekedten. Bár a hang ismerősnek tetszett.
- Nyugodtan világíts rám. Nem titkolom kilétemet. Dedal vagyok.
Nem a krónikás feladata, hogy leírja, mit érezhetett akkor Tesseor, a rettenthetetlen lovag. De mivel mindnyájan tudjuk, hogy ő valóban a rettenthetetlenek közé tartozott - és ilyenekből bizony nagyon kevés járja ám az emberektől lakott világűrt! -, hát feltételezzük, nem rémült meg. Az is biztos ugyanakkor, hogy nem volt, nem maradhatott halálosan nyugodt. Sejtette első találkozásuktól, hogy Dedal nem kedvelte meg őt, és most, ilyen körülmények között... Nem sok jóra számíthatott. De Tesseor volt, akkor is, ott is, és biztos, hogy egy pillanatnyi rossz hangulat és lázas töprengés után már férfiasán nézett ellenfele szemébe. Tőle tudjuk, hogy beszélgetésük így folytatódott:
- Mit kívánsz tőlem? - kérdezte a lovag.
- Ezt inkább nékem kellene kérdeznem, kedves lovag - Dedal hangja gunyoros volt, de nem ellenséges. Akkor nem. - Hiszen te jöttél be törvény tiltotta módon az általam épített Labirintusba, amelyet én a magam területének tartok.
- Itt Mynos király az úr - mondta Tesseor, már halkabban. Dedal jót kacagott:
- Tréfálsz, ugye ... ? Tudom, hogy információkat gyűjtöttél Knosurban, hát biztosan hallottad azt is, ezen a bolygón nem Mynos uralkodik, hanem én.
Tesseor hallgatott. Bármit szólt volna, esetleg rosszul jár. Dedal viszont nem hallgatott, éppen ellenkezőleg. Elemében volt, úgy viselkedett, mintha egy gát szakadt volna fel benne:
- ... De ez nem is fontos. A lényeg az, hogy tudtam: ide fogsz jönni. Eléd küldtem hát a kis Taurót, tartson fel, ha tud. Az eredmény az lett, amire számítottam: Tauro-2 nem volt számodra méltó ellenfél, legyőzted őt. Azt is mondhatnám, könnyűszerrel... Hisz szemtanúja voltam küzdelmednek.
- Tauro-2 ...? - kérdezte a lovag. Kezdte sejteni, mi történt. Miért nem vérzett az az állat...
- Persze, lovagom. Remekül harcoltál, azt meg kell hagyni. Mivel azt hitted, igazi az ellenfeled, beleadtad minden erődet és ügyességedet ebbe a küzdelembe. Azt hitted, ez a végső harcod Kreddanon ... Ismétlem, minden elismerésem a tiéd, és ha valaki valaha még kérdezősködni fog felőled, magam leszek az első tanú, aki pártodat fogja. Szép harc volt, Tesseor.
A lovag már nem figyelt rá, gyors léptekkel az állat teteméhez sietett, megragadta égett szőrét, próbálta felemelni a fejét. . . Nagyon nehéz volt, alig tudta mozdítani. A fej mereven, mozdulatlanul tapadt a testhez, nyoma sem volt rajta a holt állat tehetetlenségének. Dedal mintha kissé szégyenkezett volna:
- Nem tökéletes változat. Azt is mondhatnád, primitív gép. Robotállat. Az igazi hasonmásának szántam, ám végül annyi konstrukciós problémám támadt vele, hogy már alig hasonlít AHHOZ... No és túl nehéz, túl kevéssé mozgékony. Többek között ezért is győzhetted le.
Tesseor még néhány helyen megérintette az állatot - a robotot - és megsemmisülten állt meg előtte. Erre nem számított. Kit, mit győzött hát le ...? Most már látta, a szőr alatt égett fémpáncél van, a szarvak ötvözetből készültek, a szemek egy elektronikus vezérlés vizuális érzékelői voltak - míg lézersugarával ki nem égette őket... Felállt, Dedalra nézett:
- Miért tetted?
A konstruktőr mosolygott. Az a mosoly szinte az arcára fagyott:
- Hogy miért építettem egy műállatot, azt kérdezed... ? Miért ragadtam magamhoz a hatalmat e bolygón, miért kísérletezem, miért építettem a Labirintust, és miért tettem ezer más dolgot... ? Hisz ember vagyok én is, tennem kellett valamit, és ezután is cselekedni fogok. Sok oka van ennek. De ha velem tartasz, látsz majd mást is. Nagyon fogsz csodálkozni.
Tesseorban még nem ült el a nyugtalanság:
- Miért mennék veled ... ?
Dedal egy pillanatig mozdulatlanul nézte a férfit, aztán alig észrevehetően felemelte a lézerpisztolyt. A sugárvető nyílás Tesseorra irányult. Akkor a konstruktőr megismételte:
- Tarts velem.
Tesseor nem tehetett mást, elindult.
Egy keskeny folyosón mentek. Elöl Tesseor, mögötte Dedal. A konstruktőr még mindig kezében tartotta a lézerpisztolyt, ár Tesseor lassanként megfeledkezett erről.
Mind nagyobb lett ugyanis a fény. Már nem volt szüksége a lámpájára, a fény szinte a falakban rejtőzött, onnan sugárzotta ki. A lovag érezte, hogy valami nagyon világos helyiséghez közelednek. A két férfinak árnyéka támadt; egyre erősebb vonalú, mind feketébb árnyék mozgott a falakon.
Dedal ekkor megszólalt:
- Semmit sem értesz ebből a világból, lovag. Semmit. Olyan vagy, mint a gyermek, amely tegnap született. Azt akarom, többet tudj.
- De miért? - kérdezte Tesseor. Dedal csak kis késéssel válaszolta:
- Itt engem mindenki gyűlöl. Te messziről jöttél és semmit sem tudsz rólam, rólunk . . . Szeretném, ha megismernél.      '
Tesseor még nem tudhatta, hogy Dedal feltaláló is egyben, akit ezért Knosurban senki sem becsül - sőt, nem is nagyon tudnak erről. Az ottaniak számára Dedal egy kissé különös figura volt, a pletykák szerint a királyné szeretője, aki időnként gyanús dolgokat művel. Nem sejtették, hogy a férfi tudósnak tekinti magát, és nem is alaptalanul... A feltalálók minden korban szenvedtek a megbecsülés hiányától. De szenvedtek a túlzott magabiztosságtól, környezetük ellenséges magatartásától is.
- Gyere velem - mondta ismét Dedal és Tesseor engedelmeskedett. A fény már kitöltött mindent. Hatalmas barlangba érkeztek, ahol a lovag számtalan nyomát látta az emberi tevékenységnek. Kábelek lógtak a falakon, világító testeket építettek ügyesen a kövek közé, kis erőmű is akadt az egyik szélén, a fal tövében. A terem közepén jól megvilágított asztalok, gépek. Valóságos laboratórium. A lovag nem sokat értett ugyan ezekhez a dolgokhoz, de annyi tapasztalata azért volt már - illusztris vendégként nemegyszer meghívták neves kutatók munkahelyére is -, hogy tudja: itt élettani kísérletek is folyhatnak. Látta a genetikai anyagok táblázatait, több kézitáblázat hevert ott "hibrid duplex", "intermedier" "transzformáló DNS" és más feliratokkal. Némely áttetsző tégelyen a felirat: "Arginin minimál táptalaj", "Replika", "Azonos pozíciójú kolóniák". Dedal megállt az asztal mellett, válla fölött visszanézett Tesseorra:
- Lovag, hallottál már a mutagén hatásról... ? Kettős bázis-párváltozásról? - újabb edénykéket mutatott. Tesseor szeme előtt sebesen villantak el a rövidítések: CG - TA, AT - GC .!. Látta a feliratokat is: Etil-metánszulfát, Hidroxilamin - ám Dedal folytatta: - És hallottál a konstans régióról, a variábilis régióról, delécióról és inverzióról... ? Imaginális korongról, génkonverzióról, spontán mutációról...?
- Nem - rázta fejét Tesseor, és nem érzett egy cseppnyi bűntudatot vagy zavart sem. Bármennyi szakszót sorolt volna fel a konstruktőr, ő ebből csak annyit tudott meg, hogy Dedal genetikával is foglalkozik. Ez egyértelmű. Körülnézett. Más nagyméretű asztalokon kísérleti állatok test- és szövetdarabkái úszkáltak különböző tartályokban. Mindenféle színű folyadékok a kémcsövekben, kis és nagyobb tartályokban. De egyetlen berendezés sem működött. Tisztaság és csend uralta a nagy barlangot.
- ... A represszióról, a rekombinálásról, a hibrid izolálásról centrifugálással. . . ? - Dedal nem is várt válaszra, elégedetten mosolygott. Eltette a lézerfegyvert, nem tartott már Tesseortól, és igaza volt. A lovag nem azért jött a Labirintusba, hogy Dedallal vegye fel a harcot. Dedal ember volt, és nem gonosztevő. Legalábbis a lovag eddig nem győződött meg ezen tétel helytelen voltáról. Igaz, fegyverrel kényszerítette ide, de Tesseor maga is kíváncsi volt erre az emberre. Érdekelte, mire jutott - teljhatalommal a kezében? A zsarnokok lélektana már régóta foglalkoztatta. Találkozott ilyenekkel más naprendszerekben is.
A két ember továbbment a laborasztalok és műszerek között. Dedal megállt egy hatalmas hűtőtartály előtt. Tesseor az ellenkező oldalról közeledett, belenézett:
Megrázkódott.
Az átlátszó üveglap alatt halott emberek hevertek. Legalább hét vagy nyolc fiatal férfi és nő. Tesseor egyiket sem ismerte, de olyan érzése volt, mintha némelyik arcot már látta volna valahol ... Lassan felnézett. Dedal is őt figyelte. Sötét szemében kíváncsisággal vegyes óvatosság ült. A csönd rájuk szakadt, majd a konstruktőr végre megszólalt:
- Emberekkel is kísérletezem, lovag.
Tesseor érezte, hideg futkos a hátán. De nem hátrálhatott meg. Ha szörnyekkel vívott csatákat, emberektől sem retteghet, Különben is, Dedallal talán nem kell megküzdenie. Legalábbis a férfi szemében nem látott ellenséges indulatot, és Tesseor még hitt az emberek szemének. Dedal talán gyilkos...? Nem kell saját kezűleg ölnie, ez biztos, mégis rendelkezésére állnak a halottak, amelyekkel kísérletezhet. Tesseor megnedvesítette ajkát:
- Azt hiszem, némelyiket Deloson láttam.
- Igazad van. Akadnak itt a Tizennégyek közül is. Meg elítéltek Knosurból, csavargók és hajléktalanok, akiket senki se keres már.
- Ezért létezik hát az ember-adó? Ezért küldenek évente tizennégy szerencsétlent Delosból? - kérdezte a lovag. Hányingere támadt, de uralta magát.
Dedal bólintott:
- Pontosan így van. Ezt a dolgot én találtam ki, és Mynos természetesen beleegyezett. Egyenesen kapóra jött neki, meg akarta büntetni a lázadó kedvű delosiakat... Kihirdette, mint saját törvényét... Azóta mindig van anyagom a genetikai kísérletekhez.
Tesseor némileg megnyugodott. Végtére is, Kreddan egy fő állam, számíthatott arra is, hogy itt nem minden dolog és nem minden ember teljesen normális, nem is beszélve a körülményekről. A dolog persze megrázta, de mivel ezzel sem első ízben találkozott már, hát igyekezett túltenni magát rajta. Körülnézett. Néhány más tartályban állatok hulláit látta.
- Sejtem már, mit művelsz, Dedal.
A férfi egyáltalán nem szégyenkezett, ellenkezőleg. Széles karmozdulattal mutatott körbe, szeme szikrázott:
- Óriási munkában vagyok, már egy évtizede . . .! Fogalmad sem lehet, milyen nehézségeket küzdöttem le eddig. A kimérák területén eddig a tudomány nagyon keveset tett. Mondhatnám, szinte semmit... A múlt századokban néhányan tevékenykedtek csupán, Lirrov, Mangel és Bronn ... De ők sem jutottak messzire. Mert bár ősidők óta tudjuk, hogy a genetikai kódrendszer a vírusoktól az emberig azonos, és hogy a négy bázissal, mint molekuláris jellel le tudjuk írni egy szervezet - bármilyen szervezet! - felépítésének egész alaptervét, azért nem mindenki számára egyértelmű, hogy akkor keverni is lehetne az emberi és állati szervezetet... Pedig a guanin, citozin, tinin és adenin erre is lehetőséget ad. De a gyengelelkűek féltek a következményektől, és az elméleti lehetőséget soha nem merték gyakorlatban kipróbálni. Ott álltak századok óta az ajtó előtt, előttük volt a zár, kicsit kellett volna keresgélni a felnyitás módját, és máris átléphetik a küszöböt... De nem, maguk gyártotta ellenérveket hangoztattak, a kutatók nagy része összebeszélt és fogadalmat tett, hogy a genetikának ezt a területét nem érintik. Olyanok voltak, mint a gyerekek ...! Mint valaha régen, még a földi időkben, amikor a vallási csoportok kiátkozással fenyegették a titkok feszegetőit... Ostobák, ostobák - Dedal szeme valóságos szikrákat hányt, ahogy hangját felemelte: - Pedig ez az egyik legérdekesebb téma! Itt kellett volna már régen előbbre lépni! A természet semmit sem tart természetellenesnek, amire maga ad lehetőséget! Ez az érv persze soha nem jutott eszébe egyik ,,tudós"-nak sem ... Ha adott a citozin, ha ismerjük a tinint és adenint, ha már mindent tudunk a guaninról is ... Mire várjunk? Az ajtó felnyitható, és mögötte egy teljesen új terület vár ránk ...!
Dedal elhallgatott. Tesseor még mindig a halottakat nézte. ,Két világban vagyunk már - gondolta. - Ők átlépték a határt, amelyet egyszer én is átlépek majd. Hová lettek ... ? Lettek-e valahová? Míg éltek, biztosan azt hitték, az élet a legnagyobb kincsük. Ahogyan mi is ezt hisszük. Pedig lehet, a lényeg valahol egészen másutt rejtőzik ..."
Dedal nagyot sóhajtott:
- Mennyit bajlódtam a speciációval.. . Hisz új fajra volt szükségem s azt akartam mindenáron kialakítani. Állat az emberben, vagy ember az állatban? Nem mindegy? Baktériumokkal vittem át a géneket, számtalan esetben alkalmaztam speciális transzdukciót... Ez olyan, mint a művészet! - csillogott a szeme. - Annak is a legmagasabb fajtája: a teremtés művészete! Szinte a semmiből, már meglévő közönséges és unalomig ismert élő anyagok parány részeiből létrehozni valami egészen újat. . . Micsoda érzés!
Tesseor már nem figyelt rá. A hűtők között lépkedett! Szörnyszülötteket is látott. Kétfejű macskákat, háromkarú csecsemőket, kardfogú nyulakat, hatlábú patkányokat. És mindegyiken fejoperáció nyomait. Dedal követte, mindenütt mögötte ment, a látottakról beszélt, de most kissé másképpen:
- A csodalényeket nem mutattam meg senkinek, csak a fiamnak ... Csupáncsak a gyakorlatszerzés kedvéért foglalkoztam velük. Az igazi a genetika volt. A nagy tervem pedig .. 1 Emberállatot, vagyis igazi kimérát hozni létre, majd amikor az készen van:    a   tulajdonságait    megerősíteni mechanikus úton ...! Acélizmokkal, szuperérzékszervekkel és hihetetlen kitartással rendelkezne az a lény, amely már amúgy is jóval kitartóbb az embernél és ami fő: okosabb is nála! Képzeld csak el, lovag: mire lenne képes az az ember, aki roppant művelt mint ember, de úgy érzékeli a világot, mint egy célraorientált robot, vagyis három-négy hullámhossztartományban látja a világot, infra- és röntgensugarasan is, van beépített radarja és mindezeken kívül mesterségesen felerősített izomrendszere így ráadásul olyan gyorsak a reflexei, mint egy tigrisnek. .. ? Ha ilyeneket küldünk ki a világűrbe, új bolygókat felkutatni, meghódítani, tömeges betelepítésekre előkészíteni...! - Dedal nagyon belelendült. Tesseor csak nézte a férfi lelkes arcát, látta szeme csillogását. Aztán tekintete visszatért a tartályokra, ahol halott emberek és állatok feküdtek. Lecsillapodott. Nem úgy a konstruktőr:
- ... Félre az ál-etikával! Hatszáz éve megtorpedóztak minden kiméra-kísérletet, soha nem engedték meg senkinek, hogy érdemben foglalkozzon a dologgal. Mindig megálljt kiáltottak, ha valaki már-már átlépte a határt... pedig ez is tudomány, ennek is van értelme, célja! - valósággal kiabált. - Ez is előbbre vinné az emberiséget! Ám ezt annak idején hiába magyaráztad nekik. Ostoba fajankók...! Ne hidd, hogy rögtön így kezdtem - széles gesztussal mutatott körbe. A teremben fényárban úsztak a steril műszerek, a tartályok, az asztalok. - Attenon és másutt éppen eleget kilincseltem, de ahol csak előálltam terveimmel, azonnal abbahagyatták velem. Galaktikus tudományos nagydíjakkal jutalmazott professzorok és akadémiák elnökei próbáltak rábeszélni, mondjak le álmaimról. Én persze nem adtam fel, többször is nekifutottam a dolognak, támogatást és eszközöket szereztem . . . Ám bárhol kezdtem eddig hozzá, már az elején arra kényszerítettek, hagyjam abba. Elüldöztek mindenünnen ... Csak itt, Mynos birodalmában, annak is egy rejtekhelyén dolgozhatok. A Grekko-naprendszer szélén megbújtam és tevékenykedem. Attenon rég elfeledték azt is, hogy léteztem valaha. De vagyok, és visszatérek majd! Megmutatom nekik, mit értem el...!
Tesseor lehunyta a szemét. Eddig csak banditákkal, szörnyekkel volt dolga, oly könnyű volt a választás. Nyilvánvaló volt, ki az ellenfél, és miért az? Mit követett el, milyen büntetést érdemel ? Tesseor soha nem habozott hát.
Egészen addig a napig.
Most lassú léptekkel haladt a tartályok között, aztán egy falhoz érkezett. Optikus jelzőrendszer jelezhette az ember közeledtét egy láthatatlan vezérlésnek, mert a fal külső rétege hirtelen széthúzódott. Tesseor csaknem felkiáltott meglepetésében ...
A falon túl egy fényesen kivilágított másik helyiségbe jutott. Lehet, az is laboratórium volt - bár erre nem sok jel mutatott. Különös készülékek álltak a közepén, műszerek kábelei vezettek beléjük a falakból. Körös-körül a falak tövében szenzoros képernyők, érzékelők - de tulajdonképpen nem volt sok műszer, akadt szabad térség, sőt, az egyik sarok nagyon lakályosan volt berendezve. Széles ágy, asztal, kényelmes mágneses fotelek, tévéképernyő. Kísérletei között Dedal itt szokott pihenni. Legalábbis ezt hitte Tesseor.
Ami a leginkább meglepte a lovagot, az egy test volt, amely egy nagy asztalon hevert. Óvatosan közelített, mert sejtette, hogy AZ él. Nem tudta, miféle lény lehet, de mivel Dedal laboratóriumában volt, abban biztos lehetett: nem szokásos, nem "normális" dolgot fog tapasztalni. És így is lett.
Szőrös, barnásfekete, lónagyságú valami feküdt a hátán, megnyúlt pofája az égnek meredt. Mozgatta vörös szemeit. Füleket Tesseor nem látott, farkat sem. A lábak kissé a medve vagy tigris talpaira emlékeztettek, mind a négy egyforma volt. Az állat ~ ha ugyan állat volt - szemlátomást nyugodtan hevert az asztal-ágyon, nem volt lekötözve sem.
- Mi ez? - érdeklődött Tesseor. Dedal legyintett:
- Egy régi kísérlet befejezése.
- A hangodból arra következtetek, hogy nem lehetett túl sikeres az a kísérlet - vélte Tesseor. Dedal töprengve nézte az állatot. Talán már a kezében lógó fegyverről is elfeledkezett. Tesseor nem akarta visszaszerezni. Most még nem. Egyre jobban kezdte érdekelni,  mit művelt a konstruktőr.   "Hiszen van időm", gondolta és talán igaza volt. Pontosan még maga sem tudta, miért, de érdekelte ez az ember és a munkája. A lovag a látszat ellenére nem volt félművelt ember, és a "közmondásokon" kívül más is foglalkoztatta. Például az élet. Ő, aki nemegyszer merítette lézersugarait élő emberbe, és tudta, milyen pokoli érzés gyilkolni - még ha igaz ügy érdekében is -, most hirtelen kíváncsi lett egy olyan emberre, aki egyszerre gyilkol és teremt. Aki képes élőt létrehozni. Nem úgy, ahogyan azt minden vagy majdnem minden ember képes, és nem is úgy, ahogy tudósok teszik sok ezer éve, laboratóriumokban. Dedal szemében Tesseor meglátott valamit, ami ennél többet jósolt. Egy ideig azt hitte, a videofilmekben milliószor elcsépelt "őrült tudós" -sémával találkozott, de hamarosan belátta, itt többről van szó. Dedal egész életét feltette arra, amiben hitt. És Tesseor kedvelte az ilyen embereket. Jobban, mint örök ellenfeleit, a banditákat és a szörnyeket. Ez egy tisztább világ volt - a felszínen, a mélyebb rétegekben - tudta ezt Tesseor nagyon jól - éppen annyira piszkos és mocskos ez is, mint a banditák világa. De Dedal mindent egy lapra tett fel, igazi merész játékos volt -mint maga Tesseor. És a nagy játékosok vonzalmat éreznek egymás iránt. Dedal megszerzett egy királyságot, két bolygót hajtott uralma alá - csak azért, hogy tudósként folytathassa kísér léteit. Hol hát az igazság, melyik Dedal az igazi? A királynő szeretője, a labirintusépítő főkonstruktőr, Ikarri apja, szörnyei megálmodója és létrehozója ... ?
Dedal körüljárta az állatot. A lény csak tekintetével követte és nagyon szelíden viselkedett. Néha megmozdította mellső lábait. Tesseornak úgy tetszett, a lény még kábult valamilyen műtét után - ám Dedal eloszlatta tévedését.
- Még nem kapta meg a teljes tudatát.
- Tudatát...?
- Persze, hisz anélkül nem létezhet.
- Te ... te adod neki a tudatot is?
Dedal csak mosolygott. Magabiztosan, büszkén. Az egyik műszerre mutatott, bekapcsolta a képernyőt. Egymást váltottak a bonyolult rajzok. Tervek és biológiai kapcsolatok lehettek, Tesseor csak néhány címszót pillantott meg: Perifériák. Bazálmagvak, mozgások automatizmusa. Szinapszisok. Szinaptikus rések. Depolarizáció és hiperpolarizáció. Szenzoros projekciós mezők. Motorikus, asszociációs mezők. Afferens pályák.
- A legtöbb problémát az emlékezet okozza - mondta lassan Dedal. - Ezeknek a lényeknek nincsenek saját emlékeik, sem tapasztalatuk, minden szükséges információt nekem kell bevinnem az agyukba. És mivel nem miniatűr számítógépekkel, hanem valódi, biológiai agyakkal dolgozom, kezdetben mindent nekem kell betöltenem. Különben a lények mozdulni sem tudnának ...
- Jobb a természetes agy? - kérdezte Tesseor. Az állat közben lassan átfordult a másik oldalára. Hátsó lábai leértek a padlóra. Nesztelenül rájuk állt, de fél testtel még az asztalon hevert és felnyögött. Olyan emberi volt ez a nyögés ...
- Sokkal jobb - bólogatott Dedal. Ő is az állatot nézte. - A természet ezen a téren még mindig jobb nálunk, és sokáig jobb is lesz. Itt nem kell kitalálnom semmilyen genetikái manipulációt, beviteli módszert, cserét, mutanciát... Az agy, úgy, ahogy van, szinte tökéletes. Csak az átoperálást kell megoldani, de azt már vagy ezer éve ismeri a sebészek klánja. Nem reklámozzák különösebben, de azért megtudtam, amit kellett. Átültethetek emberi vagy állati agyat ide és oda, segítenek a medicinrobotok is... A baj máshol van.
- Hol?
- A tudat, az érzékelés, az új helyzet és mindezek különös összekapcsolódásban. A kiméra, vagyis az ember-állati lény vagy embertestű és állattestű egyszerre, vagy csak embertest állati aggyal, vagy állati test emberi aggyal... Nálam ez utóbbi a leggyakoribb. Tehát adva van egy emberi tudat, amelyből előzőleg töröltünk mindent, ez esetben "tiszta" tudattal ébred fel a műtét után - egy állat testében ... Meg kell tanítani az újfajta érzékelési módozatokra és mindenre, ami ebből ered. Tudatosítani kell benne új helyzetét: hogy állat módjára fog mozogni, hogy nem tudja érzelmeit közölni, más lett a helye a világban ... Bonyolult dolgok ezek.
- Nem ... nem beszélnek? - Tesseor az állatot nézte. A tigrislábú, lószőrű, kissé medvepofájú állat hátsó lábaira állt. Egy ideig még rátámaszkodott az operálóasztalra, aztán lassan elhagyta azt, és bizonytalanul lépkedett körbe-körbe. Majd négy lábra ereszkedett - a mozdulat olyannyira ősi és természetes volt, hogy abban a percben Tesseornak eszébe sem jutott: kimérát lát. Az ő szemében az a valami egy állat volt csupán, nem más.
- Áttétel-problémák vannak - mormolta Dedal. - A beszéd nagyon bonyolult dolog. Ha az agy az átültetés után is zavartalanul működik, még egyáltalán nem biztos, hegy megfelelő módon kapcsolhatom a beszédközpont idegvégződéseit a hangképző szervekhez. Egy állatnál ekkor emberi gégét és más egyebeket is be kellene ültetnem, hogy a rendszer működjön. Meg is tettem már, de az eredmény szinte nulla. Mert ha beszél is egy ilyen állat, hát gondold meg te is, Tesseor: voltaképpen mit közölhet velem? Ha állat, csak saját állati lényének eseményeit közölheti. Ha viszont emberi módra gondolkozik tovább, az állati testbe zártság tudatát hamar felismeri, és a tudata - mert az is van neki - nem bírja elviselni.
- Öngyilkos lesz?
Dedal felnézett. Tesseor szemébe pillantott, és elégedetten szólt:
- Röptében kapod el a lényeget, lovag. Nem hittem volna, hogy ilyen sokoldalú vagy.
- Nem csak rablókkal és szörnyekkel foglalkozom, Dedal. Érdekel minden, ami ebben a világban történik, és főleg az érdekel, ami különös.
- Hát különösségben itt aztán nincs hiány ... - Dedal körbemutatott. Akkor az állat megállt előtte és ... megszólalt:
- Dedal... én ... Bord ... vagyok ...
- Igen, te Bord vagy - felelte Dedal fahangon. Az állat egyik mancsával a mellére mutatott:
- Én ... el... megyek.
- Mehetsz - bólintott Dedal. Tesseor kissé döbbenten figyelte a jelenetet. Ez hát Dedal egyik olyan lénye, amelyik emberi aggyal rendelkezik, és beszélni is tud. Tesseor sajnálta. Szerencsétlen lehet szegény. Meddig bírja majd ... ?
- Én ... megyek - mondta ismét az állat, és lassan elcsoszo-gott. Kiment a laborból és eltűnt valahol a kevésbé megvilágított részben. Tesseor elgondolkozva nézett utána, aztán visszafordult Dedalhoz.
- Miért csináltad?
A kérdésben nem volt felelősségre vonás, sőt vád sem. Dedal ezt megértette, halkan szólt:
- Gyakoroltam a Nagy Feladatot... Most már közeledem hozzá. Ahogy mondtam, szuperembert készítek. Mechanikusan, robot- vagy android-módra megerősített fizikai képességekkel, állati lehetőségekkel és sebességgel, ösztönös kitartással - és emberi tudattal, bölcsességgel...
- Gondolod, boldog lesz az a lény?
Dedal úgy mosolygott, mint aki már hallotta ezt a kérdést. És tényleg, biztosan nagyon sokszor hallotta. Nem itt, Kreddanon, hanem még Attenon és másutt, mindenütt, ahol ötletével próbálkozott. Ahonnan rendre eltanácsolták. . . Most hát egyszerűen felelte:
- És mi boldogok vagyunk? Valamilyen őserő, vagy nevezd, ahogyan akarod, minket is idelökött erre a világra. Félig mi is állati testben vagyunk, magasabb tudattal. Ősi ösztönök és réges-régen elfogadott viselkedési formák, kemény tapasztalatok és szorgalmasan végiggondolt ok-okozati folyamatok irányítanak bennünket. .. Lényegében nem sok különbség van köztünk és ezek között.
- Szerinted tehát kell még egy ilyen lény ...? Nem vagyunk elegen mi, emberek?
- Olyan célok várnak ránk, és olyan feladatok, amiket nem végezhetünk el ezekkel az adottságokkal.
- Gépi úton könnyebben pótolhatók talán - ellenkezett a lovag -; űrruhák, oxigéndúsítók, nagyobb hatásfokú lélegeztetők, mechanikus izomgépek, számítógépek a döntések meggyorsítására ...
- Az nem ugyanaz - legyintett ismét Dedal. Ez a legyintés már egészen ismerős volt a lovag számára. A konstruktőr felállt, Tesseor lézerfegyverét szórakozottan köpenye zsebébe dugta. Megtorpant az ágy előtt, arcára most különös, kissé ferde mosoly rajzolódott. Tesseor sokért nem adta volna, ha megtudja, mire emlékezik. .. ?
Dedal becsukta a szemét.
... Azon az ágyon két meztelen test hevert. Passy combjaiban érezte még a kéj hullámait, lassan csitultak el. Dedal arcát még a mennyezet alatt látta az imént, hevült szavak szálltak a levegőben. Ő, Passy is suttogott. Ám a forróság lassan elcsitult, vérük lehűlt. Kielégülten hevertek egymás mellett, szép lett a világ.
A királyné most nem gondolt a férjére. Mynos arca csak egy pillanatra merült fel előtte, gyorsan el is hessegette ismét. Hiszen Mynos valójában már nem is létezik. Él ugyan, naponta találkoznak, de nem az már, aki régen volt. Amikor Arianát hordta a szíve alatt, Passy még szerette is Mynost, legalábbis azt hitte, az a szerelem. A világ akkor változott meg, amikor felbukkant Dedal. Igen, attól kezdve minden más lett...
Oldalt fordította a fejét. Dedal maga volt a Férfi. Életében azelőtt nem sokszor ismerte meg az igazi örömöt. Mynos kelletlenül teljesítette "kötelességét", a dinasztia alapítása sem volt már igazán célja. Lánya aligha uralkodhat majd, de nem érdekelte, lesz-e fia. Mostanában már oly ritkán közeledik Passyhoz. De a királynő nem is bánta. Dedal töltötte be most a világot. Alig egy éve ismerte meg a konstruktőrt, azóta dolgozik Kreddanon, az udvarban. Eljön majd az idő - tudta Passy jól -, amikor pletykálni kezdenek róluk. Ez kivédhetetlen. Nemcsak androidok szolgálnak a palotában, és ők nem találkozhattak másutt. Az élő személyzetnek emberi tulajdonságai is vannak. Csak azok vannak. Nyitva a szemük, a fülük, leskelődnek, hallgatóznak, előbb-utóbb besúgják Mynosnak is, mi történik a háta mögött. Passy mégsem tartott túlságosan Mynostól. Minél jobban megismerte Dedalt, annál biztosabb volt benne, hogy a férfi - az ő férfija - megvédi majd, még Mynos ellenében is. Hiszen Dedal mindenhez ért, és semmitől sem fél. Igazi férfi.
Nem szóltak most. Feküdtek egymás mellett. Lihegésük lassan elcsitult. A láz, ha nem is nyomtalanul, de elmúlott. Tudatukban ott lüktetett egymás léte, nem képzelték el sem a jelent, sem a jövőt a másik nélkül. De volt ott még valami. Egy olyan dolog, amiről már nemegyszer beszéltek előzőleg. Passy sejtette, Dedal most is szóba hozza. A férfiak azt hiszik, utána könnyebben rávehetik a nőt valamire. Néha igazuk van, néha nem.
Dedal megfordult, felkönyökölt. Passyt nézte. "Negyvenéves múlott, de olyan a teste, akár egy fiatal lányé." A férfi tekintete végigsiklott a nő nyakán, mellén. A felálló, még mindig megkeményedő mellbimbókon. Aztán a hasán, combtövének sűrű vöröses háromszögerdején. Szép, most elernyedt lábain. Övé lett hát Kreddan egyik legszebb asszonya. Az biztos, hogy rajta keresztül az egész bolygón befolyáshoz juthat. De a kísérlet. .. Ehhez nőre van szüksége.
- Tudom, mit akarsz mondani - szólott hirtelen a nő. Behunyt szemmel feküdt, mégis érezte magán a férfi tekintetét, jólesett ez a láthatatlan, de nagyon is érezhető simogatás. A vágy simogatása legyezgette testi hiúságát. Keze nyúlt csak Dedal felé. A férfi megfogta, tenyerébe csókolt. Lehajtott feje talán alázatot, könyörgést is jelzett. Ez meghatotta Passyt. Dedalnak nagy szüksége lehet rá, különben nem tenne így.
- Mondd hát el újra - kérte Passy. Hiszen ő még nem is értette igazán, mit tervez Dedal, mire jó az az egész ...? Azzal is tisztában volt, hogy valójában soha nem fogja megérteni, de ez nem is volt fontos. Ha megteszi, csak Dedalért teszi, semmi más nem érdekli. Miért lenne fontos a háttér, az ok, az eredmény? Ha Dedal akarja, és ennyire akarja, biztosan van értelme.
Ugyanakkor Passy azt is érezte, nem szabad rögtön engednie. Sok tízezer éves asszonyi praktikák halvány maradványai ágaskodtak még az agyában, nem, a férfinak nem szabad rögtön engedni, bármit akar is, legyen az akár kicsi, akár nagy dolog. Fontos vagy jelentéktelen apróság. Tett vagy gondolat, sejtés vagy szándék. Várakoztatni, fékezni kell, becsülje meg később az engedékenységet...
Persze nyilván Dedal is tudta mindezt. Várt hát türelmesen. Erős akaratú ember lévén érezte, nincsenek bevehetetlen várak, csak körülmények és módszerek, ügyesség és türelem van. Aki mindent egybevetve kiválasztja a megfelelő módszert, végül úgyis célba ér.
- Tudom, mit akarsz mondani - ismételte Passy. - Hiszen már beszéltél róla. De ... megérted, ugye, hogy van bennem ellenérzés. Olyan az egész, mintha... mintha valamiféle edénynek használnál engem. Mintha én is egy lennék a laboratóriumi kémcsöveid közül. Azok meghosszabbítása időben és térben.
Dedal kicsit csodálkozott - az asszony szóhasználatán. Nem hitte volna, hogy Passy így is tud beszélni. Úgy látszik, eddig félreismerte. Ősi kreddani szokás szerint dalokat is költött, maga énekelte őket - de az más volt. Dedal eddig úgy vélte, a szép szavakat Passy csak olvasta, másoktól hallotta. Most tapasztalhatta hát, hogy magától is eszébe jutnak ilyenek. Ez kissé meglepte, egyben figyelmeztette is. Passyval ezután hát számolnia kell. Nem ostoba liba, akit az ujja köré csavar, és attól kezdve azt csinálja, amit mond neki. Nem. Megvan a magához való esze. Jó lesz vigyázni vele.
- Ne gondolkozz így - védekezett hát kissé erőtlenül, hisz maga is tudta, Passynak lényegében igaza van. - Kihez forduljak a problémámmal? Valami ágyashoz? Polgárnőhöz a városból? Tudod, milyen pletykásak. Ehhez olyan valaki kell, mint te. Így lehetünk benne biztosak, hogy a titok nem szivárog ki... sohasem.
- Mynos, te és én? Nohát! - nevetett keserűen az asszony, szép mellei remegtek, Dedal most sem tudta levenni róluk a tekintetét. - Nem hittem volna, hogy nekünk egyszer közös titkaink is lesznek.
Dedal mély lélegzetet vett:
- Mondtam mar a múltkor, mennyi ebben Mynos szerepe... Ezzel teljesen a magam oldalára állíthatom őt, gondold csak meg! Ő célozgat már jó ideje arra, hogy a régi kreddani mitológia szerint élt valaha a bolygón egy bikafejű szörnyeteg. Mindnyájan tudjuk, hogy az emberek idejövetele előtt nem élt itt semmi, de ő csak köti az ebet a karóhoz. Még azt is mondogatja, hogy a királyi udvarnak szüksége van élő jelképre, miként a régi, valamikori földi udvarokban tartottak élő oroszlánokat, sasokat és más állatokat... Ez kell a lelkének, hát megkapja. Szerencsére a dolog éppen a kutatásaimba vág, engem is érdekelne egy ilyen lény létrehozása. No persze, annyira már ismersz, hogy tudjad: nem fogok "gyártani" neki egy egyszerű bikát. Azt hozathatnánk Attenból is, vannak ott cégek, amelyek tenyészállatokat klónoznak, akár százával rendelhetnénk tőlük megtermékenyített petesejteket... Nekem más kell.
- Kísérlet rajtam - mormolta Passy duzzogva. Hasára fordult. Dedal is így tett, csípőjük összeért, közelről néztek egymás szemébe:
- Mynosnak csak az állami jelkép kell, valami nagyon eredeti, ami a valamikori kreddani bikára emlékeztet. Én viszont többet tervezek ennél. Nem mesterséges, nem androidszerű lényre gondolok. Ez a lény a miénk lenne. .. Igazi genetikai keverékre, amit egy nő ...
- Hallgass - Passy gondolni sem tudott most erre, úgy érezte, felfordul a gyomra. Látta Dedalt, a szőkésbarna haját, orrnyerge fölött az összeérő, sűrű szemöldököt. Szereti ezt a férfit, vagy nagyon kívánja, lehet, végül is egyre megy. Csak ne kínozná azzal a dologgal, olyan ízetlen és annyira nem idevaló ... De látni rajta, nem tud most másra gondolni. Beszélni kell hát vele.
- Nem fog fájni? - kérdezte Passy. Kislányos volt a hangja, olyan gyerek lett hirtelen, aki fél orvoshoz menni. Dedalt ez meghatotta, fél karral magához ölelte:
- Ne félj. Az egész talán tíz percig tart, és nem is komoly műtét... Köszönöm, hogy vállaltad - és megcsókolta, hosszan, szenvedélyesen.
... most ott állt az ágy előtt. Igen, ez ugyanaz az ágy, később áthozatta a palotából ide. Itt is találkoztak Passyval, óh, gyakran voltak együtt. Az emlékek burka lassan lepattant róla, egyetlen másodperc volt az egész, és már ismét itt volt a tudata.
- Mire gondolsz? - kérdezte a lovag.
- Nem fontos - Dedal magához tért. Emlékek . .. ? Nincs értelme emlékezni. Legfeljebb a hibásnak bizonyult út állomásaira, mert azokból tapasztalatokat, következtetéseket lehet levonni. Minden más fölösleges ballaszt csupán. - Gyere, menjünk tovább. Mutatok még ilyen lényeket.
A lovag nem ellenkezett. A barlang-laboratórium másik részén, kisebb fény alatt több tágas ketrec sorakozott. Ezekben állattestű, de emberfejű teremtmények éltek. Az arcuk megint csak a delosi Tizennégyekre emlékeztette Tesseort. Egy sápadt, hosszú hajú lány teste kancaként folytatódott, a szomszéd ketrec rácsfalánál egy csődör állt szexuális készenlétben, szőke emberfeje eltorzult a vágytól, a levegőt szaglászta és kiabált:
- Gyere ... ide ... legyél.. . velem .. . nekem .. .
Tesseor gyorsan odébbment, majd Dedalra nézett szemrehányóan:
- Lealacsonyítod az érzelmeiket. Hiába van agyuk, állatokká lesznek bizonyos helyzetekben.
- És mi nem leszünk azokká.. . ? - vágott vissza amaz gúnyosan. - Nem tudod, milyen érzés nővel lenni az ágyban, nemes lovag?
- Tudom jól - bólogatott a lovag gondterhelten. - De a kettő valahogy mégsem ugyanaz. Tudom, arra célzól, hogy bizonyos percekben mi is állatok vagyunk. De azok csak percek, érted, Dedal? ... Ezek a szerencsétlenek viszont nem bújhatnak ki állattestükből, hogy olykor, akár csak percekre is, emberekké legyenek!
- Nehéz út vezet a sikerhez. Áldozatokra is szükség van, ők az út egy-egy kanyarját, a nagy lépcső egy-egy fokát jelentik -vágta el a vitát Dedal, és továbbment. Tesseor követte. Még néhány ketrecet néztek meg. Az egyikben kígyófejű gyermek tekergett, medvetestű férfi ült apatikusan és szótlanul. Aztán hatalmas akváriumokban delfinek úszkáltak. Ezek még állatok voltak teljes valójukban, talán leendő kísérleti alanyok ...? Dedal nem beszélt, nem mondta el, mire szánja őket. Újabb ajtóhoz értek. Tesseor megtorpant:
- Mutathatsz még ezer ilyen lényt, de nem tudsz meggyőzni. Nem jó úton jársz.
- Tévedsz - Dedal megingathatatlan volt. - Ne is mondd el érveidet, ismerem őket, rengeteg ízben hallottam már mindegyiket. Inkább arra figyelj, amit én mondok el neked, mert hamarosan ez lesz a valóság, az egyetlen reális értékelés. Én leszek az, aki előállítja az új lényt. Azt az embert, aki bejárhatja a kozmoszt. Mi eddig csak néhány galaxist ismertünk meg, hajóink sebessége véges, messze elmarad a fény sebességétől. Ezért hát sok tízezer évig szükség lesz ilyen lényekre. Ezek akár hatszáz vagy ezer évig is élhetnek, hisz agyukat folyton újabb és újabb emberállat-testekbe ültethetik át. Az igazán nagy távolságokba induló űrhajókon e célra programozott medicinrobotok lesznek, és műtők állnak rendelkezésre, ahol elvégezhetik a szükséges műtéteket. Úgy képzelem el az űrhajózást, hogy repül egy hajó, benne valóságos állatkerttel, és néhány, a műtéteken már átesett kimérával. Az állatok menet közben folyamatosan újratermelik magukat. Kicsinyeik születnek és azok felnőnek, mindig, minden útszakaszon és időpillanatban lesz hát utánpótlás, ahonnan az emberszellemű kozmonauták új testeket meríthetnek. Közben persze az agyszövet-tenyésztés is lehetséges lesz már, tehát a felderítő vagy a megtermékenyített petesejtek befagyasztott millióit hordozó űrhajó korlátlanul hosszú ideig repülhet a kozmoszban, míg célba ér...
Állattestű, acélizmú, gyors reflexű űrhajósok? Medvék, farkasok, macskák, lovak, tigrisek képében száguldoznak majd a galaxisok között... ? Tesseor megrázkódott. Nem tudta elképzelni azt a világot... A konstruktőr azonban lelkesen folytatta:
- A Dedal -féle szuperlények lesznek az emberiség követei az igazi, nagy világűrben, mindenhová ők jutnak el majd az ember előtt, mi majd csak követjük őket! A végtelent a szinte végtelen életű lények hódítják meg, nem a véges létű kis biológiai férgek, amilyenek sajnos, mi vagyunk ...!
Tesseor ekkor arra gondolt, ami őt illeti, egyáltalán nem érzi magát "biológiai féregnek", de nem tette szóvá a dolgot. Dedal lecsillapodott. Széles karmozdulattal intett a következő ajtóra:
- Fáradj be, nemes lovag.
Tesseor nem vette észre hangjában a feszültséget. Vagy ha igen, nem gyanított semmit. Dedal már jó ideje ilyen emelkedett hangulatban volt, saját szellemi lendülete vitte előre. Így hitte Tesseor. Most, a konstruktőr mozdulatát követve, belépett a következő helyiségbe.
Ez egy kisebb szoba volt, csupasz falakkal, a közepén fotellel és valamilyen apró géppel a sarokban. Dedal előreengedte a lovagot, megállt a küszöbön, és így szólt:
- Foglalj helyet és indítsd el a készüléket. Kristályról is láthatod néhány olyan művemet, amit nem hozhattam be a laboratóriumba. Ha végeztél, szólíts, itt leszek a közelben - és elment.
Tesseor gyanútlanul foglalt helyet és bekapcsolta a vetítőt. Kellemes zene áradt a hangszórókból, az egyik fal megelevenedett, jókora képernyővé változott. Hatalmas mezőről repülő szerkezet emelkedett fel. Géphang magyarázta, hogy ez egy ősi modellek nyomán épített gázléghajó, amellyel az ember tetszés szerinti magasságba emelkedhet... "Gyere velünk, néző, megtudod, milyen érzés odafent lebegve haladni..."
"Nem is tudtam, hogy Dedalt érdeklik a repülő szerkezetek is. Ma, amikor űrhajók tízezrei száguldoznak mindenfelé, mi értelme lenne egy ilyen ősi, primtív szerkezetnek?" - gondolta a lovag. Ám ahogy mind több képet látott, valami változás állt be tudatában. Kezdetben alig, később egyre jobban érezte. Tesseoron furcsa, idegen akarat vett erőt. Máris a léghajóban volt, emelkedtek. Gyomrában érezte ezt az emelkedést, szeme lelecsukódott, valóban utazott. Fel, felfelé ...! A talaj gyorsan távolodott, ha lenézett, furcsa képeket látott. A talaj mintha gigantikus vetítővászonná változott volna. Egymásba folyó pszichodelírium-látványok sorjáztak. Tesseor kezdetben még érezte, hogy ő és a látványok két különböző világban vannak, de amazok mindjobban áthatoltak tudata falán, végül teljesen a rabjuk lett. Látótere hatalmassá tágult, egyszerre látta a tárgyakat, minden oldalról. Igen különös érzés volt. A talaj mind kisebb lett, mégis, a részleteket továbbra is élesen látta, akár egy magasan szálló sólyom... Ezek az érzések pillanatonként bombázták tudatát, béklyóba verték, utolsó erejével szeretett volna még szabadulni, de már késő volt.
Félig eszméletlenül próbált felállni, de csak imbolygott, végül a padlóra zuhant. Kábult álomba merült.
Dedal ördögi mosollyal tért vissza. Leállította a gépet. Tesseor mellé guggolt és félhangon dünnyögte:
- No, híres lovag...! Most már igazán a kezemben vagy. Neszt hallott, felnézett. A küszöbön Passy állt. Az asszony hajában virág, könnyű nyári ruháján kirajzolódtak teste körvonalai. Arca kislányosan szégyenlős, mint amikor a felnőttek rajtakapták valamin ... Pedig most ő kapta rajta kedvesét. Bűnt sejtett, ismét - mint annyiszor már Dedal személye körül. De nem, még nem szabadulhatott meg a férfitól. Szemében rettenettel, elszoruló torokkal, halkan kérdezte:
- Mit művelsz?
- Kezemben van végre ez az átkozott lovag - sziszegte Dedal gyűlölettel. - Vége a mesés karrierjének! Őt is felhasználhatom a kísérleteimhez...! Mindig egy ilyen tökéletes, harcias, semmitől sem rettegő tudatra volt szükségem, most végre ... megkaptam, az enyém lett!

4.

A rémuralmaknak vannak kicsi és nagy rémei. Még mindig nem tudjuk, közülük melyik az ártalmasabb: a közeli kisebb, vagy a távoli nagyobb ?
L. B. Homeross

- Nem engedem! Ezt nem! - Passy a palota ablakánál állt és messzire tekintett. A város fölött szürkés pára lebegett. A háztetők a levegőtenger partjának tetszettek, néha odébblebbentek az áttetsző foszlányok, szél csapott közéjük. A nő fázósan összehúzta vállán az aranyos kézihímzéssel díszített vörös kendőt. Apja valaha egy vagyont fizetett ki érte.
- Mi az, hogy nem engeded! - Dedal a fotelban ült és a videotelefonszámok jegyzékét nézegette. Ez a jegyzék is a képernyőn ragyogott, kékes betűkkel. A férfi kis kézi hívóján érintgette a szenzorokat, hanyagul, egyetlen ujjal, ahogy szokta.
- Már ez a kérdés is jelzi, mit gondolsz rólam - Passy megfordult. Szép arcán elkeseredés ült: - Egyáltalán nem szólhatok bele abba, amit teszel...?
- Nem - felelte Dedal keményen. Most megtalálta a keresett számot, és mindjárt hívta is. Egész idő alatt nem is nézett az asszonyra.
Passy majdnem élkékült a dühtől:
- Teee ...! Legalább beszélj velem tisztességesen! Nélkülem senki lennél! - Valósággal kiabált, a levegőben megsűrűsödött az izgalom.
- Lehet. De most már vagyok valaki - Dedal nem nézett a szeretőjére. Tekintetét a képernyőre függesztette. Passy keze ökölbe szorult. Mostanában mind gyakrabban veszekedtek. Régebben persze édes volt utána a kibékülés, mindig édes volt, de manapság már ez sem az igazi. Dedal egyre inkább egy másik világban élt. Tíz évvel ezelőtt még bohóságokra is rávehette, ma már alig van ideje számára. Passy ajka keskenyre zárult Gondolhatta volna, hogy ez lesz a vége. A vége ...?
A képernyőn egy nő arca tűnt fel. Dedal azonnal beszélni kezdett hozzá:
- Delfa, én vagyok. Gondolom, megismersz ?
- A te arcodat senki sem felejtheti el Kreddanon, konstruktőr - felelte a jósnő diplomatikusan. Nem először beszéltek már, személyesen is, videotelefonon is. Dedal párszor már felkereste éjnek idején, titokban. Nem örült volna, ha a városban kiszivárog a híre, hogy ő is a jósnő kliensei közé tartozik. Ezt valaki - mondjuk, Mynos - felhasználhatná ellene. Viszont Delfában megbízott. A jósnő - saját érdekében - hallgatni fog.
Passy nem mozdult, nem akart a kamera látószögébe kerülni. De mert Dedal nem küldte ki, hát maradt. Mindenkinek joga van négyszemközt beszélgetni valakivel videotelefonon, az illem Kreddanon is - akárcsak az összes emberlakta galaxisban - azt tanítja, hogy ilyenkor magára kell hagynunk a beszélgetőt. De mert a konstruktőr egyetlen mozdulattal sem jelzett ilyesmit, a királyné ott maradt. Oldalról figyelte a képernyőt.
- Mi a kívánságod? - kérdezte Delfa.
- A jövő egy szeletét szeretném megismerni.
- Idő- és térkoordinátákat kérek - mondta Delfa szakszerűen, minden csodálkozás nélkül. Egy pillanatra kilépett a képből, aztán az automata kamera utána mozdult. Dedal látta, hogy odament a számítógéphez. A Futur-2-es típusú gép már nagyon régi volt; Knosurban senki sem tudta, ki alakította át úgy, hogy jövőt lehessen jósolni vele. Az biztos, hogy amikor Dedal a bolygóra érkezett, Delfa már híres jósnő volt.
- Mondjuk huszonnégy óra múlva, itt a városban.
- Pontosíts, kérlek.
- A palotában és a Labirintusban - Dedal nem szívesen adta ki magát. Márpedig tudta: minden jóslás-kéréssel az ember kiadja belső vágyait. A jósnő anélkül, hogy erre a legkisebb erőfeszítést tenné, megtudhatja ügyfelei legféltettebb titkait, még mielőtt jósolna nekik. Amit kérdeznek, amit tudni szeretnének, az leikük egy darabja, félelmük, szorongásuk, dicsvágyuk része. Valaha az emberek papok vagy pszichiáterek előtt leplezték le magukat, kifordítva bensőjüket és felvizezve-megosztva titkaikat - manapság már csak a jósnő az, aki beléjük láthat.
- Várj egy percig! - mondta Delfa. A pénzről nem beszéltek, ahogyan máskor sem. Minden televíziós szeánsz után Dedal a knosuri belső postahálózaton küldte el Delfának az ellenértéket.
Passy most gyűlölte Dedalt. Ezért is. Micsoda dolog ez ... ? A híres tervező, genetikus, technikus és művész egy személyben, ilyen ostobaságokban hisz. . . ? Szólni kéne Mynosnak, tegyen valamit. Delfát kiűzhetnék Knosurból valamilyen távoli kis pontonszigetre. Mint száműzöttnek, joga sem lenne videotelefonra, számítógépre ... És vajon függ-e attól valami, hogy mit mond most Dedalnak a Futur-2-es gép? A jövő még ezerféleképpen alakulhat, és alakulása éppen tőlünk, emberektől függ.
- Azt hittem, okosabb vagy - mormolta Passy. Mindig így mormogott, ha dühös volt. Dedal nem is figyelt rá. Várta a kapcsolást.
- Rögtön - szólt Delfa. - Kapcsolom a gépet.
A képernyőn egy villanás, és valami szürkeség. Dedal tudta, ez már a jósgépből jön. Feszülten figyelt. Holnap ilyenkor, holnap ilyenkor a palotában és a Labirintusban ...
Passy is megfeszült gerinccel nézte a képet.
A látvány kezdetben zavaros volt. Mintha felhők gomolyognának. Az asszonynak az előbbi szürke párafoszlányok jutottak eszébe. Ha most kinézne az ablakon, ugyanezt látná. Minden délután, alkonyatkor így fest Knosur ege. Mintha az idő egy helyben állna, és semmi sem haladna előre. Pedig sajnos halad - Passy önkéntelenül is arcához nyúlt. Reggeli szépítkezéseiből már tudta, ujjai hol érinthetnek apró ráncokat. Ezek létezéséről talán senki sem tud még, csak ő.
A képernyőn szürke foszlányok gomolyogtak, de nem oszlottak szét, ellenkezőleg, megsűrűsödtek. Dedal végre felfogta, hogy amit lát, nem pára, hanem füst. Tűzvész...? Lángokat nem látott, akárhogyan is meresztgette a szemét. Gerincében furcsa nyomást érzett, akárha egy láthatatlan, ámde nagyon erős kéz szorítaná le fentről a padló felé. Teste húrként meghajlott, vagy csak úgy képzelte .,. ?
A szürkés gomolygásból két alak bukkant elő. Az egyik magas volt, a másik alacsony. Kézen fogva mentek. Elfordultak, így a szemlélő csak hátulról láthatta őket. Arcuk nem volt. Dedal felfedezte a hattérben - miután a füst kissé eloszlott - a palota néhány részletét. Igen, a Labirintus bejáratát is látta. Az a két ember arrafelé igyekezett. Lépteik kimértek, kissé gépiesek, úgy mennek, mint akiket nem érdekel a körülöttük zajló eseménysorozat. Valahol lángok csapnak fel, sercegés hallatszik, emberek kiáltoznak, de a szavukat nem érteni. A két alak eltűnik a Labirintus palota felőli kapujában. Ott, ahol Dedal naponta ki-be járkál. A füsttől eltekintve a jövőkép nem jósol semmi fenyegetőt. Nem ... ?
Megint szürke foszlányok, aztán egy kattanás, és vált a kép Delfa áll a kamera előtt:
- Ennyit mondott a számítógép, Dedal. Dedal mély gondolataiból ébredt:
-Ó Hogy . . . ? Ja, igen. Köszönöm, Delfa, a többit a szokásos módon intézzük - megérintett egy szenzort, a képernyő kihunyt. "Hogyan csinálja Delfa? - töprengett a konstruktőr. -Bárki kér tőle jelentést a jövő egy kis szeletéről, a gépe csak arra az egy személyre vonatkoztatva mutatja meg azt. Szóval nem a gép dolgozik jóslás közben, nyilván nagy szerepe van benne Delfának is..."
Passy közben magához tért, elfelejtette, hogyan bánt vele az imént a férfi. Ahogyan máskor is. De nem állt szándékában békén hagyni.
- No, most elégedett vagy? - kérdezte gúnyosan. Dedal nem válaszolt. Töprengve nézett maga elé. Egy nagyobb és egy kisebb alak... ? Ha a gép valóban a kérdező saját jövőjének egy kis részletét vetíti ki - márpedig eddig mindig, mindenkinek ezt vetítette le -, akkor az egyik alak, a magasabbik, biztosan ő maga volt. De ki a másik? A válasz kézenfekvő volt: Ikarri, a fia.
- Beszéljünk csak Tesseorról - folytatta Passy. - Ostobaságot tervezel, érted? Soha nem szóltam bele az ügyeidbe, eddig nem.. .
- Akkor most se tedd.
- ... de ezúttal mégis megteszem, Dedal. Az az ember nem ilyesmire valói Hagytam, hogy évente tizennégy férfit és nőt veszejts el, és a knosuri csavargókért és árva gyerekekért sem szóltam. De ez már sok! Amit tervezel, az a bűnnél is több: hiba lesz. Nem számolsz a következményekkel!
- Lám csak! - Dedal úgy nézett rá, mintha most venné észre először, hogy a szeretője is itt van, ebben a szobában. - Tetszik neked a fiú, igaz? Lejárt az én időm, ő lesz az új kegyenc? Netán őt is idehozod az udvarba ... ?
- Nem rossz ötlet - vágta rá Passy, csak hogy dühítse a férfit, de aztán magában komolyan elismételte: "nem is rossz ötlet".

Tesseort kábult álmában kidobták a léghajóból. Hosszan zuhant, aztán fájdalmasan esett a földre. Lehet, ez a fájdalom ébresztette fel végleg. Lassan tért magához.
A padlón feküdt, a fotel mellett. A képernyő tompán, üresen fénylett. A szobában csend volt. A lovag feltápászkodott, fejében zúgás és csörömpölés, hasogató fájdalom. Előbb csak állt, majd óvatosan megmozdult. Kényszerképzete támadt, hogy ha túl gyorsan lépked, szétesik a feje, a teste, mindene olyan törékenynek tetszett, ráadásul olyannak, ami szét akar hullani. A kilincs helyén nem volt semmi, a nyitógombot is hiába nyomogatta. Öklével megverte az ajtót - belenyilallt a fájdalom, de érezte, lassan elmúlik a kábultsága. Még nem emlékezett tisztán az eseményekre. Mi történt. . .?
- Dedal, nyisd ki!
A név szinte magától bukott ki ajkán. Dedal, hát persze. Ő hozta ide, és valami filmről mesélt, vagy miről is ...? Rávette, nézze a képernyőt. Nyilván tudatalattiküszöb-film volt, aljas programozók még aljasabb terméke. Nem hitte volna, hogy ezt már Kreddanon is ismerik. Az ördögbe ...! A feje még fájt, néha duplán látott. És utána ... mintha más szavak is elhatoltak volna tudatába. Valaki beszélt itt róla. Mit is mondott... ? Kínlódva igyekezett megrendszabályozni emlékezetét. Aztán megint nekiesett az ajtónak, öklével püfölte:
- Hé . . .! Nyissátok ki!
Bárhogy is fülelt, nem hallott választ. Közben a fájdalom kiszállt a fejéből, elmúltak a látási zavarok. Egy perc, és visszaemlékezett a történtekre is. Élesen, világosan. Hogy milyen ostoba volt...?! Hiszen nem szabad megbíznia Dedalban. Senkiben. Ez egy ellenséges világ. Megtapogatta zsebeit - szerencsére nem hiányzott semmije. Dedal csak a fegyverét vette el tőle, még az ál-Tauro "holtteste" mellett. Ha kijut innen, visszatalálhat Ariana sugárzó jelei segítségével.
De hogyan jusson ki...? Ha Dedal nincs itt, kire számíthatna? Aztán eszébe jutott valami, már kiáltott is:
- Bord ...! Boooord ...!
Megismételte néhányszor, végre mormogást hallott odakint-ről.
- Én ... vagyok ... itt - szuszogta az ajtó túloldalán az állat.
- Nyisd ki az ajtót, Bord!
Csönd, nem volt válasz. Tesseor megismételte a parancsot. Minden reménye abban volt, hogy ez az ajtó - lévén belső, jelentéktelen nyílás - nem különleges kódjelsorozatra reagál. Akkor választ kapott:
- Te nem vagy ... Dedal.
- Nem vagyok az - egyezett bele Tesseor gyorsan. - Éppen ezért kérlek, nyisd ki. Te sem szereted Dedalt, igaz?
Megint csönd. Az az idegesítő várakozás. Ha most jönne Dedal... gondolta villámgyorsan a lovag.
- Nem ... nem szeretem - hallotta a halk választ.
- Akkor hát nyisd ki! Dedal zárt be engem - hirtelen sejteni kezdte, miről is beszélt az az ismeretlen valaki ott mellette amikor ő kábultan ült a székében. - Velem is azt akarja tenni amit veled, Bord . ..!
Tesseornak most eszébe sem jutott, milyen különös helyzetbe került. Egy állattal beszélget. És attól az állattól függ, hogy kijuthat-e a csapdából? Még mindig dühös volt magára, hogy ilyen naiv és együgyű módon lépett a hurokba.
Az ajtó végre felpattant.
Bord medvepofáján mintha őszinte érdeklődést látott volna a lovag. Vagy inkább a szemében . . .? Ösztönösen a kezét nyújtotta, hálásan. De észrevette a helyzet fonákságát. Bordnak tigrismancsai vannak . .. Méghozzá komoly karmokkal ujjai végén. Tesseor gyorsan visszahúzta a kezét.
- Köszönöm, Bord.
- Veled is ezt tenné ... amit velem? - kérdezte az állat. Némelyik hang nehezen törte át torka gátjait. Tesseor egy pillanatra megfeledkezett mindenről. Sajnálta Bordót és társait. Körülnézett. A csökkentett világítás fényében is látta a ketreceket. Hallotta a delfinek medencéje felől a csobbanásokat. Valahol morgott egy medve, patáival dobolt egy ló. Ló - vagy ember.
- Szegény kimérák - mondta hangosan. Bord talán kiérezte hangjából, mire gondol. Vagy értette a szót is? Mindenesetre bólogatott. A mozdulata annyira emberi volt, hogy Tesseor felemelte a kezét, megsimogatta a lószőrös fejet:
- Kösz, Bord, menj vissza. Ne tudja meg Dedal, hogy te nyitottad ki nekem az ajtót.
- Nem ... mehetek ... veled? - kérdezte Bord. Tesseor a fejét rázta. Bord erre szomorúan elcsoszogott. "Hátráltatná a tempómat", mondogatta magának a lovag, de tudta jól, ez csak ürügy. Az igazság az volt, hogy nem bírta volna elviselni a fura lény társaságát.
Nem töprengett azon, honnan tudja: Dedal vele is kísérletezni akar. Amiről az imént azt hitte, emlékezik, az talán a normális emlékezet volt. Amikor elkábult a tudatküszöb-filmtől, tudata alighanem még nyitott volt annyira, hogy meghallja a konstruktőr szavait, amikor már rárohant a kábulat. Fülei befogadták a hangokat, elraktározták értelmüket, és az a jelentés most érkezett el az agyába. Körülnézett. Szabadulnia kell innen, megtalálnia az igazi Taurót...
Sietve ment, végül futott. Rácstól rácsig, ajtótól ajtóig. De nem telt bele öt perc sem, megértette: kiszabadult ugyan abból a szobából, de a laboratórium összes nyílását egy központilag vezérelhető automata őrzi, azt pedig biztosan Dedal programozta be.
Nincs hiát kiút...?

Aznap éjjel Knosur városában is történt néhány érdekes dolog. Ismeretlen személyek egy videokristályt terjesztettek. Jó pénzért árulták, arcukat eltakarva. Suttogva ajánlották a nem mindennapi portékát. Sokan hajlottak is a vásárlásra. Néhány éjszakai mulató tulajdonosának is felajánlották a vételt, sőt, nekik részleteket is vetítettek a filmből. Hajnalra a városnak legalább tizenöt pontján mutogatták már a filmet...
... amelyen Passy és Dedal szeretkeztek. Nem tudni, kik és hogyan készítették azt. A feltételezések szerint a királyi udvar valamelyik szolga-androidjában cserélte ki valaki a programot, és a gép attól kezdve úgynevezett "bővített programmal" dolgozott. Vagyis elvégezte az összes ráosztott munkát, ahogyan addig, ezért senki sem vehette észre, hogy ez az android valamivel többet is tud. Bizonyos időpontokban - nem tudni, ezekről az android maga szerzett-e tudomást, vagy talán rádión távirányították? - belopózott Dedal hálószobájába, és rejtett kamerával filmre vette Passy királyné és az udvari konstruktőr mutatványait. "Egészen jó kis lepedőakrobaták mindketten" - mondogatták hajnaltájt a városban. Kapatos férfiak tárgyalták már az utcán is Passy királyné testének előnyös és hátrányos oldalait. "Ahhoz képest, hogy van vagy ötvenéves, öregem ...! Láttad a melleit? És a combját?" "Nem azért mondom, de ha az én negyvenéves feleségem csak felerészben lenne olyan találékony, mint az a nő ..." "De azért Dedal sem volt rossz, mi? Háromszor is nekiszaladt..."
Mire reggel lett, az udvar besúgói is tudomást szereztek a filmről, sőt egyiküknek sikerült személyesen is megtekintenie azt. Felháborodottan és kissé félve szaladtak a palotába, hogy jelentsék a dolgot. Mindenkit izgatott, mit szól majd mindehhez Mynos, a király ... ?

Tesseor nem talált kiutat. Időmérőjén látta, hogy már hajnal 1 felé jár az idő. Úgy látszik, sokáig hevert eszméletlenül. De most nem is az idő múlása, mint inkább a szabadulás esélyei izgatták. Körbejárta a nagy labort, de a kijárati ajtókon mindenütt kódzár állta útját. Leült, nem akarta látni az állat-ember kimérákat sem, kezébe temette a fejét. Nem esett kétségbe, ez nem volt szokása, de erősen törte magát, hogy kitalálja a menekülés lehetséges útját. A laboratóriumban lévő vegyszerekből talán lehetne valamilyen robbanóanyagot keverni... ? Tesseor nem volt a vegyészet tudósa, de azért ezen a téren is ment volna valamire. Ám ekkor olyasmi történt, amire nem számított.
Az egyik ajtó nesztelenül kinyílott és a küszöbön Passy királyné állt.
Az asszony most kivételesen szép volt. Nem véletlenül. Nagy műgonddal készítette ki arcát, hozta rendbe haját. Barnás bőre a nagyon halvány tejeskávét utánozta, szemöldökét feketével húzta ki, ajka izzón piroslott. Ezúttal vörösesbe játszó hajkoronát viselt, ez szépen keretezte az arcát, fejét. Mélyen kivágott ruhája láttatni engedte formás kebleit. Érződött, hogy tisztában van saját értékével, tudja, hogy a férfiak megkívánják a testét rögtön - aki nem kívánja, nem is férfi. Ebben az országban minden férfi megirigyelte-megkívánta volna Passyt, Kreddan királynőjét. Hátrafeszített gerinccel fokozta ezt a hatást; csípőjét nem ringatta, ingott-ringott az magától is, minden lépésénél. Szemét Tesseorra szegezte és nem szólt. A kintről beözönlő fényben valóságos látomásnak tetszett hirtelen. A lovag önkéntelenül is felállt - valamilyen ezer évekkel korábban belekódolt, öntudatlan udvariasság késztette erre. Nő közelgett, hát a férfi talpra állt, nem maradhatott ülve ...
Passy lassan, nagyon lassan jött közelebb, kígyó és galamb volt egyszerre a mozgásában, a tekintetében. Még agyában volt iménti beszélgetése a palotában ...
... Mynos arca eltorzult a dühtől. Fintora ijesztő és tragikus volt. Minden évszázad megcsalt férjeinek kínja ott lakott most ezen az elkínzott arcon. A férfi nehezen lélegzett. Cseppet sem emlékeztetett királyra. Mert most nem is volt az. Eszébe sem jutott Kreddan, a város, a hódítások, a bolygó fölötti uralma. Közönséges szenvedő ember volt. Most csak két arc villódzott előtte, képzelete hozzátett annyit, amennyit minden férfi önnön képzeletéből meríthet. Fújtatott, nyakán kidagadt az ér, szólni szeretett volna, de nem, még nem tudott. Torkát szorongatta a keserűség. Valósággal hörgött, majd végre beszélni kezdett:
- Te ringyó ... Teeee ... Jobb lett volna, ha mindjárt az első alkalommal megöllek, teee ...
Passy nyugalmat erőltetett magára. Az első alkalommal...? No persze, Mynostól kitelik egy ilyen aljas célzás is. Ha bajban van, mindig másokat hibáztat. Az első alkalom ... Passy már alig emlékezett. Ki is volt az ... ? Igen, halványan rémlett neki valami. Mynos egyszer rajtakapta, igaz, tizenvalahány éve már. Passy annak a férfinak már az arcára sem emlékezett.
- Maradj veszteg! - mondta a nő. Hangja csöppet sem volt előkelő, modora még kevésbé. Knosuri piaci kofák szóltak így valaha, amíg létezett ez a szakma. Ma még a legalacsonyabb rangú nők is szebben szólnak. Passy mégis szándékosan használta ezt a stílust - tudta, Mynost nagyon idegesíti. Kipróbálta már százszor az elmúlt húsz évben.
- Mit akarsz? - kérdezte nyugodtan.
Mynos mégis tovább dühöngött. Ha csak arra gondolt, hogy az ügynökök jelentésének a fele igaz . . . Mert hisz azok is emberek és nem merik jelenteni mindazt, amit tudnak. Ilyen esetben inkább elhallgatják a dolgot. Pont ők közöljék a királlyal, hogy rajta nevet az egész ország . . . ? Mynos nem volt buta ember, tudta ezt jól. De nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy az elmúlt éjjel legalább háromszáz ember láthatta azt a videoszalagot, amit az imént ő is megnézett. Az agyát elöntötte a vér. Passy meztelenül az ágyon, és ugyanott Dedal is - az az átkozott konstruktőr! Az állítólagos feltaláló, a nagy kísérletező . ..! Mynos úgy fújtatott, akár egy vadállat. És annak is érezte magát, ha nem lenne király, most törhetne-zúzhatna! Vagy éppen megteheti, mert ő a király? Tombolt volna eszeveszett dühében. Nem merte behunyni a szemét, mert akkor pillái alatt azonnal megjelent az a kép, Passy meztelen combján Dedal feje. Veszett egy világ ez, ha a királynak is ugyanolyan problémái vannak, mint bármelyik pontongyári technikusnak!
- Mit akarsz? - ismételte a királyné. Az egész dolog nem rázta meg különösebben, bizonyos fokig még kapóra is jött neki. No persze csak akkor, ha Mynos nem veszti el a józan eszét. Jó, ha végre bizonysága van Dedal felől, ha tudja, Passy nem áll egyedül ebben a világban. Anélkül esetleg kezet emelne rá... Passy összevonta a szemöldökét. Kezet emelni...? No, nem úgy, ahogyan valaha, állítólag pár ezer éve előfordult, hogy férfiak megütötték a nőket... Borzasztó lehetett. De hát ma is sokféleképpen lehet ártani valakinek. Passy még nemrégen is óvakodott Mynostól, nem akarta oktalanul dühíteni. Ám mára megváltozott a véleménye. Dedal erős ember, és mellette áll. A konstruktőrnek nincs másik szeretője, erről ő biztosan tudna, hiszen bizalmas emberei lépten-nyomon figyelik Dedalt. Mynos tulajdonképpen - gondolta az asszony - teljesen fölösleges figura ebben a sakkjátszmában. És ha ő így gondolta - teszi hozzá a krónikás, aki maga is járt akkoriban Kreddanon -, akkor Mynos máris veszélybe került. Veszélybe került a sorsa, királysága, de még az élete is.
Tegnapelőtt beszélgettek erről Dedallal, jutott az asszony eszébe. "Hát kell nekünk ez a Mynos egyáltalán?" - tette fel a még költői kérdést a konstruktőr, és ajka körül megjelent az a bizonyos halvány mosoly, amelyet Passy már jól ismert. Tudta, Dedal megint kigondolt valamit. Ez az ember - kit szerelmi izgalmában mindig utolérhetetlen férfinak tartott - kísérletei és tudományos ambíciói mellett a hatalom szerelmese is volt. Dedal játszott az emberekkel, csak az erő pozíciójából tekintett le mindenkire; fián, Ikarrin kívül minden kreddani ember egy hatalmas játszma figurája volt. És ezt a játszmát - hitte eddig, joggal - Dedal vezette. Még olyanok is tőle függtek, akik ezt soha nem is álmodták volna.
Ha Dedal már azt kérdezi, szükségük van-e Mynosra "egyáltalán", az biztos jele annak, hogy ezt a dolgot már sokszor megfontolta, és közel van a megoldáshoz vagy a döntéshez. Passy azóta többször is gondolt erre. Dedallal semmi esetre sem szállna szembe Mynos miatt; de azért még kéreti magát, ha Dedal szóba hozza a dolgot. Hadd emelje saját értékét. Passy abban bizakodott, egy ideig eljátszhatja a mérleg nyelvének szerepét - bár maga is tudta, Dedal sokkal erősebb Mynosnál, erősebb a pozíciója Kreddanon. Csak egyvalaki akadályozhatja meg Dedal hatalomátvételét: ő maga. A nagy konstruktőr már így is kezében tartja azt a bolygót, és persze azt a kisebb, gyengébb másikat, Delost is; minek erőlködjön most azért, hogy hivatalosan és nyíltan is őt nevezzék Kreddan királyának? Valójában majdnem tíz éve ő irányít itt mindent, és néha kifejezetten kedvére való, hogy megbújhat a háttérben és nem kell reprezentálnia, nem kell magát mutogatnia a tömeg előtt, ostoba beszédeket mondania, szobrokat, emlékműveket és iskolákat felavatnia, gyárakat nyitnia. Dedal ennél sokkal gazdaságosabban szereti kihasználni az idejét.
Így tehát az a helyzet, hogy Mynos csak addig király, amíg azt Dedal is akarja. Passy hát nem félt férjétől, akihez már semmi sem fűzte. Most a délelőtti gyér napfényben - kreddani szokás szerint a házak ablaka dél felé nézett - az asszony szinte szánakozva nézte Mynos megviselt arcát.
A férfi szenvedett. Hol a düh, hol a fájdalom és a szégyen borította el hullámaival, nem tudott szabadulni. Vergődött. Százak látták azt az átkozott filmet, százak nevettek rajta. Nevettek ... ? Röhögtek! Csámcsogva, kéjesen nézték Passy testét, Dedal szorgos tevékenységét. És persze mindenki rajta, a királyon röhögött. Százak hallották a két ember torkából feltörő szapora sikolyokat-hörgéseket, amikor a "két vitorlás egyszerre futott be az öbölbe", mint Dedal jegyezte meg utána elégedetten. Dedal, az a disznó kéjenc ... És ha tegnap éjjel csak százak látták, ma már ezrek nézik majd meg, hiszen a hír villámgyorsan terjed a városban. Sokan rendeznek majd baráti bemutatót ismerőseiknek, a mulatók tulajdonosai a hátsó termekben is játsszák majd, másolatok is készülnek róla. Pont erről ne készülnének kalózkiadások . .. ? Suttogó szájpropaganda nyomán egyesek videotelefonon át is vetítik majd a kristályt olyanoknak, akik ezért jól fizetnek. Az ügy ezerkarú fekete nyálkás kígyóvá válik, és szétterjed megállíthatatlanul. Ezek után hogyan lépjen ki az utcára? A miniszterei összesúgnak majd a háta mögött, ha pedig felemelt fejjel, gőgös tartással vonul el a katonák sora mögé szorított tömeg előtt - várhatja, hogy valaki az embererdő sűrűjében megbújva elkiáltja magát: "Felszarvazott...!"
A botrány úgy zúdult rá, akár a lavina. Mit tehet most? Semmit. Holnap már annyi kristály kering kézről kézre, hogy hamarosan nem lesz egyetlen kreddani állampolgár sem, aki még ne látta volna Passy és Dedal kettősét.
Dedal...
Igen, ő is rajta van a filmen, lehet, neki sem mindegy, hogy látják őt ily intim helyzetben a kreddaniak... ? A gondolat egyetlen perc alatt szárba szökött Mynos agyában, elfeledkezett előbbi fájdalmáról és szégyenéről is. A tudat is elég volt neki, hogy Dedal lám, szintén érintettje és kárvallottja az ügynek - máris jobban érezte magát. Régies stílusú aranyozott íróasztalán megérintett egy szenzort:
- Dedalt keresem!
- A konstruktőr a Labirintusba ment - mondta egy gépies hang. Pedig ez kivételesen emberé volt. Mynos legközvetlenebb személyzete csak emberekből állott. De lassan azok is olyanok lettek, akár a szolga-androidok.
- Hát akkor hívassátok, de azonnal! Van összeköttetés a laborral, nem?
- Igen, felség. Máris hívatjuk.
Mynos már ügyet sem vetett Passyra. A király fel-alá járkálva azon töprengett, hogyan adja elő a témát Dedalnak, és főleg - hogyan vegye rá valamilyen közös ellenakcióra... ?
Passy ekkor ismét Tesseorra gondolt, és anélkül, hogy a király észrevette volna, csendesen elhagyta a szobát.
, .. Agyából már lassan elpárolgott a beszélgetés hangulata. -,. Nem érezte a veszélyt, Mynos az ő számára lassan már csak egyike volt a palota öreg bútordarabjainak. Néha Ariana láttán maga is megdöbbent, tényleg ez a férfi az apja a lányának ... ? De hát ez valóság volt. Ariana csakugyan Mynos lánya volt. Passy manapság mindjobban csodálkozott ezen. Nem is emlékezett már azokra az időkre, amikor Mynos szinte minden éjjel ágyába tért. Ma már csak az undor fogja el Passyt, ha erre emlékezik. De minek is emlékezne ... ?

Lassan felemelte tekintetét. Az arckifejezése most olyan volt, akár egy csínyen kapott diáklányé. Passy nagyon jól tudta, hogy ez általában meghatja a férfiakat. Eddig mindig sikerült. ..
Tesseor kábultsága elég gyorsan elmúlott. Feje kitisztult, mélyeket lélegzett. Szervezetébe nem került be idegen anyag, a hatás, ami érte, idegpályákon terjedt szét, majd tudatából kihullott és a férfi ismét teljes értékű embernek érezte magát. Megrázkódott, akár egy kutya vízből kijövet és valóban, úgy is érezte magát. Körülnézett, felismerte a helyzetet. Be van zárva a laboratóriumba - Passyval. Az asszony jelenléte azonban reményt is adott. Hiszen bejött valahol, tehát a kijutás módját is ismeri. Passy nem fogoly itt, egyáltalán nem az.
Az asszony ott állt előtte, egymást nézték. Tesseor arcán már nyomot hagyott a fáradtság. De az is látszott, hogy van még benne erő. Az iménti csapdába esés újra gyanakvóvá tette. Most már nem hisz a szép szavaknak... Csak az bántotta, hogy nincs fegyvere.
Passy a férfit nézte. Ismét felébredt benne a vágy. Amikor először megpillantotta az arcát a tévéképernyőn, még csak annyit érzett, hogy híres, erős, jóképű férfival találkozik majd. Mert hogy találkoznak, abban egy pillanatig sem kételkedett. Minden híres embernek fel kell keresni a palotát, találkoznia kell a királlyal és családjával - ha Mynos is úgy akarja. Márpedig Mynos akarja - ha Passy kéri rá. Az asszonynak sokszor Mynos sem tudott ellenállni, s ez még ma is így van.
Amikor másodszor, most már élőben látta a lovagot, ősi ösztönök ébredtek benne. Több volt ez, mint érdeklődés vagy csodálat. Mert Passy csodálta a lovagot; abból a számára homályos és tulajdonképpen elképzelhetetlen "külső világból" jött, ahol ő még sohasem járt. Passy még sohasem hagyta el Kreddant. Tesseor hős volt, legendás bátorságú férfi, aki bejárt számtalan világot, és Passyban a magas, széles vállú, erős férfi láttán szenvedélyes vágy ébredt: a nőstény kívánta a hímet.
De Tesseor hűvös, majdhogynem elutasító volt, ezért Passy felhúzta az orrát, megsértődött, bár valójában továbbra is kívánta a lovagot. Az imént pedig, amikor Dedal oly diadalittasan közölte vele, hogy a lovag íme a kezében van, és fel fogja használni kísérleteihez - újabb, addig ismeretlen érzés támadt benne. Megsajnálta a férfit, lázadozott ellene, hogy Dedal karmaiba kerüljön. Maga sem tudta pontosan, miért, anyás ösztön is ébredt benne. Tesseort megóvja Dedaltól... Aztán ez is elmúlott. Felülkerekedett gyakorlatiassága, és úgy látta, nem elég, ha segít Tesseornak, ha megmenti Dedal karmaiból - valami hasznát is láthatja majd a férfinak. Ez parancsolta neki, hogy idejöjjön, amikor Mynos szobájában megtudta, hogy a király beszélni fog a konstruktőrrel - tehát a Labirintus éppen üres lesz. Idejövet már csak Tesseor arcát látta maga előtt, a sajnálat lefoszlott róla, védettsége elmúlott, de nem is bánta. Dedalt szerette, az ágyban is remek férfi volt, és hatalma lenyűgözte. De már vagy tíz éve nem ismert másik férfit és most, most jött el az alkalom, hogy ezen változtasson. És ha Tesseor másban is helyettesíthetné Dedait...
Ezt ismételgette magában, miközben a palotából a Labirintusba indult és később is, a félhomályos, fenyegető külsejű folyosókon. Passy jól ismerte ezt az utat - az egész Labirintusból csak ezt ismerte - ám a szíve gyakran megdobbant, amikor a szürke falakra pillantott. Egyik álma valósult meg itt, mégis rettegett tőle.
Most ott állt Tesseor előtt és mosolygott. Kislányosan, hódítóan, egyszerre félénken és merészen. Felemelte pilláit, mélyen a férfi szemébe nézett. Tesseor arcán megenyhültek a vonások, és Passy már tudta, előbbre fog jutni ezen a maga kijelölte úton. De hogyan fogjon hozzá? Hiszen még csak az elején tart, még minden előtte magasodik.
- Mit akarsz tőlem? - kérdezte Tesseor. Nem bántó éllel, nem ellenségesen. De tartózkodóan, gyanakvással.
- Beszélj velem - mondta Passy türelmesen, halkan. Sarkon fordult és elindult. Tesseor követte - nem tehetett mást. Ha ki akar innen jutni, Passyval kell tartania. Egyelőre.
Elmentek néhány ketrec mellett. Emberarcú állatok fordították utánuk fejüket, mozdulatlan, nehéz testek feketéllettek a rácsok mögött. Párducok, farkasok, medvék, lovak. Delosi lányok és ifjak. Némelyik szőrrel keretezett arcon látszott: érdekli, ki lehet ez az idegen. De nem szólalt meg egyikük sem. Bord nem volt köztük. Dedal műhelyében súlyos volt a csönd. Újra Tesseor szeme elé kerültek a táblázatok: "Ivarkromoszómás szexdetermáció-típusok". "A CIB-módszer", "Óriáskromoszómák citológiai térképe", "Sávok egyedi jelölése". "F-faktor keletkezése", "Általános rekombináció Middelson-féle modellje", "Sejtmaganyag rekombinációja", "A-, B- és R-típusú mikronukleuszok" . ..
Passy kicsiny szobába vezette a férfit. Itt egy széles kerevet, két kényelmes fotel, öltözőasztal állt. A nagy tükör előtt szépítőszerek jelezték: ez Passy birodalma. Az asszony bement, leült az egyik fotelbe és királynői - igazán királynői - mozdulattal intett a másik ülőhelyre:
- Foglalj helyet, lovag. Mint látod, itt szoktam meghúzódni olykor, ha elegem van a palota fényességéből.
- Ebből arra következtetek: a Labirintus a te birodalmad is, nemcsak Dedalé - a lovag óvakodott attól, hogy bármilyen szóval is minősítse a konstruktőrt. Passy megérezte ezt, hálásan mosolygott, de valami új, büszke fény is csillant a tekintetében:
- Az enyém is... ? Jól mondod. De tudd meg: az építése az én ötletem volt. Dedal nagyon erős jellem, tudja, mit akar. Célratörő típus. Éppen ezért neki eszébe sem jutott annak idején, hogy Taurót egy labirintusba zárja. Erre a célra - mondta akkoriban - megfelel egy jól őrizhető épület, amelyből az a ... az a lény nem tud kijönni, ahol örökre bezárva marad... - Passy hangja színtelen lett. Az asszony nyelt egyet, és folytatta: - Ebben akarta elhelyezni a laboratóriumait és raktárait, állatketreceit és minden szükségeset a munkájához. Neki hát mindegy volt, milyen lesz az épület. Én tanácsoltam neki, hogy építse meg a rejtekutak tömegét. Bennük ugyanúgy felépítheti, amire szüksége van, és Tauró sem jöhet ki belőle, sem pedig idegenek nem kockáztatják majd a behatolást... És tanácsaim alapján megtervezte a Labirintust.
- Tanácsaid alapján? Ez valóban meglep. Hát te értesz ehhez?
Passy vörös ajkai között megcsillant gyöngyfogsora. Szép, egészséges fogai voltak. Halványbarna bőre biztosan nagyon sima lehet, futott át a gondolat a lovag agyán, nem, nem volt ez vágy, csupán megállapítás vagy feltételezés. Az asszony nem buta, ezt Tesseor azonnal tudta. Ha ellenfél, még veszélyes is lehet. "Egyelőre nem szabadított ki innen - gondolta a lovag -, lehet, alkudoznom kell vele? Üzletet ajánl, kívánságai, netán parancsai vannak? Az efféle emberek nagyon gyakorlatiasak, semmit sem tesznek ingyen. Ha túl nagy árat kér a szabadulásért, más módon kell megkísérelnem a kijutást..."
- A Labirintus régi szenvedélyem, Tesseor. Tömérdek szakmunkát tanulmányoztam, mielőtt tanácsokat adtam Dedalnak. Tudod, mi a labirintus? Egy olyan régi-régi építmény, amelyet még a csak a Földön élő emberek őskorában kezdtek használni vallási és mitikus okokból. Az ötletet valószínűleg a kiismerhetetlen barlangok adták őseinknek, hiszen már az ősemberi sziklarajzolatokon is labirintusrendszerekkel találkozunk. És nem tudjuk, miért. Mi vonzotta az embereket már akkor ehhez az építészeti formához? Később sírboltokat és templomokat is emeltek labirintusformában. A labirintus egyben sokszoros jelkép is lehetett. De a művészetben a labirintus-koncepció mindig is homályos maradt, senki sem értette igazán. Bevallom, én sem vagyok vele egészen tisztában. Bizonyos, hogy mindenkiben a titokzatosság, a rejtély, a misztikum érzetét kelti. Van bennünk ilyen szükséglet, hiába tagadnád, benned is van, Tesseor lovag. Ettől tán senki sem mentes. A labirintus a gladiátorok, a szoláris jelképek, fegyverek képeivel együtt bukkant fel később. Ahol pedig a fegyverek és a labirintusok egymás mellé kerültek, ott kétségtelenül az Ég és a Föld, a halál és az élet birodalmának bejáratát őrző cerberusokat jelképezték ... Labirintusok voltak a piramisokban és az őskori szentélyekben. Később a várakban is alkalmazták őket. Hol az ellenséget megtévesztendő, hol árulóvá lett hívek elveszejtésére szolgáltak. Kincseket őriztek bennük, értékes foglyokat, fontos jelképeket vagy vízfejű édesgyermekeiket az uralkodók. Kertekben is építettek labirintusokat sövényekből. A labirintus-szindróma szakkifejezése lett az orvostudománynak, belopózott a művészetekbe is. Később jöttek a szakemberek, akik feldolgozták a labirintusok történetét, beleértve azok társadalmi és lélektani jellegét is ... Osztályozták formáit és típusait, céljait és alkalmazásait, minden oldalról megvilágították a kérdést. De a lényeg akkor is ugyanaz maradt: a labirintus, legyen bár természetes, mesterséges, vagy e kettő keveréke, egyutas vagy sokutas, geometrikus vagy szabálytalan, kerek, szögletes, kevert, szimmetrikus vagy aszimmetrikus, mono- vagy policentrikus, esetleg acentrikus, egy- vagy több bejáratú és kijáratú... ismétlem, az a lényeg, hogy magában rejti az emberek elvágyódását egy másik világba. Ahogyan a régi földi emberek számára a két alapvető világ, a lét és a nemlét határán állt, e kettő között afféle átjáróként és minden titok rejtekeként szolgált, úgy ma is így él képzeletünkben. Nemcsak kő vagy szikla, vagy beton vagy fém és műanyag, amit beépítettek, Tesseor - több annál, sokkal több. A labirintus valójában bennünk van. Azért emelünk ilyen épületeket, mert vonzanak a rejtélyek, és ha nem találunk ilyeneket a minket körülvevő világban, magunk találunk ki titkokat. Vagy ál-titkokat, kinek hogy sikerül... Ebben az építményben, mint magad is meggyőződhettél róla, valódi titkok is rejtőznek. A laboratórium, Dedal tevékenysége, Tauro ... Ezek Kreddan titkai.
- Szépen beszélsz a Labirintusról - mondta Tesseor megbékélten, halkan. Szívéből jött a dicséret. A lovag most édes zsibbadást érzett, de ez nem volt kábulat. Passy nem ellene cselekedett, ezt ösztönösen érezte.
- Mert szeretem őket. A labirintus maga a költészet. A vágyakozás. Mi is szeretnénk tökéleteset alkotni, utánozni a természetet, elrejteni titkainkat... Minden gondolatunk benne rejlik a labirintusban, amit magunk építettünk. És benne van a testünk is, ez annak szinte tükörképe. A labirintus tekervényes útjai - az agytekervényeinkhez hasonlítanak. És a beleink alagútjaihoz... E két véglet között hányódik az ember, az egyik a fizikai lét, a másik a tudat jelképe és fizikai megfelelője.
Tesseor elgondolkozott. Passy lassan lecsillapodott. Az asszonyon látszott az öröm, hogy végre elmondhatja valakinek mindezt. Dedalon kívül senki sem volt az egész bolygón, akivel beszélhetett volna néha erről, de még ő sem mutatott különösebb érdeklődést. Dedal mérnök volt, elsősorban mérnök, a valós dolgok érdekelték igazán. A labirintus filozófiája, mitológiája és költészete nem ragadta magával. Elsősorban az épület használhatósága volt számára fontos, és mivel a laboratóriumon kívül ennek más célt is kellett szolgálnia, hát beleegyezett: legyen ilyen. Meg is építette, de később sem beszélt róla Passyval. Ha az asszony lelkesen szóba hozta a dolgot, a férfi elintézte egy legyintéssel, és azt gondolta: "senki sem tökéletes".
Passyt most már elöntötte az öröm. Tesseor, távoli világok küldötte, a nagy tapasztalatú férfi is érzi azt, amit ő ... ? Dedal sohasem ismerte el az ő tudását, a Labirintus terveit is egyedül készítette el, sőt később mindenfelé azzal dicsekedett, hogy az egész Labirintus az ő ötlete volt. Dedal mindig is hiú volt...!
- Szép dolgokat mondtál a Labirintusról - ismételte meg Tesseor, majd így szólt: - De az az érzésem, nem ezért vezettél ide. Másról is szívesen szólnál velem, királyné.
Az utolsó szót figyelmeztetésnek szánta. Azt akarta, Passy tudja: ő most is királynénak tartja az asszonyt, vagyis kettős szorításban szenvedő nőnek: aki feleség és egyben az állam koronás fejének társa, Kreddan egyik élő jelképe. Akár Tauro vagy maga Mynos. Úgy vigyázzon hát, mit mond, mely témában meddig mer elmenni, ismerje a határokat - elsősorban önnön határait!
De Passyt már nem lehetett megállítani. Mélyen a férfi szemébe nézett, hangja dallamosán búgott, akár az ősrégi kétdimenziós filmek főhősnői, úgy beszélt:
- Igazad van, lovag. Valóban nem csak erről akartam szólni. Az a dolog... - zavarba jött, vagy csak tettette magát? Passy kis szünet után tovább beszélt: - A labirintus olyan, akár az élet. Bármelyik úton indulsz el, sohasem tudhatod, célhoz vezet-e, vagy zsákutcába jutsz...? De aki bölcs és kitartó, no és van elég ereje is, az végül rátalál a helyes útra, és még idejében eléri azt, amire vágyott. Úgy vélem, te is eleget csavarogtál már a kozmikus tájakon, Tesseor lovag. Ideje lenne megállapodnod. Számodra talán meglepően hangzik, de én úgy vélem: Kreddan a célod. Most értél ide, és nyilván úgy tervezed, hogy tovább utazol majd egy napon. Talán nem is akartál itt tölteni, csupán néhányszor tíz órát? Halljad hát ajánlatomat: maradj közöttünk!
- Mit csinálnék Kreddanon? - Tesseor önkéntelenül körülnézett. Nem látott mást, mint a laboratórium fehér falait, a műszereket, a gépeket. Anatómiai rajzokat, idegpályák térképeit, genetikai kötések vázlatait. De lelki szemeivel látta Knosur kihalt, barátságtalan utcáit is. Az embereket, amint óvatosan körülnéznek, mielőtt  szót  mernek  váltani   egy   idegennel. Szürkék a házak, az óriáspontonok, a palota. A város fölött még a levegő is szürke, s talán a lelkek is...? A metánkitermelő üzemek rút vastraverzei, a tengeren úszó fémszigetek félig halott vagy annak tetsző világa. Igaz, vannak itt másféle emberek is. Például az a férfi, aki tegnapelőtt este beosont szállodai szobájába. Lehetséges-e, hogy Kreddanon forradalom törjön ki?
- Nem különösebben vonz ez a vidék - mondta óvatosan. Passyt viszont már elragadta a hév:
- Itt mindent elérhetnél. Elég híres vagy ahhoz, hogy az emberek befogadjanak, hogy senki se gyűlöljön úgy, ahogyan ma gyűlölik a vezetőket.
- Például Mynost vagy Dedalt - kockáztatta meg a lovag keményen. Passy - Tesseor meglepetésére - komolyan bólintott:
- Például Mynost vagy Dedalt is. Nincsenek illúzióim, tudom, hogy a nép gyűlöli őket. Ez a két férfi, mint tudod, nagy szerepet játszott és játszik az életemben, lényegében nekik köszönhetem mostani pozíciómat. De nem vagyok vak, Tesseor. Tudom, kik ők valójában, ismerem gyengéiket és sejtem, hogy egy igazi összecsapásban nem állnának helyt. Az egyik azért, mert alapjában véve gyáva és gyenge, a másik azért, mert neki fontosabb a tudomány és a tervei, amiket mindenáron meg akar valósítani. Ugye, nem kell részleteznem, melyik az egyik és melyik a másik? És azt is tudom, hogy a nép forrong és készül valamire.
- Tehát milyen szerepet szánnál nekem?
- Még nem én vagyok itt a legerősebb, és az is előfordulhat, hogy sohasem leszek az. Ám Dedal mögött ma enyém a második hely, és ezt a jövőben sem akarom elveszíteni. Én ... én az első helyet ajánlom fel neked, Tesseor lovag.
Ezen még a férfi is meglepődött. Az első helyet...? Ez azt jelentené . . . Passy szemébe nézett. Múltak a másodpercek. Már csak egymást nézték, szinte hallották szívük dobbanásait. Csodálatos perc volt. A beígért, sejtett, remélt hatalom hullámain ringatóztak mindketten. Passy már benne ült ebben a csónakban, Tesseor még kívülről szemlélte. Talán ő is vágyott rá? Passy okos nő volt, és számtalanszor látta már, mennyire vágynak a férfiak a hatalomra. Ez valami atavisztikus vonásuk lehetett, amely még azokban az időkben kódolódott génjeikbe, amikor a Földön minden vezető posztot ők uraltak, és ők marakodtak azokért, csak ők. Most hát feldobta a koncot, és leste, Tesseor -ragadozó ráveti-e magát?
A csábítás nagy volt. Tesseor behunyt szeme mögött hatalmas fényességet látott.
Tömegek állnak egy téren, őt éljenzik. A fejek tengerének látványában van valami részegítő. A tudat, hogy ezek a tízezrek mind, mind, kivétel nélkül, miatta jöttek ide, a legtöbbjük pontosan ugyanazt akarja, amit ő, és kedvelik, szeretik, sőt imádják őt... Ha elindulna, követnék, bármely irányban, bármi célért.. Ez óriási erőt ad...! Ki bírja ezt elviselni hideg fejjel?
Erősen markolta a szék karfáját. Tudta, az asszony sasszemmel figyeli őt, és lesi, hogyan reagál - mégsem tudott másképpen viselkedni. Ez nagy próbatétel, ez nagy próbatétel - ismételgette. Már nem állt a téren, ügyeket intézett, hatalmas fényes-aranyozott íróasztalánál, s mint egy igazi király, videotelefonon osztogatott parancsokat. Egyetlen intésére űrhajók szakadtak el a kozmodromok betonjától, fegyverek meredtek másokra, börtönajtók csukódtak ... Mi az, hogy fegyverek? Miféle gondolatok ezek? Hiszen ő sohasem lenne ilyen uralkodó. Egyáltalán helyes-e, hogy egyetlen ember parancsoljon sokaknak? Valami megmozdult benne. Nem, így nem lenne jó. Ő természetesen igazságos és becsületes vezető lenne. Tán az egész galaxisban ő lenne az egyetlen igazán nagyszerű vezető. Mindenki jóléte, biztonsága, fizikai és szellemi szabadsága lenne a fő gondja. Lehetséges ez ...? Még mindig nem nyitotta ki a szemét. Most más volt, töprengő filozófus, akire sok terhet tettek. Megbízhat-e önnön ítélőképességében? Egy uralkodó, bárhogyan is igyekszik elkerülni, idővel komoly döntésekre kényszerül - mások élete felett is. Megtagadni a leszállási engedélyt egy sérült nukleáris hajtóművel közeledő űrhajótól - mi lesz a kozmonautákkal? Elpusztulnak? És ha engedélyezi - lehet, egy esetleges robbanástól egy egész város lakossága pusztul el? Tesseor még sohasem állt ilyen döntés előtt, de uralkodóként biztosan nem kerülhetné el az efféle helyzeteket. Hiszen azért állna az élen.
Majd a csábítások kerültek előtérbe. Fantáziája élénken működött. Uralkodóként mindent megkaphatna, vagy majdnem mindent, és a "majdnem" határait is nagyrészt ő jelölhetné ki. Elmehetne a legszélső határig anélkül, hogy bárki mástól tartania kellene. Ezért jó királynak lenni, gondolta végig villámgyorsan azt, amire régebben csak halványan, igazi érdeklődés nélkül gondolt - ő lenne az egyetlen fontos ember egy bolygón vagy több bolygóból álló államban, tetteit, szándékait senki sem bírálhatja felül, terveit - a legvadabbakat is - megvalósíthatja. Csak a fizikai lehetőségek, a természeti törvények állhatják útját. No és rengeteg csábításnak van kitéve, hisz gyakorlatilag kívül áll a törvényen, felette áll minden jogszabálynak, ő maga a törvény. Kipróbálhat minden tiltott kábítószert, pszichodél készítményt és módszert, hívathat varázslókat idegen földekről, még a mindenütt üldözött elektronikus mágusokat is fogadhatja udvarában. Karjába omolnak a nők, és ha úgy támad kedve - a férfiak is ... Megkap minden gyönyört, amit csak kíván. Megízlelheti a hatalom oly részegítő italát. Tesseor ezt még sohasem kóstolta, de találkozott már olyanokkal, akiknek részük volt benne. Mint például Passynak. Azt mondják, csodálatos érzés, jobb minden másnál. Ki is említette nemrégen...? Dedal, persze. Dedal is érzi. Ő is kedveli a hatalmat, azt, hogy mások sorsát irányíthatja. De igaza lehet az asszonynak - Dedal ha választásra kényszerül, inkább a hatalomról mond le, mint a szuperember-gép megalkotásáról. Ennek lehetőségéért képes lenne mindent feláldozni. A konstruktőr számára a hatalom is csak arra szolgál, hogy lehetővé tegye és leplezze félelmetes kísérleteit. Dedal, ha ég a talpa alatt a talaj jegyzeteivel és fejében jókora tudással egyszerűen űrhajóba száll és odébbáll. Keres egy másik bolygót, másik királyt, ahol letelepedhet és berendezhet magának egy új laboratóriumot. Nyilván már jó előre gondoskodott arról is, hogy nagy vagyont menekítsen más naprendszerbe, vagy akárcsak Attenbe is. Nem fog innen elmenni üres kézzel.
Passy az első helyet ajánlotta fel neki? Mynos lennék, én, Tesseor? Kreddan királya, oldalamon talán Passyval? Gyönyörű és kívánatos ez a nő, igaz. De vele élni... azok után, amit róla tudok... Örökké gyanakodhatnék, hogy tervez valamit, kutatnám, kémeket küldenék utána, hogy időben értesüljek, mikor esküszik össze valakivel, az utódommal, ellenem?
Passy mindebből sokat látott a férfi arcán. Akaratlanul is a tükörképe lett, ahogy ott ült vele szemben. Tesseor arcán egymást váltották a kifejezések; elképzelte hatalmát, örült neki, aggódott a felelősség miatt, kétkedett. . . Passyn ugyanazok az érzelmek látszottak. Ha kezdetben remélte, hogy Tesseor azonnal egyetért, később annál kevésbé hitt benne. Nem, ez nem könnyű eset. Ha ekkora hatalmat ajánlana Kreddanon bárkinek, kapva kapna rajta, ez holtbiztos. De Tesseor nagyon különbözik az itteniektől.
A lovag magához tért kábulatából. Mélyről merült fel. A királyné szemét látta maga előtt, felsóhajtott:
- Passy, Passy ... Mi lenne, ha te mondanál le a hatalomról, itt hagynál mindent és eljönnél velem, vándorutamra? - az ötlet abban a másodpercben jutott eszébe, nem gondolta komolyan, próbának szánta csupán. Passy egy percig némán bámult a férfira, aztán idegesen elnevette magát. Hátravetette fürtjeit, kihúzta magát. Szép mellei előremeredtek, Tesseor csak akkor vette észre, hogy az asszony milyen gondosan festette ki magát. Nyilván nem ok nélkül. Felkészült a vele való találkozásra, a beszélgetésre? Csak beszélgetésre vágyott...? A lovag izgalma elmúlott. Nem csábította a hatalom, szabadulásvágyáról is elfeledkezett. De a nők mindig nagy hatással voltak rá. És Passy nő volt minden ízében.
- Én nem mondok le a hatalomról, Tesseor. Csupán azért, mert nekem nincs egyebem - Passy mosolya halvány volt, érzéki-panaszkodó egyszerre. - Nem a magam erejéből szereztem meg, mások kegye és akarata segített ebben. Igaz, én is adtam érte egyet és mást. ..
- Köszönöm az ajánlatot - mondta Tesseor, de maga is érezte, tartozik még valami magyarázattal. Töprengve folytatta: - Én mindig az űrt jártam, Passy. Szinte úgy is mondhatnám: amióta csak emlékszem, örökké vándor voltam. Az őseim, a nagyon távoli őseim talán tengerészek vagy nomádok lehettek a Földön, még abban az időben, amikor az ember számára nem is létezett más bolygó. Véremben van a vándorlás, ahogy régebben mondták. Ma mindenki a génjeire hivatkozik, beléjük kódolt programot emleget... Mindegy. Szóval az űrt járom, új és új kalandok várnak rám. Én ott érzem magamat igazán jól. Ha le kellene mondanom erről, aligha kárpótolhatna a hatalom. Az efféle egyszemélyes hatalom mindig is nagyon törékeny, ezt te is jól tudod, Passy. Köszönöm hát az ajánlatot, de én nem termettem belharcokra, intrikákra, élő emberekkel lejátszandó sokéves sakkjátszmákra. Túlbecsültél, Passy, vagy alábecsültél? Nem is tudom.
- Honnan tudod? Még sohasem próbáltad! - Passy hangja ismét sokat ígérőén búgott. Mosolya felkorbácsolta Tesseor vérét. A nő felállt. Testének körvonalai kirajzolódtak a vékony lepel alatt. - Ne dönts elhamarkodottan, lovagom. Főleg úgy ne, hogy még nem is tudod, mi mindent kapnál a hatalom mellé.
Közelebb jött, megfogta a lovag kezét. Tesseor lassan felállt.
- Engem is megkapnál, lovag - suttogta a nő. Hangjában a világ izzott, az volt most a MINDEN, és a két szeme oly mély, akár a kozmosz. Tesseor nem is látta már, milyen színűek ezek a szemek; elmerült bennük. ígéret és csábítás, jó feledés és öröm lapult ott, hívta, magába szívta őt... Tudata utoljára riadóztatta, halványan felbukkant egy gondolatfoszlány, "íme, ma már másodszor kábítanak el, vagy harmadszor?", de ez is csak villámgyors neuronáramlás volt, az agya szinte kikapcsolt, védtelen lett ismét. Gyermek volt Tesseor újra, amikor Passy a karjaiba zárta.
Az az ölelés ... Ott álltak a szoba közepén, összeborultak, és Tesseor szinte kívülről látta magát. Gyermek volt ismét, egy távoli galaxisban élt még, anyja ott szülte őt, kicsiny volt az a bolygó, és nem is hasonlított a Földre, amelyet Tesseor már csak jóval később, felnőttként látott meg először. Azon a bolygón kékesek voltak a hegyek, sötétbarna a talaj, zöld a tenger. Viharos szelek tépázták a kopár fennsíkokat, sziklákat görgettek a mélybe, zöldtollú madarak kiáltoztak élesen, átható hangon. Tesseor csak anyját ismerte, apja sohasem volt. Anyja saját kérésére kapott egy megtermékenyített petesejtet, a tudós doktorok ezt ültették be szervezetébe, amikor úgy érezte, anyává kell lennie. Ottani szokás szerint nem is akarta tudni, ki az a férfi, akinek a gyermeket köszönheti. Lehet, ma is él az a férfi, és feltehetően abban a naprendszerben van. De lehet, hogy már hatszáz éve meghalt, amiből Tesseor lett, ennyi ideig mélyhűtve hevert valahol, vagy éppen az is vándorolt a kozmoszban, ide-oda küldték, kereskedtek vele, áru volt vagy talán fizetőeszköz egy-egy intergalaktikus kereskedelmi ügylet lebonyolításában. Az is lehet, hogy valamelyik szomszédjuk volt a mit sem sejtő apa, akivel aztán Tesseor gyermekként ezerszer is találkozott a talajalatti oktatóközpontba menet vagy onnan jövet ... Lehetett éppenséggel híres tudós, videoszínész, pszicho-doktor vagy bármi más. Tesseort sohasem izgatta ez a dolog.
Anyja ölelte őt így, abban az utolsó órában, amikor elbúcsúzott tőle. Soha többé nem látta viszont. Pedig biztosan él még. De már régóta nem kapott tőle hírt, maga sem küldött. Nem kedvelték egymást túlságosan. Az az ölelés ... hát igen, talán a szeretet egyetlen jele volt köztük a húsz év alatt, amit együtt töltöttek.
De itt most nem az anyja volt. Szerelmi láz lüktetett Passy testében, izmok készültek ölelő-befogó és befogadó összehúzódásokra. Forró bőre izzott, haja Tesseor mellére hullott, erős karok fogták, és ő is erősen szorította az asszonyt. Eszébe sem jutott, hogy Kreddan királynéját tartja karjai között, s hogy amit elkövet, már önmagában is felségsértés, amiért az itteni törvények alapján elítélhetnék. Itt csak egy nő és egy férfi volt, a végtelen kozmoszban találkoztak, az egyiket Passynak, a másikat Tesseornak hívták, de nevük lehetett volna bármi más is. A mindenség milliárdszámra hoz létre ilyen véletleneket. Nem tudták, mennyi idő telt el. Aztán ...
- Mire gondolsz most, Tesseor? - kérdezte Passy, kéjesen susogva. Tesseor belefeledkezett az asszonyba... A kérdés felszólítás volt valójában, mentőöv, amely a férfit kiragadta álmaiból, hogy egy másik álomba rántsa bele. Tesseort akkor már a vágy uralta egészen, nem tudott és nem is akart ezzel szembeszállni. Megszűnt létezni Knosur és az egész bolygó, a csapkodó metántenger, a sápadt napfény, már csak önmaga és Passy tüzét érezte.
Csak halványan érzékelte, mikor mentek az ágyhoz. Lerogytak s Passy édes teherként borult rá, ujjaik redőkbe vesztek, csatok, gombok, villámzárak nyíltak, minden ruhájuk lehullt. Bőr simult bőrre és vulkánok törtek ki.

Dedal vörösre gyúlt arccal jött ki Mynos szobájából. Tanúk nélkül beszéltek, hát most mindent megmondták egymásnak. Tíz év felgyülemlett keserűsége ömlött ki a két férfiból.
A király az asztalát csapkodta: "Nem azért fogadtalak az udvaromba! Éhenkórász tudós voltál, egy senki! Szép szavakkal hízelegted be magadat, még engem is megszédítettél, nem csak a nőket... A nők nyelvén értesz csak igazán, te sarlatán! Ha tudtam volna, milyen kígyót fogadok ide, inkább eltapostalak volna!"
- Most már késő a sírásra - felelte Dedal hidegvérrel. De belül ő is forrongott. Passy...? Hát persze, sejtette, hogy miatta tör ki majd egyszer a botrány. Tudat alatt eddig is sejtette, hogy egyszer meg kell fizetnie az árat. Ha mással nem, hát a botránnyal. Passy révén harapott ki magának a kreddani hatalomból egy darabot, a legnagyobb darabot. A botrány íme, itt van, megérkezett. Nem a legjobbkor jött, de hát bármikor tör ki, mindig rosszkor lenne. Az ellenségnek is hosszú kezei vannak, úgy látszik. Nem Mynos kémei leplezték le a dolgot, hanem a városbeliek. "A nép" . .. Dedal keserűen felnevetett. Ezeket eddig ő sem vette figyelembe, ahogyan Mynos sem törődött a népével. Nos, úgy látszik, nem becsültük őket kellőképpen. Az igaz, mostanában egyre gyakrabban hallani, hogy szervezkednek - de hát mit érhetnek el? Akinél az erő, annál a hatalom. A hatalom pedig nem csupán az uralkodás passzív állapota. A hatalom a kezdeményezés, a tervezés, a végrehajtás isteni örömét is jelenti. Aki kezdeményezhet és végrehajthatja terveit, azé az élet,... Dedal az elmúlt évtizedben mindjobban érezte ezt. Megszokta már, hogy Passy segítségével mindent elintézhet, mindent eltervezhet és meg is valósíthat, Mynos ellenében. Vagy olykor éppenséggel felhasználva a királyt, anélkül, hogy az tudott volna róla... Mit is mondott az imént Mynosnak? "Az egész bolygón tudják, hogy alattomos, gyáva kis emberke vagy, Mynos. Mire számítasz? Nélkülem és Passy nélkül semmire sem mennél, már az első héten elárulna minden embered. Nyomorultul pusztulnál el palotád valamelyik sarkában, leghűbbnek hitt szolgáid is átlépnék fetrengő testedet, és mennének a dolgukra. Még az androidok sem hallgatnának többé parancsaidra... Hát ehhez tartsd magad! Addig leszel király, míg Passy és én akarjuk, vagyis ... amíg nekem szükségem van rád. Ha elvégeztem a munkámat a laboratóriumban, majd döntök: itt hagyom-e ezt a nyomorúságos kis bolygót, vagy letaszítalak a trónról, Mynos ... Hát úgy vigyázz!"
Már nem volt biztos benne, helyesen cselekedett-e? Ismerte az embereket, és sejteni kezdte, alighanem hibát követett el. Mynos úgy érzi majd magát, akár a sarokba szorított hiúz. Egyelőre csak fúj, morog és vicsorít, de ha eljön az utolsó perc, amikor úgy látja, nem tehet mást, kétségbeesetten támad... És Dedal nem szerette a komplikációkat. Hátráltathatták kutatásait, akadályozták a nagy feladat elvégzésében. Lehet, nem kellett volna megfenyegetnem, gondolta, miközben a szobájába ment. Kis kézirádiójával maga köré csődítette android-testőreit is, nehogy Mynos hirtelen haragjában kiadott parancsára megtámadják. A király még arra is képes lenne, hogy orgyilkost küldjön ellene. Lakosztályába zárkózva töprengett. Itt biztonságban érezhette magát - minden nyílást különleges kis őrszerkezetek vigyáztak, az egész lakrészre pedig egy vezérlőszerkezet felügyelt. Sőt, a hozzá érkező videohívásokat is osztályozta. Gyakran próbáltak kapcsolatba lépni vele különféle emberek a városból, még a szigetekről is. Knosuron Dedal az úr, ezt még a tizenévesek is tudták.
Most senki sem kereste, inkább ő próbálta hívni Passyt. A királyné lakosztályának őrzőautomatája - miután Dedal közölte vele azt a titkos kódot, amit Passyn kívül csak ő ismert -azt felelte, hogy asszonya nem tartózkodik a lakrészben, egy óra tizenegy perc ötvennégy másodperccel ezelőtt távozott. Dedal tovább hívogatta a palota egyes pontjait. Majdnem mindenütt automata központok vagy androidok jelentkeztek. Hangjukban nyoma sem volt semmilyen érzelemnek. Gúnyt, kárörömet vagy más, hasonló érzelmeket még nem programoztak beléjük. Kreddanon ezt senki sem kívánta volna. Dedal szuperemberére gondolt, és diadalmasan mosolygott. "Ő majd megmutatja, mire lehet képes az igazi ember!" Az egyik androidtól végre azt a hírt kapta, hogy Passy feltehetően a Labirintusba ment, legalábbis annak kódzáras bejáratát kinyitotta valaki egy óra három perccel ezelőtt. Ezt a kódot is csak ők ketten ismerték. Passy biztosan őt kereste, de elkerülték egymást. Majd visszajön - Dedal leheveredett ágyára, és a mennyezetet bámulta. Tesseor jutott az eszébe. Tervezgetni kezdett. A lovag agyát remekül felhasználhatja majd. A teste nem érdekes, annál jobbat tud készíteni ő maga. Mivel az agy idegvégződéseinek bekötését megoldotta már, nem lesz különösebb nehézsége. Csak arra kell ügyelnie, hogy addig is az optimális fiziológiás folyadékba tegye az agyát. Az operációval várnia kell, míg a többi szükséges előkészületet megteszi. A vérellátás megoldása nem lesz egyszerű, még a közbülső, beültetés előtti állapotban sem. No de sebaj, pár hét alatt elintézheti a dolgot. Akiket eddig a delosiak küldtek, mind gyenge anyag volt. Selejt. Az agyuk kritikán aluli, erről mindig meggyőződött, mielőtt hozzájuk nyúlt. Érthető, a delosiak sem az ottani akadémia tagjait szokták Taurónak elküldeni. Azonkívül itt a feloldhatatlan ellentét: a kísérletekhez legalkalmasabb a fiatal, egészséges test, pusztán operációs és biológiai szempontokból ezeken a legkönnyebb elvégezni a szükséges beavatkozásokat anélkül, hogy maradandó nyomok és ártalmak keletkeznének. Ám ugyanakkor az ilyen emberek agyával semmire sem megy, hisz azokban még oly kevés az információ ...
Tesseor tehát ideális lesz. Nem öreg még, de korához képest nagyon okos, és az agyában rengeteg az általános érvényű információ! Nem egy bolygóhoz kötött, beszűkült kis agy, ellenkezőleg! Ez az, erre várt régóta.
Most nem szabad elhibáznia egyetlen lépést sem. A besúgók egyre-másra hozzák a jelentéseket összeesküvésekről, titkos polgári gyűlésekről, tervekről. A kreddaniaknak forradalom jár az eszükben, de abból nem esznek! Dedal oly régóta volt már a bolygón, úgy vélte jól ismeri a kreddaniakat. Béketűrő emberek, csak a szájuk jár. Túl sokat szeretnek beszélni, ám keveset tenni. Nem kell különösebben tartani tőlük. Az a lényeg, hogy ő erős maradjon. Ha kézben tudja tartani az eseményeket, nem érheti meglepetés. Kínos lenne, ha éppen most kényszerülne elhagyni a bolygót. Már közel van az eredményhez. Tesseor agyával, az általa feltalált genetikai módszerrel létrehozott emberi szövetekkel és a mechanikai erősítéssel megalkothatja azt az . embert, aki minden téren felülmúlja majd biológiai elődjét. . . "A cél közelében vagyok", ismételte többször is, félhangosan. Hirtelen megszólalt a vezérlő:
- Uram, hírt közölnék.
- Mondd.
- Több vezérlőtárstól nyert információ alapján tudom, hol tartózkodik Passy királyné.
- Mondd.
- A Labirintus 35-ös szobájában van.
Dedal agya villámgyorsan kapcsolt. A 35-ősben ...? Emlékek tódultak eléje. Ő régebben Passyval... ott... De abban a szobában nincs videotelefon. Szándékosan nem szereltette be. Van viszont...
- Vezérlő!
- Uram?
- A 35-ös szobában van lehallgatóberendezés. Kapcsold be!
A laboratórium sok helyiségbe szereltetett annak idején hasonlókat. A kísérleti "állatok", a kimérák beszélgetéseit hallgatta le velük. És biztonsági szempontból is jó volt. Bármi történt is a laborban bárhol, néhány szenzor érintésével tudomást szerezhetett róla. Hiszen, ha egyszer Tauro odamenne ... Ámbár erre még nem volt példa. De minden előfordulhat.
- Készen állok, uram - közölte a vezérlés kissé gépies, de érthető emberi hangon.
- Kapcsold.
Dedal felült. Mit csinálhat Passy abban a szobában? Arra gondolt, ha nem hall semmi neszt, hát nem is megy oda. Ki kell találnia valamilyen akciót Mynos ellen. Ez a királyocska kezd idegesítő lenni.

Mynos még mindig nem csillapodott. Ám a Dedallal folytatott beszélgetés különös hatást tett rá. Megértette, itt csak ravaszsággal megy valamire. Olyannyira, hogy viharos beszélgetésük végén a király már alkalmazta is ezt a politikát, és ravaszul úgy tett, mint aki belenyugszik a megváltoztathatatlanba. A konstruktőr és miniszter fennhéjázó szavai leperegtek róla – hiszen már régóta sejtette, amit ma szemtől szembe hallott Dedaltól. A harag elfogta persze, még most is reszketett, pedig jó ideje már, hogy a konstruktőr elhagyta szobáját. Igazak hát legkellemetlenebb lidérces álmai: ő, Mynos, Kreddan királya, nem egyéb, mint egy idegen akarat kicsiny függvénye. Ebben az országban nem dönthet mindenben, sőt, szinte sehol sem veszik komolyan a szavát... ? Dedal értésére adta, hogy parancsait is ő, a konstruktőr szokta megerősíteni, és a személyzet vagy a hivatalnokok csak azután hajtják végre. Vagy, ha úgy látja jónak, nem erősíti meg, és akkor azokat nem is hajtja végre senki. Mynos most úgy érezte, szorosabbra fonódott körülötte a háló. "Dedal és Passy, ez a két kéjenc állat, körbefalaztak engem",, pattogtatta ujjait idegesen. Mit tegyen ... ? Mynost nem olyan fából faragták, aki teljes mellel kiáll, és kirántja képzeletbeli kardját. Nem állt szándékában nyíltan szembeszállni sem Passyval, sem Dedallal. De azt eltökélte, hogy nem hagyja annyiban a dolgot. Bosszút forralt. Az első gondolata a Labirintus volt. Arra semmi esélye, hogy bejusson; készítettek valaha egy menekülési tervet forradalom esetére, de remélték, hogy erre úgysem kerül sor, így a Labirintuson átvezető egérútról nem is beszéltek. A tengerpartra a palotából másképpen is ki lehet jutni.
Az agya úgy forgott most, mint eddig soha. Talán azért, mert eddig nem látott maga előtt célt. Kormányozta az országot - vagy azt hitte - és dőzsölt, élvezte az életet, csak a ma érdekelte, a holnap olyan nagyon messze volt... Most hirtelen közelebb ugrott a jövő. És az a jövő feketének látszott. Hiszen - vallotta be magának - még az élete is veszélybe került. A játszma elfajult, "amazok" már tudják, hogy ő is tud mindent, a hályog lehullott a szeméről. Mynos király többé nem tehet úgy, mintha semmiről sem tudna. Tennie kell valamit. De "amazok" éppen ettől félve, megelőzhetik őt és ... és valami visszafordíthatatlant cselekszenek. Az egyik pillanatban Mynos szinte szűkölt rémületében, egy perccel később viszont elöntötte a bosszúvágy, és a legvadabb ötletek kergették egymást az agyában. Igen, maga is meglepődve tapasztalta, hogy ha megfeszítette az erejét, az agya másképpen működött. Éles képek váltották egymást, lelki szemeivel látta, hogy orgyilkosok lopóznak szobájába. Talán egy átprogramozott android teríti le? Vagy messziről lő majd rá egy lézersugárral? Elronthatják a repülőt is, amivel olykor közlekedni szokott. Már látta is, ahogyan a gép lezuhan, felrobban, elég, és mindez villámgyorsan következik be, senki sem tehet majd ellene semmit, legkevésbé éppen ő, az áldozat nem. Ünnepélyes hamvasztásán Dedal mond majd gyászbeszédet, és Passy gyászruhában mímeli a szomorúságot, netán hatásvadászóan ájuldozik is majd...? Mynos megrázkódott az undortól és a félelemtől. De rémképei nem múltak el, most közelebbiek, reálisabbak lettek. Mi jöhet még? Nem volt nehéz elképzelni. Például, hogy Dedal megvásárolja a minisztereket, az egész fejbólintó kormányt, és egy napon száműzi a királyt. És akkor tulajdonképpen még jól is jár. De hová menjen majd, mihez kezdjen? Az a kevés pénz, amit félretett, meg az a két kiló gyémánt, amit a metántenger alá mélyített bányákból nyertek, bizony nem sok kitartást adhat neki egy idegen földön. Talán, ha eljutna Attenbe .. . Megrázkódott. Elmenni egy vadidegen földre? Ahol senki sem tudja, ki volt ő előbbi életében? Ilyesmi csak a videofilmekben történik. Ő ezt nem bírná ki, biztosan nem. Neki Kreddanon a helye.
Gerincében érezte, keményedik elhatározása. Ez valóságos döntés volt. Évek óta az első igazi döntés... Nem ő, a király, hanem Dedal fog elmenni. Ha nem lehet másképpen, hát vigye magával Passyt is. Ő, Mynos, ezt is kibírja majd, ha cserébe magára maradhat Kreddanon, és végre valóban uralkodhat, ha most már ő lesz az igazi király. Vesszen hát Passy, ha Dedal is vele vész! Ha ezen az áron megszabadulhat mindkét árulótól... Vagy mégis egy másik módszer lenne a célravezetőbb? Bérgyilkost bérelni, mielőtt amazok teszik meg ugyanezt? Az alattvalók számára majd kitalálnak valamit. Baleset érte őket, vagy ilyesmi, főjön a propagandaminiszter feje miatta. Tehát az elsődleges és legfőbb cél - Dedal. Hol lehetne őt megfogni, melyik a legérzékenyebb pontja?
A Labirintus!
Mynos idegesen sétált fel-alá szobájában. Be kell jutnia abba az átkozott Labirintusba, magával viszi néhány igazán hűséges testőrét, és majd ott meglátja, mit tehet? Mostani hangulatában még attól sem riadt vissza, hogy megsemmisítse Dedal műhelyeit. Mindenféle vad ötlete támadt, egymás után vetette el őket és újabbakat gondolt ki. Ha odabent lesz ... Van ott más ellenség is. Bizony van. De mindehhez az alapfeltétel az volt, hogy bejusson a Labirintusba. Az ajtók kódjait azonban nem ismerte senki, csak Dedal és talán Passy. Odabent is találkozni szoktak, az átkozottak ... A király keze ökölbe szorult. Mielőtt azonban ismét elragadta volna a vak bosszúvágy, támadt egy ötlete . ..
Behívatta hűséges testőrét és suttogva adta ki parancsát. A testőr elment, és Mynos magára maradva, újabb terveket kovácsolt bosszúra szomjasán.

Dedal feszülten fülelt a megafonok alatt, de először semmit sem hallott. Már-már azt hitte, az automata vezérlésben hiba támadt - bár ilyesmi Kreddanon még sohasem fordult elő - és nem kapcsolta a szobát a megafonokra. Ám ekkor apró nesz ütötte meg a fülét. Nem tudta, mi lehet az. Vajon mit csinál Passy? Kár, hogy nem szólhat oda neki, ez az akusztikus kapcsolat egyoldalú. De talán a zajból kitalálhatja majd, vélte és várt.
A súrlódásszerű zaj megismétlődött, majd Dedalnak úgy tűnt, fojtott suttogást hall. Még inkább figyelt. Nem, nem tévedett. Valaki suttogott. "Senki nem tud a lehallgatókról, csak én", jutott eszébe, igen, erről a dologról még Passynak sem beszélt soha. Akadtak ilyen titkai.
A suttogásból semmit sem értett. De valamire emlékeztették ezek a hangok, ösztönösen veszélyt szimatolt. Belopózott volna valaki a Labirintusba...? Az nem lehet! Passy nincs egyedül? Vagy magában beszélne?
Végre megértett egy szót: "édesem". Ez alighanem Passy hangja volt. Dedal értetlenül nézett maga elé. Mi lehet ez? Passy magában suttog? De ha egyedül van, miért nem beszél normálisan, hangosabban? Fél valakitől?
Hamarosan kénytelen volt belátni, egészen másról van szó. Amíg azt hitte, Passy valamelyik állatot dédelgeti - talán egy macskát - a férfi nyugodt volt. De a súrlódó, ütemes nesz fokozódott, és akkor már Passy sem csak suttogott:
- Édes... drága, te ... - majd torkából izgatott, apró sikolyok törtek elő. Dedal felugrott. Lehetséges ez ... ? Nem álmodik? Idegesen sétált ide-oda, miközben fülelt. Kétségek gyötörték.
- Gyere ... még ... még ... - lihegte Passy. És akkor Dedal meghallott egy másik hangot is. Egy férfi mély, medvemorgáshoz hasonlatos, kéjes dörmögését.
- De jó ... jó veled ... drága ... Passy...
Nem ismerte fel a hangot, de érezte, hogyan fagy meg ereiben a vér. Ez valóban Passy...? Biztosan az, ismeri ő is ezt a hangot, jól ismeri. No és ... mit művelnek azok ott?
- Mindjárt... mindjárt nagyon ... jó lesz ...
- Nekem is ... te drága ... csodálatos ... vagy ...
- Most... most!
- Nekem is ... jóóó!
A kiáltás átszakította a csöndet, és letört minden falat, velejéig megrázta Dedalt. Ó, nagyon jól ismerte ezt a hangot, maga is oly sokszor előidézte, agyába-csontjaiba ivódott, úgy hitte, mindörökre. Dedal a maga módján szerette Passyt. De erre most nem gondolt.
A megafonból még hallotta a hörgéseket, valahol a vezetékben, a levegőben vibrált a kiáltás - vagy már csak emlékezett rá?
- Áááááaaaaa ... de jó vagy .. . Tesseor!
- Te vagy jó ... Passy, drágám . ..
Csillapuló lihegés, meg-megszakítva még néhány kéjes sóhajtással. Aztán újabb neszek, bőr búcsúzik bőrtől, kezek tapogatnak tétován, izzadt testekben pezsdül fel a vér. Tüdők dolgoznak ismét szabadon, szívek csillapodnak. De a tudatok már összekapcsolódtak, az iménti hevülés nemcsak a testeket melegítette fel...
Dedal a fogát csikorgatta, ám erről sem tudott. Még sohasem vesztette el önuralmát. Tesseor ... ? A szerencsétlen kóbor lovag, a foglya, a kísérleti alany, aki maga is állattá lehetne bármelyik pillanatban, ha nekieresztené medicinrobotjait? Tesseor...!? Dedal keze ökölbe szorult, körme bőrébe vájt, vére csöppent. Valami a torkát szorongatta, gyomrában fájdalom vibrált, térde is remegett. Zsigerek foglya lett, hormonok béklyójában vergődött. Passy ...
A megafonok most hallgattak. Csak a lélegzésüket hallotta. És akkor Mynos jutott eszébe. Passy őt is megcsalta. Mynos ma reggel látta a titokban készült filmet, és teljesen kiborult. Elvesztette önuralmát... Milyen kegyetlen is a sors! "Kinevettem, egy csöppet sem sajnáltam. Még örültem is neki, hogy így járt. Megkapta, amit érdemelt... De én? Én is megérdemeltem? Hát rászolgáltam erre? Passy mindent megkapott tőlem. A hatalmat is én adtam neki, többet, mint amennyit valaha Mynostól kapott. Lehet, éppen ez volt a baj? Olyan ez is, mint a kábítószer. Egy bizonyos adag egy idő után már nem elég, nem hozza meg a kielégülést, több kell belőle, több kell, több..."
Megrázta, amit tapasztalt. Még soha nem történt vele ilyesmi. Alig néhány óra telt el, és a sors őt is ugyanazzal büntette, ami Mynos osztályrésze lett. Amit ő okozott Mynosnak, most az ő nyakába szakadt. Van hát "sors", van valami felsőbb akarat, annak lennénk játékszerei mindannyian? Dedal ösztönösen lázadozott e filozófia ellen, nem, az ő tudata sohasem fogadott be semmiféle istenhitet, még nyomokban sem. Nincsenek és nem is lehetnek felettünk álló, nálunk többet vagy éppenséggel mindent tudó lények, akik halhatatlanok és mindenhatóak lennének . ..! Ez nem több, mint saját szép álmaink, magunkat szoktuk isteneknek álmodni .. .! Dedal, a konstruktőr, a biológus, a fizikus és a genetikus csak az erőben és a tudásban hitt, minden más ezek mellékterméke, vagy ellensége lehetett, tehát kudarcra ítéltetett. Dedal tudta, hogy a világ bonyolult, de igyekezett a maga módján és a maga használatára leegyszerűsíteni azt. Csak így tudta elviselni, csak így találhatta meg benne a helyét.
Mégis a tényt nem tagadhatta. Elöntötte a harag, nem is gondolkozott. Passy megcsalta - és kivel? Tesseorral! Akinek fel akarta használni az agyát... Csak most értette meg, hogy ha így áll a dolog, akkor Tesseor - bár még a Labirintusban van -már nem az ő foglya! Ha Passy szabadította ki, büntetést érdemel! És veszélyben van itt más is, nemcsak Passy hűsége a szeretőjéhez!
Gyomrát vasmarkok szorongatták, szíve tájékán is fájdalmat érzett. Egy rövidke percre a világ is elsötétült előtte, le kellett ülnie, aztán elmúlott a rosszulléte, de ez is dühítette. Mi az, hát ennyire foglya ő ennek a nőnek...? Most ébredt rá, hogy kétszeres csapás érte. Nemcsak Passy veszhet el, hanem Tesseor is! Az agy, amellyel a szuper-kimérát akarja megalkotni! Ezt nem engedheti... Elveszthet mindent, Passyt, a hatalmat, befolyást, pénzt, még Kreddant is. De végre megvan, amire tíz évig várt és amit ezen a bolygón eddig hiába keresett. Egy interplanetáris, mi több, intergalaktikus berendezkedésű agy...!
Olyan volt ez az állapot, akár a láz. Fejét majdnem szétvetette a beteges forróság, meg kellett feszítenie minden tagját, hogy ismét felállhasson. Végre engedelmeskedtek lábai. Tántorogva ment az ajtóhoz, maga sem tudta, miért, hisz erre nem is volt szükség. A falnak támaszkodott. A hűvös műanyag a keze alatt kijózanította kissé, mélyeket lélegzett. Passy ... Annyi nő volt már előtte. De azok... valahogy mások voltak. Passy szinte annyi volt, mint ő maga, bár tudása sokkal kevesebb, de szenvedélyeiben is hasonlított hozzá. Passy jó társa lett volna. Most már aligha lesz.
Egy másik arc merült fel előtte. Sötétbarna bőr, mélyfekete szem, finom vonások. Kissé sovány, magas, rövid hajú, fiatal lány ... Már a neve is furcsa volt. Manuéla. Állítólag régi földi név... De Manuéla sohasem járt a Földön. Az Arkturum - naprendszerben született, ott találkozott vele Dedal, miután leszállt annak negyedik bolygóján. Manuéla hallgatag volt. Akkor sem sokat beszélt, amikor megismerkedtek. Csöndes arkturumi éjszaka volt, negyvenórás sötétség, az égen csak a közeli rendszerek csillagai és a bolygó két holdja világítottak. Manuéla és Dedal sétáltak. A közelben valahol kristályzene szólt, a mesterségesen eltorzított hangok mind magasabb régiókba szárnyaltak. Akkoriban és ott ez volt a divat. Naphosszat kristályzene szólt mindenfelé, a fiatalok erre táncoltak. A száznegyven éves öregek ottani szokás szerint hófehérbe öltözve ültek ki esténként házaik teraszára, csöndes járású robotok szolgálták fel nekik zöldes italaikat. Ők is keveset szóltak. Manuélában mintha összegyűlt volna az arkturumi ősök minden hallgatása. Dedal sziporkázott, igyekezett elvakítani a lányt, kalandjairól mesélt, sokat ki is talált, hozzátette a valósághoz. Manuéla sötét szeme olykor megcsillant, ha ránézett. Mind gyakrabban nézett rá... Dedal majdnem egy évig maradt a bolygón, sikerült beférkőznie az egyik genetikai laboratóriumba, a reverzibilis, molekulán belüli protonáthelyeződésekkel foglalkozott. "Tautomer átrendeződések, tudod - magyarázta egyszer a lánynak. - A DNS-bázisok funkciós csoportjainak tautomer átalakulása. Arról van szó, hogy a hidrogénkötések jellegét változtatjuk meg a komplementer nukleotidbázissal. A régtől ismert ketocsoport, az amino, az imino és enolcsoport mellett mostanában mind több más fajta módját is felfedezzük ... Nagyon izgalmas munka!"
Manuéla hallgatott. Együtt éltek már. Volt úgy, hogy Dedal órákig nem hallotta a hangját. Akár a pontmutációról beszélt neki, akár arról, mennyire szereti - Manuéla csak nézte, nézte. Szép szeme volt...
Dedal ott a hűvös falnál megint őrá gondolt. Manuéla ... terhes volt már, elmentek egyszer kirándulni egy magas hegyre, Dedal nem emlékszik a nevére, nagy szürkésbarna-zöldes, meredek hegy volt, és amikor felmentek, hihetetlen panoráma tárult eléjük. A síkság hatalmasnak tetszett, megnövelte a láthatárt, maga lett a világ. Onnan fentről lenézve teli tüdővel szívták magukba a világ-levegőt, az Arkturum e táján a mindenség kisebb urainak érezhették magukat. Ennél nagyobb boldogság már csak azt érheti, aki a Kozmoszt csodálja, tudta jól Dedal. De egy sejt is a Kozmosz maga, ezt is tudta. A legkisebb egység magában hordja a legnagyobb ígéretet, lehetőséget... Most ők voltak a kicsiny egységek, Manuéla és Dedal, körülöttük a mérhetetlen egy darabkája, de felnőhetnek hozzá - ezt bizonyította az a kis élet, amely Manuéla testében percről percre növelte sejtjei számát, amely már embrióból emberré lett. Ikarri...
Aztán vége lett annak is. A hegyre soha többé nem mentek fel. Manuéla hallgatagon viselte el Dedal dühkitöréseit. A férfit nagyon bántotta, ha a laboratóriumban kudarcok érték. Ikarri már négyéves volt, amikor Manuéla egy napon nem jött haza.
Az ottani rendőrség három hétig kereste. Végre rátaláltak. A hegyen feküdt, azon a hegyen, egy vízmosásban. Félúton a csúcs felé. Lavina zuhant rá, és mivel senki sem tudott útjáról, nem is keresték. Az orvosok szerint még legalább hat óráig élt a hó alatt. A nyomok arra mutattak, megpróbált kitörni börtönéből, emberfeletti erővel küzdötte magát előre, de elfogyott az oxigénje... Dedal soha nem felejti el a halott asszony arcát. Rossz álmaiban még ma is előjön. Olykor hallja a saját hangját is, döbbent kérdése ott szárnyal a síkság fölött: Manuéla, miért akartál felmenni a hegyre? Egyedül, nélkülem ...? Miért?
Nincs válasz.
Manuéla elment, de most szüksége lenne rá. Passy ütése talált, a férfi nehezen lélegzett. Ha Passy elveszi tőle Tesseort, nem lesz szuperember, nem lesz kiméra. Tesseor, a lovag agya acélizmú párductestben, olyan párducéban, amely tud űrhajót vezetni, navigálni, ismeri a nukleáris hajtóművek típusait, ismeri a kozmosz tájait és törvényeit, kitartó és soha nem adja fel... Soha nem adja fel!
"Én sem adom fel!"
Manuéla nincs, de itt van a vére. Dedal a vezérlő kapcsolójához ugrott:
- Keresd meg nekem Ikarrit. Azonnal...!
- Igen, uram.

Tesseor testében még tűzzel lobogott az iménti szeretkezés. Ha behunyja szemét, nem látja, de érzi Passyt. Az asszony keze a mellén, érzékien simogatja őt most is, érzi, amint megmozdul, a feje a férfi hasán, hosszú haja csiklandozza ágyékát... Mennyi boldogságot adhat egy nő ...!
A kezek, a melegség, a bőr, a csók boldogságát. Azt a tudatot, hogy valaki velünk van, egészen velünk van - jobban már csak akkor lehet velünk, ha betegek leszünk, és ő legyőzve undorát, ellátja szenvedő testünket. A lovag tudta már: nem az szeret bennünket igazán, aki ágyunkba fekszik. De aki lázunkat csillapítja, gátat szab áradó-mocskos testnedveinknek... Az az igazi önfeláldozás.
Passy a férfi mellére borult. Hallotta szíve verését, ez a hang annyira természetes és normális volt, igen, hát itt van Tesseor, világok lovagja, galaxisok küldötte. Itt van, eljött, hogy felforgassa ezt a világot is. Most nem sosem látott tájakon leselkedő rablókkal került szembe, itt egy országról van szó.
Arról az országról, amely Passy célja is. Mások, itt Kreddanon is, Attenbe vágyódnak, számukra az a világ fényességes központja. Passy nem törődött ezzel, ő már nem jut el Attenbe, ezt jól tudta. De itt, a rendszer szélén még lehet belőle valaki, sőt, itt lehet belőle valaki igazán. Kreddan az a hely, ahol ő is valami nagyot alkothat. Hát eljött az idő. Tízéves előkészület után - végre közelednek a döntő napok. Ebben Passy nem kételkedett.
Közelről, nagyon közelről érezte a férfi barnás bőrét. Talán Tesseor ősei között is voltak különféle színű emberek. Azt hallotta egyszer, hogy valamikor, még az ősidőkben, az embereknek négy vagy öt különféle színű változata létezett. Ezt ma már elképzelni sem tudja senki, a réges-régi színes felvételek - kezdetleges vegyi technikával készültek - mutatnak is koromfekete férfiakat és nőket. Az egész olyan hihetetlen .. .
A fekete ember az éjszakát idézi. Gyakran feltűnik Passy álmaiban. Ilyenkor sikoltva ébred. Egyedül alszik szobájában, ez nála elvi kérdés, nappal szereti Dedalt, éjszaka menekül a férfiaktól, lakosztályába jó ideje nincs belépése Mynosnak, de még a lányának sem. Passy álmaiban időről időre feltűnik az éjszaka alakja, egy férfi, kinek csak a körvonalait látja, az arcát sohasem. Emlékezteti valakire, akit ismer, de sohasem tart addig az álom, hogy fel is ismerhetné. Valahol a homályban találkoznak, ez növeli a rémséges hatást. Az a férfi csak jön feléje, egyenletes léptekkel, sohasem siet, mint aki tudja, úgyis célba ér... Minden lépése növeli a nő rémületét - álmában is érzi, hogy egész testében reszket - bár nem tudja, miért kellene félnie ... És amikor a férfi már egészen közel van, kinyújtja egyik karját - mindig csak az egyiket, a balt emeli fel, az arcán még nincs fény - akkor Passy felébred. Kiáltása működésbe hozza a vezérlőt, a gépagy reagál, azt "hiszi", úrnője szólította, kész hát elfogadni az újabb parancsot. E gépek számára nincs különbség éjszaka és nappal között, örökké szolgálatban vannak.
Mit akarhat az álombéli férfi? Miért emeli fel a kezét? Talán csak üdvözletet intene, vagy... rosszabbat tenne? Az asszony most is ijedten nézett körül. De nem, itt van a szobában, az ágyon fekszenek meztelenül mindketten. Tesseor és ő. Passy Tesseor szívének dobogását hallgatja, így dobog az övé is, ha felébred e "találkozás" után. De így dobog akkor is, ha önnön léte céljaira gondol. Valaha egyszerű diáklány volt Knosurban, az apja egy metánbányában dolgozott, az anyja ruhagyári szövőgépeket programozott, most mindketten saját kis szigetükön élnek, Mynos jóvoltából. A király egy amatőröknek rendezett szépségversenyen látta meg először leendő feleségét. Milyen banális történet. Most már Passy is a száját biggyeszti, ha erre gondol. Ha egyáltalán eszébe jut a múlt. Aztán feleség és anya lett, majdnem egyszerre. Előbb azt hitte, hatalmat is kap a kezébe, pedig az ízét nem ismerte - de nem, a hatalom Mynosnál és a minisztereknél meg a gazdag metánkereskedőknél maradt. Delos meghódítása sem hozott változást. Passy már-már beletörődött, hogy így fogja leélni az életét... És akkor jött Dedal. Minden megváltozott. Szerelem, féltékenység, bujkálás, törvénytelenségek. Szeretője volt és titkai lettek, saját élete is akkor kezdődött. Mynos a háttérbe szorult, mindent betöltött Dedal és az általa nyert hatalom, már a miniszterek is hozzá jöttek, ha valamit el akartak érni, mire Mynos észrevette, mi történik, nem is volt király lényegében. Csak címének örülhetett, mint gyerek a papírkoronának, fakardnak. És most?
- Most megint fordul az élet kereke.
Ha sikerül a játszmát végigvinni, Dedal helyére Tesseor lép. Minden megváltozik, bár nem nagyon. Csak Tesseor egyezzen bele ... De ebben Passy már alig kételkedett. Az imént minden idegszálával úgy érezte - hatalmas erővel vehette birtokba Tesseort, és nemcsak testét, de tudatát is uralta. Tapasztalatból tudta, hogy a férfiak, bármilyen okosak is, könnyen uralhatok. Valaha régen ezt úgy mondták: az orruknál fogva is vezethetők. Passy már nemegyszer alkalmazta ezt, és eddig Dedal kivételével mindig sikerült is neki.
Ha Dedalt félreállítják, elűzik vagy végzetes "baleset" éri, szabad lesz az út az új élethez. Passy szerette volna végre elérni, hogy ne éljen kettős szorításban. Mint Mynos felesége, az alattvalók felé meg kellett játszania a hitvest és az alacsonyabb rangú társuralkodót, Dedal kedveseként a háttérből irányíthatta az államot, de csak annyira, amennyire ezt a férfi megengedte neki. Ha mindkettővel leszámol, és Tesseort hozza be a helyükre, tökéletes egyetértésben uralják majd Kreddant és Delost.
Tesseor megmozdult.
Passy felemelte a fejét. Látta a lovag akaratos állat, erős vonalú orrát. Ahogy mozdult a karja, táncot jártak az izmok. Passy szíve megdobbant.
Tesseor felült.
- Passy... - a hangjában gyöngédség remegett. Passy is felült. Nem szégyellte meztelenségét, ott és akkor, Tesseor előtt semmit sem szégyellt. Ő is a férfira mosolygott:
- Tesseor, kedvesem ... Félbeszakadt a beszélgetésünk.
- Tudom. Emlékszem jól. A válaszom, hogy még... még várj.
- Mire várjak, kedves?
- Nekem idő kell a döntéshez.
- Ha így beszélsz, valójában már döntöttél - Passy elkeseredett. - Csak nem akarsz nekem fájdalmat okozni? Hát nem szeretsz? - a kérdés panasz és fájdalmas vád is volt egyben. Tesseor megrázta a fejét:
- Nem vagyunk már tizenhat évesek, drágám. Más dolog a javaslatod, és megint más dolog az, hogy itt vagyunk az ágyban.
- Én sem kapcsolom össze őket - hazudta Passy. Az arcáról fokozatosan tűnt el a mosoly. Érezte, döntő beszélgetés következik. Ez tudatosította benne saját gyengeségét is. Ő, aki azt hitte magáról, hogy nagyon erős, most egy nála nagyobb erővel találkozott, ez megfélemlítette. Tehát se testi kielégüléssel, se a lehetőségek megcsillogtatásával nem vehető rá, hogy...? Passyt kétszeresen is félelem fogta el. Részint megértette: nincs akkora vonzereje, mint hitte, nem tud mindenkire hatni. Részint mi lesz, ha Dedal tudomást szerez akciójáról? A palota tele van besúgásra programozott megfigyelő androidokkal. Semmi kétsége afelől, hogy Dedal - már csak a biztonság kedvéért is - a laborokban is elhelyezett ilyeneket.
A bőre összerándult a szeme alatt. Meredten, nézte Tesseort, most nem csodálta a férfi nyugalmát, lelkierejét. Ki ez az ember? Van-e rá lehetőség, vagy csak esély is, hogy megismerjünk egy másik embert? Kétségei sűrűsödtek. Közben a lovag szemmel láthatóan mind józanabb lett. Hatalmas tapasztalat birtokában percek alatt levetkőzte a nem mindennapi nő hatását is. Annyi nővel volt már dolga jókkal és még jobbakkal is. Olykor hatásuk alá került, de belső énje oly erős volt, hogy hamar kiszabadult. Most is így történt. Ám a lovag tudta, mit követel meg az udvariasság, a hagyományok. Rámosolygott Passyra, magához vonta alig ellenkező, forró testét, megcsókolta a száját, majd a homlokát:
- Nagyon jó volt veled, Passy. Köszönöm.
Az asszony nem válaszolt. Szótlanul nézte, hogy a férfi feláll, és határozott mozdulatokkal felölti ruháját. A szobában mintha megállt volna az idő, szinte süket volt a csend. Csak a férfi neszezése hallatszott. Passy sóhajtott. Hiába hozta meg az áldozatot? - kérdezte legbelül, de maga is tudta, ez nem igaz. Neki is nagyon jó volt Tesseorral, hát képmutatás lenne áldozatnak nevezni, ami itt történt az elmúlt órában. Legfeljebb az a másik cél... az került ismét messzire.
- Most hová mégy? - kérdezte tompán.
- Ki kell szabadulnom a laborból! - Egymás szemébe néztek.
Passy most nagy mélységeket látott. Tesseor hát nem az az érzéketlen alak, akinek a legenda hirdeti. Nemcsak bátorsága és tudása nagy, van benne valami emberi, valami... földi. Passy, ha nem tudott valamit pontosan megnevezni, ha az a valami a misztikum felé hajlott, ha számára érthetetlen érzelmi töltéssel rendelkezett - hajlamos volt ezt földinek nevezni.
Miközben nézték egymást, az asszonyban újra feltámadt a halvány remény. Lehet, hogy nincs minden veszve? Ha Tesseor segítségre szorul, még diktálhat neki. Hirtelen felébredt benne a gőg is. "Diktátor vagyok vagy sem? Most majd elválik". Kreddanon sokan éltek az ő parancsai szerint. Tesseor itt csak vendég, és bármennyire szuperférfi is - jobb Dedalnál -, azért rá is vonatkoznak az itteni törvények. Ha nem is kreddani alattvaló, engedelmeskednie kell az állam szokásainak. "Királyné vagyok, még mindig királyné vagyok!" - lüktetett a nő agyában. Tesseor nélküle aligha jut ki innen, még az is csoda, hogy a laboratóriumig eljutott.
- A kódokat csak ketten ismerjük, Dedal és én - így az asszony. A hír nem lepte meg Tesseort. Mosolya kisfiús volt:
- Majd te kinyitod nekem az összes ajtót.
- És ha nem?
Tőrök csaptak össze, szinte hallották a fémek rövid sikkanásait. Mindketten arra gondoltak: fél órával ezelőtt még egymás testét bújták, vágytól lihegve, most pedig ellenfelek lettek...? De a világtól nem szabadulhattak. Ebben éltek, és ez élt bennük. S ez a világ kemény volt. Passy Tesseort nézte, igyekezett agyába, gondolataiba hatolni. Tesseor Passy arcát figyelte. Mérlegre tették egymást és önmagukat is. Hosszabb volt ez a pillanat, hosszabb minden más pillanatnál, amit eddig átéltek. Sorsuk dőlt el.
- Én is tudok kemény lenni, Passy. De kedvellek téged, és nem akarom, hogy bajod essék.
- Ám nem haboznál nekem is bajt okozni, ha úgy kívánja érdeked! - sziszegte a nő. Tesseor hűvösen bólintott:
- Aminthogy te is ugyanígy tennél, királyné. A te világod Kreddan, és téged csak az érdekel, ami itt történik. Kreddan a világ széle, Passy, és aki innen nézi a világot, az alulról látja.
- És te? Nagyképű vagy, beképzelt, mint minden világjáró! Azt hiszed, attól, hogy évente más naprendszerben csavarogsz, több vagy másoknál? Hogy jobban ismered a világot?
- Nem, Passy, ezt nem hiszem. Engem saját sorsom formált ilyenné. Bejártam a kozmoszt, láttam törvényeinek kegyetlen hatásait, kiteljesülését és pusztításait, megértettem: nem a kozmosz könyörtelen, csak az értelmesnek nevezett lény találta ki ezt a fogalmat. Ugyanakkor azt is tudom már: a legérdekesebb, amit megismerhetek, maga az ember. Bármelyik ember, minden ember, vagy mondhatom még ezerféle módon ... A legizgalmasabb, a legvidámabb és legszomorúbb dolgok ezzel a kocsonyás testű, javarészt vízből álló lénnyel történnek, Passy. És az embereket megismertem e sok év alatt. Láttam ilyeneket is, mint te - igaz, eddig csak férfiakban, nőben soha. De ismerem a típusotokat. Az úton soha nem álltok meg, akkor sem, amikor az már nem felfelé, hanem lefelé vezet. Észre sem veszitek, merre mentek. Elvakít benneteket a hatalom látszata. Mert hiszen csak hiszitek, hogy igazi hatalom van a kezetekben. Annyi ezer év alatt sem tanultátok meg, hogy ember nem uralhat embert? Igazán soha senki sem lehet a ti tulajdonotok, száz százalékig senki sem lesz a szolgátok. Az emberek nem robotok. És ha elérnétek célotokat, az lenne csak számotokra az igazi csapás - aki teljesen a birtokotokba kerülne, az már nem is lenne ember ... Erre vágytok?
- Egyszer élünk csak... - suttogta Passy kiszáradt szájjal. Tesseor nem győzte meg. Nézte a férfit, de már nem a férfit látta benne.
- Értem. Azt akarjátok, hogy ez az egyetlen, de biztosan létező életetek legyen tele örömökkel... Akkor hadd kérdezzek valamit. Muszáj ezt mások ellenében elérni?
- Nem értesz ehhez. Amit elítélsz, az nekünk külön örömökkel szolgál - Passy is felállt, öltözött. Tesseor félig elfordult. Testéből már kiszállt az iménti édes kábulat. Lecsillapodott vágya, lassan elszivárgott belőle annak emléke is. Hamar túltette magát a dolgon.
Passy közben lázasan töprengett. Mit tegyen? Ha kiengedi Tesseort, Dedal vele számol le, mégpedig könyörtelenül. Hiszen lényegében Dedal sem másféle, mint Tesseor. A maguk eltérő módján mindketten kemény emberek, és csak a céljaiknak élnek. Ha kell, mindenkit letaposnak, mert senki sem állhat az útjukba.
Dedal bosszút állhat rajta, a királynén is. A konstruktőr senkitől sem fél Kreddanon, legkevésbé Mynostól. Mit tegyen hát? Lázasan töprengett, aztán így szólt:
- Kivezetlek a laboratóriumból. Egy feltétellel: ha azonnal elhagyod a Labirintust és Kreddant is.
- Még nem teljesítettem a fogadalmamat.
Passy felöltözve állt az ajtónál, keze a nyitógombon, szemében már nem volt lázas álom, elröppentek illúziói. Tesseor nem az az ember, mégsem az, akire szüksége van, aki nélkül nem ragadhatja magához a teljes hatalmat. Tesseor nem lelkesedik azért, hogy Passy segítségével félreállítsa Mynost és Dedalt. "Márpedig nekem - gondolta Passy - szükségem van valakire, legalább kezdetben. Az udvaroncok, a testőrök jobban örülnének egy férfinak, még ha az csak látszat-király lenne is, miként most Mynos."
Az asszony megnyomta az ajtó gombját. Egy perc múlva kint voltak a folyosón. Az állatketrecekből tompa tekintetek kísérték őket. Passy határozott léptekkel ment előre. "Még nem teljesítettem a fogadalmamat..." - mondta az imént a lovag. Vajon ez mit jelent? Hogy Taurót. . . megölné?
- Azt mondtam, menj el azonnal! Magam viszlek ki a tengerparti kijárathoz - mondta rekedten. Veszély vibrált a levegőben, minden eddigitől eltérő, nagy és új veszély. Tauro...? Passy még hallgatott. A férfi körülnézett, fegyvert keresett. Csak kis késéssel válaszolt:
- Sokan elvárják, hogy teljesítsem ígéretemet. És a hírnevem is kötelez, Passy. Nem megyek hát el innen dolgom végezetlenül.

Mynos elégedetten dörzsölte a kezeit. Hogy ez neki hamarább nem jutott eszébe! Pedig akkor már jóval korábban is bejuthatott volna a Labirintusba ... Arra most nem gondolt, hogy régebben félt is a homályos építménytől, és soha nem volt kedve bemenni. Még akkor sem, ha Dedal közli vele a kapu kódját.
Ám az az idő végérvényesen elmúlott, megváltozott a helyzet. Mynosban a bosszúvágy dolgozott, és ettől ismét igazi férfinak érezte magát. Mi több - királynak...! Hát igen. Kreddan még megismeri majd valódi urának kezét. Nehéz lesz az a kéz, de úgy látszik, ennek így kell lennie! Rendet kell teremtenie az országban, különben az anarchia, a korrupció veszi át a hatalmat. Az ő hatalmát... Eddig hagyta, hadd sodorja az ár, folyóban sodródó hínárcsomó volt csupán. Most erős gáttá válik ...!
A kapuval szemben felállított egy oszlopot, androidja révén elterjesztette róla, hogy a levegő tisztaságának és összetételének mérésére szolgál. Kapóra jött neki a helybeli "zöldek" örökös tiltakozása, ezek a metánutáló fickók nem egy tüntetést rendeztek már és folyton kérelmekkel bombázták őt. Útjukban voltak a metánfeldolgozó üzemek, szerintük rongálták a légkört, szennyezték a környezetet. No, de most legalább hasznukat vette. És ki tudja, hogy abban az oszlopban nemcsak légösszetétel-mérő műszerek vannak . ..? A hirtelenjében beépített kamerát a Labirintus belső kapujának kódzárjára szegezték, és amikor az imént Dedal feldúltan bement a kapun, a gép képkristályra vette a konstruktőr ujjainak játékát a kódzár szenzoros billentyűi fölött. . . Mynos megismerte a kódot.
"Most bemehetek hát", mondta félhangosan, bár kissé habozott. De azzal nyugtatta magát, hogy a Labirintus is birodalmához tartozik, annak területén van, fennhatósága tehát ott is érvényes. Sőt, saját bátorságától lelkendezve valósággal kis beszédet rögtönzött magában-magának: "Bevonulok és visszafoglalom azt, amit galád módon elvett tőlem egy szélhámos! Az, aki nemcsak a területre vetett szemet, de a feleségemre, majd a becsületemre, következésképpen hatalmamra, országomra is! Lám, így jár az, aki naiv és hisz az emberekben. Ha leszámolok Dedallal, soha többé nem engedek be külföldieket, még ha azzal jönnek is, hogy aranyat tudnak csinálni a semmiből... nem én!"
- Hé, testőrök! - kiáltotta. Tekintete közben az ablakra tévedt. A palota előtti téren kevesen jártak. Néhány légitaxi lebegett odafenn, nem közeledtek. Nem közeledhettek. Knosurban mindenki tudta, hogy amelyik gép a palotához túlságosan közel merészkedik, annak vége, a testőrség és az automata őrzőberendezések kereszttüzébe kerül.
Mynos nézte a teret. Jól ismerte a várost, bár újabban, alig járt ki, és ha ki is ment, mindig kísérettel, előkelők és őrzők kíséretében, előre megtisztított útvonalakon haladt. A knosuriak idegenek lettek számára. De a napfény ismerős volt, ötven év alatt megszokta már az oly távoli nap sárgás ragyogását. Azt mondják, Attenen úgy süt a nap, ugyanez a nap, hogy aki a perifériákról jön látogatóba, jó időbe kerül, míg megszokja a jóval erősebb ragyogást. Milyen lehet az ennél is erősebb ragyogás. ..? Vakító?
Mynos beszívta a friss levegőt. Ez hát Kreddan, amelyet ő ural. Csak ő...? Évek óta érezte, hogy a hatalom homokká vált, kipereg ujjai közül. Lassan, fokozatosan vesztett teret, ellenfelei vigyáztak, nehogy mindent egyszerre veszítsen el, hisz akkor fellázad, kiszámíthatatlan lépésekre ragadtatta volna magát... így nem. így végig abban bízott, megfordul a folyamat, visszaszerez mindent, lehet, nem is történik semmi ellene. Áltatta magát, míg lehetett. Amíg elkésett.
De most visszaszerez mindent. Elérkezett a határra, valamit tennie kell. Az a kristály adta meg a végső és igazi lökést, most már nem habozott. Többé nem tehet úgy, mintha semmiről sem tudna, az udvarban elterjedt a híre, hogy látta a rejtett kamerával készített videofilmet. És különben is, megjött a harci kedve. Le kell csapnia és ha úgy hozza a sors, elintézheti mindkét ellenfelét. Passy... Ő is elpusztulhat? Megkeményítette a szívét. Elég volt arra a filmre gondolnia, milyen odaadással feküdt a nő Dedal karjaiban, hol a férfi alatt, hol felette, élvezte a szerelmét és ezt nem is titkolta . . . Mynosban az undor és a szégyen váltakozott, majd ismét mindent elöntött a határtalan harag. Passy... Hát igen, a felesége, gyermeke anyja. Talán, ha az asszony ígéretet tesz, hogy nem foglalkozik többé államügyekkel... Megkegyelmezhet neki. De ez nem vonatkozik Dedalra! Nem, a konstruktőrrel mindenképpen végeznie kell. Még száműzetésbe sem küldheti, az a fickó képes megvesztegetni a legjobb embereit is, és visszatérhet titokban. Mynos arra gondolt, egy éjszaka orgyilkosok lopóznának a hálószobájába... Brrr! Dedalnak pusztulnia kell - keményítette meg az akaratát.
Megfordult.
A szemközti falnál ott sorakoztak legmegbízhatóbb emberei és néhány android. Ott volt gyermekkori játszótársa, később barátja, Raksos is. Ő a testőrök vezetője, ezért élhet Mynos biztonságban. Raksos nem árulja el őt soha. Csak benne bízott az egész udvarban.
- Vegyetek magatokhoz fegyvereket - mondta a király. - És kövessetek egyetlen szó nélkül. Ott, ahová megyünk, sem ti, sem én nem jártunk még. De az ott lapuló ellenség kész arra, hogy elpusztítsa királyságunkat. Márpedig, ha nekem végem van, ti is elvesztek.
Értették mindnyájan, kivéve az androidokat. Azoknak fegyverük sem volt, de ha lett volna, a programjaikba épített morálfékek miatt emberek ellen úgy sem használhatták volna. Ám Raksos övén ott lógott egy lézerpisztoly. Kiválóan lő, ezt tudta a király és most elégedetten nyugtázta, hogy Raksos szemében nyoma sincs félelemnek.
- Kövessetek! - ismételte Mynos és elindult.

A sötét folyosón Dedal ment elöl, mögötte Ikarri, a fia szaporázta lépteit. Dedal hátralesett a válla fölött, bár hallotta a gyerek lépteit. "Gyerek...?" Maholnap felnőtt. Nem olyan ugyan, amilyennek elképzelte valaha a fiát, de mit tehet most már... ? Ikarri nem genetikai kísérlet eredménye, nem módszeres szelekciós változtatásokkal létrehozott tökéletesített mutáns. A leghagyományosabb módon jött a világra. Ahogyan ma már kevesen születnek az emberektől lakott galaxisokban. Dedal kiérezte a fiú hangulatát. Mióta elhozta a gyereket az Arkturum-vidékről, sok időt töltöttek együtt. Főleg régebben, persze. Manapság már ritkábban, hisz az ő elfoglaltságai kevés szabadidőt engedtek, azt is inkább Passyval töltötte. A gyerek az oktatógépek, androidok és a palota-cselédség henye mikrovilágában növekedett; Dedal nemegyszer tett magának szemrehányást emiatt, de több ideje egyszerűen nem volt. Mostanában érezte, hogy kezdenek szétszakadni a szálak közte és a fia között, Ikarri egyre jobban magába fordult, önálló gondolatai voltak. Ennek örülnie kellett volna - Dedal mégis féltékeny volt és aggódó. Annyiféle hatás éri a mai fiatalokat, és ezek többsége nem olyan, amilyent a szülők kívánnak gyereküknek. Még Kreddanon is - ahol aztán nem voltak avantgárd, erkölcsi korlátokat felrúgó mozgalmak és áramlatok, sem csoportok, ahol sem a táncok, sem a viselkedés, öltözködés vagy szexuális kapcsolatok terén nem haladták túl a másutt már bevett normákat - fennállt a veszély, hogy a fiú sorsa kicsúszik a kezéből. Dedal ezt nagyon nem szerette volna.
- Hová megyünk, apa? - kérdezte a gyerek. Olyan hangon, mintha nem igazán érdekelte volna a válasz. "Csak nekem akar örömet szerezni, ezért tesz úgy, mint aki érdeklődik", gondolta Dedal kissé szomorúan. Mégis, ál-vidáman válaszolt:
- Majd meglátod. Meglepetésnek is mondhatnám. De inkább felkészítés az életre. Ideje, hogy te is tanulj egyet-mást, és ne csak a lelketlen oktatógépektől... Mielőtt odaérünk, mutatok neked valamit - Dedal megállt, bevárta a gyereket. Sötétben mentek, csak a férfi mellén lógó lámpa sugárzott fényt. Megvilágította a gyerek sápadt arcát, örökké töprengő szemeit.
- Mielőtt hová érünk? - kérdezte Ikarri. A hangja korához képest mély volt. Dedal egy pillanatig még habozott, megmutassa-e neki azt, amiről még Passy sem tud? De hát... végül is, a fia.
- Mielőtt... mielőtt elvégzek egy kényelmetlen feladatot. Meggondoltam magam, oda már nem viszlek magammal. De azt szeretném, ha most egy pár napot a Labirintusban töltenél. Itt biztonságban vagy.
- Mynos áskálódik? - a gyerek ezt olyannyira felnőttesen kérdezte, hogy Dedal egészen meglepődött. Egy ifjú ember fejlődésében néhány hónap alatt is micsoda változások állhatnak be, micsoda haladás! Ikarri már valósággal felnőtt. Ez azt jelenti, hogy úgy is kell vele beszélnie...? Dedal ebben még nem volt biztos. De abban annál inkább, hogy már nem kezelheti a fiát gyermekként.
- Mynos is, és mások is... - felelte töprengve, miközben letért a főfolyosóról. Most vette csak észre: ugyanolyan a hanghordozása, mint a fiáé volt az imént. "Egy vér vagyunk", mormolta büszkén.
- És hol van a lovag? - kérdezte a gyerek. Dedal léptei lelassultak, majd a férfi ismét gyorsított. Kis késéssel válaszolta:
- Még magam sem tudom, de hamarosan kiderül.
- Miért van ennyi ellenséged, apa? - kérdezte a gyerek.
- Aki magasra jutott, annak több az ellensége is. Míg megbújsz a tömegben, csak a melletted állók tudnak létezésedről. Ha valamivel kitűnsz és kiemelkedsz közülük, sokkal többen szereznek rólad tudomást. Irigyelnek, úgy képzelik, az útjukban állsz, no és lesznek persze olyanok is, akiknek tényleg az útjában vagy... így megy ez már sok ezer éve, mindenütt, ahol csak emberek élnek.
- De te tudós vagy. A tudós mindenkin segít, hát nem akadályoz senkit... Nem így van?
Dedalnak szerencséjére nem kellett válaszolnia. "Mégsem tud még olyan sokat a gyerek..." Egy ajtóhoz érkeztek. Az a kódjel szenzorálása után nyomban felpattant, és a két ember új helyiségbe lépett.
Fémes illat lebegett a nyers betonpadló fölött. Ikarri néhány bonyolult, kódvezérlésű szerszámgépet látott a fal mellett, meg egy-két precíziós műszert. Hátul, ahová alig ért el a lámpák fénye, egymásra hányt, szemlátomást felhasználatlan alkatrészek hevertek össze-vissza. Középen fóliával letakarva állt két... valami. Egy alacsonyabb és egy magasabb. Ikarri nem szólt, várt. Dedal körülnézett. Megnézte a sarokban a falon a biztonsági berendezést is, amely csak az ő hüvelykujjlenyomatára adott ki jelentést a kis képernyőre. Megtudta, hogy legutóbbi itt-tartózkodása óta senki sem járt a helyiségben, és az őrzőberendezés semmilyen gyanús jelet sem regisztrált. Akkor megnyugodva ment tovább a fóliákhoz, kicsit színpadias, jól kiszámított egyetlen mozdulattal lerántotta őket.
Ikarri meglepetésében felkiáltott.
Akárha tükörbe nézett volna - vele szemben egy mozdulatlan Dedal és egy éppen olyan mozdulatlan ... Ikarri állt.

Passy megtorpant az egyik ajtó előtt. Látták saját árnyékukat növekedni a falon, majd amikor az már óriássá lett, és odaértek az ajtóhoz, nem mehettek tovább. Tesseor mélyre szívta a levegőt, a nőhöz fordult:
- Utoljára kérlek hát... Bocsáss utamra!
- Ha kiengedlek, megölöd Taurót!
Ez vád volt, nem csupán gyanúsítás. Bizonyosság is. Tesseor vállat vont, nem felelt. Számára nyilvánvaló volt, hogy ezt kell tennie. Bár némi kétsége támadt azóta, hogy megtudta: Dedal az, aki elpusztítja a delosi ifjakat. Tulajdonképpen hát Dedal a Tauro, ő a Labirintus igazi szörnye, minden rossz miatta történik. De ebben sem volt bizonyos, mióta megismerte, jól megismerte Passyt. A királynő sem volt sokkal különb a konstruktőrnél. És hány ilyen ember élhet még Kreddan királyi udvarában ...? Elzüllöttek, lealjasodtak itt sokan, ő maga nem Herkules, nem söpörheti ki ezt az egész istállót, egyedül nem tehet rendet. Sóhajtott. Bárhogyan próbálta megkerülni, a kérdés újra és újra visszatért tudatába: Megölje Dedalt...? Más dolog galaxisok peremén vegetáló rablókat ölni, és más dolog egy bolygó vezető tudósa ellen emelni karját, fegyverét. Mert Dedal, minden hibája ellenére is, tudós. Ebben a lovag nem kételkedett. Bármennyire is elferdült Dedal kutatási iránya, azért csak kutató és tudós maradt. Hogy közben politikával is foglalkozik...? Mióta Tesseor Kreddanon volt, csak olyanokkal találkozott, akik politikával foglalkoztak. Ez alól még Ariana sem volt kivétel. Az a lány ... Tesseor emlékezett, szívében megenyhült kissé a lány iránt. Az egész társaságban még ő a legbecsületesebb, hisz csak azért küzd, hogy örökre elhagyhassa ezt a romlott bolygót.
De a lovag azt is tudta, neki a végzet Taurót írta elő. Kötelezi őt a legenda is. A lovagok és a szörnyek összetartoznak, mióta világ a világ.
- Szeretném látni Taurót - mondta Tesseor csendesen. Passy feléje fordult. Nézte Tesseor arcát. Megbízhat benne...? Vagy kénytelen bízni benne, minden feltétel és garancia nélkül? Miféle ember a lovag? Mennyit tud, mire képes, milyen szándékai vannak...? Csak annyit tudott róla: bátor, okos is tagadhatatlanul, és makacs. De mi rejtőzik vonásai mögött? Ki ez az ember? Csak a kíváncsiság, a kalandvágy vezérli? A választ úgy kaphatná meg, ha... Igen, mégis meg kell tennie. Óriási a kockázat, tudta ezt Passy, egész testében remegett, ezt még sohasem érezte. Egyszerre annyi dologtól félt. De ha most ő maga kíséri oda Tesseort, akkor végig a szeme előtt lesz, talán megakadályozhatja, hogy valami végzeteset tegyen. Döntött hát.
- Rendben van. Veled megyek. Elvezetlek Tauróhoz - és megérintette a szenzorokat. A számjegyek mögött egy pillanatra felgyűlt a fény, aztán az ajtó kitárult, és ők elindultak.
Egyre keskenyebb és sötétebb folyosókon haladtak. Tesseor felkapcsolta lámpáját, de úgy érezte közben, Passynak erre nincs is szüksége. A nő előtte ment biztos léptekkel, hol balra, hol jobbra kanyarodott, pedig a falakon semmilyen jel nem virított. Sokszor járhatott már erre...? Tesseor egy-egy pillantást vetett Passyra, a teste most meghatóan gyermeki volt, külseje ártatlanságot, védtelenséget sugallt olyannyira, hogy majdnem elhitte ő is, pedig Passy az ő számára is bizonyította már az ellenkezőjét. Ám a múltjuk most hirtelen elröppent, még az egykét órával ezelőtti múlt is. Tesseor érezte a nő agyából áradó hullámokat, feszültséget. Valami készül - de micsoda...?
Veszélytől is tartania kellett. Passy nemrég szenvedélyes és odaadó volt, hagyta, hogy Tesseor bármilyen módon kéjt adjon neki, aztán ő maga is megtett mindent, hogy a férfi testét és tudatát az egekbe repítse - de most más a helyzet. Megint szembekerültek egymással, és Passytól az is kitelik, hogy őt csapdába csalja. Megszabadította Dedaltól, de most valahová vezeti, ami nem biztos, hogy a kimondott célt jelenti. Lehet egy sokkal szörnyűbb kelepce is. Mindenesetre óvatosan követte a királynét. Igyekezett figyelni a padlót, a falakat, a mennyezetet is. Könnyen meglehet, olyan csapda van itt beépítve valahol, amelyik nem reagál Passy már ismert és beprogramozott testhőjére vagy egyéb biológiai jellemzőjére, viszont pusztító lehet egy idegen testnek.
Passy agyában régi jelenetek kergették egymást. Miközben lábai a jól ismert folyosón vitték előre, vonásai eltorzultak. Nem gőg ült rajta, nem is a szerető mosolya, nem a könyörtelen királyné parancsoló szigorúsága. Emlékezett.
Az a fájdalom... Bár próbálták enyhíteni. Orvosok, tudósok, szakértők, nem volt hiány belőlük, mind ott álltak az ágya körül. Mégis a fájdalom beléhasított, úgy érezte, teste szétesik, darabokra hasad megkínzott tudatával együtt, vége a világnak, az ő világának, vége mindennek, meg fog halni... Ha behunyta a szemét, akkor is maga előtt látta azt a nagy, sok kis körből álló fájó fehér fénygömböt, amely a szemén át az agyába sütött, fénye erősebb volt, mint tíz távoli csillagé... Szakadékba zuhant, és hiába kiáltozott, senki sem fogta vissza, nem nyújtotta a kezét, nem volt mentőháló sem, csak az az észveszejtő zuhanás. Jeges tájat látott, aztán forró barna földsivatagot, teste tűz-kockákra esett szét, apró fénynégyzeteket látott a távolban, közben tudta, azok mind-mind az ő testének darabkái. A fájdalom fehér-sápadt hullámként borította el újra és újra... Később, amikor tudata kitisztult, és megértette: túl van már rajta - a múló fájdalom jóleső érzete bizsergette izmait. Elaludt. Azt hitte, most már aludni fog, míg él, csodálkozott is, hogy felébredt a következő napon. Megnyugodott, bár maradt benne valami homályos érzés, ami mindmáig megmaradt. Szomorú tőle, ahányszor csak eszébe jut. És nincs nap, hogy ne jutna eszébe. Talán ezért is kergeti a hatalmat, űzi-űzné a szerelmet, hogy felejtsen, hogy ezt az egyetlen dolgot - ha csak órákra is - kitörölhesse emlékezetéből. De nem gyűlöli érte Dedalt. Szerelmes volt akkor Passy, és vállalta. Megtette...
Mindenkit hallgatásra köteleztek. Az orvosok, a tudósok, a szakértők Dedal emberei voltak. A konstruktőr sok pénzt és protekciót ajánlott föl a hallgatásért, és kezdetben azt hitte, megérte. Még Mynos is elégedett volt, akkoriban aligha tudta, mi is történt valójában. Neki elég volt az eredmény, amit Dedalnak tulajdonított, és akkor a király még feltétlenül hitt Dedalban. Ma pedig... A király állítólag tudja már, de soha egyetlen szóval sem árulta el magát. Úgy is vehetjük a dolgot - fejtegette egyszer Dedal -, hogy nem tud róla, ezzel tehát nem kell foglalkoznunk. Dedal mindig ilyen átkozottul gyakorlatias volt.
Ám Passy nem feledte a fájdalmat. Átélte, túl volt rajta, igyekezett elfelejteni, hiába. Ha ezeken a folyosókon járt - márpedig gyakran jött erre, még olyankor is, amikor Dedal erről nem tudott - mindig a fájdalmaira gondolt. Arra a régire és erre a mostanira, amely most már mindig benne lesz, hisz nem múlhat el soha.
Tesseor csak annyit látott, hogy a keskeny folyosó hirtelen véget ért, és az asszony megtorpant. A levegőben furcsa szag terjengett. Hasonlót érzett tegnap is, amikor a mű-Tauróval találkozott. A pézsmaszag mellett valami mást is érzett, ezt magatehetetlen öregek otthonában tapasztalhatni. Vizelet és izzadság, pállott test szaga... Nem volt kétsége, hogy útjának annyira várt állomására érkezett. Még pár méter, és szemtől szembe találkozhat Kreddan félisten-jelképével, az igazi, az élő Tauróval.
A lovag villámgyorsan átpergette magában a teendőket, azok lehetséges változatait. Mit tegyen hát...? Ha a szörny rárohan - márpedig nyilván ezt teszi -, akkor nem lehet kétséges, védekeznie kell, és a legjobb védekezés a támadás. Erre kötelezi a legenda is. De mi legyen akkor, ha a szörny nincs harcias kedvében? Egy alig-ellenálló állattal vegye fel a küzdelmet? Ettől undorodott volna...
Sötét volt. A homályban a padló egyik sarkában valami mozdult. Tesseor szalmát érzett talpa alatt, műanyag szalma, hulladék ezer apró szála zizegett a csizmája alatt. Ugyanezt a fura zizegést hallotta a sarokból is, szalmaszálak moccantak egy idegen test alatt. A lovag csak annyit látott, valaki felállt a fal mellett. Felmagasodott. Tesseor odairányította a lámpa fénysugarát...
- Te vagy, mama? - kérdezte a Tauro.
- Igen, kisfiam. Én vagyok - felelte Passy.

5.

Minden ellenséged közül a legveszélyesebb az, aki a barátod. De mire ezt megtanulod, a barát már hátba lőtt koncentrált koherens nagy energiájú fénysugarával, és e bölcsességgel gazdagabban válsz meg a világtól.
L. B. Homeross

Tesseor érezte, hogy ereiben megfagy a vér. Tagjait jeges bénultság lepi el. A homályban állt, Passy háta mögött. Fejére erősített lámpájának fénye ide-oda táncolt a falon, végre megállapodott Tauro testén.
A szörny alacsony volt, csak árnyéka hatalmas. A fénykévében bizonytalanul mozdult, karjával eltakarta arcát. Tesseorban még mindig ott vibrált az idegesség, a félelem és a találkozás izgalma. Nem volt nála lézerfegyver, a laboratóriumban nem talált, és most csupán egy közelharcra alkalmas kard, vagy inkább hosszabb tőr fityegett az övén. Ez elkerülte Dedal figyelmét, amikor lefegyverezte a padlón heverő lovagot. A férfi rajta feküdt fegyverén. Most önkéntelenül is ezt markolta.
Pedig a szörny nem fenyegette őt, még puszta létezésével sem. A Tauro ugyanis... gyermek volt még. Egy tízéves gyermektesten bikafej és szarvak. A nyaka talán erősebb a szokottnál, hisz nagyobb terhet kellett hordoznia. A fej fekete, szőrös, fülei a bika és az ember fülét formázták egyszerre, szarva előre kunkorodott, a fény megvillant éles hegyein. A szarvak alatt hajszerűen fodrozódott a szőr. Fekete szempár meredt a fénybe, szinte pislogás nélkül. A széles orrlyukak körül simán csillant a bőr, alatta az állat-ember száját látta Tesseor. Az az arc... bika pofája és ember arca, leírhatatlan keverék, ijesztő és megható egyszerre. Gyermeki vonások keveredtek az állat nyers formáival.
Tauro nem viselt ruhát. Meztelen testén itt-ott feketés szőr nőtt, keze és lába emberi volt. Nyakán és mellén a bikafej észrevétlenül ment át embertestbe, nagyon természetesnek tetszett ez a fura keveredés. Tesseor izgalmát legyőzve, némi csalódottsággal állapította meg, hogy Tauróban nincs semmi fenyegető, semmi, ami veszélyt jelentene. Az ő számára nem ellenfél. Nem szörny a szó igazi értelmében. Egy vékony lábú gyerek bikafejjel - semmi egyéb. A lovag csalódott hát, de belső feszültsége nem múlott el. Dedal azt mondta, amikor Tesseor legyőzte a gépszörnyet: az egy másolat. Hazudott hát, és a lovag sejtette is, miért. Az a gép nem egyszerűen embertestű, bikafejű teremtmény volt, hanem négylábú, sokkal inkább állatszerű "lény". A Labirintust őrizte, és arra szolgált, hogy ha úgy hozza a sors, elijessze az esetleges betolakodókat, vagy adott esetben kivigyék a kapu elé a nép elrettentésére... Tesseor jól ismerte az alapfeltételt: a legendák szörnyének olyannak kell lennie, amilyennek a hiszékeny emberek elképzelik azt. Csak úgy gyakorolhat rájuk megfelelő hatást. Azt a hatást, amit tudatuk mélyén az emberek el is várnak, hisz alapjában véve szeretnek rettegni. És nyilván bikát vártak, tüzet fúvó, kiszámíthatatlan viselkedésű állatot, amelytől rettegni lehet, rettegni kell...
Tesseor sóhajtott. De a fényt nem vette le Tauróról... A lény egy lépést tett előre. Szemét bánthatta a fény, mert sűrűn pislogott. Kis teste a valóságosnál is törékenyebbnek tetszett. Ajka mozdult, torkából artikulált emberi beszéd hallatszott:
- Mama ... De jó ... itt vagy ...
- Itt vagyok, fiam - Passy hangjában most volt valami, amit Tesseor még nem hallott tőle. Passy most nem az uralkodó és nem is a szerető volt. Nem érzéki szavakat suttogott a föléje hajló férfi fülébe, nem is udvaroncoknak vagy szolgáknak parancsolt. Nem beszédet mondott egy kreddani iskola megnyitásán, és nem is a férjével veszekedett. Nem csipkelődött, és nem énekelt elektronikus hárfakísérettel. Ahogy a világ minden asszonyában - benne is egyszerre több ember rejtőzött. Ez a Passy különbözött minden más Passytól. Anya volt. Odatérdelt a gyerek mellé, magához ölelte. Nem játszott, nem érezte magán a főszereplőnek kijáró tekinteteket. Most önmagát adta.
- Gyere, kicsim. Hadd öleljelek meg - és magához szorította a meztelen, meleg testet. A mozdulatban benne volt egész kétségbeesése, szomorúsága. Az asszony most nem a barlang komor falait látta maga előtt. Napsütötte, fehér falak vonultak el az agyában, szinte látta is őket, pedig sohasem volt ott... Atten? Vagy egy másik bolygó? Ahol tiszta a levegő, igazi vizek vannak a folyókban és a tengerekben, fehér falú házak állnak a kék égbolt alatt... Lehet, ez a Föld. Gyermekkora óta látja magában, hívja magához ezt a földet, ami talán nem is létezik. Talán, nagyon régen, láthatott erről valami filmet, és bár nem emlékszik rá jól, tudatába valósággal beleégett a látvány. Vággyá lett, ellenállhatatlan vonzássá. Ha nem lenne királyné, ha nem kötné minden Kreddanhoz .. .
És ideköti még valaki, akiről csak Dedal tud. Akiről eddig a percig csak Dedal tudott.
- Fiam... Nincs semmi baj?
- Nincs baj... mama - Tauro kibontakozott az ölelésből, anyjára nézett, és fejét kissé félretartva folytatta: - Elfogyott a sok jóíz, amit hoztál... Nincs már... Sokáig nem jöttél... mama.
Tesseor lassú mozdulattal levette lámpáját, és a padlóra helyezte. A fénykéve megállapodott, a falról szóródott szét. Passy és Tauro félhomályba merült. A lovag feszültsége elmúlott, nagyon szomorú lett. Ez hát a "félelmetes Tauro, a szörny"? Amikor a legendákat hallgatta, amikor látta a Labirintus ijesztően megnyíló nagy kapuját - nem ilyen ellenfélre számított. Ezzel vívjon csatát...? Maga sem tudta, miért, de gyűlölettel gondolt Dedalra.
- Majd nemsokára hozok, kisfiam. Voltál a napon?
- Igen, kifeküdtem a Nagy Lyuk alá. Olyan nagy volt a fény... Most már ugye... barna lett... a bőröm?
- Igen, kisfiam. Már szép barna vagy - Passy fojtott hangon válaszolgatott. A gyerek a sarok felé intett:
- Ott vannak... a játékok... Hozol még?
- Persze, hogy hozok.
Passy megint a fehér falú házakat látta, gyermekkorában mindig oda vágyott, és manapság is, ha este álomra hajtja a fejét. Abban a lakosztályban, ahová Mynosnak nincs belépése, hallgatnak a falak, a bútorok, a képernyők. A bezárt ajtók mögött androidok várakoznak mozdulatlanul, akárha nem is "élnének". Mielőtt megjön a sokszor tablettákkal odacsalt álom, agyában fantáziaképek száguldoznak, és ha szeretne megnyugodni, megállítani ezt a vad kavargást, erővel a fehér házakra gondol, képzeletét odakényszeríti. Zöld hegyoldalakon frissen nyírott fű, azt mondják, annak valamilyen különleges illata van, főleg pár nappal azután, hogy levágták. A díszcserjéket és bokrokat is nyírják, a virágágyásokban pedig sok-sok gyönyörű színes növényt mozgat a szél. Mert ott a szél sem vad vihar vagy orkán, mint ezeken a bolygókon. Hol lehet ez...? A házak olyan nyugalmat, békességet sugároznak, mint sehol másutt. Knosur házai primitív építmények ezekhez képest, erről Passy meg van győződve. És odabent...? Képzeletét már többször próbálta rávenni, hatoljon be a falak mögé, és nézzen ki az ablakokon, mintha ő is ott lakna. Mintha belülre kerülne... De ez ritkán sikerül. Az asszony csak azt a bizsergetően jó hangulatot érzi, hogy körülveszi a biztonság, szép a látvány, és nem kell félnie semmitől. Ez a három dolog nagyon, nagyon jó... Ilyenkor szokott elaludni. Megnyugodva, feszültségét vesztve, elernyedve alszik utána, álomban-ébren a fehér falú házakról ábrándozva. Tesseor megmozdult. A neszre a gyerek szeme elkerekedett:
- Ki az... Mama? Nem egyedül... jöttél?
- Nem, kisfiam, nem egyedül vagyok itt...
- Apa...?
A gyerek hangjában várakozás csendült. Öröm és remény. Tesseor megmozdult ismét, a fénykévébe lépett. Amikor a gyerek meglátta az arcát, elcsüggedt. Rögtön visszahúzódott, anyjához bújt.
- Nem apa, kicsim - mondta Passy. - Ez a... ez az ember látni akart téged.
Nem mondott többet. Tesseor véresre harapdálta az ajkát. Ő, aki tudta, mi a teendője, ha véreskezű rablók kerültek eléje, ha reménytelennek látszó helyzetből kellett menekülnie... Ő, aki sohasem félt, most nem tudta, hogyan viselkedjen. Anya...? Apa? A helyzet világos, mégis homályos volt, oly keveset értett az egészből...
A gyermek még egy ideig kíváncsian szemlélte Tesseort, aztán elvesztette érdeklődését, és visszament a sarokba. Játékait forgatta. Passy Tesseorhoz lépett:
- Mindent értesz már, lovag?
- Majdnem mindent - a férfi közelről nézett az asszony arcába. Most csak egymást látták. De nem feledkezhettek meg a harmadikról. Tauro a sarokban guggolt, fel-felemelte faállatait, szétrakta őket, mozgatta, egymás felé léptette őket. Közben félhangon dúdolta:
"A vidám fehér lovacska átúszta a fekete tavat..."
Megfogta a kis lovat, ez tényleg fehér volt, úgy tett, mintha az állat most vízbe merülne - a vizet szalma helyettesítette. Az állatnak csak a fülei látszottak ki, majd felbukkant ismét...
"Amikor kiúszott a túlsó partra fekete volt a feje és a farka ..."
- Ilyenkor nem is dadog - suttogta Passy. Tesseor még minidig nem tudott szólni. Passy folytatta: - Ezeket mind ő maga találja ki... Pedig sohasem látott még eleven lovat. Itt él, mióta megszületett. Roppant találékony, és előérzetei is vannak. A természet talán így próbálta kiegyenlíteni a dolgokat. Hiszen annyi mindent nem kapott meg szegény... Ugye, biztosan észrevetted, hogy Tauro elmaradt a fejlődésben. Hiszen szinte senki sem foglalkozott vele... Dedalnak sohasem volt ideje, én sem tölthettem túl sok időt a Labirintusban, a palotában felfigyeltek volna rá... Néha ideküldtünk egy oktató androidot, de ez a módszer nem volt igazán jó.
- Ez is Dedal kísérlete? - a gúny, bár a férfi nem akarta, kibuggyant a száján. De Passy csak bólintott, nem vette észre, az esze másutt járt. Nézte a gyermeket, a kis állatfejű szörnyet, és halkan folytatta:
- Dedal annak idején lelkesedett a saját ötletéért. Mert persze ezt is ő találta ki. Sokat beszélt a mutánsokról..., Kimérákról ... Hogy ha természetes úton hozzuk létre, életképesebbek lesznek, mint a mesterségesek. Akkoriban Dedal még így hitte. Rábeszélt, és elkészítette a petesejtet. Nem tudom, hogyan nyerte. Az az átkozott genetika - az asszony egy percre kezébe temette fejét, hallgatott, aztán síri hangon folytatta: - Beültették a méhembe, aztán megszültem. Mynos őrjöngött, soha többé nem akarta látni. Pedig akkor még nem is tudta, mi köze Dedalnak ehhez a gyerekhez. Később elterjedt a híre, hogy Mynos király miatta építtette a Labirintust, de ez nem igaz, az építkezés már befejeződött, amikor Tauro a világra jött.
- Azóta itt van? - Tesseor a kimérát nézte. Milyen agya lehet, lüktetett benne a kérdés. Lám, Dedal - annak ellenére, amit neki mondott - már tíz évvel ezelőtt is meg tudta oldani az emberi hangszálak és beszédképesség ügyét. Biztosan később, alakította át a gyerek hangszálait, fejét. A konstruktőr vajon még hány dologban hazudott neki...? Valójában persze ennek most nem volt jelentősége. Miért is mondott volna el mindent neki, a kóbor lovagnak, a vadidegennek?
Passy alulról nézett fel a lovagra; a "szörny" felé intett a fejével:
- Még most is kezet emelnél rá...?
Nem várt válaszra, Tesseor a gyermeket nézte. Az fogott másik falovat is, most már két állat robogott a szalmán, miközben Tauro halkan énekelt:
"Két lovacska ment a hegyre,
hegyre fel, hegyre fel,
két lovacska ment, ment, ment..."
- Nem tudtam, hogy gyermek - Tesseornak hirtelen kiszáradt a szája. Passy talán nem is hallotta. Fél testtel a lovagnak támaszkodott:
- Néha szeretem, néha meg gyűlölöm... Akárcsak Dedalt. Tauro hol jóságos gyermek, akinek hiányoznak a szülei. Rettenetesen sajnálom, mert nagyon egyedül van, és úgy örül, ha idejövök... Máskor meg kiállhatatlan és komisz, minden szavával bánt, játékosan felém öklel - félelmetesen tudja már használni a szarvait, akár egy igazi bika - és olyankor félek is tőle... Attól tartok, sohasem fog kiderülni, állat-e inkább, vagy ember?
Tesseor már lecsillapodott. Keze lehanyatlott tőréről. Tauro tovább dúdolt önfeledten:
"Két lovacska ment a völgybe,
völgybe le, völgybe le,
két lovacska ment, ment, ment..."

- Ezek... mi vagyunk? - kérdezte Ikarri. A fiú csak hosszú szünet után volt képes megszólalni. Nagyot nyelt, izgalmában nem is tudta levenni tekintetét a két... gépről.
Apja nem vesztegette idejét, nem is a kimondott, inkább a kimondatlan kérdésre válaszolt:
- Ezek androidok, Ikarri. Nem kell tőlük félned, bár tudom, az a hasonlóság rossz hatással van az emberre. Hajlamosak vagyunk azt hinni, hogy csak egy példányban létezünk az emberek világában. Hát te meg én létezünk még egy példányban, de ismétlem, ezek csak gépek. Majdnem tökéletes szerkezetek, de akkor is - csak gépek, ezt ne felejtsd el.
- Tényleg hasonlítanak ránk - Ikarri legyőzte önnön belső ellenállását, körbejárta a "másodpéldányokat". A Dedal-android sikerültebb volt, mint az Ikarri-android; ez utóbbinak az arcát kissé elnagyolta a konstruktőr, a műbőrt sem húzta rá mindenütt oly pontosan a fejrészre. Ikarri halványan sejtette, miért: az ő arcát, az ő élő, igazi arcát sem nézte meg alaposabban senki még sohasem. Őrá általában nem figyelnek az emberek. Apja viszont, a király főminisztere és mindenese, társa a hatalomban és udvari tudósa, túlontúl ismert és befolyásos ember, rá sokan figyelnek. Nem mozdulhat ki úgy a lakosztályukból, hogy ne vegyék észre. Lesik lépteit, találgatják szándékait, engedelmeskednek parancsainak. Háta mögött nyilván ellenkezőleg is tesznek vagy tennének, kommentálnak és pletykálnak, Ikarri érzékeny fiú volt, sokszor megsejtette ezeket a fojtott indulatokat.
Most megfeledkezett mindenről, önmaga és apja hasonmását nézte, az androidok csak álltak, mozdulatlanságukban volt valami félelmetes, nem bénák és tehetetlenek, látszott, elég egy impulzus és megelevenednek. Ettől még Ikarri is félt egy kicsit.
- Miért csináltad őket, apa?
- Hogy megtévesszem ellenségeinket. Most már túl sokan vannak, és bármikor lecsaphatnak ránk - Dedal behunyta a szemét, felidézte a Delfa számítógépéből érkező képet. Halvány és nem túl érthető volt az a jóslat. Kimennek a Labirintusból ... Ez a lényeg. De az a füst a palota környékén ... ?
- Egyelőre maradj itt - döntött gyorsan az apja. - Nesze, fogd ezt az irányítót. Ha megnyomod ezt a gombot, mindkét szerkezet elindul, attól kezdve akusztikus úton irányíthatod őket. Érted?
- Igen - Ikarri átvette a fekete műanyag dobozkát, de a szeme apja tekintetét kereste: - És te?
- El kell intéznem valamit. Utána visszajövök. Nesze, ezt vedd magadhoz - a konstruktőr ügyes ujjaival a gyerek ingébe tűzött egy kicsiny fémhengert: - Egy rádióvevő. Ha ezen át jelt adok, akkor gyere.
- Eltévedek - mondta aggódva a fia. - Nem ismerem annyira a Labirintust, mint te.
- Akkor csak menj az androidok után - Dedal arcán ravasz mosoly fény lett fel. - A hasonmásoknak beprogramoztam két kijárat megközelítését is. Csak választanod kell, és kijuthatsz a palota vagy a tengerpart irányába.
- Hát te? - Ikarri szerette az apját. Dedal nézte a fia arcát majd vállat vont:
- Mondtam, el kell intéznem még valamit. Utána... utána más lesz a helyzet, azt hiszem, az egész bolygón. De a palotában biztosan ... Ne aggódj, fiam. Megyek.
Még egy röpke pillanatig nézték egymást, aztán Dedal hirtelen sarkon fordult és elment. Becsukódott mögötte az ajtó, Ikarri magára maradt a két hasonmással.
Mynos nagyon bátornak hitte magát, amikor az udvarra lépet Ott a halvány napfény volt az úr, arcára hullott a sárgás világosság, jobb kedvre derítette volna, ha nincs éppen ilyen szorult helyzetben. Tudta, egy perc múlva már nem léphet vissza. De úgy érezte magát, mint a kábító italok fogyasztása után. Akkor is ilyen bátor és határozott szokott lenni? Csak az a baj, hogy miután folytatta az ivást, hangulata megváltozott, bátorsága elröppent, belefúlt valamilyen ragacsos, sem ilyen, sem olyan állapotba, és nagy elhatározásaiból semmi sem lett. "Az egész életem olyan volt eddig, mintha folyton kábítottam volna magamat. Talán valóban így volt?" - tette fel a kérdést, de természetesen nem volt válasz. Mynos látta a palota falait. A belső udvaron már álltak vagy kétszázan. Emberek és androidok vegyesen. Mynos mély lélegzetet vett, fennhangon megparancsolta, hogy az androidok - saját géptestőreit kivéve, akiket ő maga programozott be - hagyják el az udvart, csak emberek maradhatnak. Kis mozgás támadt itt-ott, kimért léptű udvari szolgák, egyenruhás androidok vonultak el. Lehet, sőt biztos, hogy köztük vannak Dedal besúgói is, minek adjon ennyi előnyt a konstruktőrnek? Valaki ezek közül értesítheti, talán akkor is, ha a Labirintusban van. Nem kell, hogy Dedal túl hamar megsejtse, mi készül ellene. Könnyen meglehet, hogy a következő órákban pár perces előny is sokat számíthat.
Gyermekkorára már nem gondolt, inkább arra az időre, amikor fiatalemberként szerelmes lett. Az udvarban élt, hisz apja is ugyanitt volt király. A palota elég régen áll már ezen a helyen. Mynos emlékezett azokra a régvolt forró nyári délutánokra, amikor lakosztálya egyik ablakában állt, szerelmes volt egy városi lányba, kezdetben azt sem tudta, kicsoda és mi a neve. Később egy ügyes szolgája révén megtudta. Éjszaka egyszerű polgárnak öltözve lopózott ki a palotából - ott jött le azon a belső lépcsőn, amelyet innen is jól lát, azóta ott sem történt változás. Kreddanon oly lassúak a változások ... A szolga vezette a légitaxit, a délkeleti negyedbe repültek. A randevún megjelent a lány, magabiztosnak álcázta magát, de ő is félt és izgult, akárcsak ifjabb Mynos. Állandóan tudatában volt királyfiságának, félt, hogy ügyetlenül vagy nevetségesen fog viselkedni és kineveti a lány. Csókjaik gyakorlatlanok voltak, később pedig egy külvárosi hotelben szerelmük beteljesedése sem hozta meg a kívánt eredményt. Mynos csődöt mondott. Erre még ma is élesen emlékezett. Akkor azután csak feküdt a hátán és nézte a sivár szobát, tekintete bútorról bútorra vándorolt, elöntötte a kétségbeesés, "hát milyen férfi vagyok, milyen férfi", ismételgette. Erre még ma is élesen emlékezett. Később voltak más kapcsolatai is, ahol már nem vallott kudarcot, lelki békéje helyrebillent, néhányszor eszébe jutott még a lány, de már elfelejtette az arcát és a nevét is.
Akkoriban erről az udvarról indult szerelmi hódításaira, később az űrflotta repülőterére is, mielőtt az elrepült Delosra. Sok győzelmet aratott, az biztos. És most is innen indul - vajon Visszajön-e még? Annak idején nem félt meghódítani egy egész bolygót - most pedig csak egyetlen ember az ellenfele. Vagy kettő, ha a feleségét is számítja. Passy... Szép álom volt, de vége, vége.
Mynos királyi tartással lépett fel az egyik antik kőlépcső párkányára. A félembernyi magas falat áttetsző műgyanta réteg védte az időjárás viszontagságaitól. A férfi díszes csizmája kissé megcsúszott, egyik szolgája ösztönösen kinyújtotta kezét, hogy elkapja a zuhanó testet, de Mynos visszanyerte egyensúlyát. Micsoda szégyen lenne, ha már beszéde előtt leesne a falról...! Vigyáznia kell. Mindenképpen. Ha elindul ezen az úton, birodalma, sőt élete is veszélybe kerül. Halálos rulettbe kezd perceken belül. Kötéltánc a szakadék felett, egyszer sem szabad majd hibáznia. A hiba az életébe kerülhet.
Kemény vonásokkal arcán fordult a tömeg felé. Mindenki őt nézte, ismerte ezt az érzést. És már tudta azt is, hogy nincs visszaút. Ilyen előzmények után nem beszélhet nekik arról, hogy... miről is?... Hogyan ünnepeljék meg közelgő születésnapját például. Ostobaság. Különben is, azt még meg kell érnie. Most legfontosabb a cselekvés.
- Kedves híveim - kezdte. Jól látta, hogy nyugtalanul mozdultak, összesúgtak. Még sohasem szólította így őket. Hadd érezzék e pillanat fontosságát, emlékezzenek rá, míg élnek. - Nagyon fontos döntésről szeretnélek tájékoztatni benneteket. Tudomásomra jutott, hogy Dedal főminiszter és udvari konstruktőr, e kétségtelenül tehetséges ember már jó ideje összeesküvést sző ellenem. Nagyon ravasz módszerekkel folytat akna-munkát a királyság meggyengítése érdekében, attól sem riad vissza, hogy közeli családtagjaimon keresztül próbálja aláásni tekintélyemet, vagyis államunk tekintélyét. Ezáltal biztonságunk veszélybe került és végzetes döntésre kényszerültem.
Akkor már a légy döngését is meg lehetett volna hallani az udvaron. Feszültség ült az arcokon. Jól látszott a döbbenet, és az elismerés is. "Hát mégis észrevette." "Hát végre tesz is vala mit." "Mégis bátor ember ez a Mynos!" - suttogták. A király úgy érezte, szárnyakat kapott, látta a szemekben az elismerés Hát ide is eljutott végre. Ez hiányzott neki, most már tudja, mindig ez hiányzott. Ezután, még ha csak egyetlen óráig fog élni, ezek az emberek másképpen fognak róla beszélni a fiaiknak, unokáiknak... Mynos mély lélegzetet vett:
- Ezért úgy döntöttem, hogy véget vetek eme háládatlan veszélyes állapotnak. Dedalt a mai napon, ezen órában megfosztom minden eddig elnyert tisztétől és hivatalától. Ezen parancsomat azonnal tegyétek közhírré, a kreddani televízió és rádió is adja le, az elektronikus újságban pedig jelenjen meg mai parancsom szövege. Dedal, a konstruktőr e perctől kezdve senki és semmi Kreddan bolygóján, törvényen kívül helyezem őt, és bárki büntetlenül megölheti, ha valahol találkozik vele.
A csend, ha lehet, még mélyebb lett. A döbbenet ült a palota udvarára, hatalmas szürke madár, mindnyájan szárnyai alatt álltak. Elszorult a torkuk. "Törvényen kívül?" "Bárki megölheti...?" Ősi törvények rendelkeztek így valaha. Ilyesmiről eddig csak hallottak. Annyit sejtettek azért az udvaroncok, hogy a kreddani jog felhatalmazza az uralkodót ilyen lépésre - bár soha nem fordult még elő, hogy valakivel szemben éltek volna is e joggal. Tehát Dedallal, aki egy órával ezelőtt még a legbefolyásosabb ember volt a két bolygóra kiterjedő birodalomban, mostantól fogva akárki végezhet, büntetlenül...?
Mynos, akárha eltalálta volna gondolataikat, így fejezte be:
- Jól értettétek, híveim. Ráadásul jutalmat is kap az, aki elteszi láb alól Kreddan egyes számú ellenségét, Dedal volt minisztert és volt udvari konstruktőrt. Ígérem, nagy és jelentős jutalomra számíthat az a hívem... Most pedig néhány hű emberemmel leszállók a Labirintusba, hogy megvívjak ellenfelünkkel. Ha közben kimenekülne, és szemetek elé kerülne, ne feledjétek iménti szavaimat.
Hirtelen lelépett a kőfalról, és határozott léptekkel indult a kapu felé. A Labirintus bejárata alig különbözött más ajtóktól. Dedal annak idején szándékosan építette úgy meg a Labirintus legközelebbi leágazását, hogy az udvarra nyíljon ajtaja. Mynos magában ismételgette a kódszámsort, miközben a kapu mind magasabbra nőtt a szemében. Ha most nem sikerül kitárnia az ajtót, elvesztheti mindazt, amit most megnyert. Nem, nincs már kiút, ezt a folyamatot maga indította el, és nem fordíthatja meg. Mégis örült, hogy rákényszerítené magát. Bárhogyan is végződik, ő már nem lesz olyan gyámoltalan senki, amilyen az utóbbi években saját szemében is volt.
Határozott mozdulattal állította be a kódjelzőt, a szenzoros számok egy-egy pillanatra felvillantak ujjai alatt. Az ajtó felpattant. Mynos látta maga előtt a fenyegető sötétséget. A Labirintus. A király mégis megkönnyebbült, sőt örült. Elkezdődik végre.
- Gyertek! - mondta. Előbbre lépett, hallotta, jönnek mögötte a többiek, pedig ők is félnek. Tízen, tizenöten lehettek. Nem baj, legalább óvatosak lesznek. Az androidokat kell majd előre küldeni, hisz itt csapdáktól lehet tartani...
- Kövessetek! - mondta ismét, és elindult.

- Elmagyarázta, nem is egyszer, hogyan csinálta - suttogta Passy erőtlenül. Közben állandóan Tauróra szegezte a szemét, de Tesseor tudta, e szavak neki szóltak. - Gén-duplikációkat emlegetett, Traver-hatást, állati és emberi génkeveredést... Én ehhez nem értek. De akkor, mielőtt Tauro megszületett, Dedalt érdekelték ezek a dolgok.
- Később áttért másféle kimérákra. Úgy vélte, hamarabb érhet el jelentős eredményt, ha felnőtt kimérákat hoz létre, azok rögtön az operáció után használhatók lesznek - mondta Tesseor, inkább csak magamagának. Passy halkan folytatta:
- De ahogy a fiú megszületett, rájött, hogy bár genetikailag sikert aratott, ezt a lényt aligha tudja használni, legfeljebb húsz-harminc év múlva. Vagy később ... Ráadásul az első években kiderült, hogy Tauro nehezen tanul, később kezdett járni és beszélni, mint az embergyerekek ... - Passy megrázkódott: - Egy nyomorékot szültem! Ez is az ő műve!
- Ha már nem szereted Dedalt, hagyd ott - javasolta Tesseor. Tauro ottléte betöltötte a lelküket, nem tudták levenni róla a tekintetüket. A gyerek kieresztette a nyelvét, nyál csöppent a földre. Most már több játékszert próbált egyszerre a kezébe fogni, azok persze leestek a szalmára. A gyerek mégsem adta fel. Többször is nekifutott a feladatnak, közben néha felpillantott anyjára, de már kezdte elfelejteni Passy és Tesseor jelenlétét. Félhangosan, ütemesen mormolta:
"Az ég a-latt, az ég a-latt, kis ki-rály-fi ha-ladt... Ten-ger-kék a sze-me, e-züs-tös a ha-ja ..."
"Hol láttál te kék tengert?" - kérdezte magában Tesseor. Bár védekezett ellene, nagyon megsajnálta a gyereket. Most valahogy eszébe sem jutott, hogy ez lenne Tauro, Kreddan szörnyeteg jelkép-ura. A dolgok közelről mindig másfélék, mint távolról, gondolt ki hirtelen egy "köz"-mondást, de el is felejtette rögtön, mert Passy megragadta a karját:
- Mondd, mit tegyek? Dedal minden percben itt lehet, és végez veled. Taurót nem bántja, de engem... most már engem sem szeret igazán, és ha van merszem végiggondolni a kapcsolatunkat, meg kell értenem, hogy már én sem érzem iránta azt, amit még egy-két évvel ezelőtt is éreztem. Tesseor, te annyi világot bejártál... Adj tanácsot!
A lovag hallgatott. Mit is mondhatott volna? Csalódott volt. Tauro nem az, akinek lennie kellene, ezért most ő sem végezheti el a feladatát. Valamit pedig tennie kellene.
Passy pontosan érezte a férfi hangulatát, merészen felvetette a fejét. A gyér világításban is látta Tesseor az arcát. A nő is őt nézte. Alig kellett beszélniük - a lovag is tudta, mire gondol az asszony. Választhat még, mert semmi sem változott az elmúlt órákban. Hogy is mondta Passy... ? Felajánlotta neki az első helyet a királyságban. Egy ilyen országban pedig az első hely az abszolút parancsadó posztja. Királynak lenni? A Legenda jutott eszébe. Már távoli galaktikákban is elterjedt kalandjainak híre. Filmet is csináltak róla. Könnyen meglehet, egy ilyen lépéssel lerombolja a mítoszt, ami személyét övezte eddig. Bár talán fordítva sül el a dolog - hisz olyan lesz minden, mint a régi földi mesékben. A sokáig csavargó vándor végre megtalálja az őt megillető helyet a világban. Királya lesz az egyik, szinte csak mesében létező országnak. Kreddannak...? Talán nem is lenne rossz befejezése a Legendának. Befejezése? Hiszen könnyen meglehet, a vég még messze van. Ezt remélte lelke minden erejével. Közben a kérdések egymást kergették agyában. Egyik kínzóbb volt, mint a másik. Ha valakit legyőzhet itt, az csak az igazi Szörny, az egyetlen méltó ellenfele: Dedal.

Dedal megállt a laboratórium közepén. Nem kiáltott, sőt igyekezett egyáltalán nem csapni zajt. Helyiségről helyiségre ment, benézett mindenhová. Ráérősen mozdult, nem sietett. Kikérdezett néhány önműködő regisztert is. Ezek a szerkezetek automatikusan feljegyezték, távollétében járt-e valaki a laboratóriumban, mit csinált ott, mettől meddig tartózkodott, melyik helyiségben. Gyakorlatilag eddig a regiszterek mindig csak Passy vagy Ikarri jelenlétét jelezhették; az érzékelők ismerték a két ember testhőmérsékletét és egyéb jellemzőjét, "tudták", hogy áthaladva a mérőpontok között, mennyiben okoznak térerősség változásokat. Ily módon minden nehézség nélkül azonosíthatják a személyeket.
De a jelzők most egy addig számukra ismeretlen, "X-személyt" is jeleztek. Dedal tudta, ki az. Hamarosan ott hagyta a kis képernyőket, és még egyszer körülnézett. Lelke mélyén attól tartott, Tesseor megsemmisített néhány tenyészetet vagy egyéb rombolást végzett a laboratóriumban. Megkönnyebbülten tapasztalta, hogy ilyesminek nyoma sincs. "A lovag megtette volna dühében, kétségkívül... Biztosan Passy tartotta vissza..." Az asszony nevének említésére fájdalmas görcsbe rándult a gyomra, elhessegette magától a gondolatot. Tekintete körbejárt a géntechnikai "műhely" tárgyai között. Megvannak az agyaik, a próbák, a tenyészetek. Még pár nappal ezelőtt is hibridplazmidokat tartalmazó klónokat szelektált. Radioaktív RNS-sel jelölte őket. Te jó Kozmosz, ez is milyen ősi módszer, vagy ezer éve így csinálják, nem találtak jobbat. A DNS-klónozással a DNS direkt manipulációját hajtotta végre, szerette a molekuláris szintű beavatkozásokat. Szerette figyelni, hogyan szaporodnak fel a prokariota gazdaszervezetben a vektorba épített DNS-szakaszok. A beépítéseknek manapság már sok módja ismeretes, itt viszont Dedal is a majdhogynem ősrégi plazmid-módot alkalmazta legszívesebben. Úgy érezte, ez viszi őt a legrövidebb úton a cél felé: az önálló replikálódásra képes és genetikai markerekkel ellátott DNS-molekula révén hamarabb várhatott eredményt. Kimérát létrehozni nem egyszerű dolog. Ha lenne segítsége... A medicinrobotok közül specializált néhányat, ezek egészen finom beavatkozásokra is képesek, de ez mégsem az igazi. Segítő és együtt gondolkodó gárdára van szükség, elmúltak már azok az idők, amikor egy kutató teljesen egyedül dolgozhatott, állítólag valaha így folytak a jelentősebb kutatások is. Ez még akkoriban lehetett, amikor a Földön egy - egy ember kapta a Noppel- vagy hogy is hívják díjat. Manapság minden kutatás csoportosan folyik, a legjobb esetben is csak a vezető tudós neve alatt fut az egész program, de hát... Ő most nem oszthatja meg a munkát senkivel. És nemcsak most, hanem kezdettől fogva így van ez. Ezért is tart itt minden olyan sokáig. Évekig az, amit másutt egy kutatócsapat hónapok alatt elérhet. Ki jönne ide, segíteni neki...? Attenből senki, de más honnan sem. A segítők is szeretnének előbbre lépni, egykor majd önállóan kutatni tovább, sőt, csapatot vezetni... Hát itt a Labirintusban, és egyáltalán Kreddanon, erre aligha lesz jelölt. Önmagára van ítélve. Kimérákkal senki sem akar foglalkozni. Azért kínlódik ő már vagy tíz éve, ezért indult el annyi szór tévutakon. Tanácsot, észrevételt senkitől sem várhat. A két vagy több, genetikailag különböző sejttípusból összeálló új szerv, sőt szervezet... a többség számára rossz álom csupán. D ő, Dedal, nem mondott még le a dologról, és soha nem is mond le. Ez az, amit ő magában "Mozaik-program" -nak nevez. Segítenek a számítógépek, az operálásban részt vevő manipulátorok, a medicinrobotok, vannak még Prosec-17-es, modern boncológépei is, ezek úgy emberre, mint állatra beállíthatók...
De gondolkodni senki sem fog helyette. A férfi felemelte tekintetét. Látta a kis áttetsző tartályok fölé tűzött nagy papírlapokat, az önmagának emlékeztetőül felrótt képleteket, vagy szavakat:
"Komplementer RNS"
"Eukariota - telofázis"
"Eukariota - metafázis"
"Kromatin"
"Reverzió. Szupresszor mutánsok"
"RNS polimeráz"
Most szórakozottan nézte a kis táblákat, nem tudott összpontosítani. Túl sok dolog történt az utóbbi két napban. Halványan érezte: ha Tesseor nem érkezik ide, akkor is bekövetkezik valami változás. Ez szinte a levegőben volt. Passy már nem áll a pártján, az biztos. De az is biztos - jól ismerte a nőt -, fenyegetéssel vagy szép szavakkal ismét rávehetné, hogy térjen vissza az ő oldalára. No és Tauro...?
Ment a ketrecek felé. Bordot nem látta sehol, de tőle nem tartott. Bord tiszteli őt, valósággal az apjának tartja. Nem volt túl okos az a delosi fiatalember, akinek az agyát beépítette az állati szervezetbe. Nem kellett genetikával foglalkoznia, pusztán mechanikus úton is összehozhatta a két szervezetet. És a többi kimérával is ez történt. De közben érezte, nem ez az igazi. Ha majd sikerül ilyen lényeket gyorsított módon tenyésztenie, szövetnövekedéssel és az újfajta agysejtekkel, akkor igen, az lesz az igazi. A következő lépés az lesz, hogy ilyen magatermelte "emberi" agyat ültet be mechanikusan felerősített állati testekbe. Ahhoz persze át kell majd alakítania a labort, bővíteni kell és új gépekre is szüksége lesz. Most már vagy félévi kísérletezés után elkezdhetné ezt is. Tesseor lesz az utolsó a régi kísérleti úton, olyan lény, amellyel majd kiléphet a világ elé, és miközben őt ünneplik és ócsárolják majd, titokban már előkészíti a következő lépcsőt. Homo sapiens...? Ez az eddigi állapot. Homo khimerus, a következő, ez lesz a Tesseor agyát magában hordozó lény. Ám az igazi a homo superior lesz, ez a nem is állat, nem is ember, hanem mindenből a szuper, a legfelső szint...
A ketrecekbe zárt emberállatok hallgattak. Dedal megvetően pillantott rájuk, sok előző kudarcára emlékeztették, hamarosan végez velük, nincs már rájuk szüksége.
Magához vette Tesseor lézerpisztolyát, még egyszer körülnézett a laborhoz vezető folyosón. A két kijárat első ajtajánál nem talált jelzést, továbbment hát a másikhoz. Ott elég volt megérintenie a szenzort, máris értesítést kapott: nemrégiben ment ki két ember: az egyik Passy jellemzőinek felelt meg, a másik még ismeretlen, a gépek által egyszer sem tapasztalt "X-személy" volt. Dedal elnézett a sötét folyosó mélyébe, és halkan mormolta:
- Hát persze. Megmutatja neki Taurót... Azt hiszi, hogy ezzel a maga oldalára állíthatja?
Passy tehát fellázadt ellene. No, nem baj. Most már semmi sem fontos, csak a kutatások, csak a homo superior. Kimérák és klónozott szövetek? Vesszenek! A fontos, ami a fejében van. Azt senki sem veheti el tőle. Van elég hatalma ebben az országban, hogy most szinte minden erejét a kutatásokra koncentrálhassa. Csak a királyt kell valahogy megnyugtatnia.
De a berendezés hirtelen mást is jelzett. Dedal már majdnem átlépte a küszöböt, amikor vörösen villogni kezdett egy jelző, a képernyőn pedig fel-felcsillant az új szöveg:
"Nagy csoport idegen az l-es bejáratnál. Behatolás megtörtént. Információközlés vége."
Dedalban fellángolt a harag. Idegenek...? Ezek csak Mynos emberei lehetnek. Nyilván kilesték a kapu kódját. Hát most ezekkel is le kell számolnia... Kis töprengés után ördögi mosolyra húzódott a szája. Igen, ez lesz a jó. Remek ötlet, legalább mindkét csoporttól megszabadulhat egyszerre anélkül, hogy a kisujját mozdítaná... Ilyesmi is csak nekem juthat eszembe, gondolta büszkén. Időmérőjére pillantott. Mennyit hagyjon nekik? Mikorra érhetnek ide...? Kis számolás után beállította az egyik vezérlőművet, és gyorsan elment onnan. Az ajtót előzőleg gondosan becsukta, a hamarjában kigondolt és a vezérlővel tudatott új kóddal. Most már azon senki sem mehetett át a tudta nélkül. Főleg és mindenekelőtt - Passy nem.
Elindult a folyosón, pisztolyát markolva. A mozdulat önmagát is meglepte, hát ilyen otrombán, fegyverrel kell elintéznie ellenfeleit? Akire rálőhetne, az csak Tesseor lehet, és éppen őrá nem lőhet, ha fel akarja használni az agyát. Ha beáll akár csak a klinikai halál is, a lovag számára használhatatlan, most nem viheti el villámgyorsan a laborba, a medicinrobotokhoz, hogy eszméletre térítse, és az agyát megmentse a kísérleteinek... Ám most nem Tesseor az, aki a laboratóriumot fenyegeti. A laborban hamarosan Mynos emberei lesznek, Dedal arca ördögi mosolyra torzult; azok is megkeserülik, hogy egyáltalán a világra születtek.
Nem bánthatja hát a lovagot, csak akkor, ha... ha nem lesz más kiútja. Lassan ruhája alá, övébe tette a fegyvert, és sietett tovább.
A folyosó egyik kanyarulata mögött halvány fényt látott. Dedal tudta, hogy ott vannak azok hárman.

Kreddanon forrongott a nép.
A megfigyelő ugyan ennek nem sok jelét látta volna – amint hogy nem látta ezt a krónikás sem, ki pedig a lovag nyomait követve igyekezett mindig ott tartózkodni, ahol ő. Akkor mindez a felszín alatt zajlott; nem csapott ki medréből az indulatok tengere, még nem. Az emberek baráti társaságban, családjukban beszéltek minderről, de a mulatókban és a szórakozóhelyeken is össze-összesúgtak, hangjuk mind fűtöttebb lett. Régi ellenfelek békültek ki, hisz ugyanazt akarták, és majdnem ugyanúgy. Szomszédok hunyorítottak cinkosán egymásra. A Kreddanon tavasz volt; a mesterséges légkört kellemes illatok töltötték meg, az emberek agyát valamilyen várakozás bizsergette. Az a tavasz pedig egyszerre ébresztett bennük nosztalgiát, elvágyódást valamilyen sosem volt, de lehetett volna aranykor iránt, és tettvágyat is, hogy változtassanak valamin. Mindenen. Ezek az emberek nem voltak kevesen és mind gyakrabban pillantgattak a királyi palota felé. Egyesek régi, berozsdásodott fegyvereket szedtek elő rejtekhelyeikről; a legtöbben közülük nem is tudtak velük bánni. Mégis, a birtoklás tudata megváltoztatta gondolkodásukat, de még testtartásukat és arckifejezésüket is. Magabiztosak és harciasak lettek.
Ellenőrizhetetlen hírek kaptak lábra. Ahogyan az ilyenkor lenni szokott - általában nem is akarta őket ellenőrizni senki. Némelyiket az ügynökök és spiclik behordták a palotába is, ahol a biztonságért felelős kormányhivatalnokok fejüket vakarva töprengtek, elmondhatják-e ezt a királynak és családjának? Knosur utcáin azt suttogták reménykedve-hitetlenkedve, hogy valamelyik metánkitermelő szigeten sztrájkolnak a munkások, addig nem is hagyják abba, míg a király le nem mond. Mások azt állították, valamelyik híres jós megjövendölte a Mynos-dinasztia bukását. Mindenki sejtette, hogy új erők jelentek meg a színen; erről a legjobban éppen a kormányban tudtak. Számukra az sem volt titok, hogy egyes polgárok már jó ideje szervezkednek Mynos ellen, és felkészültek a harcra is. Állítólag a déli félteke egyik szigetén már volt is egy összetűzés a katonák és a tüntetők között. Egy másik metánkitermelőhellyel két napja nincs rádióösszeköttetés, nemrégen küldtek oda légi úton egy osztag katonát, de azok sem jöttek vissza... A városban azt suttogják, ott már el is kezdődött a fegyveres felkelés. A katonák részben elestek, részben átálltak a lázadók oldalára... De valójában még senki sem tudta, mi történt.
Pincékben, félreeső, félig üres raktárakban komor férfiak hajoltak a tervrajzok fölé. Ismerték már a várost. A csatornák, energiakábelek, vízvezetékek világa sem jelentett titkot előttük. Csak a palota maradt számukra fehér folt; a palota és a Labirintus, ez a nagy háromszög, amelyik egyik oldalával a metántengerre támaszkodott. De nem estek kétségbe. Azt számítgatták, ha ostromra kerül a sor, hogyan vegyék körül ezt az objektumot, hogyan zárják le légmentesen a város többi részétől. És ha úgy hozza a sors, hogy rohammal nem lehet majd bevenni, hát melyik ponton kell majd elvágniok a vízvezetékeket, hol zárhatják le az elektromos energiát. Remélték, a palota mindettől megfosztva hamar megnyitja majd kapuit az ostromállapot végeztével.
Asszonyok zászlókat varrtak. Volt ebben valami felemelő; a szaporakezű konspirátorok távoli, rejtett hátsó szobákban találkoztak és a magukkal hozott különböző színű anyagokat próbálták, mérték, majd kis gépeiken varrták. Nem bízták robotokra. Ennek így volt értelme, ha a maguk keze munkáját tudták bennük. Tucatjával születtek a különböző méretű zászlók. A nagy lobogótól a kicsi, gyermekek kezébe adható pálcikanyelű zászlóig mindenféle méretben gyártották, miközben arcukon édes mosoly fénylett. Valaha, nagyon régen tettek így emberek, mondta is valaki: még az űrkorszak előtt. Ezt a korszakot a zászlóvarró asszonyok elképzelni sem tudták, mégis érezték a pillanat felemelő voltát. Az új, leendő kreddani szabad állam függőlegesen csíkozott sárga-piros-sárga lobogóját már odaálmodták a királyi palota fő erkélyére és a Hősök lerombolt emlékműve helyére.
Valósággal izzott a levegő. Már csak egy szikra hiányzott, hogy mindenki úgy érezze: megérkezett a jelzés, cselekedni kell.
A légitaxi-állomás tulajdonosa gúnyosan mosolygott:
- Ugyan már, kisasszony! Csak nem képzeli komolyan?
- De igenis, komolyan képzelem - mondta Ariana. Arcát fátyol fedte, remélte, elég sűrű ahhoz, hogy a férfi ne ismerje fel. És jó lenne, ha senki sem ismerné fel. Ezen a bolygón a női fátyol szerencsére nem ment ki a divatból. Az utcákat járva maga is megérezte, hogy valami feszültség van a levegőben, Kreddanon az emberek most nem olyanok, mint hónapokkal vagy akár hetekkel ezelőtt voltak. A legtöbben büszkén felvetett fejjel jártak, cinkosán rámosolyogtak ismerőseikre, az utcákon járőröző katonákon pedig keresztülnéztek. Ariana olyasmit hallott ma reggel a palotában, hogy némelyik támaszpontról a parancsnokok azt rádióztak a miniszteri hivatalba: katonáik egy része kimenőjéről nem tért vissza a laktanyákba, feltehetően dezertáltak... Ha ezt a polgárok is megtudják, könnyen meglehet, hogy egy vagy két óra múlva már nem biztonságos a város.
Akkor aligha fog így járkálni ő, Ariana, Mynos király lánya. De most még...
- Hol él maga? - méltatlankodott tovább amaz. Ariana jól látta a szeme körül a ráncokat. Mindenki üzletelni akar, még ebben a helyzetben is a maga kis pecsenyéjét sütögeti az összes kereskedő. Az imént egy boltban azelőtt elképzelhetetlen árért kínáltak néhány luxusélelmiszert, de felment a pszichodelikus készítmények és papírruhák ára is. Vagyis mindazé, amire zavaros időkben az emberek hajlandók kiadni a pénzüket. Nyilvánvaló, hogy most senki sem fog delosi aranyékszereket vagy műpárducbundákat vásárolni, bármennyire szépek is azok. A veszélyes napok előszelét a boltokban érezhetjük meg - gondolta a királylány, nem is sejtve, hogy majdnem közmondást alkotott, elvéve ezzel Tesseor lovag "kenyerét".
- Ne nézzen hülyének - közölte Ariana keményen. A hangja most egy árnyalattal mélyebb lett. Úgy beszélt, akár egy knosuri boltoslány, ha rossz napja van, ráadásul nem jött el az udvarlója. - Maga megpróbálja felverni az árat, mert azt hiszi, egy tapasztalatlan nővel van dolga.
- Ugyan, kisasszony! - vigyorgott amaz, és kezével is tiltakozott, ám Ariana jól látta szemében az ellenkezőjét. "Persze, hogy tapasztalatlan kis liba vagy, te ismeretlen lány, vannak nekem jó ügyfeleim, akik az ilyesmiért szép summát fizetnek, majd pont rád lennék szorulva, te kis béka..." - Nincs már egyetlen szabad gépem sem. Rövidebb-hosszabb határidőkre kibérelték mindet.
- És ott, a hangárban? - Ariana a falra mutatott, ahol nem látott mást, csak néhány háromdimenziós nagy színes fotót. Ezek kreddani tájakat ábrázoltak, a magasból készítették őket. Ariana az egyiken futólag látta a knosuri tengerpart részletét is. A tenger... és a távolban az űrrepülőtér szigete!
- A hangárban? - a férfi zavarba jött. - Ott... hogy is mondjam csak ... Műszakilag meghibásodott gépek állnak...
- Nézzük meg őket - mozdult Ariana azonnal, habozás nélkül. - Mennyibe fogad velem, hogy az első, amelyikbe beszállok, azonnal működőképes lesz...?
A férfi kényszeredetten és kissé ijedten mosolygott. A királyi szállításügyi minisztérium ellenőreit sem ismerhette mindet. Lehet, újabban ilyen fruskák is akadnak köztük...? Mindenkit nem vesztegethet meg, annyi haszna nincs ezeken a gépeken. Tekintete a lány kezére tévedt. Szép és ápolt, diszkréten festett körmei voltak. Nem, ezek nem műkörmök, azt a férfi jól ismerte, a felesége és a szeretője is ilyeneket viselt, ez viszont valódi volt. Az ápolt kezű hajadon lehet éppenséggel valamelyik magas rangú kormánytisztviselő szeretője is... Csak láthatná az arcát! De a fátyol majdnem áthatolhatatlan, a rávillanó tekintet néha ismerősnek tetszik. Jobb nem kockáztatni... Kínosan vigyorgott, és széttárta karjait:
- Nyert, kisasszony. Ott vannak a tartalék gépeim. Ha valamelyik előre megrendelt gépem elromlana, azok közül küldök egyet...
- Rendben van - Ariana nem akarta túlfeszíteni a húrt; ha a férfi soká figyeli ilyen árgus szemekkel a fátylát, felismerheti Hiszen a királyi család tagjai gyakran szerepelnek a tévében...  Gyorsan elővett egy kicsiny erszényt: - Ne féljen, nem jár rosszul. A gépre azonnal szükségem van, és legalább huszonnégy órára bérelem ki.
Kitett az asztalra egy kerek platinadarabot. A galaktikus címer visszaverte a lámpa fényét. A férfi szeme kitágult. Ilyesmit évek óta nem látott, nem láthatott.
- Egy... ötszáz egységes... intergalaktikus fizetőeszköz - hebegte. Szinte félve nyúlt a pénzért. Nem sok ötszázas lehetett forgalomban Kreddanon. Ariana ezt csak sejtette, de nem tudhatta. Óvakodott megkérdezni a központi bank elnökét, és különben is, volt fontosabb dolga is.
- Jól látja, egy ötszázas - Ariana hangja megkeményedett. Ezért kérem a gépet, két napra. Ha nem hoznám vissza, és később valahol a városban vagy azon kívül megtalálják gazdátlanul, az azt jelenti, hogy vége a bérleti időszaknak. Gondolom, visszaszállítás költségei is beleférnek ebbe az összegbe - intet még egyszer a pénzre. A platinadarab szinte önálló fényt árasztott, valósággal élt a férfi kezében. Amíg az mennyeien sugárzó arccal el nem süllyesztette a zsebébe. Meghajolt:
- Parancsoljon, kisasszony, a gép az öné.
Három perccel később Ariana a magasba röppent, és a gépet a tengerpart felé irányította.

Dedal nem titkolta, hogy közeledik. Léptei visszhangzottak a szűk falak között. Amazok már messziről meghallották, minden idegszálukkal rá figyeltek. Dedal lassan, ráérősen ment, pedig tudatában szinte dörömböltek a riasztó gondolatok: Mynos a Labirintusban van. Acsarkodó ellenségei nem félnek ettől a pokoltól, ide is utána jöttek. A legfőbb ideje elhagyni ezt a földalatti világot, hisz ha már senki sem fél tőle, nem sok értelme van itteni létezésének. Csak úgy uralkodhat rajtuk, ha rettegnek tőle; ha nem uralja őket, nem tarthatja fenn laborjait, és folytathatja kísérleteit sem. A dolgok nagyon is összefüggenek. Dedal visszafogta magát, nem vehetik észre, hogy maga is nyugtalan. Jobb, ha fölényes és magabiztos lesz. Vagy legalábbis annak mutatja magát. Ez mindig hatással van az emberekre.
Tesseor felszegte fejét. Ösztönösen sejtette, ki közeledik, pedig még nem látta a férfit. De így csak azok járnak, akik otthon érzik magukat, e léptekben a házigazdák évezredes önbizalmát hallja. A lovag megfeszítette gerincét. Nincs igazi fegyvere, csak a kése, amit mindig magánál hord.
Passy még mindig Taurót nézte. Milyen különös is; Ariana is a gyermeke, de vele kapcsolatban soha nem érzett ilyesmit. Ariana teljesen normális gyerek volt, egészséges és fejlődő, a szokott időben állt fel, kezdett járni, beszélni, kinyílott értelme. Felnőtt, átesett a mindent kérdező korszakon, majd tizenévesként hol túlzottan magabiztos, hol félénk, sértődős volt. Mint minden kamasz. Most pedig már felnőtt. Ámde Tauro... Se apja, se anyja igazán. Belecsöppent ebbe a világba, valójában egy fanatikus férfi kíváncsisága hozta létre, csak az, semmi egyéb. Világa szűk és sötét. Eljár napozni a Nagy Lyuk alá, amit Dedal később vágott a Labirintus mennyezetébe, az egyik szoba fölött. Kap enni, időnként idejár egy tanítógép is, szigorúan bizalmas a programja, a palotában a gép létezéséről sem tudnak. Amit Tauro a világról tud, tőle tudja. De nehezen hiszi el, hogy létezik valami a Labirintuson kívül is, és ha el is hiszi, nem tudja megérteni. Soha nem fogja megérteni... ?
Passy is hallotta a lépteket. Sejtette, mi megy végbe Dedalban, és felkészült a legrosszabbra. Ugyanakkor csöndes nyugalom szállta meg. Azelőtt maga sem hitte volna, hogy ilyen nyugodt lesz, ha az... bekövetkezik. Valaha el sem tudta képzelni, hogy szerelmük véget ér. Most viszont az sincs kizárva, hogy Dedal megöli - mégsem félt. Ám a lelke mélyén ott izzott a reménykedés szikrája: nem, Dedal nem teszi ezt meg.
Dedal kilépett a félhomályból. A padlóra tett lámpa fényében árnyéka messze vetült a kőfalú folyosón.
- Apa! - mondta Tauro. Már-már indult volna felé, de valami megmagyarázhatatlan félelem visszatartotta. A gyerek mit sem értett a helyzetből, de agya mélyén figyelmeztetés vibrált. Látta anyját, az is mozdulatlanul várakozott. A szülők viselkedéséhez igazodó fiókák és kölykök biológiai reflexei működtek
Még ebben az elmaradott agyban is. Ha Passy nem mozdul, rohan önfeledten Dedalhoz, nem öleli meg a férfit - hát ő sem tesz így. Valami megváltozott.
Dedal nem válaszolt. Megállt tőlük pár méterre. Tesseor épp ezt a távolságot latolgatta, de kénytelen volt megérteni: túl messze áll a konstruktőr, nem vetheti rá magát. Ha így, fegyvertelenül mégis megtenné, az a biztos halál lenne.
- Szóval, itt vagytok - mondta Dedal. Hangjában nem volt gúny, egyszerű megállapítás volt. Tesseorra vetette szemét:
- Lovag, veled komoly terveim vannak. Gyere utánam, visszamegyünk a laborba.
- És én? Velem mi lesz? - kérdezte Passy, talán, hogy Tesseort mentse. Hogy elodázza azt, ami úgyis bekövetkezik, hisz Dedal nem enged, nem engedett sohasem, most sem fog.
- Egyelőre maradj itt. Majd eldöntőm a sorsodat - felelte foghegyről Dedal. Nem is nézett az asszonyra. Tesseor megmozdult, harag gyűlt belé:
- A királyné szebb szavakat érdemel, főminiszter!
- Meg tudom érteni, hogy egy asszony megcsalja tehetetlen ostoba férjét - vágta rá Dedal. - De hogy a szeretőjét is megcsalja egy másik szeretővel, az már sok. Nem gondolod, Tesseor...? Lovagként egyike vagy az erkölcsösség, a szép gondolatok és a még szebb tettek híveinek, sőt védelmezőinek. Mi hát a véleményed egy ilyen asszonyról?
- Az, hogy csak magadnak köszönheted, ami történt - Tesseor Dedal szemébe nézett. - Ezerszer elhagytad már Passyt. Előbb csak gondolatban anélkül, hogy valóban más nőt választottál volna magadnak. Elhagytad úgy, hogy nem foglalkoztál vele eleget. Elhagytad minden órában, amikor más gondolataid, terveid fontosabbak voltak, mint ő. Amikor napokig eszedbe sem jutott, hogy egyáltalán a világon van. És főleg akkor, amikor arra ítélted, hogy megszülje neked ezt a... ezt a... - Tesseor hirtelen abbahagyta, nem tudta, mennyit érthet meg szavaiból Tauro. Valamilyen homályos érzés arra késztette, ne beszéljen erről a gyerek előtt.
Dedal végighallgatta Tesseort, arcán nyoma sem volt változásnak. Megvárta, míg a lovag befejezi, aztán kissé felemelte lézerpisztolya csövét:
- Mozdulj, lovag, nincs sok időm. Indulj előttem.
Nagy lett a csönd. Még Tauro is visszafojtott lélegzettel állt. Két kezéből, egyik a másik után, kihullottak a falovacskák, zizegett a műanyag szalma. Passyba makacs ellenkezés költözött. Végtére is mi a halál? Ha Dedal elfelejt mindent, ha képes elfelejteni azt a tíz évet, és mindazt, amit ő érte tett... akkor úgy sincs értelme élni. Tesseor sohasem lesz az övé, a lovag nem marad Kreddanon. Dedal...!
Kiáltása nem öltött hangtestet, néma maradt, agytól agyig száguldott, ki tudja, célba ért-e...?
Nem tudhatták, mit akar a konstruktőr. Talán megölné mindkettőjüket, de nem akarja ezt a gyerek szeme előtt megtenni...? Vagy a lovagot mindenképpen visszavinné a Laboratóriumba? Tesseor váratlanul elnevette magát. Majdhogynem hahotázott. Hiszen megértette az igazi helyzetet, és az ellenállhatatlanul mulatságos volt. Dedal, aki mindenhatónak hitte magát... Dedal a parancsoláshoz szokott... Aki csak egyetlen akaratot ismert: a sajátját... A lovag nevetett. Dedal szemében aggodalom csillant - Tesseor talán megőrült? Eszét vesztette a rémülettől? Akkor nem használhatja fel az agyát. De a lovag lecsillapodva így szólt:
- Tehetetlen vagy, konstruktőr. Lehet, sokat tudsz a genetikáról, az anatómiáról, a kémiáról és sok egyéb tudományról. De most semmit sem értettél meg. Azt mondtad, kísérletezni akarsz velem, fel fogod használni Tesseort... Akkor pedig nem lőhetsz rám.
Dedal keskenyre szorította száját, türelmetlenül intett a lézerpisztollyal:
- Gyerünk már, ne húzd az időt!
- Semmit sem értesz - felelte a lovag. - Azt a fegyvert nem fogod elsütni. Ha rám lősz, elveszted az agyamat, hisz mire a holttestemmel a Laboratóriumba érnél, a klinikai halál állapotából átmegyek az igazi, a biológiai halálba, és az agyam használhatatlanná válik... Passyra csak nem fogsz lőni? Nincs rá okod. És Tauróra, aki bizonyos értelemben... a saját gyermeked? Dedal, gondolkozz! A távolság véd engemet, az érzelmeid Passyt és talán Taurót is. Mégis mi vagyunk az erősebbek, Dedal!

Delfa, a jósnő kilépett háza elé. Ezt a házat saját tervei alapján építette valamikor. Nem sokkal azután, hogy Kreddanra költözött. Soha senkivel nem közölte, honnan jött. Sokan persze gyanították, hogy Attenből, rájöttek a beszédmodoráról, viselkedéséről, néhány akaratlan elszólásából. Pedig azokban az első hónapokban mennyire vigyázott! De hát az ember nem tud vigyázni az éjszaka és a nappal minden percében. Véges az agy és idegrendszer terhelhetősége, mondta egyszer a Professzor. A Professzor, akivel együtt élt, és aki minden évben beadta neki a szérumot. A szert senki sem nevezte az örök fiatalság elixírjének, mégis az volt, legalábbis sokan hittek benne. Delfa a testén is tapasztalta, hogy jó hatással van rá. Az a huszonnyolc év, amit a Professzorral töltött, szinte nyomtalanul múlt el felette, egy csöppet sem öregedett akkoriban. De később a Professzort megvádolta a többi professzor, égni kezdett a talpa alatt a talaj, kuruzslónak és csalónak kiáltották ki, végül nem bírta az ellene indított hajszát és öngyilkos lett. Mivel az öngyilkosságok száz évben egyszer, ha előfordultak, Attenben sokat, túl sokat beszéltek a dologról. Delfára is ujjal mutogattak a sétálótereken, a napfényben úszó közös biostrandokon és a robotszínházi bemutatókon is, pedig azokat előszeretettel kereste fel. Végül nem bírta tovább és elköltözött. Több bolygón élt, a végső - a végső állomás pedig Kreddan lett. A jövendőmondó gépet megtakarított platinájáért vette, és azóta nincsenek anyagi gondjai. De az öregség . . .
Egy ideig még meg-megnézte magát a tükörben. Már jó ideje ezt sem teszi. Öregszik, nagyon öregszik. Neki, aki annyi évtizeden át változatlanul fiatal volt a szérum révén, most minden ránc valóságos csapás, sokkal inkább az, mint a normálisan öregedő, egyszerű nőnek. Delfa nem tartja magát különleges embernek, de azért van benne annyi méltóság, hogy ne tartsa magát egészen olyannak sem, mint a többség. Ő különös ember, kicsit rejtélyes, messziről jött és jósolni tud - ez minden, ami őt Kreddanon a többiek feje fölé emeli.
Az imént, életében először, jóslatot készített önmagának. Huszonnégy órával előbbre ment az időben a gép, és onnan hozott vizuális jelentést. Valami történhetett a számítógéppel is, talán nem bírta elviselni a tudatot, hogy . . .
Delfa nézte a kis kertet. Ezeket a virágokat mind maga ültette. Szerette a virágokat. Ám most ez is olyan távolinak tetszett. Nem érezte az érzelmi kapcsolatot, pedig valaha szeretett a földben turkálni, akkor is, ha az nem kreddani föld volt. Itt még az sem volt. Halott bolygóra költöztek élő emberek annak idején, mindent magukkal kellett hozniuk. Még talajt is. Ebbe ültette ő is virágait, amikor még fiatalabb volt.
Delfa felemelte tekintetét. Jól látta a metántenger partját, erről a pontról egy kis részt látott a kikötő mellett. A levegőben madarak repültek, nem volt belőlük sok. Az ég szürkésfehér fátyolként feszült a város fölé. Delfát elfogta a szomorúság. Arra már nem gondolt, hogy elmenjen innen. A gépet sem vihetné magával, túl nagy a súlya, rengeteg problémát okozna elszállítani egy űrhajó-kikötőbe. Kivenni a programját...? Nincs értelme, itt vannak az ügyfelek, ezzel csak itt lehet pénzt keresni. És különben is... Sokan vannak itt, akik úgy érzik, szükségük van Delfára és gépére. Persze, ez a helyzet hamarosan megváltozik - eszébe jutott a jóslat és megrázkódott -, de már biztos volt benne, nem változtathat a jövőn azáltal, hogy tud róla. Ez csak fantasztikus videofilmekben szokott sikerülni, vagy ott sem.
Kis táskáját kezében tartva lassan távolodott a háztól. Itt van mindene, ami számára érték. A Professzor háromdimenziós arcképe, néhány réges-régen készült videotekercs, pár emléktárgy. A szerelem nem múlott el, csak lassan, észrevehetetlenül elfonnyadt, összetöpörödött a lelkében, de megmaradt afféle magnak, amely köré minden más csoportosult az utóbbi évtizedekben. Ezt ő már sohasem veszíti el, tudta-érezte jól. Ez az egyetlen szilárd pont az életében, olyan, ami már megváltoztathatatlan.
A kapuból visszafordult. A ház még mindig kedves volt szívének, de most már nem az otthonát látta benne. Nem tudta, hogyan történt - hirtelen narancsvörös lángokat látott, felkúsztak a falakon, belekaptak a műanyag tetőbe, belobbantak az ablakon, az ajtó már egyetlen bíbortenger volt. Az asszony megrázta a fejét, újra odanézett, a lángoknak nyomuk sem volt, szilárdan és fehéren magasodtak ugyanazok a falak, amelyek az imént kormossá feketedtek, nem recsegtek a lemezek, nem hullottak égő műgerendák...
A jövő ellen mit sem lehet tenni. El fog égni a ház, és vele együtt a gép is. Az imént megjövendölte a saját sorsát. Ha gondolkodna a számítógép, mit tenne...? De hát csak a gazdája gondolkodik.
Delfa nagyot sóhajtott, és kiment az utcára. Nincs értelme itt maradnia. Pár nap múlva csak üszkös romok meredeznek majd itt, és nemcsak az ő háza lesz semmivé, az egész környéket tűzvész pusztítja el. Nincs hát mire várnia, hisz nem tudja, melyik pillanatban kezdődik a tűz. Menekülnie kell. Minél előbb, annál jobb. Figyelmeztesse a szomszédokat...? Nincs értelme. Aminek meg kell történnie, azon úgysem változtathat, ő sem változtathat.
Az öregasszony lassan elindult az utcán. Távolodott egykori házától. Nagy fekete madárra emlékeztetett, ahogy a szürkésfehér égbolt alatt lépkedett.
Mynos a robotokat küldte előre. Sejtése beigazolódott. Már az első folyosón áldozatul esett az egyik gépi testőr; a mennyezetről lezuhanó kétmázsás kő lapította a kőpadlóra. A géptestőr azonnal használhatatlanná vált. Amikor emberei sorban elvonultak a szerencsétlen android mellett, Mynos az arcukat figyelte. Ha észreveszi valamelyiken a kétkedést, a gyávaságot... De nem. Megkönnyebbülten látta, hogy egyik sem vágyik vissza a palotába. Mindegyiket fűtötte, amit ígért nekik. Csak az? Csak a vérdíjért jöttek vele? Nem az örök hűség, a ragaszkodás miatt...? Kissé csalódott volt, de ezt hamar elhessegette magától. Mint mindig minden kellemetlenséget. Végül is, jobb, ha itt vannak. Ha pénzért, ha az előrelépés reményéért is, de itt vannak, és remélhetőleg harcolni is fognak vele, érte, ha úgy hozza a sors.
Mentek tovább.
Két kanyarral odébb lézersugár csapott ki a fal egy észrevehetetlen nyílásából. Itt is android ment az élen, némán viselte a dolgot, hisz nem is fájhatott neki. Éles fénnyel égett a fém, sistergett is ijesztően, de a mögötte haladó emberek azonnal maguk is lézersugarat irányítottak a koherens sugár forrására, s az kialudt Az android majdnem sértetlen maradt. Lehajolva óvakodtak át azon a helyen, óvatosan settenkedtek tovább. Csak a megérzés vezette őket, és egy elmés készülék, amelyet Mynos hozott magával. Ez felfedezte, merre járt előttük ember. A testhőmérséklet érzékelésén alapuló műszer meglehetős biztonsággal vezette őket a konstruktőr nyomain. Így jutottak el a laboratórium ajtajához.
Miközben a nyitószerkezetet nyomogatták, hirtelen felforrósodott körülöttük a levegő. Legalább háromszáz fokos vörös tűzsugár csapott ki az addig álcázott körkörös nyílásokon. Az egyik embertestőr feljajdult, és a padlóra zuhant hiába rántották el onnan, már nem segíthettek rajta. Felsőteste szénné égett, azonnal kiszenvedett. Mynos ajkát harapdálta. Nem az embert sajnálta - csak látásból ismerte - hanem attól tartott, emberei, ha eddig kitartottak mellette, a megrázó látvány hatására végképp elhagyják. De szerencsére nem így történt.
Az ajtót sikerült kinyitniuk. Mynos úgy érezte, itt az ideje, hogy ismét kimutassa bátorságát. Rápillantott a habozó arcokra, mélyet lélegzett, és maga lépte át elsőként a küszöböt. Egy pillanatra behunyta a szemét, ha most őrá is lecsap a forró sugár, vagy egy tűvékony lézer szúrja át testét... De semmi sem történt. A király szeme kitágult a csodálattól. Az ajtónyitással egyidőben felgyúltak a fények is. Hatalmas termeket látott maga előtt, mindegyiket lámpák százai világították meg. A laboratórium nagyobb volt, mint azt valaha is feltételezte volna "Az a disznó Dedal! Mennyi energiát fogyasztott itt a tudtom nélkül...!"- káromkodott magában a király. Ösztönösen érezte, jobb, ha erről most nem beszél, emberei még kicsinyesnek tartanák, és talán igazuk is lenne.
Hallgatott hát akkor is, amikor a csoport lassan tovább indult. A műtőasztalok, vegyszerek, medicinrobotok és egyéb gélpek láttán a testőrök nem szóltak. Mynos is hallgatott. Régóta tudták, hogy a konstruktőr és főminiszter tudományos kísérleteket folytat a Labirintusban, mellesleg maga sem titkolta a laboratórium létét. De hát... Ki hitte volna, hogy itt egy valóságos tudományos kombinátot hozott létre? A vegyszerek, a feliratok, a lombikok és ismeretlen rendeltetésű gépek között mintha elvesztek volna. Idegen erő kerekedett föléjük. Szinte még a levegőben érződött az itteni munka láza, lendülete. Dedal nemcsak Passy szeretője és a király ellenlábasa - értették meg többen -, hanem nagy tudós is. Ellene harcolnak? Mynos gyorsan megállította őket, és pár szóval feltüzelte ismét harcostársait. Éppen jókor tette, mert a menet - benéztek minden terembe és szobába, de sehol sem találták a főminisztert - akkor ért a laboratóriumhoz csatlakozó ketrecek terméhez.
Az embereknek elállt a szavuk. Csak az androidok mentek az élen szótlanul, csodálkozás nélkül. Mynosnak is földbe gyökerezett a lába, amikor meglátta az első állat-embert. Ez egy ló volt, emberfejjel. Patáin állt, farkával idegesen csapkodott. Beszélni szeretett volna, talán tudott is úgy-ahogy - de most az izgalom szavát vette, csak az egyik mellső patáját emelgette, türelmetlenül topogott.
- Ez egy ember... - suttogta valaki.
- Ember? Csak a feje az - mondta egy másik. Mynos hallgatott. Már tudta, miről van szó. Hát ezért volt szüksége Dedalnak a delosi szerencsétlenekre. Emberkísérletek...? Az Intergalaktikus Tanács már réges-régen betiltotta őket, ahogyan az agycseréket és -átültetéseket is. Az egyetlen, amit megengedtek, a mesterséges intelligenciák kutatása. Erre is csak azért kerülhetett sor, mert azt remélték, ha egyszer az emberek találkoznak az Idegenekkel, kutatások esetleges eredményei révén szót érthetnek majd velük. De az Idegenek nem bukkantak fel, még várattak magukra, az emberek sem találtak rájuk még egyetlen felfedezett galaxisban sem.
- Tiltott kutatásokat végzett - jegyezte meg dühösen. Ezzel is növelte Dedal bűneinek lajstromát. Emberei erre felháborodtak, és ahogy ketrecről ketrecre haladtak, ők is szidni kezdték a főminisztert:
- Szegény delosiak...!
- Ekkora disznóságot! Nézd azt a medvét! - Az a szegény tigris milyen okosan néz.
- Lehet, ismertük is a fickót. Nem kreddani volt, mit gondoltok?
- Az is ember. Legalábbis a tudata. - mondta Raksos, egy Párduc szemébe nézve a rácson át. A testőrök kapitánya mindig szorosan Mynos mellett haladt. Az első androidok már túlmentek az utolsó ketrecen is. Az emberek még ott álltak középen, nem tudták levenni szemüket az emberfejű-emberarcú tigrisekről, macskákról, lovakról. Az egyik farkaskutya megszólalt, segítséget kért, engedjék ki...! Mindnyájan érezték, nem a ketrecből szeretne kijutni. Sokkal tragikusabb ketrecbe került, ahonnan már senki sem szabadíthatja ki. Legfeljebb maga Dedal, vagy már ő sem. Kutyatestből menekülni, ismét embertestbe...? Elfelejtheti-e az az agy valaha is az átélt rémületet, nem sérült-e máris örökre? Mynos véresre harapdálta az ajkát.
A terem közepén álltak, amikor hangtalanul bekapcsolt egy készülék. Dedal, mielőtt elment, beállította az időmérőt, és nem véletlenül. Azt a parancsot adta a vezérlésnek, hogy a laboratórium ajtajának megnyitásától számított tizenöt perc múlva adja ki az Y-33-as utasítást. Az idő elérkezett, és az impulzusok máris száguldottak a vezetékekben.
Valaki felkiáltott:
- Vigyázz...!
Az összes ketrec ajtaja egyszerre kinyílott. Mynos érezte, ereiben megfagy a vér.

Passy a kezét nyújtotta Taurónak:
- Gyere, kisfiam.
- Ho .. .vá ... me .. .gyünk? Ma-ma ...? - gügyögte a gyerek. Állatfejét furán ingatta, és amikor lehajolt, hogy felvegye egyik játékát, két szarva fenyegetően előregörbedt. Mintha fel-öklelné az anyját. Passy megborzadt, szája elé kapta kezét, nehogy felkiáltson a rémülettől. Aztán ismét ura lett önmagának.
- Kimegyünk a Labirintusból - mondta Tesseor Dedalnak. - Ne próbálj ellenkezni, úgysem érhetsz el semmit. Megölhetsz bennünket, de azzal sem mégy semmire.
Tüntetőén hátat fordított a konstruktőrnek. Nyugalma csak álnyugalom volt, valójában szíve a torkában dobogott. Még sohasem érezte magát ennyire veszélyben. Hiszen ha Dedal idegei felmondják a szolgálatot, ha ujja többé nem engedelmeskedik agyának, lenyomja a sugárkioldó gombot... Neki vége. És vége a Legendának is, nem lesz többé Tesseor lovag, szétfoszlik a hős mítosza. Mondásait senki sem idézi többé, egy idő után mindenki elfelejti azt is, hogy valaha létezett...
- Gyere csak, Tauro ... - Passy megfogta a kicsi hűvös, száraz kezét. A másikban a gyerek a lovacskáját szorongatta, engedelmesen indult Passy mellett. Dedal határozatlanul állt. Aztán megértette, mit kell tennie. Felnevetett:
- Úgysem juthattok ki innen. Engedélyem nélkül senki sem hagyhatja el a Labirintust. Azért építettem ilyenre, hogy őrizze titkaimat.  Tesseor, nem láttál-e csontvázakat útközben...? Azok az emberek is azt hitték, kijátszhatnak engem. Megszöktek a ketrecekből, még olyan is akadt, aki az utolsó pillanatban a műtőasztalról menekült el... Néha nem küldtem utánuk az androidokat, nem kerestettem őket, kíváncsi voltam, mi lesz velük... Mind egy szálig odavesztek. Ez lesz a ti sorsotok is. De nem vethettek semmit a szememre, ti akartátok így.
Sarkon fordult és elment. Tesseor megvárta, míg elhalnak léptei a folyosón. Amikor már ismét teljes lett a csönd, Passyra nézett. Az asszony ott állt mellette. A lovag sóhajtott:
- Lehet, hogy igaza van. Én megtalálnám a kijáratot, de ehhez el kell jutnom oda, ahol elejtettem az ál-Taurót. Valahol a laboratórium túlsó oldalán ... Onnan már kivezethetlek benneteket.
- Akkor hát ne várjunk tovább - Passy hangja színtelen volt és fakó. A lámpa fényében is látszott vértelen, sápadt arca. Torka mélyéről jött a szó: - Menjünk, mielőtt Dedal meggondolja a dolgot és visszatér.
- És ha kijutunk, mit fogsz csinálni? - kérdezte a lovag. Az asszony nem válaszolt. Maga sem ismerte a választ. Csak Tauro kezét markolta görcsösen, azt már nem akarta elengedni, soha többé.
Mynos fegyvert rántott: - Védekezzetek!

A testőrök talán nem is hallották a parancsot. Eddig helytálltak alattomos támadások közepette, fűtötte őket az odaadás, a nagy jutalom, az előremenetel reménye. Gépekkel, soha nem látott aljas ismeretlen erővel kellett szembeszállniuk. De most... Az ellenfelek nagyon is élők, és sajnálatra méltóak, egyben fenyegetőek voltak.
Ott jött a medve, hatalmas termete felülmúlta bármelyiküket, még az androidokat is. Mancsaival hadonászott.
Jött a ló, patái szikrákat szórtak a kőpadlón. Fejét hányta, és szólt is:
- Em .. .be .. .rek ...!
Jött a tigris, puha léptekkel, maga volt az élő veszély. Idegesen kunkorodott vastag farka... Csak morgott, fenyegetően. Egy kutya emberarcán könnyek folytak. Kiáltott:
- Hé... ti...!
Mynos testőrei egymásnak vetették hátukat. Minden irányból vadállatok közeledtek. Farkaskutyák, párducok. Tigrisek, medvék. A király tudta, helyt kell állnia. Támadt egy ötlete:
- Hé, androidok, ide hozzám!
"Velük csak nem bírnak el ezek a lények!" - futott át fején a reménykedő gondolat.
Mynos birodalma kellős közepén állt szemben olyan állatokkal, amelyek a szó igazi értelmében nem is állatok voltak. De nem is emberek. A felülről megvilágított nagy terem minden falán egyre-másra nyíltak meg a ketrecek, rácsajtók húzódtak félre, egyre több kiméra lépte át a küszöböket, a kutyák már-már szabadon futkostak volna, de látva a többiek kimért lépteit, ők is visszafogták magukat. Nem érezték a veszélyt, mert talán semmi rosszat sem akartak. De ezt nem tudták elmondani. Szőrös, bűzös testekben állatszívek dobogtak, állatgyomrok emésztettek, állatvér keringett. Mégis, egy sem érezte magát állatnak. Emberszemmel nézték a világot, agyuk még őrizte emberlétük millió emlékét. Mozdulataikat szokatlan szervezet irányította, nem uralták önnön idegrendszerüket, nem is érezték saját testük minden pontját. Egyszerre voltak selejtek és remekművek. Maguk sem tudták, mit akarnak ezektől az emberektől. De amint megnyíltak a rácsos ajtók, valami ellenállhatatlan erő késztette őket arra, hogy az összeverődött férfiakhoz közeledjenek ...
- Lőjétek le őket! – bömbölte Raksos. És Mynos hozzátette:
- Androidok, harci parancs ...!
A testőrandroidokat Mynos hangjára programozták be. Csak neki engedelmeskedtek. És akkor villámgyorsan. Mielőtt bárki bármit szólhatott volna - lézersugarak csaptak le az állatokra. Égett a szőr, hasadt a bőr, megnyílott a hús, roncsolódtak az erek, repedtek a csontok ... Testek zuhantak a padlóra, vergődtek mérhetetlen kínban.
Sikoltássá magasult szegények kiáltása, majdnem egyszerre üvöltött fel sok szegény kiméra. Az androidok és a testőrök lézersugarai megtették a magukét. Förtelmes hekatomba... A krónikásnak is elszorul a szíve, ha erről kell beszélnie.
A laboratórium padlóján patakokban folyt a vér. Égett szőr szaga szállt fel, kínjaikban vergődtek az állatok, aztán újabb sugarak végleg kioltották életüket. Nem sokáig szenvedtek. Egyetlen perccel később - amikor az emberek agyáról lefoszlott a vérgőzös félelem és a kegyetlen bosszú rétege - már csak élettelen tetemeket láttak maguk körül.
Mynos felsóhajtott. Az első pillanatban elkapta az öröm: lám mégiscsak megmenekült! Nem esett baja! Nemhiába hozta magával az androidokat. De testőrei is helytálltak... Már szóra nyitotta volna a száját, hogy megdicsérje alattvalóit, amikor akusztikus dörrenés tépte darabokra a csendet. A fali hangszórókból földöntúlinak tetsző, ellenállhatatlan hang dörrent bele a laboratóriumba:
- Engem keresel, Mynos?
Mindnyájan megismerték a hangot. Elsőnek Raksos vette észre a kijáratot szinte eltorlaszoló alakot. Nem lehetett kétségük, ki áll ott. De az alak újra szólt, és hangját minden irányból, még a mennyezetből is egyszerre hallották:
- Dedal vagyok. Nem félek tőletek.

6.

Akadnak, akik még az életet sem értették meg - hogyan is foghatnák fel a halál értelmét...?
L. B. Homeross

- Dedal...? - Mynos hangja felizzott, a király torkát düh fojtogatta, most a legszívesebben ordított volna. Talán azért, hogy leplezze félelmét is. Mert Mynos most is félt Dedaltól. Homályos előérzet gyötörte. Ő, aki sohasem fordult Delfához, nem hitt a jóslógépben sem, hacsak tehette, önmaga előérzetére támaszkodott. Dedal az udvar és Kreddan rossz szelleme volt, minden rossznak okozója, maga az ördög. Mynosnak pedig külön elszámolnivalója volt vele... Az évtizede úgy-ahogy takargatott ellenszenve most szinte kiborult lelkéből. Dedal ellenfél és ellenség volt, gyűlöletének tárgya, és most már kihirdetett "egyes számú közellenség".
- Én vagyok - ismételte Dedal. A hangját továbbra is mindenfelől hallották. Nyilván kis rádióval továbbította hangját a vezérlésbe, az pedig bekapcsolta a megafonokba. A konstruktőr mozdulatlanul állt. Ahogyan már mondta is - nem félt. Senkitől és semmitől. Ez még inkább dühítette Mynost, valósággal hörögte:
-. Hé, androidok ... Harci parancs, cél az az ember! - és mutatta is. Elsőként mégis egy ember lőtt. Raksos. Ibolyaszínű, tű-vékony lézersugár csillant a levegőben. Aztán, egyetlen másodperc alatt, több hasonló sugár szelte át a levegőt.
Ám Dedal meg sem mozdult. A sugarak elérték testét, valami felvillant, fémes volt az a villanás, semmi több - és a férfit továbbra is ugyanott látták. Nem zuhant a padlóra kínokban, keservekben fetrengve, nem esett baja. Ez elrémisztette a támadókat. Összezavarodtak, leengedték fegyvereiket. Csak az androidok lőttek tovább - az ő programjuk szerint az ellenfelet addig kell támadni, míg az meg nem semmisül. A gépemberek érzékelői a cél megsemmisülésének semmi jelét sem tapasztalták eddig. . .
De Mynos már megértette a helyzetet, parancsszava dörögve szállt:
- Állj! Ne lőjetek tovább... Az ott nem Dedal! A hangszórókban gúnyos nevetés dörgött:
- Igazad van, király. Az ott csak a hasonmásom.
Az első lézersugarakra bekövetkezett fémes villanás értette meg Mynosszal, hogy az az alak ott nem ember. Android, amelyet a konstruktőr a saját képmására készített. Nem volt ez olyan ritkaság, hogy megdöbbentse a jelenlévőket. Mégis, félni kezdtek - ha ez csak android, hol van az igazi Dedal... ?
- Hol vagy? - kérdezte Mynos.
- Mindenütt és sehol. Valahol a Labirintusban, vagy talán odakünn a városban...? - gúnyolódott Dedal. Érezték, hogy rejtett kamerákon figyeli őket. Erőt vett rajtuk a nyugtalanság. Közben a Dedal-android lassan megfordult, és kiment a teremből. Ezt a testőrök már észre sem vették. Nyugtalanul tömörültek a király körül.
- Mit akartok? - kérdezte Dedal. Hangjában a gúny mellett keserűség is volt. Amazok nem tudhatták, hogy még maga előtt látja Passyt, Taurót és Tesseort is. Vegyes érzelmek kevertek vihart Dedal lelkében. Elhagyja mindenki...? Erőszakkal megakadályozhatná. Taurót sajnálta a legkevésbé. Régi kísérlet, amely nem hozta meg a kellő eredményt - legalábbis az ő számára. Mynos csak egyszer látta a kis szörnyet, undorral szemlélte, de elégedett volt, hogy íme, az egykori monda életre kelt, Kreddannak megvan a maga bikafejű emberszörnye, az állam jelképe. Ám abból sem lett homo superior... Passy pedig mehet, amerre lát. Őérte aztán kár lenne harcolnia. Szeretőt mindig találhat, szépeket és hatalmasakat is, legfeljebb már nem ezen a bolygón. Majd másutt. Tesseor elvesztése fájt. De hisz ... még itt van a laborban. Ha idejében leszámol ezekkel a nevetséges alakokkal, nyomába eredhet. Dedal abban reménykedett, a lovag egyedül úgysem juthat ki a Labirintusból. Akkor pedig még a markába kaparinthatja. Kár lenne elveszíteni azt az agyat, bizony kár. Jó ideig nem találhat hasonlót. Homo superior ...
- Megfosztottalak minden tisztedtől - közölte Mynos. Már erőre kapott, félelme elmúlott, egyszerűen azért, mert logikusan végiggondolva a dolgokat, arra a belátásra jutott: Dedal itt aligha helyezett el fegyvereket, nincsenek beépített sugárvetők és más pusztító szerkezetek. Hiszen maga a Labirintus a biztosítek arra, hogy ide senki sem juthat be. Itt, a tekervényes útvesztő szívében a konstruktőr nem tartott ellenfelektől.. .
- Te egy senki vagy - hallotta a választ, Dedal keserű hangját. Mynos abban a másodpercben értette meg: Dedal tehetetlen. Nem így szólt volna, nem ez a szó szakadt volna ki belőle, ha valóban van fegyver a kezében. A király mélyet lélegzett, visszatért bátorsága és ereje, kiáltott:
- Testőrök! Pusztítsátok el a laboratóriumot...! Ugyanazt a parancsot adta az androidoknak is. Mindenki azt hitte, ez határtalan bátorságának jele, elismerő pillantásokat vetettek rá, miközben sugaraikkal rombolni kezdtek. Mynos soha nem érezte még ezt a kellemes zsongást az agyában. Ő... bátor? Megdicsőül...? Talán egyszer róla is legendákat fognak mesélni, mint Tesseor lovagról, és nem csupán Kreddanon, de szerte a naprendszerben, még Attenben is...? Valósággal megrészegült, ordított:
- Romboljatok le mindent...! Pusztuljon Dedal és törvénytelen birodalma!
Hatalmas recsegés-ropogás hallatszott - a lézersugarak vaskos falú tartályokon hatoltak át, fémeket olvasztottak, bútorokat zúztak semmivé. Polcok és állványok dőltek le. Mynos nem vesztette el az önuralmát, magához hívott egy androidot, és megparancsolta neki: kutassa ki, hol van a rendszer vezérlőközpontja, majd jöjjön vissza, és jelentse neki... Nem merte még utasítani, hogy pusztítsa el a vezérlőt, mert akkor esetleg nem juthatnak ki többé. De ha ezt tudni fogja már, felszabadítja a kifelé vezető utat, és mielőtt elmennek innen, felrobbantja a Labirintus központi vezérlését is. Nyoma se maradjon ennek az átkozott földalatti világnak!

- Ismered az utat? - kérdezte Tesseor. Passy mély gondolataiból merült fel:
- Hogy...? Igen, persze. A Labirintust úgy igazán csak mi ketten ismerjük. Dedal és én ... Van egy másik út is, amelyik megkerüli a Labirintust. Helyesebben szólva, alatta vezet el. A Labirintus középen két-, sőt háromszintes.
- Menjünk arra - döntött Tesseor. Csak az ő sisaklámpájának fényénél tájékozódhattak. Nagyon keskeny folyosókon haladtak. Tauro most nem szólt egyetlen szót sem, görcsösen markolta Passy kezét. Tesseor ide-oda forgatta a fejét. De csak simára gyalult fekete falakat, mennyezetet és padlót látott. Érezte, hogy a legutolsó elágazás óta - ott Passy csalhatatlan bizonyossággal mutatta a három közül azt a folyosót, amelyen tovább kell haladniuk - lábuk alatt lejt a talaj. Lefelé haladva Tesseor lelkében homályos nyugtalanság ébredt, de igyekezett nem gondolni rá. A Labirintusnak minden része veszélyes, talán csapdákkal megtűzdelt terület, félelemmel hát semmire sem megy. Legfeljebb óvatossággal. Szeme ide-oda járt, igyekezett minden lépése előtt megfigyelni a falakat, a padlót, a mennyezetet. Közben előre és hátra figyelni, nem vár-e valami eddig nem tapasztalt veszély a legközelebbi elágazásnál, és nem maradnak-e tőle el azok ketten ...?
Így haladtak előre. Lépteik nem vertek visszhangot, szörnyű volt a magányosság. Közben a lovag igyekezett másra gondolni, de ez nem egykönnyen sikerült. Tauro, Passy, Ariana, mindenki összekeveredett agyában, no és itt volt a legrosszabb játékos is, a tragédia erős résztvevője, Dedal. Mellette eltörpül Mynos és mindenki más ezen a bolygón.
Közben a három ember mind mélyebben járt. A hűvös levegő szinte bőrükre tapasztotta nyirkát. Tauro megremegett. Passy magához vonta a gyereket, de a bikafej szarva nyomta az oldalát. Tauro ösztönösen előbbre nyomta a fejét, kissé előre is hajolt, hogy az asszonynak megkönnyítse a dolgát, és egyik kezével magához szorította anyját. Passy ajkába harapott, egy könnycsepp gördült le arcán, de nem szólt.
Tesseor mindezt nem látta. Sejtette, már mélyen lehetnek. A Labirintus fölöttük van. Melyik része alatt mehetnek most? Passy azt mondta, csak a központ, tehát a laboratórium alatt van több szint is. A lovag nyugtalanul megtorpant, felemelte a fejét. Hallgatózott.
Valahol fölöttük recsegett-ropogott minden, súlyos tárgyak dőlhettek a padlóra, időnként távoli dörrenés rázta meg a falakat. A lovag sóhajtott és ment tovább előre, lefelé.

Dedal Ikarrira nézett:
- Itt az ideje, hogy elmenjél.
- Egyedül? - szakadt ki a fiúból.
Ikarri a vezérlő mellett állt. A nagy szürke gépezetből előkúszó kábelrengeteget fémráccsal takarták le. A gyerek, ha lenézett, láthatta az üvegszál vezetékeket, amelyekben elképzelhetetlen gyorsasággal száguldoztak a fényimpulzusok. Furcsa érzés volt ott állni a gép mellett, amelynek működését ő nem befolyásolhatta. Gyanította, apja se túlságosan. Az önvezérlő gépi egységek a fejlettség egy bizonyos szintjén túl bonyolulttá válnak ahhoz, hogy egy ember más, majdnem ugyanolyan bonyolult gépek nélkül ellenőrizhesse vagy befolyásolhassa azok működését - hol is olvasta ezt a megállapítást? Ikarri mostanában rengeteget olvasott, sok filmkristályt nézett meg, hiszen úgy szerette volna megérteni a világ működését. Az itteni világról elég sokat tudott - de azt is sejtette, sőt részben tudta is, hogy a világ nem ekkora, és nemcsak ilyen, mint Kreddan, sőt nem is akkora, mint az Atten-naprendszer. A világ hatalmas és bonyolult, nagyon bonyolult... megismerheti-e valaha...? Nehéz volt elképzelni, hogy ez a szerkezet irányítja az egész Labirintust. Érzékelői révén tud mindenről, ami benne történik. Értesül arról is, hány fok a hőmérséklet bármelyik helyiségben, milyen a levegő páratartalma, nem szivárog-e valamelyik folyadékvezeték, nem emelkedik-e valamilyen gáz szintje? Érzékeli a füstöt és a tüzet, az energiafogyasztást, az összes ajtó ki-becsukódását, a kísérleti állatok viselkedését, a bent lévő személyek tevékenységét. Páratlan biztonsági rendszer ez. Kamerái ott vannak szinte minden helyiségben, a mikrofonok és megafonok is behálózzák a Labirintust. Annak idején az apja hatalmas munkát végzett. Kár lenne az építményért, ha ...
Márpedig ezt is elpusztíthatja valaki...
Ikarri látta az egyik képernyőn Mynost és csoportját. A férfiak veszettül vagdalkoztak sugaraikkal. A laboratórium már csatatérhez hasonlított. Üvegcserepek és folyadékok, emberi és állati testek maradványai hevertek a padlón, falakra fröccsentek a vegyszerek, maró savak sisteregtek, füstöltek szerte. Egy android magasfeszültségű vezetékbe kapott a falon. Szikrák villóztak, néhányszor kialudtak a lámpák is, de működésbe lépett a tartalék áramkör. A látványban volt valami megindító és komikus egyszerre: az android némán lógott a vezetéken, végtagjai ide-odacsavarodtak, áram marta a fémet, szikraeső hullott, aztán a vezérlés kikapcsolta az áramkört, az android használhatatlan roncsként hullott a padlóra. Akkor már nem emlékeztetett igazi emberre.
Dedal a fiát nézte. Mennyire hasonlít az anyjára. Főleg ilyenkor, félhomályban, amikor döbbenet vagy szomorú csodálkozás ül az arcán. Annak idején az Arkturumon látta ezt azon a már-már elfeledett női arcon. Ők ketten - Ikarri és Manuéla - akár-ha a világon csodálkoznának. Nem értik, még ennyi évezred után sem értik, hogyan lehet a világ ilyen kegyetlen, ilyen rossz... Szegény Ikarri. Mi lesz vele? Dedal emlékezett még Delfa jóslatára. Két alak megy kifelé a Labirintusból... Az egyik nagy, a másik kisebb. Ő és Ikarri. Hamarosan üt az az óra... Elhagyják hát ezt a helyet, de mi lesz azután...? Itt mindenesetre meg kell még vívnia a maga harcát.
- Egyedül? - kérdezte ismét a fiú. Már tudta, ez élete egyik fontos pillanata. Dedal keserűen elmosolyodott, a nagy képernyőre intett:
- Látod, mit művelnek. Valamit tennem kell.
- De miért? - a gyerek majdnem kiáltott. - Miért kellene tenned bármit is? Nem eleget dolgoztál már ezen a bolygón? Amit tudsz, senki sem veheti el tőled. Hagyd itt az egészet, apa! Menjünk el innen ... Én nem szeretem Kreddant.
- Én sem rajongok érte. Főleg most nem - Dedal a képernyőt nézte. Látta, amint Mynos lézerpisztolyával célba veszi a legnagyobb tartályt. Annak az oldalán nem volt felirat. A feliratok ... már mind értelmüket vesztették. Dedal látta, hogyan tapossák bele őket a véres-vegyszeres masszába. Még el is olvashatta némelyiket.   "Dedallél keresztezési rendszer."  "DNS-denaturáció és renaturáció." "Paraszexuális génátvitel." ... Mi értelme van már ezeknek is? Meg bármi másnak? Talán mégis Ikarrinak van igaza. Itt kell hagyni mindent, amíg ezt veszélytelenül megteheti.
Mérhetetlen dühöt fakasztott benne a látvány. Mynos a Labirintusban ...! Tesseor is bejött, de a lovag méltóbb ellenfélnek bizonyult, Tesseort hiába fogta el, kiszabadult, és most itt van valahol, harcra készen járja a folyosókat... De Mynos, az más. Mynos tíz évig hagyta, hogy megcsalja a felesége, hogy Dedal helyette uralkodjék, nevetségessé tette önmagát az alattvalók előtt... Ez akarja most őt kifüstölni a Labirintusból? A nyomorult kreatúra, ez a senki, akinek annyi éven át a fején táncolt, és ott csapta be, ahol csak akarta?
- Menjünk együtt - mondta Ikarri, majd apjára nézett. - De hová...?
- Én is gondoltam már erre, sőt, amit lehetett, előkészítettem. - mondta az apja. Kicsit szégyellte magát, de úgy érezte, Ikarrinak tartozik ennyivel. Neki, csak neki. Gyorsan folytatta:
- Az űrrepülőtér kilences négyzetében - ne feledd, a kilencesen! - áll egy kis hajó. Tavaly vettem egy erre járó kereskedőtől, aki tönkrement és hamarosan meg is halt... Tegnapelőtt voltam ott utoljára, minden működik. Nesze, az indítókulcs - zsebéből kis információkristályt vett elő, és Ikarri kezébe nyomta:
- Tedd a vezérlő központi nyílásába, egyéb dolgod nem lesz, a számítógépbe már mindent betápláltam. Csak indulási parancsot kell majd adni a vezérlésnek... A tengerparti kijáraton keresztül menj, ott még rendben van minden, azt hiszem - egy pillantást vetett a vezérlő helyzetjelentő képernyőjére, aztán megnyugodva folytatta: - A hajóban várjál. Most helyi idő szerint délelőtt tíz óra múlott... Ha nem vagyok ott tizenkettőkor, azt jelenti, már nem is jövök.
- Apa...! - Ikarri könnyeit nyelte. Igyekezett férfinak mutatni magát, de a torkát szorongató érzés elől nem szabadulhatott.
- Mondom: tizenkettőig, egy perccel sem tovább - Dedal megint elfordult a fiától, a nagy képernyőt nézte. Halkan fejezte be: - Le kell számolnom velük, fiam. Már közel voltam a célhoz, amikor elrontottak mindent.
- De... ha eljössz innen ... máshol mindent újrakezdhetsz! Fiatal vagy még!
"Fiatal? Ha tudnád, milyen öreg vagyok. Mert te azt hiszed, csak az évek számítanak... Hát nem, fiam, nemcsak azok számítanak, nemcsak azok rakják vállunkra terhüket. Ahányszor kudarcot vallottunk, annyiszor meghaltunk már egy kicsit, annyiszor öregebbek lettünk hirtelen..."Ikarri válaszra várt, de Dedal nem mert ránézni, félt, hogy az arkturumi szempárt fogja látni. Vagy egy bikafejű gyermeket...? Lenyelte keserűségét:
- Kérlek, indulj.
Ikarri végre elindult. Amikor kiment a vezérlőből, és lépteinek zaját elnyelték a folyosók, Dedal fájdalmat érzett - ujjai oly erősen markolták a szék támláját, hogy majdnem elpattantak a csontjai, fehér-vértelen lett a bőre. Sóhajtott, s egy kis időbe tellett, míg teljesen magához tért.
Akkor ismét fellángolt haragja. Most már senkire sem kell tekintettel lennie. Tesseor, Passy, Mynos...? Vesszenek! Vesszenek el úgy, ahogy majdnem elvesztek ezek az évek. Életének egy szép szakasza volt Kreddan, és a végén majdnem mindent elvettek tőle ezek a... ezek a hígvelejű senkik, ezek a törpék, akik soha nem érhették fel ésszel, milyen magasságokba akar ő eljutni...! Legyen hát vége!

Mynos lézersugara lyukat vágott a tartályba. A király élvezte a rombolást. Bármerre nézett, bármerre irányította fegyverét, tudta: ez is Dedal műve, ez is a főminisztert, az árulót, felesége szeretőjét szolgálta, le vele hát...!
Az a tartály... A szeme még befogadta a látványt, tudata viszont már nem érzékelte azt, ami a következő másodpercben történt.
Fehér, vakító fényvillanás, láthatatlan erő csapott le rá, érezte, repül. Akárha egy óriás fújt volna rá, kicsiny tollpihének képzelte magát, szelek játékszere lett... Repült, repült. A robbanás ugyanígy szétfújta embereit és androidjait, kialudtak a fények, majd szinte helyettük, tüzek gyúltak.
Mynos nem vesztette el az eszméletét. Állati tetemekre zuhant. Égett szőr átható szagát érezte arcában, beléje gyűlt az undor. Meglepetten tapasztalta, hogy csontjai épek. Felállt. Először csak négykézlábra sikerült feltápászkodnia. Akkor vette észre az első halvány lángot: a fal mellett pislákolt, kicsiny tócsa fölött. De hirtelen felfutott a falon... Már sokfelé égett a laboratórium.
Mynos arca és ruhája kormos volt és véres. Megtapogatta karját, lábát, nem érzett fájdalmat. Raksos nem messze tőle feküdt, ő is most próbált felállni. Az androidok már jöttek is.
- Segítsünk, uram? - kérdezték majdnem egyszerre. Még három volt működőképes.
- Igen, de ne nekem, hanem a többieknek - felelte Mynos. Maga is meglepődött, mennyire uralkodik magán. "Igazi férfi vagyok, aki mindig tudja, mi a teendő, akit nem lehet meglepni, sarokba szorítani... Ha most Passy látna...", villant agyába, és csak késéssel értette meg: Passy véleménye már egyáltalán nem számít, sem most, sem ezután bármikor. Ha leszámolt Dedallal, leszámol Passyval is. Szép idők jönnek aztán. Lesznek még szeretői, lesz még fiatal, odaadó felesége. Talán új gyerekei is. Trónörökösök, igazi trónörökösök. Kreddan és Delos trónja várja őket.
- Testőrök, ide hozzám! Menjünk innen! - adta ki a parancsot. Raksos egyik lábát húzva csatlakozott a menethez. Három embere már nem állt fel. A király ügyet sem vetett rájuk, áldozatoknak mindig kell lenniük. Annak idején, amikor Delosba küldte az űrflottát, bizony sűrűn estek el a katonák, hajószámra hozták haza az urnákat. Ott tisztelgett a repülőtéren a kreddani zászlókkal letakart kis tartályok előtt, és akkor sem érzett semmit. Most sem. Áldozatoknak lenniük kell.
- Gyerünk! Keressétek meg a vezérlőt! - és megismételte az ajánlatot: - Aki megöli Dedalt, egy vagyont és előkelő udvari tisztséget kap!
A tűzvész akkor már elterjedt, vegyi anyagok keveredtek össze, némelyek kioltották a tüzeket, mások éppen ellenkezőleg, táplálták azt. Fojtó füst is gomolygott, a vezérlőben biztosan riadót vertek a hőmérséklet- és füstérzékelők.
Mynos megállt a laboratórium kijáratánál és elkiáltotta magát:
- Hé, Dedal...! Gyáva szélhámos! Aljas csaló... Hol vagy? Párbajra szólítalak, akár a réges-régi korokban! Ha férfi vagy, kiállsz velem...! Nem mersz előbújni, gazember...? Deee-daaal!

- Biztos vagy benne, hogy erre kell mennünk? - kérdezte Tesseor rekedten. Krákogott. Még mindig érezte, veszély közeledik. Talpa talán mikrorezgéseket közvetített a talajból? Agya átvette más, távolabbi agyak rossz szándékait, érezte azok kisugárzását? Vagy a falak árasztottak magukból halálos leheletet? Az is lehet - gondolta villámgyorsan -, hogy a Labirintus önálló életre kelt. Vagy mindig is élt... Az emberi furfang és aljasság e közös rejteke magába csalogatja áldozatait. És azok jönnek, egyre jönnek. Hisz a Labirintus maga a titok, és a titok az, amely az embert a legjobban vonzza. Ahogy egyes távoli naprendszerek bolygóinak tengereiben élnek olyan primitív állatok, amelyek fény-felvillanásokkal csalják magukhoz az ostoba halakat, hogy elkapják és elfogyasszák őket - úgy a Labirintus is játszhatja a csapda szerepét... Ez az építmény máris életre kelt talán? Lélegzik és emészt, mint egy óriási szörny? Nem nézi tétlenül, ha megölik, vagy elviszik a maga teremtette kis szörnyeket, a mini-Taurókat, leendő utódait, kedves gyermekeit...? Passy körülnézett:
- Most vagyunk a mélyponton. Dedal egyszer elmondta, hogy a Labirintus ovális alakú és a közepe alatt van a legalsó, a harmadik szint, innen minden irányba, felfelé, a szélek felé emelkedik kissé.
- Akkor mostantól kezdve felfelé kellene vezetnie a padlónak - így Tesseor. Leguggolt, meg is tapogatta a talajt. Kezén át furcsa remegést érzett. Mi lehet ez...? Földrengés? De nem, a rezgés egyenletes volt, mégis apró megszakításokkal, kulminációs pontok nélkül. Mintha valami hatalmas gépezet dolgozna a közelben. Vagy téved...? Lehet, hogy fáradt idegei játszanak vele?
Egyelőre nem szólt Passynak, nem akarta felizgatni.
- Fáradt vagyok, mama - mondta Tauro. A gyerek most nem dadogott, a hangja is nyugodt volt. Mintha szörnyű lakóbarlangját elhagyva hirtelen értelmesebbé vált volna. Tesseor rápillantott - lámpája követte feje mozgását, egy másodpercre a gyerek szemébe világított véletlenül. Tauro arca komoly volt.
- Menjünk tovább. Félek - közölte Passy. Tesseor engedelmeskedett. A lámpája fénykévéje ismét előrelendült. Folyosó, falak, mennyezet, padló. Sötét nyílások időként oldalt - ilyenkor a lovag lassította lépteit. Óvatosan közeledett. De csak megtévesztésül leágazó zsákutcák voltak. Passy mindig határozottan intett előre: arra, tovább.
Amikor végre Tesseor úgy érezte, ismét emelkedik lábuk alatt a talaj, vékony fekete csíkokat vett észre a kőpadlón. Akár a kígyók, tekeregtek. Mozogtak, éltek. A férfi előkapta kését, letérdelt a legközelebbi csíkhoz .. .
De nem állatok voltak. Folyadék ömlött fentről. Szemből, amerre mentek.
- Mi az ? - kérdezte Passy.
- Talán víz. Mit jelenthet ez? - Nem sok időbe került, míg megtudták. Tesseor csapdára gyanakodott. De nem, közeledő zúgást hallott, és amikor lámpáját előre, a legközelebbi kanyarba fordította, elállt a lélegzete is.
Valóságos vízfal közeledett. Ellepte az egész folyosót, feltartóztathatatlanul rohant feléjük, nőtt a szemükben. A bősz folyamot átható, hangos zúgás kísérte, amely a szűk falak között a valóságosnál is hangosabbnak tűnt. Fekete volt az a folyadék és felül habos, máris a lábukhoz ért, Tesseor érezte, hűvös, és milyen ereje van...
- Tauro! - sikoltotta Passy. Erősen markolta a gyermek karját, de azt már-már magával ragadta a víz. Tesseor a falnak támaszkodott, ő is elkapta Taurót. A gyerek áthatóan sikoltozott. Hatalmas lehetett rémülete, hisz a felnőttekkel ellentétben azt sem tudhatta, mi ez a folyadék. A szűk átjárókon megtorlódott a víz, morajlott és csapkodott. Víz volt, fekete és hideg.
- Segíts! - Passy is Tesseort fogta, a többszörös tehertől és a víz lökéseitől a férfi megingott. Mind erősebb hullámokban tört előre a víz, akárha egy gigantikus szivattyúból áradna. És Tesseor egyáltalán nem tartotta kizártnak, hogy éppen erről van szó, valami ilyesmi történt. Dedal...? Hát persze, más nem is lehetett. Műszerei jelezték neki, hol vannak a behatolók, és nem kíméli őket. Dedal... A név csak egy villanás volt az agyában, aztán már nem gondolt senkire, görcsösen markolta a fal kiszögellését, tartotta Taurót és Passyt is.
Passy küzdött az árral. De Tesseor nem bírta megtartani őt is. A következő hullám - ez már nyakig csapott fel - szinte szétszakította az asszony testét. Elengedte Tesseor karját...
- Passy! - kiáltotta a férfi. Szemébe csapott egy hullám, kitörölte. Még annyit látott, hogy Passyt sodorja a víz, egyre messzebb tőle. Ugyanakkor Tauro elkapta Tesseor nyakát, mindkét kezével belekapaszkodott, és hisztérikusan kiabált:
- Ne, ne ... neee!
Passy még egyszer felmerült, zilált haja arcába lógott, az áramlat sodorta, egyik kezével szerette volna elkapni a folyosó sarkának kiálló darabját, de nem sikerült. Megint felcsapott egy hullám, és a szerencsétlen nő eltűnt. Sikoltása még ott zúgott Tesseor fülében... Közben Taurót csitította. A gyerek szerencsére nem látta, mi történt az anyjával, fejét a férfi melléhez szorította. Zokogott. Tesseor kapaszkodva kivárt, hiába meresztette szemét lámpája gyenge fénye után, az asszony nem bukkant fel többé, csak a habosszürke tarajok követték egymást. A férfi tudta, itt nem maradhat sokáig. Ahhoz, hogy tartani tudja magát, ez rossz hely volt, a keskeny folyosón az áramlat felgyorsult... Megpróbálta előretornászni magát. Most már nem volt Passy, aki az utat mutatta volna... Az egyetlen, amit tudott a követendő irányról: felfelé kell menni. Elhaladt a laboratórium alatt, a túlsó vége felé járt. Ha feljut a középső szintre, talán rátalál arra a pontra, ahol meglepte őt Dedal.
Dedal...
Magában most káromolta a konstruktőrt. A tudós minisztert. Mindennek ő az oka. Talán Kreddan sem lenne a zsarnokság fészke, ha ő nem ragaszkodott volna annyira a hatalomhoz. Mynost talán rávehették volna reformokra, gyengeségében talán engedett volna valamit a szigorú törvényekből is. Ám Dedalnak kellett a hatalom, a laboratórium, és kellett Passy is. Miatta lett kemény Passy, miatta szorongatták a nép torkát az udvaroncok, a metánkereskedők, a katonák.
A víz áramlása kissé csökkent, de még most is az arcukba csapott. Tauro zokogva kúszott feljebb, Tesseor egyik kezével a kis testet szorította, a másikkal a falnak támaszkodott. Nehezen haladt előre, erős áramlat nyomta vissza. Minden lépésért meg kellett küzdenie. Végre elérte a folyosó végét. Itt egy újabb elágazás várta - a lámpa fényében két magasabb folyosót látott. Kétségbeesetten nézte a mennyezeteket - mivel a padlót már nem látta, így próbálta megállapítani, melyik vezethet felfelé. A baloldali engedte ezt sejtetni, bár nem tudott megszabadulni a gondolattól, hogy talán téved. Eközben a víz már nem áramlott annyira, ám szintje egyenletesen emelkedett. Tesseort páni félelem fogta el - ha tovább emelkedik, egyszer csak betölti az egész alsó szintet, ő pedig itt fejezi be életét, mint Passy vagy még nyomorultabb módon. Megfullad egy földalatti járatban, akár egy patkány...? Megfeszítette erejét, most tarts ki! - mondogatta magának hangosan anélkül, hogy tudott volna erről. A háta mögött - hallotta a csobbanást, odapillantott a válla fölött - nagy kőlemez fordult ki a falból, alighanem a víz mosta ki a csapdát. A kődarabnak őt kellett volna agyoncsapnia, de a víz miatt most minden megváltozott a Labirintusban.
Tesseor tovább törtetett. A víz előbb a melléig, aztán a nyakáig ért. Már nem sok hiányzott, hogy ellepje az alacsony folyosót, a férfi feje a mennyezetet súrolta. Nem tudhatta, mi vár rá a következő kanyar mögött, de csak küzdötte magát előre. A barlangrendszert átható zúgás töltötte meg. Egyszerre jött mindenfelől a hang. Újabb vízhullám száguld - erre, vagy a többi folyosón? Csak ne lennék a legalsó szinten! - izgult a lovag. Elzsibbadt a gyermeket tartó karja, a másikon felsértették bőrét az éles kiszögellések, ezekbe kapaszkodott a végsőkig. Úgy tűnt neki, most felfelé halad. Ólmos fáradtság volt combjaiban, derekában. Minden lépés nehezére esett, de jól tudta, nem állhat meg. Ha megtorpan, a víz elsodorja testét, visszaveti a Labirintus legmélyebb pontjára. Ott csak a halál vár rá. Állkapcsa fájt már, úgy szorította össze fogsorát. Szokásos makacssága most is erőt adott, de maga is érezte, már nem sokáig bírja.
Újabb hullám közeledett, átcsapott a fején. A szájába is jutott a vízből, akkor érezte különös ízét. Mi ez... Nem tiszta víz, valami vegyszer is keveredett hozzá... Vagy hozzákeverték. Dedal...!

Mynos a sötét folyosó torkában állt és ordított. Hangja messzire szárnyalt.
- Dedal...! Gyere elő! Teee ... Gyáva kozmosztöltelék, te senki! Jöttment alak, mutatkozz meg hát...!
Hátranézett, mert zajt hallott. Emberei sorakoztak mögötte. A király még ebben az állapotban is érezte: a szó helytelen. "Emberei...?" Csak két élő testőre és három androidja volt már. Raksos állt mellette:
- Itt vagyunk, uram. Mi a parancs... ?
- Meg kell találnunk azt a szélhámost. Leszámolunk vele, végleg.
Az utolsó szót ők is értették, talán még az androidok előtt sem volt már kétséges, milyen sorsot szán a király volt miniszterének, felesége szeretőjének.
A laboratórium lángokban állt. Füst gyűlt a mennyezet alá. A még ép tűzoltó készülékek működésbe léptek, de nem sokra mentek, energiakábeleiket is eltépték a robbanások. Vegyszeres edényeket vetett szét a gáz, szúrós szag töltötte be a helyiséget. A labor most maga volt a pokol... Mynos tágra nyílt szemmel nézte. Egyszer réges-régen a Dajkának nevezett, kiskorú gyermekek mellé rendszeresített nevelőgép mondott neki meséket. Olyan kicsi volt még, hogy tátott szájjal hallgatta őket... Ott hallotta először és utoljára a "pokol" szót. Valami rossz lehet, az emberek meséiben ezzel ijesztgették a gyerekeket, amíg a pszichológusok be nem tiltották az ilyesmit. Pokol? Tűz, kín, szenvedés? Vagy csak kaland, izgalom, meglepetések sorozata...? A király most nem király volt, már jó ideje megfeledkezett uralkodó voltáról. Volt néhány embere, ez minden, ami most eszébe juttathatta a felső világot, azt a másikat, amit Knosurnak, Kreddannak, Atten-naprendszernek hívtak. Ami nem ez a pokol volt... Egyre inkább hitte, a pokol a Labirintus, csak az lehet, semmi más.
Mynos letörölte a verejtéket a homlokáról. Korom és vér is tapadt rá, keze lucskos lett, nadrágjába törölte. Újra előkapta lézerpisztolyát. Körülnézett. Dedal sehol. Elbújt, mint egy patkány. Felbukkant helyette egyik embere:
- Uram, alattunk van még egy szint, de azt elárasztották vízzel.
- Akkor legalább azt tudjuk: ott nem lehet Dedal - vágta rá a király, és elindult a folyosón. Nem kellett szólnia, követték. Széles járat volt, érezték, a laboratórium ajtajától vezet valahová. Valahová biztosan vezet... Dedal nem ok nélkül épített ide egy ajtót.
Mynos megint egy androidot küldött előre. A gépember nem tudhatta, miért kell elsőnek lennie - és mire megtudta volna, máris megszűnt létezni. Alig ötven métert tettek meg, amikor a falból nagy energiájú koherens fénysugár csapott ki. Kékesfehér, akár az ívfény, a falba rejtett fémes pontok és az android teste között vert hidat a másodperc tört részére, majd kialudt. Az androidból csak egy halom füstölgő fém maradt.
- Óvatosan! - mondta Raksos. A következő android az élre állt. Ezúttal több mint száz métert mentek, az alagút közben kétszer is elágazott, de Mynos kis műszere csalhatatlanul mutatta: merre jártak nemrégen emberek. Legalább egy ember. Valahogy egyikük sem kételkedett benne, hogy az csak Dedal lehetett. Ki más járna erre...? A sziklafalak mögül közben állandó zúgást hallottak, lábuk alatt a kőpadló meg-megremegett.
Az utolsó előtti androidot egy csúszda nyelte el. A gépember érzékelői ellenére sem vette észre, hogy a padló egy darabját a folyosó teljes szélességében kivágták szabálytalan alakzatban. Amikor rálépett és súlya működésbe hozta a szerkezetet, a kőlapnak álcázott csapóajtó lebillent, és a test máris zuhant. Nem függőlegesen, hanem egy meredek lejtésű síkos aknában. Megdöbbentő volt, hogy az "ember" nem kiáltott meglepetésében vagy félelmében - hiszen ilyen reflexeket nem építettek programjába. Az emberek még látták az android sisaklámpájának gyorsan távolodó fényét, aztán egy csobbanás, reccsenés - és vége. A kőlap visszazuhant a helyére. Az együttmaradtak összenéztek - a gyenge fényben, árnyékok és homály közepette látták egymás piszkos arcát, félelem ült rajtuk. Mynos megint úgy érezte, meg kell mutatnia, hogy nem habozik, hogy bátor. Csak így juthatnak tovább, csak így késztetheti társait, hogy kövessék. Előrement hát, bár Raksos féltő mozdulattal visszafogta volna.
- Kövessetek.
Egy helyütt a folyosó négyfelé ágazott. Itt tanácstalanul megtorpantak. Az egyik folyosóban hirtelen hatalmas fény gyűlt, elvakította őket. Fénylő, ökölnyi gömb lebegett-száguldott elő a sötétségből, egyenesen nekiröppent az egyik embertestőr mellének. A férfi egyetlen meglepett jajszót hallatott csupán és lehanyatlott. A mesterséges gömbvillám hatalmas energiája egy robbanásban szűnt meg létezni a térnek azon a pontján.
Mynos és társai percnyi vakság után tértek magukhoz. Akkor persze már hiába keresték Dedalt. Mert hogy ő lőtte ki a gömbvillámot - abban nem kételkedtek. Az ilyen nagy energiájú fegyvereket az emberek sohasem bízták androidokra.
Raksos elindult a keskenyebb folyosón, lépcsőkre talált. Szólt egy társának, lementek. Nem jutottak messzire. A lépcső csak a központ alatt húzódó harmadik szintig nyúlott. Az alsó szinten sötéten kavargott a víz. Az öreg testőr beleszagolt, felnézett:
- Uram, ebbe miranitot kevertek.
- Az mi? - kérdezte a király. Sohasem foglalkozott vegyészettel.
- Vegyszer. Kérdés, mekkora adagot adtak, és mennyi vízhez ... Ez az anyag egy idő után szétmarja az emberi testet.
Mynos nem válaszolt, mert odafentről zajt hallottak. Az android, amelyiket odafent hagytak, figyelmeztető hangjelzést adott, majd lőtt. Ordítás volt a válasz.
- Eltalált valakit...!
- Utána! Fogjátok el...! - Mynos kettesével szedte a lépcsőket. Mire felértek, az android működésképtelenül hevert a padlón. A király a vezérlés kijelzőjéből lejátszotta az android hátán nyitható kis képernyőre, mi történt az utóbbi percekben. A folyadékkristályos képernyőn látták, amit az android kameraszemeivel és érzékelőivel tapasztalt.
Az egyik folyosón felül az infravörös érzékelő emberi testhőmérsékletet jelzett, feltűnt egy fehéres folt. Az android a belé kódolt királyi parancsnak megfelelően azonnal odalőtt a mellébe épített lézerfegyverrel. Azt is látták, hogy egy másik érzékelő jelezte: találat történt. Raksos nem sokkal odébb vérnyomokat fedezett fel.
-	Megsebesült a gazember. Nem mert kiállni párbajra, hát most egy robottól kapta meg a magáét - mormolta a király. - Legalább megsebesült...!
-	
Ikarri saját másolata mögött ment. A képére formált android egyenletes léptekkel haladt előtte, ő pedig követte. Sokáig nem történt semmi. A gép minden elágazás előtt megtorpant egy rövid pillanatra, talán egyetlen másodpercig sem tartott a "habozása", a beépített "Labirintus-3 tájékozódási program" gyorsan kiválasztotta a követendő irányt. Ikarri csak annyit tudott, hogy a tengerparti kapu felé tartanak. Nem érezte az idő múlását, sejtette csak, hogy nem múlott el sok idő, mióta elvált apjától. Nem nézett időmérőjére. A falakat szemlélte. Folyosók, barlangok, járatok, elágazások. Apja valaha ennyi energiát és ötletet fektetett bele a Labirintusba... Miért? Csak a laboratórium miatt?
A fiatalembernek a feje is belefájdult a kínzó gondolatokba. Csak az a tudat éltette, hogy valószínűleg utoljára látja a Labirintust. Mégis, üres tekintettel követte a gépet.

Tesseor azt hitte, nem bírja tovább. Testét millió szúrás érte, kezdetben nem sejtette, mitől lehet, majd megértette: a vízben valami vegyszer van, a szagát is érezte - az csípi a bőrét. Egyik kezét a lámpa fénysugarába emelve vörös foltokat látott a bőrén. Összeszedte maradék erejét. Érezte, felfelé megy, fokozatosan kilábalt a fekete folyadékból. Mellig ért, aztán derékig, majd combközépig. Feljebb emelte Taurót, a gyerek lábáról csöpögött a víz. A fáradtságtól a férfi a legszívesebben lefeküdt volna a padlóra, de ott még víz hömpölygött. Sokáig kell mennie, míg kiér belőle... Sokáig...
Végre meredeken kaptatott fel, ez már a középső szint volt, és szárazra ért. Kimerülten rogyott a kőre, maga mellé ültette Taurót és pihent. A gyerek kinyitotta a szemét:
- Mama...?
Tesseor ránézett. Most közelről látta Tauro arcát. A kis "szörny" meglepően komoly volt. A gyerek nyugtalan lett, többször körülnézett, majd tekintete megállapodott a lovagon:
- Hol a... mama?
- Elment - Tesseor soha nem hitte volna, hogy ilyen nehéz dolog ez. Egymás szemét nézték, a gyerek láthatta szemének minden rebbenését. Nem volt lelkiereje megmondani neki az igazat, még nem. De nehezen viselte el, hogy hazudnia kellett:
- Előrement a vízben, hogy kinyissa nekünk a kaput.
- Kaput?
- Igen. Kaput... - Tesseor felfogta végre, hogy a gyerek sohasem járt a Labirintuson kívül, mit tudhat hát arról a másik világról? Nyelt egyet: - Azon át megyünk majd ki innen. Odakünn világos van, süt a nap, és ... és minden egészen más, mint itt.
Tauro hallgatott. Tesseor feltépte ingét, nézte mellét, karjait. Rengeteg vörös foltot látott. Most már biztos, hogy Dedal valamilyen pusztító vegyszert adagolt a vízhez. Talán, hogy áldozatai kínjait növelje...? Tauro testén is ugyanazok a foltok éktelenkedtek. A gyerek lassú mozdulatokkal vakarózott. Tesseor törődötten bólogatott: no igen, ez a kis bikafejű ember is fáradt lehet. Tauro lihegve támaszkodott a falnak, sokáig nem szólt, aztán egyszer csak megmozdultak a kezei. A mozdulatok ismerősnek tetszettek a lovag számára, hol is látta...? Igen, maga Tauro csinált így, órákkal ezelőtt, amikor még annyira más volt minden, Passy is ott volt. Passy...
A gyerek halkan kántált:
"A vidám fehér lovacska átúszta a fekete tavat... Amikor kiúszott a túlsó partra fekete volt a feje és a farka..."
A lovag csodálkozott, hogy a gyerek hangja ilyenkor mennyire más. Cseppet sem gyerekes. Mit is mondott az anyja? Hogy elmaradt a fejlődésben? Ilyenkor ezt nem érezni.
Töprengését távoli dörrenés szakította félbe. Tesseor feltérdelt, hallgatózott. Robbanások halk moraja közeledett, majd - úgy hitte - megint távolodott. Mi lehet ez...? Nyugtalansága ismét felébredt. A fáradtság nem hagyta el tagjait, egész testében lüktetett, a padlóra húzta. Szeretett volna leheveredni... Akkor megint csönd lett a földalatti világban, de Tesseor jól tudta: itt a csend sem lehet a nyugalom jele. Minden veszélyt sugall, különösen most.
"Két lovacska ment a völgybe,
völgybe le, völgybe le...
Két lovacska ment, ment, ment..."
Tauro elhallgatott, szája legörbedt. Két szarva között a göndörödő állati fürtök közül sütöttek sötét szemei, merően nézte a lovagot. Az egyetlen lámpa mind kevesebb fényt árasztott. Hamarosan kimerül a telep. Tesseor tudta, már csak ezért is indulniuk kell. A tengerparti kijárat már nem lehet messze.
- Gyere, Tauro.
- Hová?
- A kapuhoz. Elmegyünk innen.
A gyerek élénken mozdult, látszott, a szó - kapu - hatására legyőzte fáradtságát. Tesseor felkapta, Tauro feje a vállára hajolt. A lovag még sohasem érezte azt, amit akkor. A kicsiny, meleg-meztelen test nehéz volt és mégis könnyű. Egy lény, amely nem akar neki rosszat. Tesseor sóhajtott. "Csak megtaláljam a mű - Tauro roncsait", fohászkodott és elindult.
Senki sem gondolt már az idővel. Sem Mynos, sem Dedal. Már csak Raksos tartott a királlyal, mint mindig. Gyermekkora óta állt mellette.
- Uram... - lihegte kimerülten. - Csak mi ketten maradtunk.
Mynos nem válaszolt. Nem érdekelte, hogy odavesztek emberei és androidjai. Önként követték, sikerre, jutalomra vágytak - nem sikerült. Nekik nem. De ő és Raksos még itt van, és nem adják fel, soha nem adják fel...!
Lihegve pihentek egy darabig. Aztán... lépteket hallottak. Raksos felemelte a fejét, figyelt. Megszorította a király karját:
- Hallod, uram? - suttogta. Mynos bólintott. A két férfi felállt, egyikük a falhoz lapult, a másik a folyosó sarkán várakozott. Két lézerpisztoly emelkedett fel...
Mynost meglepte az első pillanatban, hogy nem egy, hanem két ember bukkant fel.
Két Dedal.
Az első kissé kimérten, mereven lépkedett, lámpával világította meg az utat. Mögötte jött egy másik alak, egy másik Dedal, egyik kezét oldalához szorította, fegyvert markolt ő is... De lassabban, bizonytalanabbul lépdelt.
Az android észlelte elsőnek a várakozókat, a lesben állókat. Biztosan infravörös érzékelői révén szerzett tudomást a két emberről. Megtorpant, figyelmeztető hangjelzést hallatott... Mynos visszarántotta fejét a sziklafal mögé. Lézersugarak szelték át a levegőt, majdnem hangtalanul. Csak amikor becsapódtak a sziklafalba, sisteregtek sziszegve.
- Hagyd az androidot! Dedalra lőj! - kiáltotta Mynos. Nem érdekelte, hogy Dedal is hallhatja a parancsot. Már nem tudott uralkodni magán. Beugrott egy másik folyosóba, remélte, ott a menekülő elé kerülhet. Mert akkor már hallották, hogy a főkonstruktőr szaporán szedi a lábait, távolodik tőlük. Raksos kitette lézerpisztolyát a fal mögül, és mellmagasságban célzás nélkül söprögetett ide-oda a sugárral. Mynos megértette már, mi a tét, mit szándékozik tenni Dedal. Valahol erre lehet a tengerparti kijárat, a konstruktőr is oda akar eljutni. Kimenekülne a Labirintusból, sőt, elhagyná a bolygót is...? Hát persze! De ő, Mynos ezt nem engedheti!
Raksos nehézkesen követte gazdáját. A Dedalt formázó androiddal már senki sem törődött. Rohantak az igazi Dedal után. Hallották, hogy valahol a közelben rohan. Olykor átjáró nyílt egyik folyosóból a másikba, egyikük mindig arra rohant, aztán féltek, nehogy harci hevületükben egymásra lőjenek... Dedal, bár sebesült volt, mindig kisiklott a kezükből. Ő aztán igazán jól ismerte a Labirintust.
Mynos nem látta a csapdát. A fortélyos kelepcét. Csak azt érezte hirtelen, hogy talpa alól eltűnik a talaj, és zuhan, zuhan .. . Agyában emlékei filmje pergett... Gyermek volt megint, egyszer felmászott a palota kertjében egy díszfára, állítólag Attenből hozatta a kertész. Szép és hatalmas fa volt. Akkor az volt, később, amikor felnőtt, és odajárt alá olvasni, csodálkozott, hogy gyermekként miért látta ő ezt a közepes fát oly hatalmasnak. Leesett egy ágról és zuhant a pázsit felé, látta, ahogyan a szeme előtt növekszik, az összefolyó zöld szőnyeg hamarosan fűcsomókra, sőt, szálakra bomlott és jött a fájdalom, a karját törte el, de régen volt - most is zuhant, lámpája fényében látta maga mellett elszaladni a barlang fekete kőfalát, aztán kellemetlen hideg vette körül, csak később hatolt tudatába a csobbanás... Vízben volt. Nem ütötte meg magát, de testét ezer tű szurkálta... Kiemelte a fejét a vízből, kellemetlen íze volt, nagyot köpött.
- Raksos! - szakadt ki belőle a kiáltás. Közben a vizet taposta, nehogy lemerüljön, hiába kapta el többször is a falat, az síkos és sima volt, nem kapaszkodhatott bele. Egy örökkévalóságnak tetszett, míg a testőr lámpája megjelent odafent, egy emelettel magasabban. Raksos elkapta a visszahulló kőlapot, kifordította helyéből, levilágított.
- Uram! Élsz...?
Mynos kitámasztotta magát, a falak közel voltak, az akna szűk mélyén nem sodorta az ár. Már megnyugodott a víz, bár érezte, azért most is halad valahonnan valahová, testét is mozgatta ez a sodrás.
- Élek, és még tartom magamat. Csinálj valamit...!
- Egy percig várj, uram - Raksos minden helyzetben feltalálta magát. Most villámgyorsan ledobta ruháit, a hosszú, erős műszövet-darabokat összecsomózta, és ezt a kezdetleges köteléket eresztette alá. Mivel Mynos így is alig érte el, a testőr végigfeküdt a padlón, egyik karját lenyújtotta, amilyen mélyre csak tudta.
Mynos végre elkapta, erősen megmarkolta. Hirtelen érezte, hogy valami a combjához ütődött. Meglepetten nézett le ...
A lassan sodródó víz egy halottat vitt magával. Az ütődéstől a holttest egyet fordult, most arccal merült föl...
Passy volt.
Maga a pokol szakadt rá a királyra, jéghidegen lángoló tűz, kínok kínja, minden vadállatok marcangolása. Döbbenet és szenvedés, fájdalomsivatag. Mynos úgy üvöltött, akár egy állat. És az is volt most, állat, csapdába szorult és megfélemlített vad, semmi értelem, csupa ösztön. Amely nem ismeri a halált, mégis retteg az elmúlástól. Zsigereiben lüktetett az undor, a csalódottság, a rettegés.
Passy...
Húsz év az életéből, minden jó és rossz - Passy. Ariana anyja,
Kreddan és Delos királynéja, Passy. Egykor szerető és feleség, lángoló éjszakák mécsese és tűzvésze, testének Örömadó lénye... Passy. Később a fájdalmak és csalódások forrása, de akkor is társ, aki mellette volt...
Passy!
Maga sem tudta, hogy üvöltött. Nem hallott, nem látott. A test fölmerült, aztán eltűnt. Látomás volt csupán...? A jövő kivetített képe, esetleg saját tudatalattija működött? Hisz ő kívánta a felesége halálát, nem is egyszer. Ma reggel, különösen ma reggel, miután megnézte azt a videófelvételt...Passy, Passy.
- Tartsd magad, uram! - kiáltotta fentről Raksos.
Az ösztönök tartották a köteléket, azok működtek Mynos karjában. Elkapta a másik kezével is, és mielőtt mászni kezdett volna felfelé, lenézett. De Passy helyett csak a kavargó, halványan-baljósan csillanó vizet látta.
Raksos, a hűséges testőr megtartotta a király súlyát, pedid maga is holtfáradt volt már. Mynos keze kétségbeesetten csapott az akna szélére, a kőhideg sziklára. A testőr a hóna alá nyúlt, kiemelte. Mynos akkor vette észre, hogy elvesztette fegyverét. Biztosan zuhanás közben esett a vízbe.
Lihegve ültek az akna szélén, amikor ismét lépteket hallottak. Össze sem néztek, egyikük jobbra, másikuk balra vetette magát, meglapultak. Egy árny vetült az egyik falra, egy keskeny, magas folyosóból közeledett valaki. Raksos felemelte fegyverét...
Aztán leengedte. . .
- A nagy kozmoszra... uram! Ez egy medve.
Akkor már az állat is meglátta őket. Megtorpant, majd kicsi, idegen érzésektől kavargó csönd után megszólalt:
- Ne bántsatok... idegenek. Bord vagyok. Bord... Mynos egy pillanatra behunyta a szemét. Lehet, megütötte a fejét, és kábult álom zuhant rá...? Aztán eszébe jutottak a laborban látott ketrecek, az emberarcú vadakkal. Kimérák.
- Beszélő medve - ismételte Raksos.
- Kiméra - mondta Mynos, és megnedvesítette száját. - Ez is Dedal műve, de talán hasznát vesszük... Ne bántsd.
Bord megörült a hírnek, és azt is megtudta ebből, ki parancsol a két ember közül. Odacsoszogott Mynoshoz és fura mozdulatot tett, amit talán üdvözlő meghajlásnak szánt:
- Te, úr... mit csinálsz... itt?
- Dedalt várjuk - mondta Mynos. Furcsa érzés volt: egy állattal beszélt. Vagy nem is állat volt? Megint Passyt látta maga előtt. Ha igaz, és nem rémálom volt, akkor Passyt megölték. Belefulladt a vízbe, a vegyszerek végeztek vele... Dedal!
Mindig, mindenütt, mindenért - Dedal!
Bord határozatlanul állt egy darabig, míg Raksos rászólt:
- Nem tudod, hol van a konstruktőr?
A szó láthatóan mit sem mondott Bordnak, nehezen is birkózott meg vele:
- Kon...st...rak...?
- Szóval, Dedal merre van? - kérdezte Mynos is. Látta az emberarc köré nőtt szőrt. Egyszer - nagyon régen már - Dedal megmutatta egyik teremtményét, akit ő Taurónak, sőt, a Mynos család tiszteletére Myno-Taurónak is nevezett. De az még gyerek volt, nem beszélt, ám külseje éppen ennyire megdöbbentette Mynost. És undort is ébresztett benne. Ez a lény, a maga formátlan testével, bűzös-vaskos bundájával, hegyes füleivel hol medvének, hol nagyra nőtt, két lábon, hajlottan közlekedő farkasnak látszott.
- Itt a közelben - mondta Bord határozottan. Raksos és Mynos összenéztek. Talán felhasználhatják ezt a... ezt a valamit?
- Honnan tudod?
- Érzem - felelte az állat egyszerűen. "Talán a delosi agyat az állati lét, vagy a belekerült hormonok alakították olyanná, hogy ösztönös megérzései vannak" - futott át a gondolat a király fején. De ennek most nem volt jelentősége.
- És közeledik... - folytatta Bord. Raksos máris talpon volt. Mynos fegyver híján tehetetlenül nézett körül.
- Túl... sok fény... itt - mondta Bord. Mynos és testőre megértették. Hát igen, ha valaki közeledik, messziről tapasztalhatja ittlétüket, maguk árulják el... Hogy erre eddig nem gondoltak! Szinte egyszerre nyúltak lámpáikhoz, kikapcsolták. A sötétség öröknek tűnt, szemük hiába szokta meg a fény hiányát, itt semmi sem oszlatta el a feketeséget.
Várakoztak.

Tesseor a padlóra tette Taurót:
- Fogd a kezem és gyere mellettem - mondta. Maga is csodálta, milyen halk, szelíd a hangja. A gyermek nem felelt, engedelmesen aprózta lépteit. A lovagnak úgy tetszett, ismerős ez a folyosó - de valójában ez sem különbözött a többitől. Hiába keresett ismertetőjeleket. Illetve... egy idő után ismerős látvány vonta magára figyelmét. Az egyik fal tövében trágyakupac sötétlett. És hamarosan betöltötte a levegőt a pézsmaillat is. Sokkal intenzívebben, mint az, amely Tauróból áradt. Tesseor már sejtette, közeledik céljához. Valahol itt kell lennie annak a roncsnak...
És rátalált.
A legszélesebb folyosóról nyíló keskeny helyen, két elágazás között feküdt a mű-Tauro. ,,Tauro-2", ahogyan Dedal nevezné, gondolta a lovag. Kissé megkönnyebült.
- Mi ez...? - kérdezte Tauro. Tesseor már nyitotta száját, hogy válaszoljon, amikor megértette: nem, ezt nem mondhatja meg neki. Ezt sem. Mennyi minden van már, amiről nem beszélhet neki - pedig még el sem hagyták a Labirintust. És ha kijutunk innen együtt - mennyi mindent kell majd elhallgatnia Tauro előtt, talán örökre!
- Valami gép - úgy vezette a gyereket, hogy az ne lássa a mű-szörny fejét. Remélte, akkor nem jut róla eszébe semmi. Valami roncsnak hiszi, és nem is téved. Tauro engedelmesen ment mellette, nem kérdezett semmit. Tesseor elfordította a fejét, és vele együtt a lámpáját is. A szörny lézertől összeégett szőrös-kormos teste a homályban maradt.
- Itt megpihenünk. Nagyon fáradt vagy? - kérdezte.
- A királyfi... sem volt fá-fáradt, am-amikor a hegyre ment - válaszolta a gyerek. Biztosan mégis elfáradt, azért dadogott.
- Az a lovacska volt - ellenkezett szelíden Tesseor. Beültette Taurót egy sarokba, körülkémlelt, hallgatózott. Senki sem járt arra.
Akkor megszólalt a gyerek:
"Az ég alatt... az ég alatt... kis királyfi haladt..."
- Tengerkék a szeme - mondta Tesseor. Csönd lett. Aztán Tauro halkan hozzátette:
- Ezüstös a haja... Tesseor elővette kését.
- Dedal jön... - suttogta Bord és félrehúzódott. "Talán ő is gyűlöli a konstruktőrt" - gondolta Raksos. Mynos a kiszögellés mögött lapult. Nem volt fegyvere. A testőr felkészült a harcra.
Valami furcsa zaj hallatszott - kő repült faltól falig, ide-oda ütközve zuhant végül a padlóra a hátuk mögött. A primitív csel sikerrel járt - elfordította figyelmüket. Mire Raksos észrevette, mi történt, Dedal egy alig észrevehető keskeny oldalfolyosón bukkant fel, és azonnal lőtt. Csak a másodperc tizedrészével előzte meg a testőrt. De még Raksos is megeresztett egy sugarat...
Mindketten eltalálták a másikat.
Raksos Mynos elé zuhant. A király felkapta az elejtett lézerfegyvert, és tovább lapult. Fájdalomkiáltás szelte át a levegőt - nem tudta, Raksos kiáltott-e, vagy...?
Dedal felsőtestét valósággal felszabdalta a sugár. A férfi szeme előtt elmosódott a világ. Karjait leengedte, háta a kőfalon csúszott.
Milyen forró az a fal. Maga a tűz.
Delfát látta maga előtt. A jósnő képernyőjén két alak megy kifelé a Labirintusból. Egy magasabb, egy alacsonyabb... De miért mozognak olyan kimérten, ha... ha azok ők... Ikarri és Dedal... vagy nem...?
Mielőtt tudata elsötétült volna, megértette: a számítógép igazat jósolt. Két alak megy kifelé a Labirintusból, de vagy az egyik nem igazi ember, vagy egyik sem az... Androidjaikat "látta" Delfa gépe, csak azokat. Ő már innen nem jut ki élve...
A fájdalom heggyé magasult, rázuhant. Nem látta Mynost, pedig a király akkor már ott állt előtte. Felkapta Raksos fegyverét, aztán lassan, óvatosan odament, és megállt a konstruktőrtől nem messze.
- Dedal!
A szó ezer falon át hatolt el a férfihoz, nagyon távolról jött, nem volt jelentősége.  Már nem. Csökkenő tudattal rogyott Dedal a folyosó hűvös kövére. Alulról nézett fel Mynosra - ahogyan még soha, soha.
Mynos látta, mi történt. Vér, vér az egykori főminiszter testén, nyakán, arcán. Mennyi ideje lehet hátra? Egy perc...? Mit jelent most egy perc? Ahhoz, hogy visszafizethessen neki mindent, egy évig kellene itt szenvednie... Mynos mélyet lélegzett. Passyt látta maga előtt, aztán Mynos szeme előtt a szerencsétlen királyné arca lassan átváltozott Dedal arcává. Szenvedés és gyötrelem. Közelgő halál. Vagy már itt is van?
- Megbüntetlek, Dedal - mondta Mynos erős hangon. Átvillant még az agyán: tíznél többen jöttek be a Labirintusba, hogy leszámoljanak a konstruktőrrel, és ezek közül csak ő maradt életben, egyedül ő. Senki sem tudhatja már meg, milyen erős is volt ő, Mynos, Kreddan és Delos királya...!
Dedal mintha szólt volna. Lehet, egy pillanatra visszatért öntudata, és megértette helyzetét is. Tekintetét még mindig felfelé szegezte, látta Mynost, csak őt látta, aztán elhomályosult minden. Ikarri, mondta volna, de teste már nem engedelmeskedett. Vonzotta a mélység, a mindenség gravitációja. Arkturumi tájat látott, egy nagy, magas hegyről nézett lefelé, valaki állt mellette. Ikarri, Ikarri - Mynos megnyomta a sugárkioldót, közelről szabdalta a férfi testét, arcát. Nem hangzott fel sikoly. Oly nagy volt a csönd akkor a Labirintusban.
Nem szólhatott már Raksos sem. Bord lépteinek neszét elnyelték a hűvös, sötét falak. Az állatember - az utolsó élő kiméra - maga is sötétséggé, maga is Labirintussá lett.
Mynos még állt ott egy ideig, nem tudta meddig. Idő sem volt már, ahogyan megszűnt az események folyása, nem volt ok és okozat, semmiféle összefüggés nem létezett többé. Alaktalan massza lámpája fénykévéjében, egy fegyver a kezében, és üresség a lelkében. Oly végtelen üresség, amit még sohasem érzett.
A kába öröm csak később bukkant fel benne. Mélyről jött, ismeretlen mélységből. Belopódzott tudatába, elöntött mindent. A férfi mélyre szívta a levegőt, lihegett, aztán felemelte a fejét, akár az ősi földi állatok teliholdas éjszakákon, ha kiültek a dombokra, erdők szélére, hogy a csillagokba üvöltsék panaszaikat, mérhetetlen fájdalmukat.
- Hééé...! Megöltem Dedalt! Deee-daaalt...!
A visszhang még el sem halt, Mynos már folytatta:
- Ééén, Myyynooos ... Megöltem Deeedaaalt.. .!
Tesseor nem volt messze Kreddan királyától. Éppen az álszörny fejét választotta le a törzsről, amikor a kiáltás a fülébe hatolj
Az első gondolata az volt, hogy ezt Taurónak nem szabad hallania. Hiszen ő apjának tartja Dedalt. Gyorsan a gyerekhez fordult:
- Hogy volt az a vers, Tauro?
- Micsoda? - szemlátomást nem tudta, mit jelent a vers szó.
- Hát, hogy megy az a királyfi - segített Tesseor. Keze már szaporábban járt, most maga csinált zajokat, nehogy odahallják a király diadalüvöltését.
- A királyfi...? Igen - Tauro behunyta a szemét, kezében most nem képzeletbeli lovacskát, de fából faragott kis emberalakot tartott és átszellemült arccal kezdte:
"Az ég alatt, az ég alatt kis királyfi haladt..."
Tesseor némi művért is fröccskölt kezével a fejre. Lámpája fényében közelről megszemlélte a bikafejet: nagyon hasonlított azokhoz, amiket Knosur utcáin és terein a falakra festve látott. Igen, ilyennek képzelik el Kreddan lakói az állam jelképét, a bikát..
- Gyere - mondta, és vállára dobta a fejet. Lecsúszott kissé a hátára, nem maradt szabad keze. Ezért maga előtt küldte a gyereket. Megtartotta a terhet, előhúzta zsebéből a kis készüléket.
Ariana... Nem is gondolt rá. Tegnap hajnal óta szinte eszébe sem jutott a lány, pedig a szeretője volt. És közben az anyja is az lett. Szegény Passy, nem lehetséges, hogy túlélte volna az alsó szint elárasztását.
A lovag szeméhez emelte a nézőkét, lassan körbefordult. Itt egy hármas elágazás... Igen, ott!.Az egyik folyosó falán narancsvörösen csillan az izotóp-jel. Most már csak e jeleket kell követniök.
- Gyere, Tauro.
Valahol a folyosók mélyén még ott szállt Mynos diadalittas, mégis elkeseredett üvöltése:
- Én... Mynos... megöltem Dedalt...!
Azt már nem láthatták, hogy a király lassan, fokozatosan magához tért. Lecsillapodott. Nem nézett többé Dedalra, tántorogva indult. Raksos holttestébe botlott, megtántorodott, a falnak támaszkodott. Tétován nézett körül. Elment az első elágazásig, a falakat tapogatta.
- Merre... merre van a kijárat? - kérdezte. A Pokol-Labirintus fekete volt és ijesztő. Látta magát, amint elágazástól elágazásig tántorog, egyre fogy az ereje, csapdák leselkednek rá, és ő nem talál ki innen. Soha többé nem talál ki?
- Hol a kapuuu...? - üvöltötte, de hangja elfulladt. Vagy nem is üvöltötte, csak maga hitte így. Alig hallotta saját hangját. A csöndben, a kiáltások utáni csöndben gyenge volt ez a hang. Senki sem hallhatta meg.
Senki.

- Fáradt vagyok - mondta Tauro.
- Tarts ki, mindjárt odaérünk - felelte a lovag.

7.

Akit ismét elnyel a távolság, örülhet. Világok várnak rá. Aki marad, gondoljon rám. Elmentem, de veletek maradtam.
L. B. Homeross

Ariana napozott.
Itt senki sem járt, senki sem láthatta. Előzőleg hosszan figyelte a királyi hajót az öbölben, de annak fedélzetén sem tapasztalt mozgást. Biztos volt hát benne: a hajón nincs személyzet. A sziklás partokon sem mozdult senki. Lába alatt alig észrevehetően emelkedtek és süllyedtek a fél kilométeres pontonok. A rájuk terített kő- és földréteg velük együtt mozgott, lusta óriás hátán állt a lány, és a távolba nézett.
Valahol a párás rétegek mögött volt Knosur. A belváros. Ha megfordult, az öböl túlsó partján csak egy tornyot látott, az is el-elmerült a fehér levegőtömegben. Arra van az űrrepülőtér sziget. És sok egyéb sziget. Ez Kreddan.
A lány nyújtózkodott. Élvezte bőrén a napfényt. Ha megleste valaki, hát jól járt. Érezte, hogyan ringanak mellei, amint kőről kőre lépett. Mosolygott, élvezte a meztelenség tudatát is. A palotai lakosztályában is gyakran sétált meztelenül az egész falat borító nagy tükör előtt, gyönyörködött magában. Most meztelen testére dobta fátyolszerűen áttetsző ruháját és lassan leballagott a kapuhoz. Kőről kőre lépkedett, élvezte a magasból ömlő meleget, sajnálta, hogy senki sem látja szép testét. Azt a testet, ami legutóbb Tesseorhoz tartozott. De a lovag egyáltalán nem az utolsó a sorban. Ariana remélte, az igazi élete még csak ezután kezdődik majd.
A kapu előtt leült egy kőre és várakozott. Időmérője szerint fél tizenkettő múlott, amikor észrevette, hogy az ajtó nyílik. Ariana felállt. Tesseor...? Most nagyon vágyott a férfi után. Eszébe jutottak éjszakai ölelkezéseik, és minden, amivel oly sok örömöt adtak egymásnak. Belevillantak a friss emlékek. A szállodai szoba széles ágyán hevertek, Ariana Tesseor combjára hajolt, hőséget lövellt a férfi bőre... Aztán szeme a mennyezetre nyílott, érezte a férfi száját, csókjai végigborzongatták egész testét... Ha nem a lovag jönne ki, vajon mit tenne? Fájdalom és csalódottság uralná el, bizonyosan. Ha más lép ki, az azt jelenti, Tesseor már nincs az élők között...! Ki viszi el őt akkor Kreddanrol?
A résben, meglepetésére Ikarri bukkant fel.
Dedal fia nem tudta elhagyni a Labirintust, mert a kapu kódja megváltozott. Az, amelyet az apja a zárban beállított - nem nyitotta az ajtót. Ikarri nem tudta, mi történt, reménye vesztetten várakozott hát. Ott ült már, amikor Tesseor és Tauro a kapu közelébe érkeztek. Sőt, ott várakozott Ikarri hasonmás-androidja is. Ezt Tesseor azonnal lefegyverezte - a robot Ikarrinak engedelmeskedett és a gyerek kezdettől kedvelte a lovagot. Tesseor pár szót váltott vele úgy, hogy az ne lássa Taurót.
- Előre kell mennem az űrrepülőtérre - mondta Ikarri. - Apám majd utánam jön és együtt megyünk el Kreddanrol.
Tesseor nyelt egyet. "Az apja utánamegy...?" Ajkába harapott, szó nélkül megfogta Ikarri vállát. Nem nézett a gyermek szemébe, csak fordított rajta egyet. A kapuhoz mentek. Tesseor villámgyorsan beállította a kódot, és az ajtó megnyílt. Ikarri kilépett. Tesseor még odabent maradt, hátrafordult, és magához szólította Ikarri-2-t, az androidot.
- Menj vissza a Labirintusba, akusztikusan keresd Mynos királyt. Vezesd ide a kapuhoz és amikor ideértetek, közöld vele a nyitókódot: 66778899.
- Hatvanhat, hetvenhét, nyolcvannyolc, kilencvenkilenc - ismételte a gép nem Ikarri hangján, hanem egykedvű géphangon, majd megkérdezte: - És ha a király megkérdi, ki küldött, mit válaszoljak?
- Mondd meg neki, Tesseor lovag küldött, aki szintén a Labirintusban volt akkor, és mindenről tudomást szerzett. Csak ennyit, nem többet.
- ... volt akkor és mindenről tudomást szerzett - ismételtei a gép minden hangulati különbség nélkül, és engedelmesen elindult, vissza. Még el sem tűnt a sötétségben, amikor Tesseor meghallotta Tauro hangját:
- Milyen nagy ... a fény!
A nyitott ajtón valósággal áradt befelé a világosság. Tesseor szeme könnyezett. Elszoktak ettől idebent. Micsoda fény. Könnyezett Tauro is. A lovag mosolyogva nézte, aztán rászólt.
- Gyere, kimegyünk oda, a fénybe.
- Félek! - Tauro gyermek-állatarcán lepergett egy könnycsepp. A lovag megveregette a kicsi vállát:
- No, légy bátor, Tauro. Most már soha többé nem lehetsz gyáva.
A gyerek még mindig húzódozott. Tesseor kiment a kapu elé.
- De jó, hogy itt vagy! - Ariana a nyakába vetette magát. Ikarri csodálkozó pillantását sem látta. Tesseor fél karjával magához ölelte a lányt, de a válla fölött még odaszólt Ikarri-nak:
- Ott a királyi hajó, a tied. Elviheted.
Ikarri még azt is elfelejtette megköszönni, hogy Tesseor kinyitotta neki a kaput. Szívesen mondott volna valamit, ám Arianára nézett, és szótlanul elsietett. Az ölelkező pár később még látta, hogy ugrálva szalad le a sziklákon, máris a parton volt. Fellépett a pallóra, ingatag árnyéka a kékes vízre vetült... és eltűnt a szemük elől a hajó belsejében.
Ariana ránevetett a lovagra:
- Győztél...!
- Honnan tudod?
- Véres a vállad. Trófeát hoztál! - következtetett a lány, és újra nevetett. Valóban boldog volt: - Ugye, rögtön indulunk? Elmegyünk innen! ?
- Elmegyünk, bár nem rögtön. Adj még egy órát - Tesseor hátrafordult. Ariana követte tekintetét és felsikoltott.
A Labirintus ajtajában ott állt Tauro.
A fényhez nem szokott szemeit becsukta, a pillái alól csorogták könnyei. Egyik kezével még fogta a kapu nyitott szárnyát és látszott, nem mer egyetlen lépést sem tenni. Tesseor kibontakozott Ariana öleléséből, elkapta a lány állat, maga felé fordította és halkan mondta:
- Tauro... az öcséd. Szegény anyád és Dedal gyermeke. Ariana szólni sem tudott a döbbenettől. Akkor Tesseor erővel fordította a fejét Tauro felé. Ariana becsukta a szemét, aztán kinyitotta. Nézte a bikaszarvakat, a köztük göndörödő fekete szőrt, a könnyes emberi szemeket, a vézna testet. Tesseor lassan elengedte a lányt, a gyermekhez lépett. A lovag szavai csak akkor hatoltak el Ariana tudatába. "Szegény anyád..." Akkor hát az anyja... nincs többé? Tesseor leguggolt Tauro előtt:
- Nyisd ki bátran a szemedet, kicsi. Ahogy az a királyfi is tette, tudod, ott a kék ég alatt... Most te vagy a királyfi, és itt a kék ég. Az a szín ott felül, az szürkésfehér, de látsz majd igazi kék eget is. Odalenn az a nagy víz a tenger. Mi most egy hegyen állunk.
Tauro lassan nyitotta ki a szemét.
Ezer fénysugár száguld a világban. Millió foton hordozza őket, elképzelhetetlenül rövid idő alatt oly messzire repülnek, akár a gondolat. Behálózzák az egész mindenséget, ott is vannak, ahol mi nem látjuk őket...
És ott vannak Tauro szemében is. Lassan foglalják el helyüket, ahol oly sokáig szinte semmi fény sem volt. Színek ivódnak bele a fiatal agyba, tudatosul nevük, szerepük, sokasodnak árnyalataik is.
Tauro kinyitotta a szemét.
Alaposan megszemlélte Tesseort. A férfi arcát, piszkos ruháját, kezét. Mosolygó, megpihenő arcát, vonásait. Azt a kezet, amely őt is szorította az áradatban, amikor az anyja ... Aztán a gyerek - még mindig küzdve a nagy fény kiváltotta könnyekkel - Arianára nézett.
- Milyen szép vagy - mondta.
Ariana mosolygott. Félelmét legyőzve, szeretetet csiholva.
- Ari... Ariana a nevem - mondta akadozva, megilletődötten.
- Ari-ana - ismételte Tauro.
- Én Tesseor vagyok - a lovag becsukta a kaput, beállította a kódot, aztán a lányra nézett: - Hol a repülő?
- Odafent a dombon. Gyertek, megyek előre.
- Tauro, kövesd Arianát - a lovag felvette a véres bikafejet, és a nyomukba eredt.
Kreddanban dél volt.
Mégis megállt az élet az utcákon. A tereken. A közlekedési csomópontokon. A máskor oly forgalmas földalatti tereken és a sétálóutcákon. A nagy bikafej-szobrok és - plakátok alatt. A kreddani nap delelőre hágott, de az emberek arcán nem volt fény. Inkább feszültség, gyanakvás, izgalom.
Aztán szárnyra kapott a hír. Senki sem tudta, honnan jött, ki mondta elsőnek, ki másodiknak. Mindenki ezredikként hallotta, tízezredikként, sokadikként. Mindenfelől egyszerre érkezett, egyszer csak ott volt és győzött.
- Hozzák a Tauro fejét!
- Legyőzték a Bikát!
- Nincs többé Kreddan és Mynos jelképe!
- Le a zsarnokkal!
Az utolsó kiáltásra vártak az emberek. De amíg a hír csak hír volt, senki sem mozdult. Vágyaiknak már nemegyszer szárnyakat adtak volna, ám mindig megkeserülték. Most inkább várakoztak.
- Látták a lovagot!
- Tesseor legyőzte Myno-Taurót, a bikafejű istent!
- Legyőzte magát a királyt!
- A király megtagadta Dedalt, és ezt ki is hirdette!
- A sötét zsarnok nincs többé. És mi van a többivel?
- Azt mondják a szolgák, a királyi család elrejtőzött.
- Le a metánkereskedőkkel!
- Az udvaroncokkal...! Ki velük az országból!
Akkor bukkant fel Tesseor. Az egyik külvárosi térről indult el. Vállán vitte a véres bikafejet és egyenletes, kitartó léptekkel ment a legszélesebb utcákon, a belváros felé. Nem nézett se jobbra, se balra. Csak előre.
Mind többen nézték az ablakokon, ajtókon át. Aztán nyíltak is az ajtók. Előbb néhány gyerek csatlakozott hozzá, majd felnőttek is. Felnyúltak volna megtapogatni a bikafejet, de nem érték el. Hát csak nézték, döbbent, várakozó, lelkesült tekintetek kereszttüzében haladt a híres lovag.
- Éljen Tesseor!
- Éljen...!
- A Bika legyőzője!
- A nép szabadítója!
- Halál a zsarnokokra!
- Nem kell király, nem kell királyság!
- Delos legyen szabad!
- Miként Kreddan...!
- Éljen Tesseor lovag!
Áradt a tömeg. Menetbe rendeződtek. Az élen a lovag vitte a bikafejet, őt nem merték megelőzni, de mögötte valósággal hömpölyögtek. A férfiak rejtekhelyükről elővont fegyvereikkel, a nők zászlókkal. A gyermekek is kaptak zászlókat... Ütemesen dübörögtek a lábak.
- Éljen Kreddan!
- A szabad Kreddan!
- Gyerünk a palotához!
- A király ellen!
Ezren voltak, ötezren, tizenkétezren, megszámlálhatatlanul sokan. Mielőtt a térre értek volna, Tesseor ismerőst látott felbukkanni maga mellett.
- Üdvözöllek, lovag!
- Üdvözöllek, idegen! - amaz most még fiatalabbnak látszott, mint akkor éjjel a szállodaszobában, ahová az erkélyen át hatolt be. Nevetett és büszke volt:
- Hát mégis megtetted, Tesseor! Pedig kissé kételkedtünk benned!
- Kemény férfiak ígéretében sohase kételkedj! - jelentette ki a lovag, és agyába villant: nocsak, ez is olyan, mint egy "köz" - mondás. A tömeg mögöttük jelszavakat kiabált, mind többen vették át őket, végre egyetlen hangorkánná fajult a sok ezer torok kiáltása:
- A palotához! A palotához!
A nagy térre értek. A túlsó végén ott magasodott a palota. Tesseor még mindig az élen menetelt. Akkor már ott volt egész Knosur. A krónikás is látta a menetet. Az ottaniak azt beszélték, még soha nem voltak ennyien az utcán. Mióta a várost megalapították, és az első pontonokon lerakták alapköveit, nem voltak egyidőben és helyen ennyien.
- A palotához! A palotához!
Dübörögtek, fegyvereiket emelték, a szélbe kiáltották szívük minden régi jajszavát. A katonák - alig pár százan várakoztak már csak a palota előtt - tudták, ha rohamra indulnak ellenük, nincs esélyük. Földnek fordították hát lézerfegyvereik csövét.
- A palotához! Gyújtsuk fel...!
- Romboljátok le!
- Soha többé királyságot Kreddanon!
- Soha többé ...!
Tesseor a palota előtt a földre dobta a bika fejét. Irtózatos örömüvöltés harsant fel. A lovag körülnézett. Sokat tett már eddigi életében, de ilyesmit még sohasem. Halványan érezte, hogy ez talán a sors keze...? Ő, aki eddig mindig csak kis ügyekért harcolt, kis érdekeket védelmezett és bár igyekezett becsületes maradni, biztosan nem sikerült mindig - most valami nagyot tehetett és tett is végre. Azt az érzést nem felejthette, egész lelke kitágult, itt volt Kreddanon, sőt, maga is kreddani lett abban az órában.
A fiatalember megölelte:
- Tesseor, maradj velünk. Hidd el, jó dolgod lesz Kreddanon. A forradalom után itt minden egészen másképpen lesz...!
A katonák szétszaladtak, összekeveredtek a tömeggel, átadták fegyverüket. Vidám lézersugarak csaptak fel az égre, többen kiáltották: ez a szabadság! Emberek, értitek? Ez a szabadság...! Füst csapott fel - égett a palota, a tömeg berohant, és bútorokat dobált ki az utcára. Valaki azt mondta, az egyik városnegyedben is tűz van, több ház ég. "Amerre Delfa, a jósnő lakik", kiáltotta valaki. Óriási volt a hangzavar, a palota láttán még a legnyugodtabbakban is felébredtek a romboló ösztönök. A tömeg nagy hullámokban rohamozta, az épület akkor már több helyen lángolt.
- Dedal és Passy meghaltak - mondta Tesseor. - Ha Mynos előkerül, mi sors vár rá?
- Száműzzük - felelte a fiatalember.
Tesseor légitaxiba szállt, maga irányította a gépet. Amikor a tér fölé emelkedett, diadalkiáltásoktól reszketett a levegő.
- Éljen a lovag!
- Éljen Tesseor, a Bika legyőzője! Aztán a jármű kiröppent a tenger fölé. Az űrhajó indulásra készen állt.
Tesseor a rádióhoz ült. Az egyik képernyőn látta a repülőteret és annak sarkában azt a másik, a magáénál jóval kisebb hajót.
- Ikarrit hívom - mondta a mikrofonba.
- Jelentkezem - hallotta majdnem azonnal a gyerek hangját.
- Mire vársz . . . ?
- Nem indulhatok, míg apám... - elcsuklott a hangja. - Őrá várok.
Tesseor nyelt egyet. A külső kamerák képernyőit nézte. Forró napfény vibrált a beton fölött. Szürke égbolt alatt Knosur, ez a világ az, amelyik csak volt és elmúlt. Ikarrinak és neki is. Az életük egy része lesz, amire emlékezni illik, amire emlékezniük kell majd. A férfi sóhajtott.
- Ne várj rá, Ikarri. Indulj.
- Hát... nem jön? - mindketten görcsösen kerülték azt a szót. Tesseor kis szünet után mondta ki:
- Nem jön, Ikarri. Most már egyedül vagy, és nem maradhatsz itt. Indulj utadra.
Nem jött válasz. Siketen zúgott az éter. Majd kattanás hallatszott - kikapcsolták a másik készüléket. Mégsem történt semmi. Aztán - hosszú percekkel később - látták, hogy füst csap ki a kis hajó alól. Nem hallhatták a hajtóművek dübörgését, de látták, hogy a hajó lassan felemelkedik és Ikarri elhagyja Kreddant, elhagyja örökre.
- Mi is indulhatunk - mondta Ariana. A lány érezte, milyen boldogságban lesz része hamarosan, amint a hajójuk kiszáguld az űrbe, és a felügyeletet átveszi a vezérlés. Akkor Tesseor ráér majd vele is foglalkozni… Rámosolygott a férfira... Igaza volt Arianának: sok gyönyörű óra várt rájuk.
- Igazad van. Mi is indulunk - mondta a lovag, és a startkapcsolóhoz nyúlt.

Epilógus helyett

A krónikás zavarban van. Illene úgy befejezni a történetet, ahogyan azt a régi korokban szokták. Mondjuk, háromezer évvel ezelőtt a Földön, ahol akkoriban éltek az emberek. Elmondani, hogy akik átvészelték a Labirintus eseményeit és a kreddani forradalmat, boldogan éltek, míg meg nem haltak... De ez nem lenne igaz. Azonfelül a legendás emberek életének eseményeit nehéz rekonstruálni, hisz annyi pletyka és szóbeszéd, hiedelem és rágalom veszi őket körül.
A legjobb példa erre Dedal esete. Míg élt, senki sem tudta, mit is rejt a Labirintus, és miféle ember-állatokat és szuperembereket akar létrehozni ez a kétségtelenül tehetséges gazember. Az Atten-naprendszerben és egyáltalán, az egész Grekko-galaxisban azt beszélték még századokkal később is, hogy Dedal nem veszett oda a Labirintusban, hanem később fiával, Ikarri-val együtt egy űrhajóban menekült el Knosurból. Azt is hallottam, hogy fia, a tapasztalatlan Ikarri túl közel merészkedett hajójával egy fekete lyukhoz, és az beszívta őt. De mi tudjuk, hogy ez nem igaz. Ikarri, igaz más néven, felbukkant később Attenben, ott tanult. Később továbbutazott, és nyoma veszett. Egyszer találkoztam valakivel, aki esküdözött a nagy Kozmoszra, hogy egy arkturumi bolygón beszélt az öregedő Ikarrival. Jó egészségnek örvendett, és családot alapított. De amikor az Dedal felől érdeklődött, elkomorodott, és többé egy szót sem szólt. Így mesélték.
Mynos sorsáról semmi hiteles adat nem maradt fenn. Állítólag egy kreddani holdon élt élete végéig mint száműzött, az emlékiratain dolgozott, de ez sem biztos. Mint ahogy senki sem tehetne eskü alatt vallomást a kis Tauro későbbi életútjáról sem.

Egy ideig felbukkant Tesseor lovag mellett, később elváltak útjaik, és senki sem tudja, mi lett szegény kimérával.
Arianáról sokat beszéltek. Magam is megerősíthetem, hogy Tesseor megtartotta ígéretét, és elvitte a királylányt Kreddanról. Később sokan szemére vetették a lovagnak, hogy útközben - mikor a lány terhére volt már - egyszerűen kitette valahol, és így szabadult meg tőle. Az igazság az, hogy Naxos bolygón élt akkoriban egy szupergazdag hidrogéngyáros, bizonyos Dyon Ysos, aki már az űrön át videotelefonon is csábítgatta Arianát. Beleszeretett, no. Arianának sem kellett több, kecsegtette a milliomossal kötendő házasság, nem lett volna az, aki, ha kihagyja a kedvező alkalmat. Ő maga kérte Tesseort, szálljon le azon a bolygón. Azt már csak a rossz nyelvek teszik hozzá, hogy Tesseor e kis szolgálatáért cserébe Dyon Ysostól rengeteg nukleáris üzemanyagot kapott a hajójába, és ez lehetővé tette, hogy a kalandkereső lovag hibernálva utazzon tovább a nagyon messzi galaxisokba... De hát az emberek annyit pletykálnak, még büszke csillagjáró korunkban is!
Állítólag Tesseor lovag - midőn Naxoson hagyta Arianát - azt mondta valakinek: "Egyszer mindenki megkapja, ami neki jár." Nem tudni, valakitől idézte-e a mondást, vagy maga találta ki, és abban sem lehetünk biztosak, mire és kire értette a dolgot. Talán Dyon Ysosra, aki megkapta Arianát? Sok évvel később Atten külvárosában - vagy mondjuk ki nyíltabban: szegénynegyedében - találkoztam egy szerencsétlen öregemberrel, szegény volt és nyomorult. Azt mesélte, egyszer milliói voltak, de egy nő kifosztotta - lehet, ő volt Dyon Ysos, nem mondta meg a nevét.
És hová lett Tesseor? Messzire utazott. Senki sem tudja, hová. Ám időnként elterjedt a szóbeszéd, hogy visszajött, hogy valahol erre járt ismét. Bizony lehet, itt van közöttünk és felbukkan, ha igazságtalanságot tapasztal. Bármelyik percben előtűnhet a semmiből, a nagy és végtelen Mindenségből.

Sylvester János Nyomda 1988/5587 Felelős vezető: Hanuszek Béla igazgató