NNCL812-404v1.0

NEMERE ISTVÁN

Aranybolygó

Népszava
–––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
TUDOMÁNYOS–FANTASZTIKUS KÖNYVEK

A borítót és a grafikákat készítette:
MEZEY ISTVÁN

ISBN 963 322 704 6
ISSN 0237–7047

Nemere István, 1988

Az első rejtélyek

Bart felébredt.
Az álom már elmúlott tudatából, érezte, hogy agya tisztul, és mindinkább belehatol a világ létének számos jele. A hátán feküdt, mint mindig, már hallotta az ablakon túlról a mágneses vasút alagútjának csöndes, de szabályosan ismétlődő neszeit. Egy hirtelen közelgő zúgás, majd lassú elhalása – egy szerelvény haladt el, két vagy három tömzsi “lövedék" süvített el az áttetsző csőben, amelynek külső, biztonsági, második fala alig négy méterre van a lakásától. Ha felállna, és az ablakhoz menne, látná is a tér fölött éppen kanyarba hajló szürke csövet.
De nem állt fel. A lakás zajaira koncentrált – s már hallotta is a konyhából az automata vízmelegítőt. Igen, eljött az idő. Az imént a ház központi számítógépe finom cirpeléssel ébresztette őt is – Bart maga állította be ezt a hangot, utálta volna, ha a szerkezet régimódi berregéssel vagy ma divatos madárhangokkal ébreszti, ebben volt valami mesterséges. És Bart Dorg semmit sem utált annyira, mint a mesterkéltséget – akár ember, akár gép “követi el". Ezzel magyarázható, hogy lakásából száműzte a kor sok ilyen eszközét. Nála még meglehetősen

régimódi volt a vízmelegítő, amelyből hat és fél perc múlva a koffeinmentes kávé is kicsordul majd. Nem volt padlón csúszó szuperrobotja, amely őrzi a házat, és ha kell, meg is védi azt – nem voltak értékei, nem volt mit védelmeznie ilyen nagy költség árán. Hisz ezek a robotok nem olcsók. A lakás fajain nem lógott egyetlen régi kép, pedig sok ismerőse tartott olyasmit otthon, amit valaha valakik kézzel festettek. A kézi munkának – mióta szinte senki sincs rászorulva – nagy becsülete van, és ez a művészetekre is vonatkozik. Mégis, a múlt héten a legnagyobb sikert az a fényképész aratta, aki... aki nem is fényképezett le semmit, ezt is egy robotra bízta. Bart a tévében látta a dolgot; onnan tudta, hogy a “művész" beállította a robotot a Föld egyik utolsó, sivatagos vidékére, “kezébe" nyomta a hiperszuper automata mágneses gépet, és a robot negyven percenként elsütötte. A művész úr csak tizenegy nap múlva nézett el arrafelé, kivette a gépet a robot mancsaiból, és képernyőre vetítve az eredményt, száz fotó közül kiválogatta azokat, amelyek szerinte művésziek voltak. A kiállítást persze felkapták az ízlésformálók – így hívta magát egy tekintélyes művészetpártoló réteg –, a világtévé is már vagy kétszer rágódott a témán. “Ostobák", gondolta Bart, és kinyitotta a szemét. A lakásban minden a helyén volt, a régi, megszokott helyén. Nem volt senki, aki ezen változtatott volna, már csak azért sem, mert még most is egyedül élt. Alkalmi barátnői sohasem tartózkodtak itt olyan sokáig, hogy változtathattak volna az általa bevezetett renden. Bart itt és így érezte magát jól.
  – Mennyi idő van? – kérdezte hangosan, bár egyedül volt a lakásban. De tudta, az automata lakásvezérlő – enélkül már vagy száz éve nem is építenek emberi lakhelyet – érzékeny mikrofonjaival hall minden információkérést, ezt is. A válasz ugyanolyan akusztikus géphangon érkezett rögtön:
  – Nulla-hét óra huszonegy perc.
Ideje felkelni, gondolta, s már ki is lépett az ágyból.
Első útja a fürdőszobába vezetett, közben utasította a vezérlést, kapcsolja be a rádiót. Az afrikai 3-as műsort kérte, itt ilyentájt általában jó népzenét adnak, s azt csak ritkán szakítják félbe hírekkel. Azokban is főleg közlekedési adatok és figyelmeztetések szerepelnek, tehát olyasmi, amire egy órán belül neki is szüksége lehet.
Megborotválkozott, közben a vezérlés elkészítette a reggelijét is. Jó étvággyal falatozott. Hallgatta a zenét, még nem is sejtette, milyen különös napok várnak rá.
Csaknem négyszázezer kilométerrel messzebb ugyanebben a percben azt mondta valaki:
  – Mikor érnek ide...?
  – Két órán belül. A legutóbbi jelentés szerint az M-12–es az általa elérhető legnagyobb sebességgel halad. Ennél gyorsabban már nem...
  – Rendben van, értem. De mi van az itteni segítséggel?,
  – Az imént jött egy rádiótávirat, egyenesen az Aurum-|program vezetőjének címezték.
  – És csak most mondja?
  – Másfél perce érkezett...
  – Olvassa!
  – A földi központ értesíti önt, hogy a szakemberek hamarosan útban lesznek. Aláírás: az elnök.
  – Ennyi...? Hogy útban lesznek? Én azt hittem, már régen megszerveztek mindent, az ördögbe is...! Elnézést a szóért. Ez egy régi káromkodás.
  – Ismerem én is.
  – Annál jobb. Szóval itt tartunk egyelőre?
  – Itt. Amint újabb hír érkezik, szólok.
  – Addig intézkedem a kórházban.
A világűrben – valahol – száguld egy kisbolygó. Nem túl nagy, nem túl kicsi. Ezrével vannak hozzá hasonlók. A mínusz kétszázhetven fokos fekete ürességben milliárd évek óta rója útját ugyanazon a pályán, és nincs erő, amely ezen változtathatna. Gravitációs erővonalaik jelö-

lik ki ezt az utat, holt anyag vonz holt anyagot, életnek érre nyoma sincs. Halott kődarab repül sokkal nagyobb anyagok        – bolygók – vonzásában, miközben az egész rendszer egy csillag körül forog. Ám a csillag sem magányos az űrben; része egy hihetetlenül hatalmas anyagösszességnek, amit az egyik bolygó lakói galaxisnak hívnak. Ez is forog tengelye körül, bár az a tengely innen oly messzire van, hogy azt az értelmes lények még sokáig nem ismerhetik meg. És ez a galaxis is száguld a világegyetemben.
A kisbolygó lustán forog hosszanti tengelye körül, ahogyan forgott már az idők elején is. Útja a Mars és a Jupiter között vezet, és már akkor is erre repült, amikor a Földön még egysejtűek sem voltak. Akkor is, amikor állatok lepték el a bolygót, akkor is, amikor primitív ősök tekintettek félve az éjszakai égboltra. És most is, amikor a földi naptárak elektronikus számlapjain a 2461–es év jelenik meg minden információkéréskor, és az emberek már kezdik benépesíteni a világűrt. A sok ezer kisbolygó legtöbbjén még soha nem járt ember.
  – Mi van a szakemberekkel?
  – Néhányan közülük már útban vannak.
  – Néhányan, néhányan... Mit mondott a központ?
  – Csak egy szót, uram: türelem.
  – Könnyű nekik!   Itt  hamarosan  akkora  botrány lesz...! 
  – A központ reméli, hogy nem lesz botrány. Mindent megtesznek ezt elkerülendő. És persze a tájékoztatás terén is, illetve a tájékoztatás elmulasztásának és megakadályozásának terén is...
  – Hagyjuk a szép szavakat. Ez természetes, hogy így lesz. Más a baj. Hamarosan ideér az M–12–es, és itt csak olyan személyzettel rendelkezünk, akiknek a hozzáértése sok kívánnivalót hagy maga után.
  – Ezzel én is tisztában vagyok, uram. Magam is sürgetem őket, szinte percenként. Hamarosan jobb híreket közölhetek, remélem. – Én is remélem. Szóval... várok.
Bart kiment az utcára, és szabad repülőt keresett. A napsugarak hosszú árnyékokat vetettek, a házak között a pázsit sokhelyütt még feketének látszott, olyan mélyzöld volt. A kék égbolton néha megcsillant valami – sztratoszférarepülők verték vissza egy másodpercre a napfényt. Bart beszívta az illatos levegőt; nagyon szerette ezeket a reggeleket. Mások nem éppen örültek, ha munkába kellett indulniok, de Bart Dorg nem tartozott ezek közé. Szerette a munkáját. Most is éppen a laboratórium jutott eszébe; a nyugodt, rezzenéstelen fények a mennyezeten vagy a széles áttetsző műanyag ablakokon beözönlő napfény. A nagy asztalok, a műszerek elektronikus kijelzői, a halk zúgás a centrifugák felől. A biológia még ezernyi titkot rejt, és Lia ezer évig élne is, nem fog a végére járni ezeknek a titkoknak. De nagyon izgalmas a kutatásuk. Már ismerte azt az érzést, amikor a tudós a rejtély szálait göngyölíti, és közel jár a megoldáshoz – maga is végzett ilyen kísérleteket, ez a munkájához tartozott. A különleges betegségekre specializálta magát, ezen belül a kozmikus medicina és a földi kórok tüneteinek közös vonásai érdekelték. Ezek komplex kutatására, meghatározására és terápiájára kapott utasítást tavalyelőtt, azóta nagy kedvvel végezte ezt a munkát. Gyakorlatilag egyedül dolgozhatott; ilyen perifériális témában nem is volt szüksége asszisztensékre. Elégedett volt. Végre meglátott egy fehéres, áttetsző gömböt, éppen akkor szállt le majdnem hangtalanul. Egy csinos fiatal nő lépett ki belőle; a most divatos körgallért viselte, amilyent Bart néha a majdnem ezeréves régi festményeket ábrázoló videosorozatokon látott csupán. A nő elment, Bart elfoglalta a helyét, és a gép hamarosan felszökkent a magasba. Trin jutott eszébe, a “bátyja". A szóra elmosolyodott most is, mint általában, ha erre gondolt: hisz

ők ketten ikrek, Trin a családi hagyomány szerint mindössze tíz perccel idősebb nála. Trin beleszeretett a világűrbe, és most már egyre ritkábban járt haza a Földre, sőt... Bart kis gondolkodás után megállapította, hogy már idestova egy éve nem is látta Trint. Valahol a Mars pályáján túl dolgozik most, így hallotta legutóbb. Olykor kap tőle egy megatáviratot, amit az űrhajósok ingyen küldhetnek évente ötször családtagjaiknak.
A gép már a magasban járt. A város a férfi elé terült. Mindig szerette ezt a látványt. Mint valaha gyermekkorában... Tizenöt évesen látta először a Földet, s azt a napot soha nem felejtette el, sőt, néha még ma is álmodik róla. Most már nem is tudna másképpen élni. A Kozmosz nem barátja, és nem is lehet az. Idegenszerű, embertelen vidék az, akkor is, ha a tudós jól tudja: úgyis a Kozmoszban élünk, ha a Földön vagyunk, ettől nem menekülhetünk, magunk is űrlények vagyunk. Még ott zsongott az agyában Trin; milyen különös, hogy ennyire különböznek ők egymástól. Trint mindig vonzotta a világűr, és végül el is ment oda. Ő pedig már régóta nem vágyik el a Földről, itt érzi magát igazári jól.
A gömb északnyugatra repült, elhúzott két régen épült szürkéskék felhőkarcoló között. Ma már nem építenek ilyeneket, gondolta gépiesen a férfi. Ma más lakásokra, más épületekre van igény. Erről saját lakása jutott eszébe, és az, hogy ott egyedül él. Nagyon sokan vannak manapság, akik ugyanígy élnek, de azért néha... néha bizony hiányzik valaki. Egy társ. Még a centrum fölött repült, amikor megszólalt zsebében a kis hordozható telefon. Rám találtak, gondolta, és csodálkozott kissé, kinek lehet rá szüksége ilyenkor? Elővette, lenyomta a gombot:
  – Bart Dorg. Tessék.
Megismerte főnöke hangját. A biofizikus professzor hangjából nem sejthette volna az, aki nem ismeri őt, hogy már elmúlott százéves. Az “öreg" – így nevezték a háta mögött – kissé nyugtalan volt. Ezt Bart azonnal érezte és csodálkozott. Az “öreget" a szakmában és az intézetben is a nyugalmáról ismerték.
  – Bart doktor...? Ne csodálkozzon, hogy rögtön a tárgyra térek. Ma nem kell bejönnie az intézetbe.
  – Tessék?
  –Jól hallotta, doktor. Ma... hogy úgy mondjam... más munkája lesz – a készülékben valami más nesz is hallatszott, lehet, a professzor közben beszélt valakihez, befogva a telefon nyílását? Netán közben összeköttetésben állt valaki mással is? A szuperérzékeny műszer ezt a zajt is közvetítette, kis csend lett, még az “öreg" lélegzését sem hallotta. Aztán ismét beszélt:
  – Kérem, repüljön el az ötszázharmincas pontra, és ott szálljon le. Ott... ott majd megtudja, mi lesz az a munka.
  – De professzor úr...
  – Ha ismét bejön az intézetbe, majd találkozunk, doktor.
Bart még beszélt volna, de egy nagyon finom, halk kattanás tudatosította benne: a főnöke befejezte a beszélgetést. Mindeközben a gömb a város fölött repült, most éppen a múzeumnegyed fölött járt. De ő nem nézett le –pedig a látvány szép volt. A nap már felkapaszkodott, a réges-régi minaretek tornyain a műanyagréteggel védett csúcsos tetők csillogtak. Valaha mohamedánok éltek itt nagy számban; ma már csak mutatóban akadnak, és tulajdonképpen senki sem veszi őket komolyan. Ahogyan a más vallások egyre fogyó híveit sem. A gépet vezérlő miniatűr elektronikus térképen megkereste az ötszázharmincas pontot, a kis klaviatúrába beütötte a számot, és az új célt kérte a régi helyett. A gép azonnal irányt változtatott. Az a pont a város északi begyedében volt. A kis repülőtér, az egyik nagy kórház és egy nagy gyógynövény-feldolgozó telep között.
Még akkor sem értette a dolgot, amikor a gép jelezte, le fog szállni és a vezérlés afelől érdeklődött, automatikusan érjen e talajt vagy az utas átveszi a vezetést? Szívesen landolt volna – mindig szerette ezt a műveletet, ilyenkor

gyermekkori álmai egyike teljesült, pilótának érezhette magát –, de most utasította a gépet, vigye le a robotpilóta. Ösztönösen órájára nézett; ez az a perc, amikor az intézet tetején szokott leszállni, üdvözli az éppen ugyanott landoló kollégákat, aztán rövid üdvözlések a hangtalan liftben, majd szétnyílnak az ajtók, és végre, végre a laborban lehet. Minden reggel úgy vetette magát a munkába, mintha azon a napon kellene befejeznie élete legnagyobb kísérletsorozatát, ami után egyenesen a Nóbeldíjra jelölnék a nevét...
A gömb alig észrevehető döccenéssel ért földet. Bart kiszállt. A város ötszázharmincas elektronikus közlekedési pontja nem volt más, mint a gyógynövény–feldolgozó üzem bejárata. Állt itt már több gép, látszott, az északi külváros eléggé forgalmas pontja ez. Körülnézett volna, de egy hang szólt a háta mögött:
  –Doktor Dorg...?
Megfordult. Egy nála majdnem két fejjel alacsonyabb, vékony, sárga bőrű férfi állt mellette, talán ugyanannyi idős volt, mint ő, bár ázsiai vonásain nem ült korának semmilyen jele.
  – Én vagyok. Ön kicsoda és... – tovább kérdezett volna, de amaz nagyon finom, elegáns kézmozdulattal jelezte: szólni kíván. És ő – maga sem tudta, miért –azonnal elhallgatott. Az idegen szólalt meg újból:
  – Lien a nevem, a kormány tudományos kutatási koordinációs bizottságában dolgozom. Felmerült egy probléma, amelyhez szükségünk van önre. Kérem, kövessen.
Egy elektroautó állt ott. Beszálltak. A gép azonnal indult. Robotvezető irányította, amelybe az útvonalat nyilván már előbb betáplálták, és az követte az útburkolatok alá épített elektromágneses térvonalakat. Azonnal felgyorsult, nagy sebességgel vette a kanyarokat is. Tehette, hiszen a központi városi közlekedésbiztonsági rendszer figyeli minden jármű útját, és meg tudja akadályozni, hogy az egyes járművek összeütközzenek. Ezért Bart nem is ezen csodálkozott. Az egész helyzet nyugtalanította. Hamarosan megértette, Líentől nem várhat magyarázatot – azon felül, amit már közölt vele. Közben a gép elszáguldott két nagyobb épülettömb között, majd emelkedni kezdett, hamarosan égy magas töltésen haladt, jobbra nézett, meglátta a repülőteret. Halvány elő–érzete támadt – útja még nem. ért véget? És alighanem erről lehetett szó, mert az elektroautó máris a repülőtérre kanyarodott. Minden ellenőrzés nélkül jutott át a bejárati pontokon', és máris a végtelennek tetsző, forró betonmezőn robogott. Bart látta, hogy odább a beton olyan, akárha tenger lenne, szinte szétfolyt a fénytöréstől. Párásán vibrált fölötte egy vékony levegőréteg.
  – Hová megyünk? – kérdezte. Lien nem válaszolt, csak olyan mozdulatot tett, amit úgy is lehetett érteni: türelem. És az autó megtorpant egy gép mellett. A gép - tudta jól Bart, hiszen ha nem is utazott még ilyennek azért látta már a tévéhíradókban – egy gyorsjáratú, legújabb típusú sztratoszféra–repülő volt, a legkisebb fajtából. Mindössze néhány személy szállítására alkalmas, sejtette, hisz elég kicsinek tetszett. Beszálltak. Kissé kényszeredetten követte Lient. A legszívesebben ismét kérdezett volna tőle, de már látta, válaszra úgysem számíthat. Mögöttük összezárultak a fémajtók, néhány fotelt látott, és feje felett a pilótafülkét. Ott már ült egy férfi, barna arc nézett rájuk mosolytalanul, mély hang kérdezte:
  – Indulhatunk?
  – Természetesen – felelte Lien. Mire beszíjazták magukat az ülésekbe, a feldübörgő hajtóművek teljesítménye elérte az emelkedéshez szükséges negyvenszázalékos fokozatot, és a gép megmozdult alattuk. Bart az oldalt helyezett monitoron látta, hogyan kissebbednek a külső épületek, a repülőtér máris egy lenti világgá változott, aztán nagyon hamar el is tűnt a semmiben. Előbb mélykék volt az ég, aztán lassan megfeketedett. Már nagyon magasan jártak, amikor a pilóta ismét fékezett. Vízszin-

tes repülésbe ment át, Bart érezte, hogy teste lassan elveszíti egyensúlyát. Azon töprengett, vajon hová repülnek, melyik kontinensre? A sztratoszféra-repülést csak interkontinentális közlekedésben alkalmazták, és a Föld körül keringő űrpályaudvarokat is ezek révén érhették el az utasok.
A hajtóművet pár percre kikapcsolták, aztán narancsvörös fény világította meg odakünn a feketeséget; Bart sejtette, fékezőrakétákat kapcsoltak be. Érezhetően csökkent a sebesség, mellébe vágódtak a szíjak. Az egyik képernyőn megjelent egy furcsa test. A semmiben úszott, körvonalai élesen elváltak a bársonyfekete háttértől. Itt-ott piros és sárga jelzőfények világítottak. Egy űrállomás, gondolta, és – mint abban a korban mindenki – ő is tudta, hogy körülbelül kétszáz kilométerre lehetnek a bolygó felszínétől. Ez a gondolat nem volt éppen kellemes a számára; annyira azért nem rajongott az űrért, hogy örüljön most – de nem is rettegett tőle betegesen, így hát beletörődött a dologba, és várta a fejleményeket.
Azok pedig nagyon gyorsan követték egymást. A dokkolásra egy percet sem kellett várniok, úgy látszott, minden előre meg volt szervezve. Azonnal fogadták őket, pedig a környező űrszektorokban valószínűleg tovább várakoztak fogadásra a gépek. “Valakik már elintézték, hogy soron kívül álljunk be a dokkba", gondolta a férfi, és némi tiszteletet érzett az arctalan idegenek iránt, akik megszervezték útját. Kigyúltak a fények, s mire lekapcsolta magáról a biztonsági szíjakat, Lien már mellette állt:
  – Kérem, siessen. Várnak ránk.
  – Hová megyünk? – kérdezte ismét, de ezúttal sem kapott választ. Csak Lien hátát látta, a férfi már kiment a hajóból, a zsilipben várta valaki, arcát nem világították meg a fények. De ez csak véletlen lehetett, az idegen hamar elment, és mikor ő csatlakozott Lienhez, az határozott léptekkel vezetni kezdte egy keskeny folyosón. Ez a 23–as számot viselte, nagy, narancsszínű számjegyek

mindenütt a falakon, és nyilak, titokzatos jelek, amelyeket csak a beavatottak értenek. Kétszer is elfordultak, majd újabb, de már jóval nagyobb zsiliphez érkeztek. Csak később vette észre, hogy már átléptek egy űrhajóba; annak idején maga is utazott ilyenekben, igaz, felnőtt korában már csak kétszer hagyta el a Földet, akkor sem saját jószántából. Egyszer a Marsra utazott egy tudományos konferenciára, másodszor egyik korábbi szerelme, egy Lana nevű lány beszélte rá, töltsenek néhány napot a Holdon. Egyik utazásáról sem voltak túlságosan kellemes emlékei.
Most viszont nem ellenkezhetett, talán hiába is szólt volna. Észrevette: amint Lien és ő a hajóba léptek, azonnal becsukódtak a zsilipajtók, az űrállomást és a hajót is elválasztotta már a fekete üresség, hisz mozgást is érzett. A hajót és az állomást hatalmas gépezetek távolítják el egymástól, egyetlen perc sem telik bele, és bekapcsolhatják a hajtóműveket. Bart magába zárkózott. Lien ugyan nem mutatott neki semmiféle hivatalos iratot vagy mágneses igazolványt, de még ideiglenes felhatalmazást sem, mégis hitt neki. Akinek ilyen messzemenően állnak rendelkezésére a hatóságok, annak biztosan oka és hatalma van arra, hogy őt magával vigye. Lien nem közölte az úticélt, de biztosan fontos ügyről lehet szó.
  – Itt az M–12–es kapitánya beszél.
  – Luna 9–es forgalomirányító. Mondd, M–12–es!    
  – Leszállásunk huszonöt perc múlva várható. A pályaelemek: alfa tizenhét, béta kettőszáznullanyolc, gamma hatvannégy. Sebesség: eddig maximális volt, most kezdjük a fékezési manővert. Aláforgás minimális, az eltérés szintén. Kérek lehetőséget gyorsleszállásra, nem tudunk sokáig várakozni. Az utasok állapota miatt lebegés kizárva.
  – Értem, M–12–es, a központi irányítás megadta az összes engedélyt. A körzetből, sőt a közeliekből is kitiltottunk már minden járművet. Nyugodtan közeledhettek.
  – M–12–es vagyok, értettem. Hamarosan ismét jelentkezem.
  – Mindent előkészítettek?
  – Igen, uram. Az Aurum-program földi vezetőségének utasítására nem várhattunk tovább. A labor-med-gépek készen állnak, és a személyzet is hamarosan együtt lesz.
  – Értem. Igyekezzenek...
  – Igyekszünk, uram, de ennél gyorsabban már nem mehetnek a dolgok.
  – Csak a baj jön gyorsan, az ördögbe is...
  – Ördög?
 – Biz egy régi káromkodás... De ne erre figyeljen most, ember! Itt sokkal fontosabb dolgokról van szó!'
  – Ezzel körülbelül tisztában vagyunk mi is, uram. Beavattak bennünket. Persze, azért akadnak még itt homályos foltok...
  – Mindig vannak homályos foltok, de ezzel ne törődjön. Most az a fontos, hogy azok közül minél több élje túl a dolgot, és információkat nyerjünk. A műszaki problémákat megoldották?
  – Itt már eleve nagyon magas fokú a műszerezettség, uram, és...   
  – Nem arra céloztam, szerencsétlen!
  – Ja, igen. Értem. Azokat a bizonyos... hm... más dolgokat is beszereltettük már.
  – Remélem, robotokkal?      – Igen, nagyobbrészt. Amit lehetett, gépek végeztek el.
  – Az, a jó. A robot nem beszél. Régen úgy is mondták, nem jár el a szája... Főleg, ha a teljesített feladatot később kitörlik a programjából és az emlékezetéből is.
  – így jártunk el mi is.
  – No, végre, egy jó hír... Készüljenek fel. Megszervez –, tem az odaszállítást. Az egész talaj alatti közlekedési rendszerben bizonyos apróbb változtatásokat vezettünk

be. Az utasforgalom akadálytalanul zajlik majd tovább is, senki sem veheti észre, mikor szállítják át őket Luna 9–ből önökhöz.
  – Mi pedig felkészülünk a fogadásukra, uram. r – Remélem is, mert ellenkező esetben... No, nem fenyegetőzöm tovább. De azt megmondom: az érkezésük pillanatától én is ott leszek maguknál, és nem megyek el onnan, míg... míg dűlőre nem jutunk. Mindenre magam fogok felügyelni, értették...?!
Bart már sejtette: a Holdra mennek. Eléggé figyelte a világot ahhoz, hogy tudja, milyen típusú hajók járnak ezen a vonalon. Nem igazi, hatalmas űrhajókat alkalmaztak, csak kisebbeket, amelyek azért megfelelő védelmet és kényelmet nyújtottak az utasoknak. De nyilvánvalóan másféle hajókat alkalmaztak a rövid, néhány órás utakra, mint a nagyon hosszú, olykor több hetes vagy hónapos űrtávolságok megtételéhez. “Az olyan igaziakkal Trin és barátai járnak", futott át az orvos agyán. Most is ők voltak az egyetlen utasok; a személyzetet nem is látták. A hajó teljes sebességgel száguldott az űrben a Hold felé, de Bart ezt csak sejtette, mintsem érzékelte. A mennyezeten rezzenéstelenül égtek a fények, és mindben mozdulatlannak tetszett a nagy sebesség ellenére is. Nem tudta, mennyi idő telt el, nem is nézte az óráját. Céltalannak tetszett ellenőrizni múlását, és az eltelt idő mennyisége sem játszott szerepet. Mások akarata irányította lépteit, cselekedeteit, mások használták fel az idejét, ez mindig idegesítette őt. Néha a kutatások során érezte, milyen rosszul esik ez neki. Most sem volt másképpen, de nem szólt.
Elviselte a súlytalanságot is, csak kissé mozdult meg a gyomra, a szédülés is csak percekre kapta el, aztán minden visszaállt a normális helyzetbe. “Egészséges vagyok", gondolta, ez a tudat kissé megnyugtatta.  Lien mozdulatlanul ült mellette, nem tudhatta, milyen gondolatok járnak a fejében. Ez a férfi kissé rejtélyes volt számára, de nem ez látszott a legfontosabbnak a rejtélyes események láncolatában. Az orvos gondolatban ismét összeszámolta a dolgokat; elsőként a főnöke szabadságolta, pedig nem is kért szabadságot. Igaz, nem így mondta, hanem... hogyan is? “Más munkája lesz, doktor". Más munka? Az ő munkája ott várja a laborban, csak ott végezhető el, sehol másutt. Bart ezt sem értette. Aztán a találkozó a város egy külső pontján, Lien, az utazás az űrtámaszpontra, majd tovább...
Érezte, ismét fékeznek. A fékezőrakéták lángjait ezúttal nem látta; itt a kamerák nem mutatták a hajó előtti / teret. A Hold háromszáznyolcvanezer kilométerre van a Földtől, ennek a távolságnak a megtételéhez nem volt szükség több időre. Manapság nagyon sebesek már az űrhajók.
Ismét dokkolás, zsilipek. Lient ezúttal senki sem várta; ezen Bart kissé csodálkozott, csődöt mondott volna a remek szervezés? De úgy látszott, ezen Lien nem lepődött meg, különben is azonnal kiderült, hogy küldetése véget ért. Mert a zsilipnél egy másik férfi várakozott rájuk, Lien csak bólintott, és eltűnt.
Az újabb kísérő fiatalabb volt Bartnál, ettől a doktor aztremélte, kihúzhat belőle néhány alapvető információt. Igyekezett vidáman rámosolyogni:
  – Bart Dorg vagyok. Itt maradunk a Holdon, vagy tovább visznek?
  – Üdvözlöm, Dorg úr – a fiatalember európai arcán nem volt vidámság, de látszott a tekintetén, hogy még nem sokat töprengett életében. Sűrű barna hajába túrt –a mozdulat kamaszos volt – és csak annyit szólt: – Lomello a nevem, doktor. Azzal bíztak meg, hogy önt a céljához vezessem.
  – No végre, célba érek – örült Bart. Mire ismét szólt volna, Lomello rettentően sietni kezdett. Bartnak igencsak igyekeznie kellett, hogy tartsa vele a lépést. “Harminchárom éves vagyok, hát csak nem fog itthagyni ez a... ez a Lomello?" Nem tudta, kicsoda és mivel foglalko-

zik kísérője, vezetője", de már sejtette, aligha lesz alkalma  megkérdeznie. Ez is éppen olyan szófukarnak látszott, mint az a Lien Volt. Mi történhetett?  Tomassi még mindig a képernyőt nézte – pedig az már üresen foszforeszkált. Az imént még ott volt a felesége. arca. A földi lakás háttere előtt az a húsz éve jól ismert test, a fej, a szemek, a mosoly. Mosoly...? Ez most nem volt igazi mosoly. Legfeljebb... Igen, legfeljebb gúnyos mosoly. Ha húsz év után közli a férjével egy asszony, hogy elválik, biztosan nem mosolyog. Főleg akkor, ha azért még érez valamit a férje iránt. Erika jó asszony volt, amíg az volt – Tomassi összeráncolt homlokkal fordult el a képernyőtől. Lehet, soha többé nem látja Erikát, hívni nem fogja és nincs értelme annak sem, hogy visszamenjen hozzá, könyörögjön... Minek is? Ami volt, elmúlt. Hogyan is mondta az imént...? “Az utóbbi években .   már alig láttuk egymást, és mit gondoltál, meddig lehet ezt bírni? Te hol a Merkúron, hol a Marson, hol a kisbolygókon vagy a Holdon jártál, előfordult, hogy fél évig sem láttalak... Ötszáz évvel ezelőtt ilyenek voltak a tengerészfeleségek, mint én. Láttam egy filmben..." Igen, Erika nem sokat tudott az életről, azt hitte, ez is egy film. Most majd újra kezdi, és alighanem van is valakije. Meg is mondta, nem túl burkoltan. “Nem leszek egyedül", így valahogy... Tomassi az ablakhoz ment, de csak vigasztalan tájat látott. Ezüstszürke holdfelszín, kráterek és fölötte a feketeség. A Kozmosz... A férfi sóhajtott. Fél életét ott töltötte, és hogy mi vonzotta oda, azt sohasem fogják megértem az olyanok, mint Erika. Nekik az űr csak a mínusz kétszázhetven fokos veszélyt, az embertelenséget jelenti. Pedig az az igazi hazánk, gondolta gyorsan Tomassi, és elfordult az ablaktól is. Mit tegyen? Nem mehet el innen, ez teljesen biztos már. Pont benne vannak egy nagyon fontos akcióban, ezt az eseményt nem lehet elhalasztani, egyáltalán semmit sem lehet tenni ellene, itt a dolgok irányítják az embereket, azok határozzák meg cselekvési lehetőségeiket, mozgási határaikat is. No meg olykor vadidegenek, akiket ő sem látott soha, és nem is a főnökei. Valahol messze valakik tesznek valamit, ettől minden megváltozik itt is, mert meg kell változnia... Erika pár szava nem változtathat mindezen, neki most is itt kell maradnia. A válásokat manapság nagyon ügyesen, gyorsan intézik, elég, ha a távollévő fél meghatalmaz egy jogvédőt, de ha ebben nem bízik, videotelefonon keresztül is beleszólhat a tárgyalásba, tulajdonképpen jelen lehet. Tomassi dühösen legyintett: ő ugyan nem fog beleszólni, menjen csak minden a maga útján, erőszakkal úgysem tarthatja meg Erikát, és különben is... “Mi sohasem értettük meg egymást", mondta az asszony az előbb. Sohasem? Tomassi még emlékezett a nászútjukra, az Amazonas őserdeiben lapuló kis bungalóra, milyen jó ötlet volt,– hogy ott béreljenek helyet néhány hétre, fogott akkor két hatalmas halat igazi régimódi evezős csónakból, és Erika is eljött vele, hatalmas párafelhők lebegtek a dzsungel fölött; a szelíd majmok lejöttek a fákról, a kezükből fogadták el a banánt... Milyen szép volt akkor Erika mosolya. No igen, húsz évvel fiatalabb volt. “Meg én is", tette hozzá keserűen, ha ő most ötvenkettő, márpedig annyi, akkor Erika most negyvennégy, sőt, a jövő hónapban lesz negyvenöt, ez manapság nem kor, persze,1 hogy talált magának valakit. Hiszen nem csúnya, kívánatos még mindig. Meddig lesz az?     – tolakodott bele a gunyoros mondat, de volt annyira becsületes, hogy elfojtotta ezt, kiűzte agyából, gyorsan más foglalatosság után nézett, ne is kelljen ezen töprengenie. Tudta, persze, nem menekülhet, este, lefekvés után, elalvás előtt kínozni fogják ismét Erika szavai.
Szerencsére megszólalt a fali hangszóró:
  – Tomassi?
  – Itt vagyok – állt közelebb az egyik mikrofonhoz, és keze már a szenzort érintette.
  – Két jelentés érkezett – mondta a jól ismert hang. –Az M-12–es kikötött a négy utassal. Hármat máris elvittek az objektumba.

  – Csak hármat? –Tomassi veszélyt érzett. És. nem tévedett.                                                        
  – A negyediket... nos, őt már nem volt értelme odavinni.
  – Szóval meghalt.
  – Igen. Húsz perccel a dokkolás előtt. Az M–12–esen nem volt orvos, csak egy medicinrobot, no és hiányoztak az egyéb feltételek is.
  – Értem. Mi a másik hír?
  – Az utolsó szakember, akinek fedőneve a mi programunkban “Bio–2–es", most érkezik a metróállomásra. Fogadása a te feladatod.
  – Tudom, máris megyek.
Csönd lett, búcsúszó nékül váltak el egymástól. Ma már nem először. És még hányszor lesz így? – gondolta Tomassi, nehéz napok következnek, ki tudja, meddig fognak tartani? “Amíg férjük a célt", mondta tegnap a főnök. Tegnap este, amikor az utolsó közös egyeztetést tartották. A főnök ismét lelkűkre kötötte a legteljesebb titoktartást. “Bárhol, bármikor kihallgathatnak, megleshetnek bennünket", mondta, és akkor mindnyájukat megütötték ezek a régimódi szavak. No igen, a főnök gyakran használ ilyeneket, ez az egyik szenvedélye. A másik az, hogy számára nincs magánélet, és azt várja el a beosztottjaitól, hogy azoknak se legyen. “Hát az enyém egyelőre megszűnt létezni", gondolta Tomassi, Erika arca nem jelent meg képzeletében, ennyire már fegyelmezte magát. Eközben egy mozgójárdán suhant. Üres folyosó, pár üres terem kétoldalt, most szinte senki sincs itt. És ez nem véletlen. A Hold alatti metróhálózat hat várost és nyolc, kisebb, más jellegű állomást köt össze. Ez utóbbiakat úgy építették, hogy nagyon egyszerűen kikapcsolhatok legyenek a forgalomból, ha úgy hozza a szükség; egyszerűen végállomások, amiket lezárnak, így a szerelvények a mágneses alagútban egy állomással előbb fejezik be futásukat és onnan fordulnak vissza. No persze, ez a szerelvény, amelynek érkezését most jelzik a fali fények, átjött ezen a blokádon, ennek át, kellett jönnie. Aminthogy az elmúlt huszonnégy órában több kis vonat is átjött két-két utassal mindössze. Tomassi egy tükörfal előtt suhant el; a mozgójárda lassított. Látta magát a tükörben, önkéntelenül megigazította a haját, túl hosszúra nőtt gyakran eltakarta a fülét is, ez a mai fiatalok divatja, de nem az ilyen ötvenkét éves, felelős beosztású embereké... A főnök ugyan még soha nem tette szóvá, de ő már nemegyszer magán érezte neheztelő tekintetét. Ha vége ennek az akciónak, beül egy nyírórobot “kezei" alá. De nem most. Most fontosabb dolga van. A talaj alá mélyített és a külvilágtól hermetikusan elzárt teremben éppen akkor ért a mágneses alagút nyílása elé, amikor befutott a krémszínű szerelvény. Határozatlanul pillantott jobbra–balra, nem tudta, melyik vagonban vannak az utasok. “Fölöslegesen küldtek egy egész szerelvényt", füstölgött magában, “ezek ott a metrónál már rég elfelejtették, hogy takarékoskodni kell az energiával?"
Aztán kinyíltak az ajtók, és majdnem vele szemben kilépett Lomello. A fiú könnyedén biccentett neki, ő nem is nézett beosztottjára, tekintete azonnal a másik utasra tapadt. Ismerte már az arcát háromdimenziós fényképről, könnyen azonosította hát, mosolyogni próbált, a kezét nyújtotta:
  – Üdvözlöm,. Bart. Tomassi a nevem, engem bíztak meg azzal, hogy önt bevezessem a dolgokba.
  – Üdvözlöm – Bart láthatóan megkönnyebbült. – No végre, valaki elmondja, miről van szó? Már azt hittem, így fognak égitestről égitestre szállítani és valahol a Tejút szélén végre közli valaki, hogy tévedés volt az egész, összetévesztettek valakivel, mehetek haza... mindössze pár évet raboltak el az életemből...
  – Szó sincs további útról, sem évekről – Tomassi is mosolyogni próbált, de ez most több okból sem sikerült

neki, hát komolyan folytatta. – Akik önt idehozták, úgy vélik, szükségünk lesz a szakértelmére.
  – Mint orvosbiológusra? – kérdezte Bart. Közben nem álltak meg, Tomassi gyors léptekkel ment mellette. Lo–mello valahol eltűnt. Bartnak még ezer kérdése lett volna, de Tomassi megelőzte:
  – Egyelőre jöjjön utánam, és ne kérdezzen sokat. Nem vagyok szakmabeli, az Objektumnak én... hogy is mondjam csak... másféle beosztottja vagyok.
  – Objektumot mondott?
  – Igen, mi így nevezzük.
Az a folyosó nem is volt olyan hosszú. Lefelé lejtett, sűrűsödtek a mennyezeti fények, már fehérek voltak a falak; Bart jól ismert illatot érzett; kórház és laboratórium vegyszerei, fertőtlenítőszerek kevert szaga csapott az orrába. De még nem érezte magát otthonosan. Hisz nem tudta, milyen intézménybe hozták, és kik azok, akik valamilyen feladattal akarják megbízni? A férfi felnyögött.
Tudatában hol egymást kergették a rémisztő képek, hol meg fájdalmas üresség tátongott. Aztán – nem tudta, mennyi idő telt el a kétféle jelenség között – ismét régi eseményeket élt át, újakat álmodott meg. Majd megint a semmi. Ami majdnem olyan volt, mint a világűr. Hatalmas és szinte semmi emlék, semmi támpont benne.
Nyögött, beszélt is, vagy azt hitte, beszél. De állapotában nem állt be változás, pedig nagyon vágyott erre. Hiszen szenvedett. A fájdalom átjárta testét, agyát, elöntött mindent, érdekes módon – és azt, hogy ez különös, még most, ebben az állapotban is érzékelte az agya –mintha zenét hallott volna. Nem is jó szó, hogy hallotta – ő maga lett a zene. Egész teste egyszerre volt hangszer és felfogóberendezés, a hullámok átjárták minden sejtjét, benne haltak el, a szöveteiben, az agya közben néha szinte maga hozta őket életre. Zongorán játszott valaki vagy valami, a húrok sokáig rezegtek benne minden leütés után, ő is húr volt. Aztán fehér lett a fájdalom, és elárasztotta a tudatot is, a természet gondoskodott egy küszöbről, amelyen túl, már az idegrendszer sem bírja a megterhelést, hát kikapcsol.
Kétségbeesve bukkant fel ismét a tudatfelszínre, pillanatok avagy órák múltak el, és nem tudta, mi történik a külső világban, abban, amely a testét körülveszi. Néha – nagyon rövid pillanatokra – mégis kapcsolat támadt a két világ között, kívülről beszivárgott egy-egy hang vagy zaj. Néha nem is tudta megkülönböztetni őket. Valaki beszélt, sőt, többen is beszéltek, de nem értette a szavakat, csak annyit sejtett, emberek mondanak valamit, valakiknek. Csak nem neki...? Az a lehetőség, hogy esetleg feléje irányulnak az információk, fel sem merült benne, annyira kívül–felül állónak érezte magát, bármi megtörténhet most,  úgysem tehet ellene semmit. Akarata pislákolt, alig-alig létezett. De létezett.
  – Megismertetem a munkatársaival – mondta Tomassi. Egy liftben álltak, amely lefelé indult. Bart nem is figyelt most a férfira, szeme a kijelzőre tapadt – nem, itt valami nincs rendjén! Amit ő egy metróállomásnak hitt, az persze nem az. Nos, ez előfordulhat még. D a férfi – hogy is hívják, Tomassi? – az mondta, “Objektum". Miféle objektum? Valaha régen így hívták a katonai építményeket, támaszpontokat. De amióta a Földön és a földiek lakta övezetekben felszámolták a hadsereget, és katonák nem voltak többé, a szót is csak a csillagászok és kozmikus építészek használták, persze egészen más jelentéssel... No és most ez a lift? Lefelé megy, és hány szint lehet itt? Már a hatodik, hetedik, nyolcadik... a kilencediket mutatja a kijelző, és még mindig nem állt meg! Kik építettek ilyen mély “objektumot" a Holdon, mikor és mi okból?   
Már nyitotta volna a száját, hogy rákérdezzen, de Tomassi megelőzte:.   – A legalsó szinten, a tizenkettediken szállunk ki. Mint

talán már észrevette, – mesterséges gravitáció van az egész Objektumban, vagyis a földihez nagyon hasonló a tömegvonzás. Erre... hm... bizonyos okokból szükség lehet.
  – Élettanilag okvetlenül. Minden kísérletnél, amelyben földi eredetű élőlények a kutatás tárgyai – vágta ő rá. Ha arra számított, hogy Tomassi elárulja magát, tévedett. A férfi szótlanul lódult a nyíló ajtóhoz. Követte hát.
Annak persze nem volt jele, hogy milyen mélyen vannak a Hold felszíne alatt. A falakon sima műanyag borítás, mint már szinte mindenhol. A padló csúszásmentes, és mindennek szemet gyönyörködtető pasztellszínei vannak, az ajtók közeledésre nyílnak, a világítást a falakba és a mennyezetbe építették. Ilyen “objektum" bárhol lehet – a Földön, a Marson, a Merkúron is talán. De most itt vannak a Holdon, erről maga győződött meg a leszállásnál. Jól látta a semmivel össze nem téveszthető szürke krátereket, a Nap éles fényét. Az árnyékokat a kráterek mellett. Igen, ez a Hold. Tomassi nem vezette messzire. Egy kis szobába mentek, ahol hirtelen – akárha a műanyag burkolatból lépett volna ki – egy öreg férfi került eléjük.
  – Bemutatom Bart Dorg doktort – mondta Tomassi.  Ő az idegent figyelte. Nagyon idős lehetett, bőre ráncos volt, két fekete szeme mélyen ült üregében. Ősz volt, ami ritkaság már, különféle szerekkel érik el, hogy az őszülő haj ismét visszanyerje természetes színét. No és a legtöbben persze azt sem hagyják, hogy bőrük ráncosodjon, erre is kitaláltak már sok mindent... Ez az ember viszont a jelek szerint ezzel nem törődött. Alacsony volt, vékony, madárcsontú, törékeny. Csak a tekintete átható, különleges erőről tanúskodott. Kissé meglepődött, amikor e szemekbe nézhetett. Mert nem volt ez olyan egyszerű. Az idegen arcából szinte sütött az akaraterő, majd' mindenkit arra késztetett, hogy elkapja arcáról a tekintetét. Ő is így járt először. Tomassi halkan folytatta:
  – Doktor Adamson.
Eqínyi elég volt. Felkapta a fejét:
  – Adamson...? Csak nem az, aki legutóbb a biokap-csolatokról írta azt a cikket...? – nem kellett pontosan meghatároznia sem a címet, sem azt az elektronikus szakfolyóiratot, ahol a cikket olvashatták az érdeklődők. Hiszen ha ez  az  Adamson, tudja, miről van szó.
  – Én írtam. – Az öreg arcán az elégedettség csak egyetlen pillanatig látszott, aztán el is tűnt, nyomtalanul. Két kéz találkozott, de ez is rövid ideig tartott. Mintha Adamson menekülne a személyes, emberi kapcsolatok minden fajtájától? Magába forduló tudóstípus lenne?
Nem volt idő ezen töprengeni, Tomassi valami olyasmit mondott közben, hogy majd Adamson doktor beavatja őt a dolgába, és eltűnt. Neki nem is hiányzott a férfi – akiről azt sem tudta, kicsoda valójában és milyen szerepet játszik ebben a különös intézményben.
Adamson tétova mozdulatot tett, ami talán azt jelentette: hát akkor jöjjön, Dorg doktor. És ő ment, közben a gondolatai egymást kergették. Adamson a szakma egyik tekintélye, bár sohasem szerepel a tévében, még a regionális adásokban sem, nemhogy a globális műsorokban. Valahogy mindig másképpen képzelte el. Talán úgy, hogy nagytermetű, egészségtől duzzadó, delikvens tudóstípus, amelyből egyre több van az utóbbi századokban, ők “el is tudják adni azt, ami a fejükben van", mint régen egy másik műsorban hallotta. De Adamson ezek szerint nem ilyen. Csöndes kis öregember...? A fejében viszont rengeteg lehet, erre következtetett a cikkeiből. Szinte, mindent olvasott, amit Adamson írt. Most, visszaemlékezve jutott eszébe: a cikkek végén sohasem tüntették fel, melyik intézményben dolgozik Adamson. Véletlen lenne, vagy valami nagy szerénység miatt...? Esetleg... más okból? Újra körülnézett. “Objektum..."  

  – Jöjjön, doktori Ön, ugye, eddig az élő szervezetek általános sokkhatásaival is foglalkozott?
  – Régebben azzal is – felelte Bart. – De annak idején, orvosbiológusként néhány más, téma is érdekelt, ezek közül van, amellyel ma is foglalkozom. Nem tudta, részletezze-e a dolgot, vagy Adamson már tájékozódott, mielőtt őt idehozták? Egy másik folyosón mentek most. Itt a fények mintha intenzívebbek lettek volna. Adamson megtorpant egy ajtó előtt:
  – Átmegyünk egy fertőtlenítőn, de ez valójában csak formaság. Ahol az ön munkahelyét kijelölték, nincs szükség igazi fertőtlenítésre. A betegekkel csak elektronikus kapcsolatban fog állni.
  – Betegekkel?
Adamson nem válaszolt. Nyíltak az ajtók. Bementek a kis, rosszul megvilágított kamrába. Levetkőztek, ruháikat elnyelte egy szennyesruhanyílás. Nem érzett semmit, de tudta, a felvillanó vörös lámpa a csírátlanítás műveletét jelzi. Adamson a következő helyiségben papírruhákat talált egy padra kikészítve, szótlanul mutatta néki. Felöltöztek. A következő ajtó már nyílott is. Egy jókora szobában találta magát. A falakon nagy képernyők, és körös-körül rengeteg műszer. Kijelzők. És hangok. Két vagy három hangszóróból monoton, halk dörrenések. Csak valamivel később értette meg: szívveréseket hall. Mielőtt Adamson megszólalt volna, ő már három ilyen hangot különböztetett meg. Az egyik műszer képernyőjén oszcillált néhány vonal, még nem tudta, mit jelentenek, ezt nem ismerte.
Az egyik széken egy fiatal, szőke férfi ült, nem sokkal lehetett fiatalabb nála. Nyílt tekintetű, európai arc, szemében ugyan nincs vidámság, de azért látni az apró ráncokból, hogy nem veti meg a humort. A fiatalember jöttükre felállt, látszott, Adamsont már ismeri, de reá határozatlanul pillantott.
  – Longis lesz az asszisztense.

Kezet fogtak. A – fiatalember keze meleg volt. Kérdőn nézett körül:
  – Ez lesz a... munkahelyem?
  – Igen. Röviden ismertetem önnel, miért hozták ide. 
  – Kíváncsi vagyok – mondta, és leült. Adamson is helyet foglalt. Longis visszaült székébe, a képernyőket figyelte. Neki úgy rémlett, a falak mögül gépzajt hall – de ez biztosan csak felizgatott képzeletében született. A mínusz tizenkettedik szinten, a Hold felszíne alatt oly mélyen most majdnem tökéletes csend volt. Csak az a három szívverés a megafonokból... Életritmust vert. Bart mégis veszélyt érzett.
  – Nem tartom fontosnak most közölni önnel, miféle építmény ez az “Objektum", és milyen célt szolgált eddig. Jelen pillanatban, az egész intézmény egyetlen ügynek van alárendelve – Adamson a képernyőkre pillantott. Ő megértette:
  – Három beteg van itt... valahol?
Adamson fáradt tekintetében elismerés ült, bár erről nem. beszélt, halkan folytatta:
  – Jól látja a dolgot, doktor. Három... nagyon különleges sérültet hoztak ide az utóbbi órában, állapotuk meglehetősen... nos, mondjuk ki nyíltan: reménytelennek tűnik.
  – Honnan hozták őket?
Adamson valahová, meghatározhatatlan irányba intett:
  – Az űrből.
  – Bár mostanában ilyen jellegű kutatásokkal is foglalkozom, azért valójában én nem vagyok kozmomedikus
– rázta meg a fejét. Adamson vállat vont:
– Én sem, mint tudja. Ám itt, ismétlem, különleges esetekkel állunk szemben. A betegek – nevezzük őket egyszerűen űrhajósoknak, bár nem egészen azok voltak
  – egyszerre szenvedtek testi és lelki sérüléseket. A mi feladatunk, hogy mindkét balesetet figyelembe véve igyekezzünk rajtuk segíteni.
  – Végül is, mi történt velük? – szakította félbe. A dolog kezdte érdekelni, de szeretett volna tisztábban látni. Adamson arca megint olyan volt akár egy múmiáé:
  – Nem tudjuk. Baleset... Igen, maradjunk ennél a szónál.
  – Sokféle baleset történhet az űrben – mondta ő. Pontosítást kívánt, de ez nem adatott meg neki. Adamson vállat vont, Longis pedig látszólag nem is figyelt a párbeszédre. Adamson folytatta:
  – A műszerekről leolvashatja a páciensek állapotát. – Nem vitás, hogy ez az állapot nagyon rossz... A mi feladatunk az, hogy próbáljuk megmenteni őket. Ezenkívül... Nos, ezt is tudnia kell, doktor. Létfontosságú, hogy megtudjuk tőlük, valójában mi történt velük. Tehát nemcsak életben kell őket tartanunk a következő napokban,  de valamilyen módon információkat kell tőlük szereznünk.
  – Ez a mód, természetesen, nem mehet az életmentés rovására – mondta gyorsan. Adamson mintha apró késéssel válaszolta volna:
  – Igen, persze... Jól látja a dolgokat, doktor.
  – Miért nem lehet közvetlenül hozzáférni a betegekhez?
  – Természetesen lehet, de ez nem az ön feladata lessz a pácienseket elektronikus medicinrobotok legutolsó sorozata, tehát igen modern és szinte mindentudó gépek figyelik. Azonkívül a közelükben van szakszemélyzet is, amely a beavatkozásokat elvégzi, ha... ha ön úgy látja jónak.
  – Én?
  – Igen, doktor. Mostantól fogva ön veszi át az ügyeletet. Én már... égy ideje szolgálatban vagyok, hogy úgy mondjam. Ezeket az embereket nagyon messziről hozták ide, és én harminc óráig ültem a rádió mellett, vettem a medicinrobotok jelentéseit, és próbáltam már a távolból is segíteni. Mint látja, nem sok eredménnyel... Most pihennem kell. Longis majd elmond mindent, ami szük-

séges – Adamson hirtelen felállt. Bart közelről látta az arcát. Végtelen fáradtság, de bizakodás is volt azon az arcon. – Igyekezzen, Bart – mondta még az öreg profesz–szor elmenőben. Bart és Longis egyedül maradtak. Mielőtt Bart a műszerekre nézett volna, Longis azt mondta:
  – Nem is látszik rajta a kora, igaz?                       
  – Adamsonról beszél...? Miért; hány éves?
  – Százhúsz múlott. De hogy hány évvel ezelőtt, nem szokta elárulni.
  – Sok – bólintott Bart. Százhúsz év...? No igen, akkor már érti ezt a fáradtságot. De most nem erre koncentrált. Longisra nézett: – Ismertesse velem, melyik műszer mire való. Longis azonnal engedelmeskedett. Bart egyre otthonosabban érezte magát. Végtére is, ilyen gépek, vagy hasonlók között dolgozott tíz évvel ezelőtt, amikor orvostanhallgató volt Kairóban. Igaz, az akkori műszerek kissé különböztek a maiaktól, de az elvek nem változtak, nem változhattak. Az egyik figyeli a beteg keringését, állandóan pontos adatokat szolgáltatva annak minden jellemzőjéről. Szívműködés, pulzus, vérnyomás. Légzési adatok, még a belélegzett levegő mennyisége is megjelenik az elektronikus skálán. Gombnyomásra megtudható, hogy az utóbbi húsz percben hogyan alakult a lélegzetvételek száma, a belélegzett levegő mennyisége perces átlagbontásban. Egy képernyőn egész táblázat – az összes eddig alkalmazott gyógyszer és beadott mennyisége, a beadás időpontja és módja, sőt eddig észlelt hatása, vagy annak hiánya. Ha olyan gyógyszert rendelne most az orvos,   amelyik hatásmechanizmusában ütközik valamelyik már beadott gyógyszerrel, az egész folyamatra felügyelő gépagy ezt is kijelzi, sőt, megakadályozza a szer bevitelét a szervezetbe. Ezenkívül minden beteg agyműködését is ellenőrizte egy elektródás rendszer, valamint a testnedvek kiválasztása sem kerülte el figyelmüket. Ha Bart – Longis útmutatása nyomán        – megnyomott egy gombot,
a nagyobb képernyőn fekete alapon fehéres-sárgán megjelent a beteg testének körvonala. így láthatta, mozog-e az illető? Az arcok viszont egyetlen képernyőn sem jelentek meg. Külön gépeken át jöttek be a medicinrobotok jelentései, és ugyanazon az úton mentek ki nekik a parancsok. Az egész rendszer logikus, áttekinthető volt; egy olyan embernek, mint Bart, aki valaha már foglalkozott ilyesmivel, a használata nem jelentett gondot. Kairó mellett annak idején járványügyi oktatásban részesült, az orvosok ott voltak így elszigetelve pácienseiktől. A modern technika szerencsére itt is segített. Hallomásból tudta: az űrorvostan esetei között is előfordul, hogy valami okból a betegeket kénytelenek elszigetelni még a gyógyító személyzettől is. Lehet, hogy itt is erről van szó?
  – Hárman vannak – mondta Longis. – Állítólag négyen jártak szerencsétlenül, de a negyedik meghalt, mielőtt ideértek... A nevüket nem közölték velünk, de ennek nincs is jelentősége. Beszámoztam őket, saját használatra. Ott balra az első az l-es, a középső a 2-es és itt ez a 3-as – Longis a képernyőkre mutatott. A három rendszer jól elkülönült egymástól.
  – Jelenleg a 2–es állapota a legrosszabb – mondta még Longis.
Bart a készülék elé ült. Figyelmesen vetette össze az adatokat, közben mintegy mellékesen kérdezte:
  – Ön mióta van szolgálatban?
  – Nemrégen kezdtem. Amikor meghozták őket – Longis a gépek felé intett, és halványán elmosolyodott: – Ha arra céloz, bírom–e még... Tíz–egynéhány órán át biztosan.
  – Rendben van. Először beállítjuk a riadóértékeket – Bart kivárt, vajon Longis rákérdez–e a dologra? Ha igen, azt jelenti, nem túlságosan erős a témában, vigyáznia kell vele. De Longis lelkesen bólogatott:
  – Értem. A riadóskála igen széles ezeken a készülékeken. Mondja, doktor, és máris állítom.
Bart megkönnyebbült. Longis tehát használható segít-

ségnek ígérkezik. Folyamatosan mondta az értékeket. Hol legyen az a határ, amely alatt a gép riadóztatja őket, ha valamelyik páciens keringésében, sőt agyműködésében negatív változás áll be? Eközben félszemmel látta, hogy az egyik képernyő alatt kis megafon van.
  – Akusztikus kapcsolatban is állunk a betegekkel?
  – Igen, de egyelőre ez nem jelent semmit – felelte Longis.                – Én ugyan bekapcsoltam az onnan-ide irányú kapcsolatot, hátha mondanak valamit. Adamson doktor beszélt valamiféle információszerzésről, hát reméltem, hogy... De nem, ezek most nem tudnak beszélni.
  – Azért csak hagyjuk nyitva azt a csatornát... Az arcukat nem láthatjuk tehát – nem gondolkozott a tilalom értelmén, tulajdonképpen teljesen mindegy volt neki, hogy néznek ki a páciensek, hiszen idegenek voltak. De
  – azért egyéb adatokra szüksége volt. Keze máris a központi számítógép klaviatúrája fölé lendült, villámgyorsan érintgette a szenzorokat. A zöldes betűk hamar felbukkantak az ernyőn:
1–ES BETEG: 42 ÉVES FÉRFI EÜ. FOKOZAT ŰR–H–01–ES
2–ES BETEG: 34 ÉVES NŐ EÜ. FOKOZAT ŰRH–01–ES
3–AS BETEG: 33 ÉVES FÉRFI EÜ. FOKOZAT ÜRH–01–ES
  – Vagyis mindhárman űrhajósok, sőt azok között is a legelső csoportba tartoznak. Ez azt jelenti, a legegészségesebb emberek, akik csak léteznek a Földön – mormolta maga elé. Nem vette észre, milyen furcsán hangzik mindez, hiszen ezek a “nagyon egészséges emberek" most igen rossz állapotban feküdtek odaát. “Odaát?" Jószerével azt sem tudta, hói, melyik szinten, milyen emeleten vannak. De ennek nem volt jelentősége. Nem ennek volt jelentősége, hanem az állapotuknak. A 2-es        –  a nő – eszméletlen volt, és minden jel szerint a férfiak is az eszmélet határán mozoghattak.
  – Tomassi?
  – Én vagyok, uram.
  – Jelentést kérek.
  – Nincs mit jelentenem, uram. “Bio–2–es" elfoglalta a helyét, és már átvette az ügyeletet “Bio–l–es"–től.
  – Mi van “Bio–3–as"–sal?
  – Pihen.
  – Jól van, Tomassi. A fiatal doktor nem kérdezősködött túl sokat?
  – Eddig még nem. De azt hiszem, erre számíthatunk.
  – Ne mutatkozzon előtte fölöslegesen. Hagyja még nála a számot, ahol felhívhatja önt, de személyesen lehetőleg keveset érintkezzenek.
  – így fogok tenni, uram.
  – Mondja, Tomassi... nem volt olyan benyomása, hogy... sejtenek valamit?
  – A fiatal orvos biztosan nem. Az idősebbik... hát, vele aztán sohasem tudhatja az ember, hányadán áll.
  – Igen, Adamson nem mai gyerek, kétségtelenül már sokat tapasztalt. De éppen ezért ajánlották nekünk őt, és nem mást.
  – Remélem, nem lesz velük baj.
  – Én is, Tomassi. Ha mégis... szóval ha bármit is észrevesz, a legkisebb jelét is a fölösleges érdeklődésnek, a veszélyes kíváncsiskodásnak, azonnal értesítsen.
  – Értesíteni fogom, uram.
A férfi álomszerű állapotban utazott. Nem tudta, milyen közegben halad – hol víznek látszott, hol levegőnek, hol meg valamilyen nyúlós folyadéknak. Aztán kristályszerkezetté vált hirtelen, teste elakadt a rácsok között, fénylő gömbök – fématomok? – állták útját, kétségbeesetten kereste a kiutat, az akarat felgyülemlett benne,  menekülni és győzni akart. De erről még szó sem lehetett, és olykor ezt maga is sejtette, nagyon halványan. Hajtotta volna magát előre, de néha inkább úgy érezte, hátrafelé halad. Egyensúlyát rég elvesztette, de furcsamód ez

nem akadályozta, nem is tudta, fejjel lefelé megy–e vagy sem, minden olyan volt, mint az űrben. Ott sincs “fent" és “lent", sem “oldalt", és mivel azt már oly sokszor átélte, hát most ez is nagyon természetesnek tetszett számára. Hirtelen zöld lett a világ, eltűntek a kristályszerkezet rácsai, levegő vette körül, forró, egyre forróbb levegő, ebből már szabadulni lett volna jó, de tagjait gúzsba kötötte egy ismeretlen erő. Kiáltott – és ugyanakkor tudata kissé értelmes mélyén érezte, a kiáltás nem szállt el, nem is jött ki testéből, valójában hát csak azt hitte, hogy kiáltott –, fájdalmasan benne maradt a segítségkérés, fuldoklóit szinte, de nem tudta magából kiadni. Most meg zuhant, háttal előre-lefelé, nem láthatta, merre esik, nagy erőfeszítéssel próbált megfordulni, de akkor valami megérintette kívülről – annyira idegen volt az érintés, hogy még ebben az állapotban is tudta: ez nem tartozik a kábulathoz, nem része az álomnak, nem része a kétségbeesett menekülés – haladásnak sem –, mondott volna valamit, talán szólt is, de kintről nem érkezett válasz, akárha emberek helyett lélektelen, csupa utasításokat teljesítő gépek vették volna körül. Aztán dobogást hallott, olykor galoppozó ritmusú, majd ismét lelassuló vágtát, nem tudta mire vélni a dolgot, próbálta hallgatni  elmerülten, de akkor zuhanása abbamaradt. Jótékony kábulat vett fajta erőt, és egész tudata édes semmibe merült...
  – Az. L-es megint elvesztette az eszméletét – mondta Longis.
  – Félórán belül másodszor – bólintott rá Bart. – De tulajdonképpen mindnyájan folyton kábult állapotban vannak. Csinálunk néhány elemzést, először a vérből –utasította a gépet, vegyen le egy millilitert mindhárom pácienstől, majd négyféle vizsgálatot rendelt el. A gép képernyőjén felcsillant a kérdés: “Határidő?" “Azonnal", válaszolta az orvos, és Adamson jutott eszébe. Milyen különösek is a sors útjai. Bart sohasem találkozott a híres biológussal, s bár csodálta messziről, nem hitte, valaha is szemtől szembe állhat vele. Hisz hallotta kollégáitól: Adamson nem járt el még a kontinentális, nemhogy a globális vagy interplanetáris konferenciákra sem. Úgy vélte    – mondták, akik közelebbről ismerték –, a tudósnak nem a szószéken, hanem a laboratóriumában kell megmutatnia mit tud, és csak az számít, amit ott produkál. Bizonyos pillanataiban ezzel Bart is nagyon egyetértett... Ezt az embert vajon mivel vették rá az “Objektum" vezetői, hogy eljöjjön a Holdra?
  – Itt vannak az eredmények – mondta Longis, és elnyomott egy ásítást. Bart szeme sarkából látta a dolgot, persze nem tette szóvá, a fiatalember mégis fáradtabb, mint amilyennek kezdetben mutatta magát. Úgy látszik, az itteni klimatizált levegő és kellemes hőmérséklet ellenére sem ideálisak a munkafeltételek? Pedig ha más nem – hát a feszültség kellene, hogy élénkítse őket. Hiszen valahol a falak mögött három ember szenved. És ha nem szépítjük a dolgot, azt is mondhatjuk, közel járnak a haldokláshoz. Talán csak a 3–as számú, a legfiatalabb férfibeteg kivételével.
Szenvednek, az biztos. Most az elemzések eredményei is megerősítették ezt a vélekedést. Az analizátorok remekül dolgoztak, és főleg sebesen; Bart szerette, ha gyorsan kapja az eredményeket. Most nézte a képernyőt, elborult a tekintete. Longis a fogát szívta:
  – Á 2–es nem jól van. Mégis gyengébbek lennének a nők?
  – Olyan a vérkép egy része, mintha sugárterhelést kapott volna. De csak ő, a férfiak nem. Legalábbis azoknál jóval kevesebb ez a terhelés, alig kimutatható.
Megszólalt a telefon. Bart tétován körülnézett, csak akkor vette észre az áramvonalas kis készüléket a keze ügyében. Lenyomta a gombot:   
  – Tessék.
  – Tomassi. Van valami újság?
“Úgy érdeklődik, akár egy intergalaktikus rakétaver-

seny részeredményei felől", gondolta az orvos bosszúsan. Mélyet lélegzett:
  – Éppen jókor hívott, Tomassi. Lenne egy kérdésem.
  – Halljuk – mondta Tomassi azonnal készségesen, de Bartnak mégis volt egy olyan érzése, nem örül a dolognak. Mondta hát gyorsan:
  – A 2–es páciens, vagyis a nő vére jelentékeny méretű sugárfertőzésre utal. Ilyesmi történt velük az űrben? És ha igen, miért nem fedezhető fel ugyanez legalább ugyanolyan mértékben a két férfi esetében is? Tomassi kis csönd után' szólt:
  – Ne higyje, doktor, hogy mi többet tudunk. Velünk is csak annyit közöltek, hogy űrbaleset történt, és sérülteket hoznak.
  – Aligha hihető, hogy egy ilyen “Objektum" vezetőit nem tájékoztatták volna részletesebben – mormolta Bart, nem is annyira Tomassinak, mint önmagának. Longis figyelmesen nézte az orvost, de hallgatott. Bart hiába várt folytatásra, hát egyszerűen letette a kagylót. Tekintete a sarokban álló készülékre tévedt. No, igen, ahogy mindenütt, hát itt is megtalálható az információs számítógép végkészüléke. Gyerünk csak...!
Átült a másik székre, néhány szenzort érintett csak, és a holdi információs központon keresztül máris bekapcsolódott a globális földi információs hálózatba. A képernyőn feltűnt az europoliszi komputer lexikális centruma. Itt percre készen megvannak az adatok, gyakorlatilag mindenről, ami világunkat jelenti. A legutóbbi huszonnégy óra űrbaleseteiről kért híreket. Megdöbbent, mert szinte azonnal kiíródott a válasz: ilyen baleset nem történt. Visszament negyvennyolc, majd hetvenkét órára – a betegek állapotából arra következtetett, hogy a baleset nem történhetett régebben –, ám a válasz akkor is ugyanolyan negatív volt. Értetlenül nézett fel. Akkor történt valami elgondolkoztató. A készülék képernyőjén hirtelen kialudtak a fények, eltűnt az írás. Ugyanakkor megszólalt a telefon.
  – Tomassi? – kérdezte, hisz jól sejtette, ismét az a férfi hívja.
  – Igen – felelte a férfi. – Arra kell kérnem, doktor, ne kísérletezzen külső információkéréssel.
  – Miért ne...? Netán ön kapcsoltatta ki a gépemet az információs vonalból?
  – Kénytelen voltam, én is utasításoknak engedelmeskedem.
  – Nem értem. Ha az “Objektumban" tartózkodom, nem kérhetek általános, mindenki számára elérhető információkat kintről?
– Önnek a betegek állapotára kell koncentrálnia minden erőfeszítését, Dorg doktor.
– Éppen a betegek miatt szerettem volna tudni, milyen balesetet szenvedtek.
  – Erről a külvilágban nem talál információt.
  – Vettem észre. Mit jelentsen mindez? Kik ezek az emberek, és mi történt velük? Hogyan lehetséges, hogy a földi központi információs szolgálat ennyi órával a baleset után sem tud az esetükről, a sorsukról?
  – Ezek az űrhajósok különleges, és ezért természetesen szigorúan titkos feladatot teljesítettek, doktor. Elég, ha ennyit tud. A külvilág mit sem tud az egészről, és lehet, soha nem is fog tudomást szerezni róla.
  – De hát... – még mindig nem akarta elhinni. – Hiszen vannak családtagjaik! Az a negyedik, aki meghalt, mielőtt ideértek velük... Ki értesíti a családját, a külvilágot?
  – Ez nem az ön gondja, uram. Az illetékesek majd mindent elintéznek. Ne felejtse el, doktor: azért hívtuk önt ide, hogy a három beteget próbálja megmenteni.
Bartnak lettek volna még érvei, de akkor Longis intett. A mozdulatban volt valami segélykérő, hát Bart befejezte a beszélgetést. Csak annyit hallott, Tomassi még mond valamit:
  – A 44–es számon keressen, doktor, ha mondanivalója vagy kérdése van.
Bart letette, és Longishoz ment. Most látta: a fiú a

legújabb szokás szerint hátul magasra borotváltatta a haját, bajsza már nem nőhetett ki, mert a hagymákat valószínűleg rövidhullámos módszerrel irtották ki. Kissé nagyra nőtt gyerekre emlékeztetett. Ő a maga részéről utálta az ilyen módozatokat, ma is a hagyományos borotválkozó szereket használta, a nyakát pedig nem borotváltatta. De hát, ez már egy másik nemzedék. Az lenne...? Hiszen Longis talán hat–hét évvel fiatalabb nála.
  – Mi baj?
  – Figyelje az l-es pszichojelzéseit. Valahol az öntudat és a kábulat határán járt, de azok az alfahullámok... És nézze, mit művelnek a tudatalatti villanásszeiű impulzusai is!
  – Ez baj? – kérdezte. – Az általános állapotukon aligha ronthat.
  – Nekem azt mondták, ha valamelyik közelebb kerül a tudatfelszínhez, riasszam a 45-ös számot – Longis már telefonált is. Bart összehúzott szemmel figyelte a képernyőket. Látta, hogy a két férfibeteg vére is kimutat nagyon halványan némi sugárfertőzést, de ez korántsem akkora mértékű, mint a nőnél. Megint kínozta a kérdés – mi történhetett? Longis csak pár szót szólt, befejezte a beszélgetést. Bart még gondolataiba merült, amikor a betegek hangszóróján át hirtelen hallott valamit. Valaki szólt az l-es pácienshez. Egy női hang.
A férfi üvöltött – volna, de torkán nem jött ki hang. Kusza szövevények táncoltak agyában, a neuronok áramlata meg–megszakadt, nem vitte célba az akaratot, a gondolat impulzusait. Hallóidegein keresztül viszont valami csak bejutott agyába, zavart keltve, rendszertelenül szétporladva. Tudatalattija értésére adta, hogy neki szól az üzenet, valamilyen erő próbál kívülről behatolni hozzá. Mégis tudatlan maradt, és ez fájt. Ehelyett egy kép ugrott eléje. Fekete űrben úszik egy csodálatos gömb. Sárgán ragyog, ő minden fények forrása, valóságos nap, de mégsem csillag. Nem is forog a tengelye körül pedig – érezte halványan – forognia kellene. Mozdulatlan, ám közeledik; lassan betölti egész látómezejét, akkor kezd tartani tőle, mennie-menekülnie kellene, mozdulnia is, de a gravitáció húzza a sárga gömbhöz, nemhogy nem menekülhet tőle, inkább arrafelé vonzza egy nagy erő. Vége...?
A kozmoszba száll kétségbeesett kiáltása. Ezért nem hallja, nem hallhatja senki.
  – Ugye, hallod a szavamat – mondta a nő. Hangja behízelgő volt és érzéki, mégis komoly. Egyetlen halvány árnyalattal sem éreztetett mást, mint segítő akaratát.
  – Hozzád beszélek, űrhajós – mondta megint. Kis szünet következett. Bart a megafonon át úgy hallotta, mintha az ismeretlen nő ott állt volna mellette.
“Ki lehet ez?" – töprengett. Az nem lepte meg, hogy a rejtélyes “Objektum" személyzetében nő is található; manapság az űrben is szolgálnak nők majdnem ugyanakkora számban, mint a férfiak. A tudományos kutatásban pedig már túl is szárnyalták a férfiakat, és olykor bizony nemcsak létszámukat, de eredményeiket tekintve is. Ami őt meglepte, az a nő hangjában rejlő belső erő volt. Érződött, hogy erős egyéniség lehet, aki, ha – mint most is – lágyan és kérve beszél, akkor is szinte parancsol.
  – Figyelj nagyon – mondta a nő. – A veszély elmúlott. Jó és biztonságos helyen vagy. Érted...? Adj egy apró jelet, hogy tudjam, érted a szavaimat. Ints csak a szempilláddal... Ints a szempilláddal!
Bart Longisra nézett. Tekintetében a kérdés: miért nem láthatjuk a beteg arcát? Ha az a valaki, aki most beszél hozzá, láthatja? Az asszisztens vállat vont. Közben a nő folytatta:
  – Erős vagy, űrhajós. Nagyon erős vagy. Feszítsd meg hát erődet, és győzd le a kábulatot. Tegyél meg mindent, hogy feljöhess a felszínre! Tegyél meg ezért mindent!

Apró kattanás után ugyanaz a nő egészen más hangon szólt:
  – Doktor, önnel szeretnék beszélni.
Nyilyán átkapcsolt egy másik vonalra. A hangszórókból most Bartnak szólt. A doktor látta a műszerfalba épített mikrofonokat, és tudta, nem kell közel hajolnia egyikhez sem, szuperérzékenyek.
  – Hallgatom.
  – Tudaterősítő gyógyszert kéne beadnia az l-es betegnek.
Most is majdnem olyan volt a hangja, mintha parancsolna. Ez ellenkezést ébresztett Bartban. Az l-es állapotát mutató “élő" táblázatot nézte; a képernyőn folyamatosan változtak a számértékek. A legutolsó gyógyszerek és beavatkozások óta eltelt percek száma, a hatásfokok.
  – Nem vagyok meggyőződve róla, hogy ebben a helyzetben ez jót tenne neki – felelte. – A falak mögött kis csend volt, aztán a nő hangja némi meglepődésre utalt:
  – Nincs erről meggyőződve?
  – Nem. A keringése az összeomlás határán van, az agyhullámok sem biztatóak. A tudaterősítés most felfordítaná azt a pillanatnyi, törékeny egyensúlyi helyzetet is, ami kialakult az utóbbi húsz percben.
  – Nézze a 2-est! – kiáltotta Longis. Lehet, szavát hallotta a nő is, mert elhallgatott. Bart a középső képernyő előtt termett. Ami azonnal szemébe ötlött: a medicinrobotok és megfigyelőműszerek együttes jelzései miatt most az ernyőn pirossal villogott egy figyelmeztető adat: a beteg láza elérte a 39 fokot. Ugyanakkor több más adat is rosszabbra változott.
   – Lázcsillapítás? – kérdezte Longis. Az egyik kezelőgépnek utasítást adott, de még nem indította el a folyamatot. Erre csak Bart adhatott utasítást. Az orvos villámgyorsan gondolkozott. Harminckilenc fok, az sok, nagyon sok, károsan befolyásolhatja a központi idegrendszert, zavarokat okozhat. Ugyanakkor teljesen nem is szabad azt elfednie, hisz a tünet értékes útmutatást is adhat. Hiszen ha legalább tudná, mi történt ezekkel az emberekkel...!
   – Csak kis mértékben – felelte Longisnak, nem is nézve az asszisztensre. – AMIDASO 22-est, négy egységet. Nem többet, érti?
  – Természetesen, doktor – felelte Longis kissé sértődötten. Hát persze, hogy érti, világéletében az orvosok parancsait teljesítette, soha nem ment a saját feje után. Néhány billentyű megérintésével kiadta az utasítást, és egy AMIDASO 22-es injekciót a gépek azonnal belövelltek az űrhajósnő testébe. Mindezt Bart is figyelemmel kísérhette a képernyőn; a fekete kontúrrajzon mutatták is, hol történt a dolog. A beteg teste alig mozdult. De hallották halk nyögését. Bart a kijelzőket figyelte. A feltűnően villogó nagy “R" betű nyugtalanította. A jel a sugárzási tünetek összességére figyelmeztette. Itt valami nem tetszett neki, felhívta gyorsan a 44-es telefonszámot.
  – Tomassi? Mondja meg nekem, milyen sugáradagot kapott a 2-es űrhajós, az a nő...? És milyen szövetekbe, elsősorban?
  – Már mondtam önnek doktor, hogy erről fogalmam sincs – Tomassi hangja bizonytalan volt, mindazonáltal Bartnak volt egy olyan érzése, hogy rendelkezik némi információval, de ezeket nem óhajtja megosztani vele.  Ezen akkor nem is csodálkozott, nem jutott rá ideje, csak. később jutott eszébe Tomassi témát kerülgető beszédmodora. – Kevés információval rendelkezünk, doktor. Minden valószínűség szerint egy, az űrben szétrobbant Gordelli-motor rövid ideig tartó kisugárzása okozta a fertőzést.
A válasz szabatosnak tetszett, mégsem elégítette ki. Amit ő tudott a Cordelli-motorokról – az bizony nem volt sok. Az információs gépre nézett, letette a kagylót. Longis néhány ideges pillantást vetett a másik két beteg műszereire, aztán tekinteteié visszatért a középső képernyőre. Bart látta: csökken a láz. De a piros “R" és mellette az ijesztő számérték tovább villogott. Utasította

a medicinrobotokat, tapogassák le még egyszer a beteg testét, és a sugárzási értékeket egy elemzőbe gyűjtsék; feltette az analizátornak a kérdést, mely szöveteket ért nagyobb károsodás, és milyen ezeknek az összességhez való viszonyított százalékaránya? A túlélési esélyre nem kérdezett rá – tudta, veszély esetén a gépek azt az adatot maguktól is közlik, hisz ilyenkor minden perc számít, és jó, ha a kezelő, gyógyító személyzet ezzel is tisztában van. A képernyőn megjelent a vizsgálat eredménye: A VÉRKÉPZŐ SZERVEKBEN A SUGÁR RONCSOLÓ HATÁSA ELÉRTE A 86%-OT – AZ IVARSZERVEKBEN A 79%–OT – OXIGÉNHIÁNY MI-ATT A CSONTVELŐBEN FOKOZOTTABB VÖRÖSVÉRTESTKÉPZŐDÉS TAPASZTALHATÓ -VÉGE
  – Adjunk oxigént? – kérdezte Longis. Bart csak bólintott, még mindig az újabb információkon töprengett. Bármit tesznek, ez csak tüneti kezelés lehet, hiszen ilyen arányú roncsolást a szervezet aligha élhet túl. Az űrhajósnő ugyan fiatal, de az ő szervezete sem titánból készült. Csak ember... A fiatal, növekedésben levő szövetek ellenállóbbak, de ilyen nagymértékű sugárzást azok sem viselnek el nyomtalanul.
  – Próbálkozhatnánk mesterséges eritropoetinnel – vélte Longis, de Bart tudta, ezzel sem sokra mennének. Az oxigénhiányos szervezetben ez ugyan serkenti a csontvelőműködést, de itt már túl rövid az idő, hogy ilyen hosz–szan tartó terápiákat alkalmazzanak. Most valami gyorsabb dologra lenne szükség.
  – Oxigén megy – jelentette Lohgis. A képernyőn nem változtak a számok. A beteg oxigénsátorban van, de... Bart agyában a gondolatok villámgyorsan kergették egymást. Látta azt is: csökken a vörösvérsejtek száma. Egy újabb gyors vizsgálat után tudta: 100 milliliterben az űrhajósnőnek csak 12 hemoglobinja volt már.
Egyelőre nem beszéltek az l-es űrhajósnak adandó tudaterősítő szerről. Az a rejtélyes nő is hallgatott. Így telt el talán egy óra – bár Bart már régen eldöntötte, nem fog figyelni az idő múlására, hisz az most tulajdonképpen nem fontos. A 3–as beteg állapota látszott a legjobbnak. De ő sem volt tudatánál. Az l-esnél csaknem tíz évvel fiatalabb volt, minden jel arra mutatott, erős a szervezete. Bart az adatok tanulmányozása után neki adott legtöbb esélyt – bár ez sem volt több harminc–negyven százaléknál. A túlélés ritka az efféle űrbaleseteknél. Miféle baleseteknél…? Cordelli-hajtómű robbanását kevés dolog okozhatja, ennyit tudott ő is, hallott néha ilyen műsorokat a tévében. Főleg a globális, minden kontinensen egy időben vehető élő műsorban léptek fel szakemberek is gyakran, ott beszéltek erről a már nem is olyan új motorfajtáról. Cordelli-hajtóművekkel legalább kétszáz hajó járta az űrt évek óta, és eddig mindig, mindenki azt mondta, szinte tökéletesen zárt és védett a reaktortere, azt kívülről szinte, semmilyen erő nem bonthatja meg... Eddig Bart nem hallott balesetről.
Longis kissé elpilledt, de azért igyekezett lankadatlan figyelemmel részt venni a munkában; az esetleges változásokat közölte Barttal. Az orvos sem volt már olyan friss, mint kezdetben, az idő egybefolyt; már feltehetően sok óra telt el azóta, hogy belépett e terembe – de ezzel már nem is volt tisztában. Csak a páciensekre összpontosította a figyelmét. Lassan mind a három betegnél alkalmazott valamilyen terápiát, de maga sem volt ezzel elégedett. Nem tehetett többet, amint reagált a szervezetekben végbemenő változásokra, igyekezett kivédeni azok előrelátható hatását – de úgy érezte, állandóan csak az események mögött halad, pedig annyira szeretett volna elébük vágni...
Az “Objektum" helyi ideje szerint – ezt egy fali digitális jelző mutatta – már az ötödik órában voltak, amikor az űrhajósnő megszólalt. Szaggatottan, küszködve a nyelvét bénító akadályokkal, harcban állva saját homályos tudatával, törtek gátat a szavak:

  – Az arany... Yordan, ne közeledj... itt vannak... egészen közel... miért is mennél... maradjatok...
Lihegett, láza felszökött ismét, kábultan dadogta tovább:
  –...Gregor, gyere... ott van a radaron... de ne–nem csak a radaron... mi ez? Nem látom... tisztán... fény!
Bart feszülten figyelt. A nő elhallgatott, lihegését hallották csak. Csengett a telefon. A nő nem szólt többet. Longis figyelmeztette Bartot, ismét emelkedik a láz. Az orvos is látta, de nem adatott lázcsillapítót, más megoldáson törte a fejét, miközben tudta, gyorsan kell döntenie. A telefon idegesítette, felkapta és belekiáltott:
  – Majd később hívjon...!
Alighanem Tomassi lehetett, de nem várta, ki szól és mit, letette ismét. A nő keringése közel járta katasztrofális határhoz, ez most már nem volt kétséges. Bart összevetette az analizátorok eredményeit. Keringési elégtelenség tünetei mutatkoztak; csökkent a keringő vérmennyiség. És mire ezt végiggondolta, tulajdonképpen be is következett a kollapszus. Bart persze azonnal ellenakcióba kezdett, és a jelekből arra következtetett, hogy a keringés ezúttal pszichés hatásra omlott össze. A nő tudata mélyén ismét átélte a balesetet kiváltó szörnyű eseményt, s az ijedtség váltotta ki az erek kóros tágulását. Ezt sikerült Bartnak kivédeni, megszüntetni. Mire ezzel végzett, és úgy–ahogy visszaállt a nő előző állapota, ismét csöngött a telefon. Akkor felvette.
  – Tomassi vagyok... Tehetne valamit, hogy a nő ismét beszéljen? – kérdezte a férfi. “Szóval ők is hallják, amit a betegek mondanak. Lehet, azt is, amit Longis és én beszélünk itt?" – körülnézett, rejtett mikrofonokat éppen azért nehéz találni, mert jól eldugták, és különben is, annyi itt a műszer, köztük a távközlési is, hogy azok között is lapulhatnak a lehallgató berendezések. Nem fog szélmalmok ellen hadakozni. Ha hallják, mit beszélnek, hát hallják. Úgysem közölnek egymással titkokat, Longis asszisztensés ő.
  – Egyelőre örülök, hogy még életben van – felelte majdnem durván, és megint letette a kagylót. Nem akart több lehetőséget adni a férfinak, hogy ilyen ajánlatokkal idegesítse. A telefon tényleg nem is szólalt meg a következő órában.
  – Hányszor hallgatta végig a hangkristályt? – kérdezte a főnök.
  – Még csak négyszer – felelte Tomassi.
  – Hát hallgassa többször is. Remélem, készen áll bármilyen újabb beszéd felvételére?
  – Természetes, uram, a készülékek be vannak kapcsolva. Bármilyen akusztikus jelet felfognak, rögzítenek és értékelnek.
  – így helyes. Hiszen még egy fél szó is nagyon értékes útmutatást jelenthet. “Ott van a radaron, de nem csak a radaron..." – ez mit jelenthet ön szerint? Egy űrhajóban ezernyi műszer mutatja a külvilági jelenségeket, behatásokat és folyamatokat...                                       
  – Lehetett akár gravitációs eltérés is, uram.
  – És száz másik dolog... “Arany...itt vannak, egészen közel." Ezt nem lesz könnyű megfejteni. Sok mindenre érthette, nem csak arra, amire mi gondolunk. No és a végén az, amikor a nő a fényt emlegeti...! Kár, hogy az eset színhelyéről oly keveset tudunk.
  – Úgy hallottam, elindult már egy hajó a megfelelő bemérő műszerekkel...
  – Az “Objektum"-ban, úgy látszik, nem lehet titkot tartani – a főnök hallhatóan elégedetlen volt. – Soha nem hittem volna* hogy az emberek ilyen pletykásak. Az ember azt hinné, a huszonötödik században bealkonyult a pletykának... ugyan, dehogy! Férfiak és nők egyformán jártatják a szájukat!
  – Erősen remélem, lesújtó véleménye rám nem vonatkozik.
  – Én is remélem, hogy nem szolgáltatott rá okot, Tomassi. Mert ha rájövök, kik terjesztik el intézkedéseim

hírét, könyörtelenül lecsapok. Akkor is, ha maga volt az egyik “lék", Tomassi.
  – Erre nem kerülhet sor, uram.
  – Erősen remélem – hogy a maga szóhasználatával éljek... Nos, ami a bemérőhajót illeti, valóban elindult, és tettem még más intézkedéseket is, remélem, ezek híre nem szivárog ki időnek előtte. Nos, talán tíz-egynéhány óra múlva okosabbak leszünk. Persze, a Központ jobban örülne, ha a betegek nyilatkoznának.
  – Nincsenek olyan állapotban...
  – Ami azt illeti, az előbbi hangfelvétel tényleg erre utal. De egyben arra is, hogy azért tudnának beszélni, ha az az orvos, az a “Bio-2–es" kicsit bátrabb lenne...
  – Értem a célzását, uram, és próbáltam rávenni, de ilyenkor szóba sem áll velem. Ez a doktor elsősorban orvos, uram, s mivel velünk nem áll semmilyen kapcsolatban, csak a páciensek életével törődik.
  – Ez így nagyon szépen hangzik, és végeredményben ezért is hozattuk ide. De számunkra az időnek óriási jelentősége van... Minél előbb szerzünk aránylag pontos információkat, annál előbb csaphatunk le amazokra.
  – Ezt az orvost nehéz lesz erre rábeszélni, Uram.
  – Akkor majd kitalálunk valami mást.
Talters kapitány megtisztelő rangja ellenére még fiatal ember volt. Alig múlott negyven, ami az űrhajósok, különösen a rendkívüli feladatokra kiképzett űrhajósok között szinte kölyökkornak számított. De maga is tudta, hogy nem ok nélkül kapta meg a kapitányi rangot már ilyen korán; éppen eleget teljesített eddig ezért.
Koromfekete, izmos férfi volt. Ébenbőre manapság már lassan ritkaságnak számított; mióta oly erősen keverednek az emberek a Földön, egykori fekete őseik bőrszíne is lassan kezd eltűnni, az új, javarészt kevert nemzedékek inkább barna bőrűek, semmint feketék. Talters a Marson született, ott éltek ősei, és már gyermekkorában észrevette, hogy apja, nagyapja büszke erre a bőrszínre. Mióta az eszét tudta, ennek a feketeségnek a bűvöletében nőtt fel, bár az utóbbi évtizedben – amióta szinte kizárólag űrhajósok között élt – megértette: nincs jelentősége. Az űr maga is fekete, de sötétsége hatalmas veszélyeket hordoz magában; képes egyetlen másodperc alatt elnyelni az űrhajóst, akármilyen is a bőre színe. Ezt egyes társai a “veszély demokratizmusának" nevezték félig tréfásan – de olykor ők is elkomorodtak, ha szóba került a kozmosz. Akik a Földön vagy biztonságosnak hitt marsi kupolák alatt élnek, igazán nem tudják, mi a kozmosz. A benne élőket és küzdőket alázatra tanítja, sokkal inkább, mint bármilyen földi vagy marsi fizikai életveszély. A kozmosz a maga méreteivel és törvényeivel mindenkinek imponál, vele nem lehet tréfálni, halálosan komolyan kell venni – ahogyan “ő" is komolyan veszi az összes történést, ami ölében lejátszódik.
Talters ezt már tudta, jól tudta. Két balesetből menekült meg csodával határos módon, és azóta sem bízta el magát. Az ember törékeny lény, mondogatta önmagának, mostanában szinte már naponta. De ettől nem ment el a kedve, a világűr vonzását szinte fizikainak érezte. Ment hát az űrbe, nap mint nap, újra és újra. Igyekezett bebeszélni magának, hogy nem fél tőle, már nem. Pedig rettegett.
Csak akkor nem gondolt erre, amikor már benne száguldott. Furcsa volt ez a kettősség; ha beérkezett egy támaszpontra, kizsilipelt a hajóból, visszamenőleg félt a kozmosztól, tartott veszélyeitől. De amikor végre ismét feladatot kapott, és elszáguldott egy rendkívül gyors hajón, hogy szinte érezte a sebességet – akkor nem félt. Akkor csak a kihívást érezte, amelynek nem tudott, nem is akart ellenállni, amely kábítószerként vonzotta...
Kábítószer? Lehet, hogy az – gondolta most mosolyogva. Könnyen jött arcára a mosoly, hisz éppen száguldott. Új feladatot kapott. És nem volt egyedül. Ahogy sohasem. Magányos ember már nem járhatja az űrt, régi

szabály ez. Talters oldalra pillantott. Ezt a társat az ő egyenes kérésére hozták a hajójára..,
Madda is fekete volt, de sokkal világosabb árnyalatú, mint Talters; az ő teste inkább kávébarna, sőt világos kávébarna felé “ment el", mint a kapitány szokta mondogatni évődve. Madda karcsú volt, egyetlen kiló túlsúly, nélkül – ezt ebben a szakmában nem is tűrték volna el a felügyelő gyógyítók, hisz a túlsúly egészségtelen életmódról vagy valamilyen betegségről árulkodott. “Az űrhajósnak nem szabad betegnek lennie – amelyik beteg, az már nem űrhajós", szokta mondogatni a marsi bázis főorvosa, és ezt a szöveget sokfelé ismételte a hajó személyzete a Mars–pályán túl is. Madda tehát vigyázott egészségére és kilóira, rendszeresen tornázott – így ismerkedtek meg Talters-szel. A férfi is kondicionáló edzésen volt a Mars 3-as kupolavárosban, amikor egy bordásfalon “találkoztak". Taltersnek tetszett a lány, mikor megtudta, hogy éppen egy teherhajón teljesít szolgálatot navigátorként, addig legyeskedett körülötte, míg kiderült: Maddának tulajdonképpen lenne kedve átszállni másféle hajóra. Talters elejtett néhány célzást főnökeinél, míg végre valamelyiknek “bejött az impulzus", vagyis kapcsolt, mit vár tőle a népszerű fekete pilóta, és intézkedett. Maddát áthelyezték a felderítőkhöz, de fél évig nem kaphatott harci feladatot. Az a kifejezés – “harci feladat" – különben is erősnek tetszett a Földön, hisz már régóta nem harcolt senki; de itt, a Mars-pályán túl azért volt még értelme. Néha csempészek bukkantak fel, roncstelepeken szerzett, kijavított hajókkal, balesetveszélyesen manővereztek a kisbolygó-övezetben, és olykor bizony – bármennyire is tagadták ezt a marsiak – akadtak erre illegális ásványkitermelők is. Mióta a Mars részleges önállóságot szerzett a Földtől, elcsitultak ugyan az elszakadási törekvések, de azért nem aludt ki mindenkiben a vágy, hogy végleg szakítsanak a földiekkel. Pár éve majdnem kenyértörésre került a sor, most viszont béke uralkodott a két bolygó lakóinak kapcsolatában. Ám “harci felada-

tokra" sor került olykor, és ebből a Szolgalat, vagyis a rendőrség mellett az űrfelderítő szolgálat is kivette részét. Talters két hónapja kapta a bemérőhajót, nagyon örült neki. Igaz, a feladat nem tartozott a könnyűek közé; az aszteroida–övezetben nemegyszer veszélyes manővereket kellett végrehajtania, de a férfi szerette azt a hátán lúdbőröző veszélyérzetet, amit mások – oly sokan – rettentően utáltak. Annak is örült, hogy Maddát rávette, repüljenek együtt. A lány kedvelte Talterst, de sokszor előfordult, hogy megijesztette az űr. A végtelen térséget nem tudta felfogni, megérteni – ahogyan azt nem értette meg még egyetlen ember sem.
Talters kényelmesen hátradőlt az ülésen. Még egy pillantást vetett a radarképernyőre, majd beállította a rádióértéket. A hajó nagy sebességgel száguldott, de előttük üres volt a tér. Ha bármit is észlelnek a berendezések, riasztják őket, remélte. Eddig mindig bízhatott műszereiben. Ez a tudat kissé kényelmessé tette.
  – Minden rendben? – kérdezte Maddát. A lány felnézett, mosolygott, kivillantak fogai.
  – Miért érdekel?
  –Hátf.. csak úgy – kiszállt az ülésből, hátrament. A felderítőhajóban nem volt sok hely, két embernek kis szobányi kabinja, azonkívül minden mást elfoglaltak a hajtóművek, az életfenntartó berendezések, a műszerek. A legtöbb űrhajós ezért nem szeret a feldérítőknél szolgálni “oda csak törpéket szabadna felvenni", mondta egyszer valaki. Persze, törpék sincsenek már. Hát valóban, nincs sok hely, az ember csak rövid utakat bír ki ezekben a “mini–űrhajókban".
  – Ismerlek én téged, Talters kapitány – nevetett Madda. – Semmit sem kérdezel ok nélkül. Mi jár abban a nagy fejedben?
  – A nagy fejem egyelőre tele van ésszel – évődött Talters, de látszott a tartásán, apró feszültség növekszik benne. Tekintetük találkozott. Madda játékosan elhúzta a száját:
  – Neked mindig csak az jár az eszedben...
  – Bizony, az is – mélyről jövő nevetése szinte forrott a torkában. Elkapta a lány kezét, felhúzta a székből. Egymás mellett álltak most, a mesterséges gravitáció csaknem úgy vonzotta a testüket, mint a Földön, vagy a Marson. Ismerték mindkét érzést, eleget jártak ezeken a bolygókon. De most a világűrben voltak, és ő is erre gondolt:
  – Képzeld, itt vagyunk a Kozmosz kellős közepén...
– Ami végtelen "méretű, annak nincs közepe – évődött a lány. Talters akkor már szorosan magához húzta, ölelte:
  – Végtelen, akár az én vágyam.
Madda behunyta szemét. A mondat olyan szép volt... Lehetséges, hogy Talters csakugyan más, mint a többi férfi? Nem csak egyetlen dolgot akar, hanem szeretne tartósabb kapcsolatot? Madda még nem álmodott házasságról, mint sok korabeli lány, de azért jól érezte volna magát, ha megbizonyosodhat: ő olyan nő, aki mellett kitartanak a férfiak. Ez nagyon feldobta volna önnön értékét a saját szemében, magabiztosabbá és nyugodtabbá tette volna, ami a jövőjét illeti. Enélkül egyelőre úgy bolyongott, “akár egy eltévedt meteor a jéghideg űrben", mint Linda Balli énekli legújabb slágerében. Madda is szerett volna olyan lenni, mint az a Balli. Csinos, vonzó, híres,, férfifaló... Férfifaló? No, az talán mégsem. A férfifaló sok szívet megtapos, olyannyira, hogy végül egyetlen sem marad neki.
Nem szólt hát, de jól érezte magát. Testén érezte Talters vágyát. A férfi erősen ölelte:
  – Madda...
  – Igen, Talters kapitány?
A szó most nem hivatali rangot jelentett. A “kapitányiban – ahogyan azt Madda kiejtette – benne rejlett: uram, parancsolom, én emberem, mindenem. És a férfi is így értette, szája már a lány száját kereste. Hiszen erre várt már régen; ezért intézte el, hogy egy hajóra kerülje-

nek, hogy együtt járhassák az űrt. Csókjuk hosszú volt, aztán a többi csók sem rövidebb. Maddába belecsapott a tűz, a férfi keze meleg volt, és máris a ruha alá tévedt, bőrén siklott, maga volt a láva...
  – Talters...
  – Gyere, Madda.
Egy kis űrhajó száguld a jéghideg, fekete űrben.
“Az egyiket tehát Gregornak, a másikat Yordannak hívták", futott át a gondolat Bart agyán. Az eszméletlen nő ezt a két nevet ejtette ki. Persze, lehet, nem ez a két  férfibeteg az; ki tudja, hány tagból állt a hajó legénysége? És különben is, mindegy, melyiknek mi a neve. Az a fő, hogy betegek. Gyógyítani kell őket. Akkor már érezte, elfogja a fáradtság. Körülbelül tíz órája volt az “Objektum"-ban, és a feszültség lassan kiszívta erejét. Lehet, ez látszott is rajta, valakik intéz: kedhettek, mert egyszer csak nyílott az ajtó, Adamson bukkant fel. Az idős férfi most sokkal frissebbnek látszott, mint első találkozásuk alkalmával. Látszott, ki–aludta magát.
  – Nos, doktor? Elmehetne pihenni –javasolta színtelen hangon. Bart úgy érezte, Adamsonnak tökéletesen mindegy, mit fog ő most tenni. Csak adja át az ügyeletet..., De mielőtt válaszolhatott volna, átható sikoltást hallott a megafonokból. Adamsonnal együtt a képernyők elé ugrott...
A fekete kontúr-vonalakon látták: a beteg ide–oda hánykolódik ágyán, ugyanakkor hallották is fojtott kiáltásait. Nem értettek belőle egyetlen szót sem, talán nem is volt emberi beszéd. Mindnyájan értették: valaki a halállal viaskodik.
  – A nő...
  – A 2–es beteg – suttogta Longis.
  – Mit tegyünk? – kérdezte Adamson. Most jött be, nem tudta még, mi történt eddig, de tekintete már az esemény – és folyamatrögzítő kijelzőre tapadt. Bart fokozta az oxigénadást, egy erősítő injekciót is lövellt a nő testébe, de már sejtette – hiába. Az agyműködés zavarai elmélyültek, piros figyelmeztető jelek villogtak a képernyőkön, összeomlott a keringés is, és ez nem ájulás, inkább kóma volt. Próbálkoztak a legerősebb ingerekkel. Az agyi anyagcserezavarok hirtelen súlyosak lettek. Adamson utasította a medicinrobotokat, alkalmazzanak ingerhatásokat, de ezekre sem következtek reflexek. A vérkeringés zavarai nagyon is szembetűnőek voltak, Longis csak az orvosok utasítására várt, de Adamson és Bart egymástól függetlenül nem próbáltak akciókat kezdeni. Végül is Bart átengedte a vezetést idősebb kollégájának, Adamson a következő percben mindent megtett, hogy a nőt kihozza a kómából, de akkor már a vese is felmondta a szolgálatot, és az agygörbe lapos lett. Megállt a szívműködés.
A gépek révén kétszer hozták vissza az űrhajósnőt a klinikai halál állapotából, ám harmadszorra nem tehettek semmit. A jelzések egyértelműek voltak: beállt az agyhalál, és ha sikerülne is negyedszer működésre késztetni a szívet és a tüdőt, ez már nem lenne igazi élet.
  – Ez már nem ember –jegyezte meg Longis. 0 mondta ki, amit az orvosok gondoltak. Bart összeszorította száját, megfájdult az állkapcsa is. Adamson arca mozdulatlan maradt – sok halált láthatott már. A biokapcsolatok szakembere mit csinál itt? – töprengett Bart.
Csengett a telefon. Adamson felvette. Természetesen Tomassi volt.
  – Meghalt? – kérdezte, bár nyilván tudta már, mi történt. Adamson csak egy “igent" mormogott, és befejezte a beszélgetést. Longis kicsit kivárt, és amikor látta, hogy az orvosok már semmit sem tesznek, utasította a medicinrobotok központi vezérlését, távolítsák el a holttestet a betegkamrából.,Bart Adamsonhoz fordult:
  – Lesz boncolás?
  – Természetesen.

  – Ki végzi?
  – Egy Prosec–16–os.
Annyit Bart is tudott a szakirodalomból, hogy ez a legmodernebb és legsokoldalúbb boncológép, valóságos műszeregyüttes, amely boncolás közben és utána maga végzi el a legbonyolultabb laboratóriumi vizsgálatokat is. Rengeteg feladattól mentesítette az embereket, és munkája sok tekintetben pontosabb, adatai megbízhatóbbak voltak, mint a csak orvosok által végzett boncolások esetében.
– Most mehet pihenni, doktor – mondta Adamson rekedten. Bart még visszanézett rá – az öreg férfi mögött vibrált a két másik képernyő, a két még élő beteg leiének száz jelével, hallotta a megafónokból a szívük verését –aztán lassan behúzta maga mögött az ajtót.
Egy emelettel feljebb majdnem teljes sötétségben ült egy nő. Testét nem lehetett látni – de nem is láthatta senki, egyedül volt. Egy mikrofon előtte és szuperérzékeny felvevőberendezések. Kristályok a készülékekben, és egy képernyő. Azon egy férfiarc. A nő megnedvesítette ajkát, halkan szólt:
  – Hozzád beszélek, űrhajós.
Tudta, amaz elvileg hallja a hangját. Legalábbis hallania kellene, hiszen feje mellett ott vannak a hangszórók. A műszaki robotok már beszabályozták a hangerőt. Nem túl halk, nem túl hangos. Ha az az ember csak egy csöppet is eszméletén van, el fóg jutni tudatába, amit hall. Vagy akkor is, ha nincs eszméletén...? A nő valaha, egy földi egyetemen sok különös dologgal foglalkozott. Telepátia, hipnózis, a para-tudományok sok ágazata érdekelte. Most – remélte – hasznosíthatja valamelyiket. Úgy döntött, próbál képeket és eseményeket sugallni a beteg agyába.
  – Yordan! Yordan! – mondta határozottan az űrhajós nevét.        – Figyelj rám! Az akaratod vagyok. Arra késztetlek, szólalj meg. Emlékezz mindenre, ami történt! Mindenre... Ismét ott vagy az űrhajóban. A jelzések szerint már közeledtek ahhoz a kisbolygóhoz... Yordan, közeledtek a kisbolygóhoz, mondd el, mi történik most!
Yordan agyában felhullámzott egy tenger. Zöld és piros hullámok acsarkodtak egymásra, összecsaptak és szétváltak megint, sárga habot szórtak. A tenger lesüllyedt és felemelkedett, sekélyes hulláma vízheggyé nőtt, átcsapott Yordan tudatán. A férfi, az l-es beteg, nyögött és hánykolódott. Ellentétes akaratok harcoltak benne, de mindegyik túl gyönge volt, egyelőre túl gyönge. Szólt volna, de a szó gát volt, elzárta torkát, megakadt már az első hang, és bárhogyan gyötrődött, nem tudta kidobni magából, pedig halványan érezte, ha ez sikerülne, más hangok is követnék, igen, biztosan követnék...
  – Yordan, cselekedj! – biztatta a nő szuggesztív hangon. – A te akaratod erősebb, mint bármi más! Ott vagy a hajóban ismét, mit látsz? Beszélj, Yordan...!
Az l-es beteg agyába azért eljutottak a szavak. Az űrhajó...? Kínlódva emlékezett. Hajó, hajó... Képzeletben szűk helyiséget látott maga előtt, falai ide-oda dőltek, de csak agya vetített hamis képet, hát furcsamód tudata nyugodt maradt, ment előre e falak között. Társait is látta, de nevük nem jutott eszébe, egyikük nevére sem emlékezett. Kik ők...? Kínzó üresség volt a lelkében, nem ismerte a feladatot sem. Csak arra emlékszik, hogy látott egy radarképet. Gyorsan közeledett az a valami. Egy kisbolygó volt, igen egy kisbolygó...
  – Kisbolygó... – nyögte nagyon halkan.
 – Remek, Yordan! – dicsérte a hang. – Erős vagy. Igazi férfi vagy. Próbálj meg emlékezni! Megláttátok a radaron azt a bolygót. Közeledtetek hozzá, igaz?
 – Igen... – Yordant kifárasztotta az emlékezés. De most már makacsság is ébredt benne. Agyában ismeretlen folyamatok játszódtak le, maga sem tudta, milyen új

erők keltek ott életre. A piros-zöld tenger eltűnt, helyette hegyeket látott, de fordítva. Lefelé álltak a behavazott csúcsok, földi vagy marsi hegyek...? Legutóbb a Mont Olymposon járt egyszer... De ez eltérítette gondolatait, miközben az a hang onnan kívülről folyton arra biztatta, mondja tovább, mit látott. Torkából kiveszett a gát és a gát–érzés, akadályok omlottak le.
  – Beszélj, Yordan! – kiáltotta a nő.
És Yordan növekvő kínjai ellenére megint úgy érezte, lát valamit. Ha valóban a hajóban van ismét... Társai háttal álltak neki, három embert látott hátulról. Nincs arcuk, nevük. A radarképernyőn jön az a pont.
  – Aranybolygó... – suttogta. Hitte, talán ordítja –valójában csak suttogta elhalóan. De a berendezések felerősítették a leghalkabb hangot is. – Minden aranyfényű. .. úgy csillog... ahogyan semmi más az űrben... És egy fekete pont rajta...
  – Másik űrhajó? – kérdezte a nő gyorsan. Követelőzve.
  – Lehet... Még nem tudjuk... Közeledünk... Nagyon fénylik... elvakítja az észlelőket is... A képernyő... Egy villanás csupán... Elhúzódnak a védőlemezek... De a radar... az mutatja... és azt a másik kis pontot is.
  – A másik pont elhagyta akkor a kisbolygót? Yordan beszélne még, de valahol teste mélyén felcsap
a fájdalom. Tudata hirtelen kútba zuhan, nem, ezt nem bírja ki, védekeznie kellene, de még sohasem volt ennyire védtelen, ennyire fegyvertelen. Magára hagyták, érzi, a nő talán még beszél hozzá, de érzékszervei már nem fogadják be a külső ingereket, zuhan, zuhan...
Adamson doktor mindent megtesz, hogy az l-es beteget kihozza a kómából.
  – Nem akar sétálni egyet odakint? – kérdezte egy hang Bart mögött.
Az orvos megfordult.
A folyosón egy kis emberke állt. Már a mérete is különös volt; Bart világában szinte minden ember megfelelően magas termetű volt, elfogytak a törpék, az alacsonynövésűek, hisz a genetikai szabályozás, ha visszafogottan is, de működött, és a társadalom összes egyede arra törekedett, hogy utódai egészségesek, arányos testűek, elfogadható külsejűek legyenek. Ezért ritkaságnak számított már a testén kóros jegyeket viselő személy, aminthogy senki sem láthatott már amputált végtagú egyedeket sem.
Az az ember azonban mégis meglepően alacsony és* aránytalan volt. Az arca szerint hatvanéves lehetett, de teste, mozgása öregítette. Kissé kaszált egyik lábával, bal kezén az ujjak elnyomorodtak, és a szemlélőnek úgy tetszett, egyik szeme alacsonyabban helyezkedik el, mint a másik. Mindehhez ferde félmosoly és roppant gunyoros tekintet is társult. Bartot már az is meglepte, hogy a férfi köszöntés nélkül megszólította – nem volt hozzászokva ehhez a modorhoz vagy inkább modortalansághoz.
  – Mi még nem találkoztunk – mormolta csöppet sem barátságosan. A kis ember elmosolyodott, minek következtében arca még inkább ferde lett, ráncai szinte elnyelték vonásait, nyikorogva nevetett. Egyik kezét hirtelen előrenyújtotta:
  – Üdvözlöm, doktor Dorg. Én vagyok az “Objek–tum"–ban... hogy is mondjam csak... szóval az egyik őr.
  – Őr?
  – Igen, hiszen az “Objektum"–ban értékes műszerek vannak, értékes kutatások folynak... – kissé megzavarodott, Bart agyában olyan benyomás kezdett kialakulni, az illető nem mond igazat. De amaz egyáltalán nem vetett erre ügyet, megint mosolygott: – A nevem Dávid. Kicsi vagyok, de egyszer legyőzöm majd a magam Góliátját. Ismeri azt a bibliai történetet, ugyebár?
  – Ismerem – bólintott Bart. Kezet fogott a férfival, és nem tudta legyőzni viszolygását. Hát vannak még ilyen emberek...? Azt hitte, egyszer s mindenkorra eltűntek.
  – Az imént arra próbáltam rábeszélni, csináljon egy

kis kirándulást a Hold felszínén. Én a magam részéről gyakran megteszem, mert ettől nagyon jól alszik az ember. Az egész napos egyhelyben ülés után jólesik egy kis testmozgás. A hatszor kisebb tömegvonzás, tudja, önkéntelenül is nagy ugrabugrálásra készteti az embert, és ez jót tesz a vérkeringésnek... Ezt ön, mint orvos, nyilván nálam is jobban tudja.
– Igen – Bart határozatlanul bólintott. Olyan fáradt volt, hogy már csak az alvásról ábrándozott. Gyorsan döntött.
  – Most mégis inkább lepihennék, kedves... Dávid úr.
  – Menjen csak, doktor. Felkelés után, munka előtt is jólesik a séta – mosolygott amaz, Bartból pedig nem tűnt el az ellenérzés. Mire a lifthez ment, majd az ajtóból visszanézett – a kis férfi nem volt sehol. Úgy eltűnt, akár egy rossz álom. Bart a liftből felhívta Tomassit:
  – Azt sem tudom, hol a szállásom.
  – A mínusz kettes szintre menjen, doktor. A huszon–egyes szoba az öné.
  – Értem – még egy pillanatig gondolkozott, megkérdezze–e, kicsoda az a Dávid, de aztán inkább lemondott róla. Felment a kettes szintre, megkereste szobáját, benyitott. A berendezés teljesen olyan volt, akár egy földi vagy marsi szállodában. Mérsékelt luxus, kényelmes bútorok, beépített kis fürdőszoba, tévé és számítógép végkészülék. Csak körülnézett, és máris a fürdőszobába ment: Pár perccel később kijött, tántorogva megcélozta az ágyat, belezuhant, szinte azonnal elaludt. Dávid is a szobájába ment. Telefonált valahová.
  – Dorg doktort nem sikerült kicsalni a felszínre –mondta köszönés nélkül.
  – Ne adja fel – felelte valaki. – Ha most nem sikerült, hát majd legközelebb, Szükségünk van erre a lehetőségre.
  – Rendben van. Ismét próbálkozóm majd, de nem ártana, ha valaki segítene – felelte Dávid töprengve, és letette a kagylót. Yordan hosszú ideig nem tért magához; Adamson doktor már–már letett róla, hogy az űrhajóst egyáltalán eszméletre lehet még téríteni. Longis elment pihenni; Adamson egy másik asszisztenst kapott. Ez egy idősebb nő volt. Az “idősebb" szót gyakran használták manapság, de csak a száz év körüli emberekre. Nőknél még akkor sem. Ám Déva – így hívták az asszonyt – maga is “vénasszonynak" titulálta magát, kissé kacéran persze, így aztán munkatársai is átvették stílusát. Dévát Adamson hozta magával a Földről, amikor meghallotta, milyen nehéz munkára invitálják. Harminc éve ismerte Dévát, sokat dolgoztak együtt Adamson kutatóintézetében is.
– Csökken az Alkalon-mutató – mondta Déva. Adamson számított erre, most utasította a medicinrobotokat, adjanak a betegnek alkalon–stimulátort. Közben csengett a telefon, Tomassi jelentkezett:
  – Áz a Yordan nevű űchajós már egészen szépen beszélt... Úgy értem, információkat nyertünk tőle. Nem lehetne valamit csinálni, hogy...
Adamson először szelíden kérdezte:
  – Tehát azt szeretné, kedves uram, hogy hozzam Yordant információközlésre képes állapotba? Hogy ez most  a legfontosabb dolgom?
  – Bizony, jó lenne – hagyta helyben Tomassi. Folytatta volna bizalmaskodva: fontos lenne tudniuk, mi történt, mert az űrben éppen most van folyamatban egy kutatás ezzel kapcsolatban, és... De akkor váratlan dolog történt. Adamson, a mindig nyugodt, önmagán uralkodó férfi most kitört. Az összes eddigi feszültség felgyűlt benne, nem nagyon tudott uralkodni magán, valósággal “kiborult". Déva megkövültén figyelte – még sohasem látta ilyennek a viselkedésére mindig sokat adó professzort, Adamson eltorzult arccal ordította a telefonba:
– Hogy az a nagy kozmosz szakadjon magára, Tomassi! Miféle emberek maguk itt? Ebben a rothadt objektumban mindenki ilyen...? Csak a maguk kisded játéka, az

a fontos? Hogy itt emberéletekről van szó, az nem érdekli magukat? Az aljasságnak is van határa, a disznóságnak is...! Vagy itt nincs határa? Hogy az a magasságos holdpálya omoljon össze, Tomassi!
Tomassi úgy meglepődött, hogy csak hápogott, és nem jutott szóhoz. Soha nem gondolta volna, hogy egyszer Adamsont így hallja beszélni, és az éppen vele fog ordítani...? De még nem volt vége. Adamson kígyóként sziszegte:
  –  Ez a Yordan a halálán van, jobb, ha tőlem tudja! És könnyen meglehet, hogy az a másik férfi sem fogja sokáig húzni! Mi itt megteszünk mindent, hogy életben tartsuk őket, de akkor nem vehetjük figyelembe a maguk alantas szempontjait! Vagy harcolunk az életükért, vagy megelégszünk azzal, hogy kihúzunk belőlük néhány hírt vagy magyarázatot – de akkor lemondhatunk az életükről, érti, Tomassi?
Nem várt válaszra, lecsapta a kagylót. Déva sűrű, őszes haját elsöpörte homlokáról, felpillantott az orvosra, aztán megint a képernyők fölé hajolt. Szenvtelen hangon jelentette:                             
  – Az Alkalon-szint normális.
Adamson sóhajtott. A hangszórókból akkor hallották meg a nő hangját:
  – Yordan, hozzád beszélek. Ugye, hallasz engem...? Adamsonban még forrt a harag, most új célpontot
talált. A vezérlés mikrofonjához ugrott, mint akit darázs mart meg:
  – Hagyja abba, hallja...? Yordan úgysem érti, amit mond. Kómában van. Kicsiny, zavart csönd után a nő egészen más hangon szólalt meg:
  – Igaza van, doktor. Vele már nem is próbálkozom... De mi van a másikkal? Adamson az engedékenység hallatán kissé megenyhült, a 3–as beteg kijelzőire pillantott:
  – Ő is eszméletlen, de az agyhullámaiból látom, hogy ez inkább alváshoz hasonlító állapot. Szerintem vele még várni kellene. Az ő állapota adja a legtöbb reményt.
  – Rendben van, legalább én is lepihenek. De van egy kérésem, doktor. Ha valamelyikük állapota olyannyira megjavulna, hogy válaszolhat a kérdésekre, kérem, hívjon fel. Adamson már lecsillapodott. Ha Tomassi is így beszélt volna vele, többre jutott volna, gondolta Déva. Ismerte főnökét, nagyon régóta ismerte. Adamson kétszer mélyet lélegzett:
  – Jól van, kérem. Adja meg a telefonszámát.
Talters arra ébredt, hogy valami élesen vijjog, majdnem a fülébe. Ismerte már a hangot, de most az ernyesztő álom nehezebben engedte el édes fogságából. A szemét sem nyitotta ki, félálomban is Madda testét látta maga előtt. Az imént beteljesült az, amire oly régóta várt. Nem hitte volna, hogy erre éppen a világűrben fog sor kerülni...? Madda odaadta magát neki, most döntött így, és nem valamelyik marsi szállodában vagy bérelhető házikóban. Ez különös ízt adott annak, ami itt néhány órával ezelőtt történt. Talters még mindig érezte Madda testének melegét. A tüzet, amely mindkettőjüket szinte égette...
Kinyitotta szemét. Ahol feküdt, onnan egyenesen a radarképernyőt látta. Tudta, az automatika nem ok nélkül ad akusztikus ébresztést. És már látta is, mi történt!.
Egy égitesthez közeledtek!
Méghozzá rohamos gyorsasággal. A vijjogó hang erősödött, felébresztette Maddát is. Talters hátán végigfutott a hideg, nem, ez nem lehet igaz,..! Hogyan kerültek ilyen közel ahhoz... ahhoz a valamihez?
  – Mi ez? – kiáltotta. A vezérlés nem válaszolt; nem volt átállítva emberi hangra. Talters a pilótaszékbe lendült, fél szemmel látta, hogy Madda is elfoglalja a navigátori székét. A férfi egyetlen szenzorérintéssel teljes adatközlésre kapcsolta a vezérlést.

  – Távolság az Objektumtól: nyolcszáz kilométer –mondta egy géphang.
  – Idő a találkozásig? – kérdezte Talters gyorsan.
  – Hatvanöt másodperc – felelte a hang. – Hatvanhárom. . .hatvanegy...
Talters kézi irányításra kapcsolt át. Megkérhette volna Maddát, adjon gyorsan egy optimális pályát – a nő előtt  navigációs komputer villámgyorsan számítgatta a lehetséges kerülő pályákat, és egyszerre több alternatív pályaadatot is kijelzett a képernyőre. De Talters – mint már annyiszor a kozmoszban – ismét ösztönére bízta magát. Persze, ha nem csak egyetlen nagyobb égitest repül szembe, hanem vannak kisebb kísérői is, amelyek pár száz méterré vagy több kilométerre követik, nagy a szóródásuk – akkor még így is baj lehet. Kezének két mozdulatával begyújtotta az AD-jelű oldalsó kormányrakétákat, ugyanakkor a B-l-es fékezést is megkockáztatta. Nem kötözték be magukat az ülésekbe, de a fékezőrakéták megérintésével egy időben az ülésekbe épített automata karok előrecsapódtak, és erős védőbilincsbe zárták testüket. A hajó egyszerre torpant meg kissé, és változtatott irányt. Talters közben a többi műszerre is figyelt.
  – Negyvenkettő másodperc – mondta a géphang, majd a vezérlés hirtelen újabb információt adhatott neki, mert így folytatta: – Összeütközés veszélye megszűnt. Utasítást kérek a hajtómű teljesítésére vonatkozóan.
  – Csökkenteni negyven százalékra – Talters gyorsan ellenőrizte a látómezejébe épített főbb műszereket és kijelzőket. Tudta, nincs baj, hiszen ha az lenne, a vezérlés már riasztaná. Baj csak az" előbb lett majdnem, és annak is tulajdonképpen ő az oka. Ha órákkal ezelőtt nem fogja el a vágy Madda teste iránt, nem esnek abba a révületbe, amelyből a vezérlés csak erős hanghatással tudta kiragadni őt és Maddát. De most nem volt idő töprengeni. Fél perc múlva az égitest eltűnt a radarképernyőről. A hátsó radaron bukkant fel, egyre kisebbedve, távolodva.
  – Mi volt ez? – kérdezte Madda. Talters most először hallotta a lány hangját azóta, kicsit furcsa is volt. De ő most elsősorban űrhajós, és nem szerelmes férfi volt.
  – A műszerek szerint egy kisbolygó. A nem túl nagyok közül. Itt vannak a pályaelemei, majdnem teljesen egyeztek a miénkkel. Csak azt nem értem, hogy történhetett? Majdnem összeütköztünk vele! – Talters megvakarta a fejét, és a gépektől kért magyarázatot. Megtudta: a 4467-es kisbolygóról volt szó, melynek méretei: 2 kilométer a hossza és 1-1,5 kilométer a szélessége, szabálytalan alakú, hossztengelye mentén forgást végez, ennek ideje ismeretlen; a 4467-es a saját pályáján halad minden rendellenesség nélkül.
  – Miért vagy úgy oda? – kérdezte Madda rámosolyogva. – Végül is a kisbolygóövezetben vagyunk, te is tudod, itt elég nagy a “forgalom". Talters nem válaszolt. Kért egy rövid helyzetmegállapítást, amit a navigátor azonnal teljesített is. A körkörös radart is működésbe hozta, letapogatta a teret a hajó körül tízezer kilométerig. Nem tapasztalt semmi rendkívülit. A fémkereső sem jelzett semmit.
  – Pedig valahol itt kell lennie... – mormolta. Madda kíváncsian ránézett:
  – Tényleg, mit is keresünk mi itt? Kapitány, én csak eljöttem veled úgy, hogy nem is kérdeztem, mi a célja az utunknak.
  – Hiába is kérdezted volna. Az út célja és a feladat titkos – most nem tréfált, és ezt a lány is érezte. Már nem mosolygott:
  – Nekem sem árulhatod el? Itt sem?
– Még nem – a férfi nem nézett rá. Még egyszer körbefuttatta a radar hullámnyalábjait; ha a tegnapi bemérések igazat mondtak, akkor ezen a pályán kell keringenie annak az aszteroidának is. Bemérték a robbanás, a szerencsétlenség színhelyét. A nukleáris motor robbanása erőteljesen szennyezte az űrt, azt a nukleáris foltot még több száz évig el kell majd kerülnie minden hajónak. De

az űrben sodródó roncsok és nukleáris hulladék egyben jelezték pontosan a baleset pályavonalát is, ennek közelében, persze, jóval odébb kell keresnie azt a kisbolygót... A pilóta makacsul, de még értetlenül mormolta: – Itt kellene lennie... Madda, keress egy kisbolygót.
  – A radar hatósugarán belül most csak az van, amelyik elszáguldott mellettünk.
  – Kell lennie többnek is. És az sem baj, ha valami nagyobb fémtömeget veszel észre.
  – Vagyis... micsodát?
  – Azonosítatlan űrhajót – félelte Talters komoran.
A 3–as beteg dobálta magát ágyán. Nem érzékelte, hol és hogyan fekszik; a puha vízágy felhullámzott alatta, fejét megpróbálta emelni, ez sem sikerült. Valahol tudata legmélyén vágyakozás ébredt benne, szeretett volna felállni, elindulni. És a képzelet segített – máris egy hatalmas mezőn állt. De nem földi mező volt, itt nem fű nőtt, nem földi illatok járták át tüdejét. Teste körül űrruhát érzett feszülni, léptéi elnehezültek, más volt a tömegvonzás, lassította mozgását. Kínlódva haladt, mégis szabadnak érezte magát. Ment hát előre. A hegyek – liláskék vonulatok, éles ormokkal megszakítva meredeztek fel a sárgás égre – mind közelebb voltak. Már felfelé ment. Fényes villanás valahol odafent, sugár szúrt bele, áthatolt az űrruhán is, és a fájdalom fehér tűzként lobbant fel. Nem tudta, kik és miért támadtak ellene, már csak a fájdalmat érezte.
Talán kiáltott is, a hangok végre áttörték a tudat építette láthatatlan falat. De ettől semmi sem változott meg. A fekete űrt látta most, az iménti kép eltűnt, s már az emlékezetében sem volt, nem is jött elő többször.
...Most hajóban utazott, méghozzá nagyon gyorsan. A száguldást is érzékelte, a csillagok gyorsan mozdultak el hátrafelé, szédítő volt ez a gyorsaság, máris a célnál termett. Az az égitest ott forgott előtte, és meg-megcsillant rajta a távoli nap halvány fétye. Úgy tűnt, maga is kisebb nap, hisz erős fényt bocsátott ki. A fény olykor elhalványult, majd megint felerősödött, a férfi még ebben az állapotban is tudta, mit jelent ez: a forgó égitest felülete nem egyenletes, nem egyformán veri vissza a fényt.
És máris ott volt mellette... Kinyújtotta a kezét – érdekes, nem érezte, hogy az űrhajó fala akadályozná! – megérintette, kesztyűjén át is érezte a Kozmosz mérhetetlenül hideg kövét, de mikor ujjai összezárultak volna, egy alak bukkant fel nem messze, piros űrruhát viselt, először nem is látszott embernek, majdnem gömb volt, egy sziklatömb mögött lapult, lassan emelkedett fel, és mikor a férfi visszahúzta a kezét, az a valaki tüzet okádott a kezéből. Fegyver, tudta az űrhajós, de már nem volt ideje visszavonulni, mögötte valami hatalmas erő lobbant fel, érezte a lökést, és repült az űrben, repült, repült, hányingerrel küszködött, édes íz gyűlt a szájába, csak halványan sejtette, hogy valami szörnyű, visszavonhatatlan történt...
És az a fájdalom ismét testébe vágott.
  – Mi van az Alkalon–szinttel? – kérdezte Adamson.
  – Normális – Déva hangja színtelen és tárgyilagos volt. Adamson kissé megnyugodott. Azért kedvelte az asszonyt, mert soha nem vesztette el a fejét. Őróla bizony ezt nem mondhatják el – Adamson maga is tisztában volt rossz tulajdonságaival. Lobbanékony volt – bár ezt nem hitte volna senki, aki “civilizált körülmények" közepette találkozott vele. Vagyis otthon, a városban, netán a munkahelyén, de persze nem a laboratóriumban. Mert ott, ahol az igazi munkáját végezte – nemegyszer elkeserítették a csalódások, az eredménytelen kísérletek százai. Déva ilyenkor is egykedvűen viselte el főnöke hangulatváltozásait. Adamson már évek óta a magasabbrendű szervezetek biokapcsolatainak lehetséges változataival foglalkozott, kísérleteinek jelentős része az agyhullámokra korlátozódott. De mint orvos, hetente kétszer eljárt a csak különleges esetekkel foglalkozó klinikára is. Ott is

akadtak páciensél. Most eszébe jutott a klinika, szívesebben lenne inkább közöttük, mormolta magában.
  – Mi van a hullámokkal? – kérdezte hirtelen. Ha nem sajnálja a fáradságot és odaballag a képernyő elé, maga is láthatja. De nem akarta otthagyni a 3–as beteg kontúrképét: látta, az a férfi mozog, hánykolódik az ágyán. És különben is, jó, ha az asszisztense sem érzi magát teljesen feleslegesnek. Ebben a szakmában ez különben is rohamosan terjedő kór, mióta az orvosok ennyire speciális kiképzést kapnak, ráadásul szinte mindent a gépek végeznek.
  – A  vérelosztás  kedvező,  a  szívműködés  lassúbb. A hullámok nagyfokú gátlásra mutatnak. Az izgalmi ingerületek kioltva. Mind a négy fajta a normális határán van. Adamson fáradtsággal küszködött. Bart Dorg jutott az eszébe. A fiatalember igen jó szakember lehet, sejtette: az “Objektum" vezetői nem akárkit hívtak ide, erre a Bartra rá mertek bízni három súlyos beteget ugyanúgy, ahogyan őrá. Kutatott emlékezetében, mikor és hol hallotta már ezt a nevet. Biztosan olvasott tőle valamilyen cikket. Orvosbiológus...? Legalább száz helyen találkozhattam vele, gondolta idegesen, nem szerette, ha emlékezete cserbenhagyta. Hiszen még csak százhuszonnégy éves vagyok – tette hozzá kesernyés mosollyal. Déva most nem nézett rá, de felemelt kézzel bajt jelzett. Akkor a professzor végre elmozdult, odaszaladt az l-es beteg műszerei elé.
  – Növekszik az izgalmi állapot, minden hullám visszafut – suttogta Déva. Adamson nem őt figyelte, a keringési mutatók még a helyükön voltak, hát kissé megnyugodott, de valamit most sem értett. Aztán a vérösszetételre tévedt a tekintete. Hol is látott hasonlót...? Igen, egy sugárzásbiológiai kísérletnél.
  – Nagy adagot kaphattak – mondta. Déva nem szólt, már ő is a vérképet nézte, közben pár mozdulattal utasította a medicinrobotok vezérlését, végezzen dózismérést Megjelent egy felirat:
ALFA–SUGÁR (HÉLIUMION) 413,2
GAMMA–SUGÁR (EM) 86,5
  – Jelentős roncsolás lehet a szövetekben – mondta Déva. Ez a mondat gyászosan hangzott. Adamson nem morogta, hogy ezt maga is jól tudja, az járt az eszében, hogy a gamma–sugárzás fellépése természetes, hiszen az mindig csak az alfa– vagy béta–sugárzással együtt lép fel. Itt csak elektromágneses hatással lehet számolni, de bizony az alfa–sugár roncsoló. Miféle baleset lehetett ez...?
Csengett a telefon. Adamson oda sem nézve vette fel a kagylót, és beleszólt:
  – Ne zavarjon, Tomassi.
  – Nem Tomassi beszél – mondta egy ismeretlen férfihang.    – Tomassinak is pihennie kell végre. A nevem... A nevem    nem fontos. Az “Objektum" parancsnoka vagyok.
Adamson nem lepődött meg.
  – Nos, szóval ön az, akivel még nem volt szerencsém találkozni... Az a szó, hogy “parancsnok", régi videofilmeket idézett fel bennem. Azokat az időket, amikor még voltak hadseregek és katonák a Földön és a világűrben.
  – Katonák mindig voltak és lesznek, professzor úr. Legfeljebb már nem úgy hívják őket. Mindig szükség van olyan emberekre, akik mások biztonságára vigyáznak.
  – Ezt értsem úgy, hogy ön is:, és ez az objektum... meg az egész dolog, ami velünk történik... valamiféle katonaság műve?
  – Nem kötelező értelmeznie a szavaimat. Egy biztos: mi most itt egy nagyon fontos ügyben folytatunk vizsgálatot, amelynek csak egyik része az, ami a betegekkel és Önökkel, az orvosaikkal történik. A vizsgálat már folyik az űrben és egyéb laboratóriumokban is.
 – Értem. Nagyszabású akció, nemde? – Adamson hitetlenül mosolygott, bár ez a mosoly nem jósolt semmi jót. – Csak a módszereik eléggé régimódiak, kedves

uram. Videotelefon helyett ilyen ósdi, csak akusztikus szerkezetek, és egy telepatikus kísérletező hölgy a háttérben, no és túl kevés információt adnak még azoknak is, akiknek a sérülteket kellene meggyógyítaniuk... Valóban, mindez nagyon hasonlít a régi katonák szokásaihoz.
– Nem cselekszünk megfontolatlanul, professzor úr, és reméljük, önök sem tesznek ilyesmit.
  – Ez fenyegetés volt?
  – Inkább figyelmeztetés... Nos, azért hívtam, hogy megkérdezzem: mennyire súlyosbítja a helyzetet az a négyszázvalahány egységnyi alfa-sugárzás, ami érte a betegeket?
  – Hát önök tudnak erről? – csodálkozott Adamson. A kérdésre nem érkezett azonnali válasz, mintha a telefonvonal másik végén ülő férfi még azon töprengene, mit is mondjon. Aztán csak így szólt:
  – Technikailag kivihető, természetesen, hogy minden műszer, ami odalent van önöknél, másolatban meglegyen itt fent is, nálunk, vagyis mutassa ugyanazokat az eredményeket, amiket önök látnak.
  – Természetes – mormolta Adamson. Déva közben összehúzott szemmel figyelte a kijelzőket. A szív ritmusában ismét zavar állt be. A professzor a kagylóba szólt:
  – Az alfa-sugárzás enyhén szólva nem könnyíti meg a beteg helyzetét, de a mienket sem – félretette a kagylót, Déva mellé állt. Az l-es számú páciens állapota rohamosan romlott.
  – Négy egység Laxonitet! – parancsolta Adamson. Míg Déva teljesítette a parancsot, a medicinrobotokkal ellenőriztette a vesék és a máj működését. A méregkiválasztás normálisnak volt mondható, mégis, az analízis arra mutatott, hogy már megkezdődött a kóros fehérjék képződése, és csökkent a fibrinogén-szint. Adamson egy villámgyors kolloid-próbát is kért a gépektől, közben egy másik elemzés egyértelműen mutatta, hogy csökken a protrombin-szint is. Már nem is kért egyéb vizsgálatokat, sejtette, a szénhidrát– és zsíranyagcsere módosulását is kimutatnák a gépek. A helyzet súlyosbodott, a szív ritmuszavarai nem szűntek meg. A máj miatt Adamson felfüggesztette a tápsók bevitelét a szervezetbe. Az is eszébe jutott, hogy ha ennél a betegnél ez a helyzet, könnyen meglehet, a másiknál is fennállnak ugyanezek a veszélyek. Kiadta a megfelelő utasításokat a gépeknek a 3–as beteg készülékein át, közben Déva – szinte kitalálta főnöke gondolatait – már a vesefunkciókat vizsgáltatta. Mire Adamson visszatért az asszony mellé, az analizátor képernyőjén megjelentek a jelek.
  – Nőtt valamit a maradéknitrogén–tartalom – suttogta Déva. Ezt persze Adamson is látta. Visszament a telefonhoz, felvette a kagylót:
  – Itt van még, uram?
  – Természetesen – mondta az ismeretlen.
– Az l-es mája is rendetlenkedik, némileg a veseműködéssel is baj lehet. De nem ezek a döntők. Mind a máj, mind a vese hatalmas tartalékokkal rendelkezik. Engem jobban aggaszt a sugárártálom és a keringési elégtelenség.
  – Tegyen meg mindent a megmentésükre, doktor –mondta az ismeretlen parancsnok. A hangja most őszinte volt és kérő. Ez meglepte Adamsont. Nem ilyennek képzelte az “Objektum" döntéshozóját. Vagy hogy is nevezte önmagát az imént...? “Parancsnokát?"
  – Persze, megteszünk mindent – mondta kissé zavartan, és befejezte a beszélgetést. Visszasietett Déva mellé.
 Az agyban a jelek szerint Levinson–-ngerületek képződnek    – nézte a görbéket. A miniatűr agy-tomográf kékes képernyőjén narancsvörösben jelentek meg a görbék. Némelyik majdnem ritmikusan ismétlődött. Adamson ajkába harapott. Ezt eddig csak haldoklóknál látta. Ökölbe szorult a keze, megfeledkezett az “Objektum"– ról, Tomassiról, saját furcsa és végeredményben nem túl világos szerepéről. Tudatosan leegyszerűsítette a dolgot: “Azért vagyok itt, és csak azért, hogy ezt a két embert életben tartsam"; félretett minden más megfontolást,

munkához látott. A készülékek segítségével beszabályozta a szívritmust, aztán újabb elektródákat tétetett fel a koponyára. A máj – és vesefunkciókat egyelőre figyelmen kívül hagyta     – tudta, a vezérlés úgyis figyelemmel kíséri az összes adatot.
Közben Déva adott a betegnek egy fájdalomcsillapítót. Ugyanakkor a 3–as beteg készülékei hangjelzést adtak – ott is történt valami. Adamson doktor felemelte a fejét. Azok az illetők nyilván nem csupán telefonon érintkezhettek vele. Tomassi telefonszámát ismerte, de a főnök helyettese most állítólag aludt, nem lenne célszerű felébreszteni, túl sok időt veszítene ezzel. Órájára nézett – először egyszerűen nem hitt a szemének. Csaknem nyolc órája voltak itt szolgálatban, ő és Déva. A fáradtság ismét megrohanta, erősebben, mint az imént, szinte kábítóan sújtott le rá az érzés. Tagjai ólomnehezek lettek. “Máris..." vágott belé a fájdalmas felismerés. Régebben –" de még huszonöt évvel ezelőtt is – harminc–negyven órás ügyeleteket csinált magának a laborban, no igen, valamivel fiatalabb volt... Lázadozott volna öregsége ellen, de nem volt rá ideje. Megtörölte homlokát, aztán orrnyerge felett dörzsölte erősen a bőrt. Déva csak ránézett, ismerte már ezt a jelet is.
  – A professzor úrnak aludnia kell – mondta hangosan. Adamson a műszerekkel telezsúfolt falra nézett; lehet, van ott valahol mikrofon is? Ismerve ezeket a katonákat", minden elképzelhető.
  – Igen. Kérem a leváltásomat! – mondta Adamson, bár szeretett volna még maradni, most látta, hogy a vérkép–analizátor újabb eredménysorozatot dob ki a képernyőre.
Igaza lehetett, ami a lehallgatást illeti. Mert szinte rögtön egy férfihangot hallottak a fali hangszórókból:   
– Tudomásul vették kérését, professzor. Pár percen belül megérkezik a váltás. Talters kapitány körpályára állította a hajót. Utána a rádiókészülék mellé ült, és hívta a bázist. Madda nyújtózkodott egyet. Észrevette, hogy a férfi érdeklődő pillantást vet felemelkedő melleire... A hajóban csak egy vékony trikót viselt. De a dolognak nem lehet semmiféle folytatása, Talterst nagyon lefoglalták az ügyek. Közben azért arról sem feledkezett meg, hogy a műszereket is szemmel tartsa, bár erre Maddát is megkérte előzőleg.
A radar zöldes, kerek ernyőjén fényfoltok villogtak. Minden elektromágneses sugárhullámból visszaverődött valami. Rejtélyes felvillanások – az Űr mélyén mindig van anyag. A hatalmas üres térség valójában sohasem üres; hol egyetlen hidrogénatom van egy köbkilométeres térségben, hol megsűrűsödik az anyag, porfelhők száguldanak, és testekké állnak össze. Valaha, évmilliárdokkal ezelőtt születtek iszonyú nyomáson, hőmérsékleten, plazma hűlt le másodpercek alatt, forgó részek szakadtak él egymástól, repültek sokáig, gravitációs erők hatására találkoztak más anyaghalmazokkal, összeálltak, préselődtek, egymásba folytak, keveredtek, lehűltek. És mostt milliárd évek óta azonos pályákon repülnek mindig, míg egyszer, valaha, valamilyen akadály el nem téríti őket útjukból. “Nem szeretném, ha a hajónk lenne az az akadály", gondolta Talters. Közben sikerült kapcsolatot találnia a bázissal.
–	Itt Talters – mondta röviden. – A koncentrátum megfelelő, a vegyszerek bekeverése megkezdődött. 
Hatvanpercenként közlöm az eredményt.
– Rendben van, Talters – mondta egy hang. – Mostan– tól hatvanpercenként várjuk a hívásaidat. 
Madda csodálkozott. Mi az, hogy “koncentráció", meg “vegyszerek" és “bekeverés"? A férfi látta a lány döbbent tekintetét, de nem szólt semmit. Madda agyában villámgyorsan peregtek a gondolatok. Ha a férfi nem nyílt szöveget használ, attól tartanak – Talters is, és a bázis is –, hogy akadnak a közelben, akik lehallgatják ezt a beszélgetést. De hát kik lehetnek azok, és miért kell

tőlük tartani...? Madda figyelmét az sem kerülte el, hogy a szabályzattal ellentétben a kapitány saját nevét használta az adásban, ahelyett, hogy a hajó nevét, számát, vagy rövidített azonossági jelét közölte volna. A bázison viszont minden jel szerint értették a dolgot, sőt, maguk sem említették egyetlen szóval, hogy ők a “bázis". Ki ellen irányul hát a játék…? Miről van itt szó? Az is lehet, hogy a beszélgetés titkos hullámhosszon folyt, de valami okból ezek itt mégis rejtjeleket használnak? Lehet olyan ellenfél – Maddának még a szó is furcsa volt –, aki esetleg ezt az adást is megfejtheti? A radarernyőn akkor újabb pont tűnt fel. Először még Talters sem vette észre, olyan apró volt; de a beépített megfigyelő szerkezet azonnal észlelte és hangjelzést adott. Erre mindketten a képernyő elé ültek. Talters úgy helyezkedett, hogy a hajóval azonnal irányt változtathasson.
  – Kösd be magad az ülésbe – mormolta. Madda azt is észrevette, hogy a férfi egyre kevésbé figyel rá. Már minden idegszálával a közelgő objektumot szemlélte, és a gépekkel elemeztette. Eltartott még egy ideig, míg az megnagyobbodott a képernyőn. A gépek azért közben adatokat gyűjtöttek róla, hamarosan közölték a pálya adatait is. Ez csaknem megegyezett hajójuk pályájával. Ezt Madda meg is jegyezte.
  – Ne félj, nem fogunk felkenődni rá – mondta a férfi. – Tápláld be ezeket az adatokat az UNER-be, tudni akarom pontosan, miféle égitest robog itt velünk szembe.
Madda tíz másodperc alatt elintézte a dolgot. Az UNER – az Új Naprendszer Elektronikai Regiszter – képernyőjén hamarosan felbukkant az adat:
A KÖZÍELGŐ ÉGITEST AZ OBRERS–CSOPORT TAGJA A CSOPORTBAN RAJTA KÍVÜL MÉG HUSZONNÉGY KISBOLYGÓ VAN
HA A HAJÓ TIZENHAT PERC NEGYVENNÉGY MÁSODPERCEN BELÜL NEM VÁLTOZTAT PÁLYÁT AZ ÖSSZEÜTKÖZÉS ELKERÜLHETETLEN LESZ
Az utolsó mondat után egy piros felkiáltójel is villogott. Talters vállat vont, utasította a vezérlést, hogy tizenöt perc múlva térjen ki húsz fokkal, megadta a kitérés irányát is. Madda nem szólt, de figyelemmel kísérte az eseményeket. Szorongás nőtt benne, maga sem tudta még, milyen veszély fenyegeti. De azzal kezdett tisztában lenni, hogy valami ismeretlen erő működik itt közre, és most már ő sem bújhat ki a játszmából. Abból a játszmából, amit tudtán kívül vállalt, amikor a bázison beszállt Talters kapitány űrhajójába. Bart hamarabb felébredt, mintsem várta volna. Megnézte az órát. Alig hat és fél órát aludt. Nem tudta, mihez kezdjen – agya azonnal kitisztult, pihenten nézett körül a szobában. Felkelt, megmosakodott, aztán kis habozás után felhívta a 44–es számot. Bármennyire is idegen volt a környezet, Tomassi hangja megnyugtatta. Hiszen ezt az embert már ismerte. Legalábbis azt hitte, hogy ismeri.
– Küldetek önnek reggelit – mondta Tomassi. – De nem kell úgy sietnie, Adamsontól az ügyeletet nemrégen átvette egy másik orvos. Ajánlom, találjon ki magának valamilyen felfrissítő programot, egy kis fizikai mozgás sem ártana. Sokkal jobb teljesítményt fog nyújtani később a betegek mellett, ha most nem azonnal megy oda – javasolta Tomassi. Bart magában igazat adott neki, és megkérdezte:
  – Mi van a. betegekkel?
  – Még él mindkettő. Az egyik állapota súlyosabb, a másiké nem annyira. Bart megreggelizett. A reggelit különben egy robot hozta be, mogorva és szótlan gép, lehet, nem is volt beleépítve beszédszintetizátor, csupán csak az emberi hangot értő, az egyszerűbb utasításoknak engedelmeskedő szerkezet volt. Reggeli után Bart kiment a szobából, az első ember, akibe a folyósón botlott Dávid volt.

  – Jó reggelt, doktor!
  – Jó reggelt – felelte ő gépiesen, csak utána jutott eszébe, hogy lehet, nem is reggel van most. – Milyen napszak van?
  – Itt a Holdon vagy a Földön? – kérdezte gunyorosan Dávid. Félmosolya idegesítő volt. A férfi közelebb jött, bal lábával kissé kaszált, megtorpant előtte, felnézett rá: – De ha belegondol, ön is megérti: mindegy. A lényeg az, hogy ön nemrégen ébredt fel, tehát az ön számára most van reggel... Megismétlem az ajánlatomat, doktor: nem sétálunk egyet a felszínen? Nem sok kedve volt éppen ezzel az alakkal menni, de eszébe jutott iménti vágya, sőt, döntése. Ha egyedül szeretne menni, ismét fel kellene hívnia Tomassit, a kilépés körülményei, a zsilipek, űrruhák felől érdeklődni... Egyszerűbbnek látszott, ha mindezt – ez a... Dávid intézi el. Mert nem kételkedett benne, hogy elintézi.
  – Jól van, Dávid. Menjünk – sóhajtotta.
Dávid bólintott, előresietett. Ő követte a lifthez. Felmentek a legfelső szintre. Egész úton senkivel sem találkoztak. Ez már csak azért is furcsa volt, mert neki úgy rémlett, valahol a falak mögött sokan lehetnek. De ennek semmi jelét sem tapasztalta. Egy kisebb helyiségbe mentek, ahol Dávid szemlátomást otthonosan mozgott. Egyáltalán, az volt a benyomása, hogy ez az ember az “Obektum"– ban született. Mit is mondott, micsoda ő itt...? Őr?
  – Ezt vegye fel, doktor úr – Dávid egy faliszekrényből hófehér űrruhát vett elő. Nagy volt, és valahogy vastagabbnak tetszett az anyaga, mint amilyenekkel neki eddig dolga akadt. Néhány marsi kiránduláson és űrhajóban, riadógyakorlatokon volt rajta űrruha mindössze.
  – Ez ilyen vastag? – kérdezte. Talán csak azért, hogy mutassa az “őrnek", valamicskét ő is ért hozzá. Dávidnak hirtelen olyan lett az arca, akár a csínyen kapott gyereké, de mosolyogni igyekezett:                               
  – Ez a legújabb, többszörösen biztosított szuperruha,
nem hallott még róla, doktor? Mostanában ilyeneket hordunk – és mutatta sajátját. Az is olyan anyagból volt, bár a színe kék, és a mérete természetesen kisebb. Űrruhákat legalább harminc méretben gyártanak, gyerekszámoktól egészen a két méteren jóval felüli férfiszámokig. Felöltöztek. Dávid ellenőrizte, hogy jól kapcsolta–e be az öltözet összes nyílását – ezt különben végül egy megnyugtatóan kigyulladó kis zöld lámpa is jelezte a bal karon. Ott helyezkedett el a többi jelző is. Ezek működésével, jelentésével ő is nagyjából tisztában volt. Dávid néhány szenzor érintésével beállította a rádiójukat egy közös hullámhosszra, majd mentek a zsilipbe.
  – Tomassi?
  – Én vagyok, főnök.
  – Sikerült rábeszélnie erre a kirándulásra?
  – Azt hiszem, igen. Dávid még nem adott jelt, de a terv szerint neki kell kimennie “Bio-2"-vel.
  – Rendben van. Eressze meg a hírt, hogy mindenki tudjon róla.
  – Már intézkedtem. Az “Objektum" déli híradójában másfél perc múlva, közlik ezt is, a többi érdekességgel együtt.
  – A sérültekről egyelőre még egy szót sem...
  – Természetesen.
  – Felkészítette az őröket?
  – Már megkapták a riadójelzést. Ők a titkos kijáratot használják. Ráálltunk a Luna 2l–es mesterséges holdra is. A továbbított képek minősége kielégítő, legalább negyven percen át látjuk majd ezt a környéket.
  – Jól van. Egy képet nekem is adjon be, a szobámba.
  – Igen, uram. –Más...?
  – Folyik a boncolás, sőt, úgy is mondhatnám, mindkét boncolás. De még semmi olyan eredmény nem született, ami minket érdekelne.
  – Az űrben?

  – Gyakorlatilag nincs hír. Mintha beásták volna magukat. ..
  – Beásni? Jó szó, honnan vette?
  – Ötszáz évvel ezelőtti harci jelentésekben olvastam, uram.
  – Beásni... beásták magukat. Remek, én is használni fogom. Szóval semmi egyéb?
  – Egyelőre semmi. De perceken belül lesz, azt hiszem.
  – Persze, ha beválik a számításunk... Legyen résen, Tomassi.
  – Igyekszem majd gyorsan reagálni, uram.

Az utolsó beteg

Bart megtorpant a zsilip előtt.
Az “Objektum" a Hold egyik kráterének közepén épült. Lehet, a pontos körnek is a közepén emelkedtek ki a zsilipépületek. Ezenkívül nem sok jele volt annak, hogy a felszín alatt egy hatalmas épülettömb rejtőzik; néhány hírközlő antenna, tévéközvetítő adóvevők, egy vészjelző a műholdak felé irányítva, néhány más fémtárgy, amelyeknek a doktor nem ismerte a rendeltetését. Meteorbiztos fémkupolák árnyékában léptek a felszínre.
Dávid itt is magabiztosan mozgott. Előrement, Bart követte. A kis álak feje fölött előre is láthatott: amint kijöttek a kupolák árnyékából, végre igazán körülnézhetett.
A kráter fala itt-ott meredek volt, máshol viszont – akárha gigantikus szélviharok dühöngtek volna itt egykor – hosszan ledőltek a falak, rengeteg sziklatörmelék omlott alá. Dávid éppen egy ilyen omladék felé vezette a doktort. De Bartnak volt egy olyan érzése, hogy a kistermetű férfi nem siet.
Az első másodpercekben nem tudta? mi az a furcsa dolog, amely hirtelen eluralta egész valóját. Különösen a testét... Aztán rájött. A gravitáció... A Holdon jóval

kisebb a tömegvonzás. Most, hogy erre összpontosította a figyelmét, észrevette a különbséget az “Objektum"– ban uralkodó mesterséges gravitáció és az itteni, természetes vonzás között. Teste fel-felemelkedett, s mivel nem tudta még megszokni, hogy ne lépjen olyan erőteljesen, hát el–elszakadt a talajtól. Többször úgy érezte, rendesen lépked,, lábai mégsem érték a talajt, várnia kellett, míg visszaesik. Aztán elkapta ugyanaz a játékos kedv, amit gyerekként is érzett egyszer egy holdi kirándulás alkalmával – ha felugrik, sokáig repülhet. Meg is próbálta, kedve kerekedett így haladni. Ha megfeszítette izmait, ugrásai jelentősen meghosszabbodtak. Hát gyerek lett ismét, repdesett a felszín fölött, egy–egy ugrása olykor tizenöt–húsz méteresre is sikeredett. De még mindig kísérője mögö. tt haladt, mert most Dávid is sietett már. Egyszer csak Dávid hátrafordult... Bart nem látta a sisaklemezen át az arcát, de sejtette, mit gondolhat. “Szörnyen gyerekes vagyok", feddte meg önmagát, és megvárta, míg leesik. Az ütődés könnyed volt és veszélytelen, térdhajlással ellensúlyozta, és rendesen ment tovább.
  – Jól hall, doktor? – kérdezte Dávid a rádión át..– Tökéletesen.
– Felmegyünk azon az omlásos részen. A kövek között azért vigyázzon, a balesetnek a kisebb gravitáció mellett is lehetnek kellemetlen következményei... Remek kilátás nyílik majd a Perseus-kráterekre..
Féltúon felfelé Bart megfordult. Az ő kráterükre is csodálatos kilátás nyílott. A közepén elszórtan heverő kövek hosszú árnyékot vetettek. A Holdhoz képest a Nap most alacsonyan szállt, szinte a kráterek csúcsán. “Naplemente", jutott eszébe, de rögtön el is hessegette magától a gondolatot, hisz lehet, a Nap most éppen felkel, és nem lenyugszik? Nem tudta.
  – Hol a Föld? – kérdezte a mikrofonba.
  – A lábunk alatt – felelte Dávid, s mintha mosolygott volna. Megtorpant, lefelé mutatott: – Vagyis hát, a túlsó oldalon. Mi most a Holdnak a Földről láthatatlan felén vagyunk.
  – Ja, úgy. Ez nem tudtam – mentegetőzött, és továbbkapaszkodott. Megelőzte Dávidét, előbb ért fel a kráter peremére, mint a kis férfi. Dávid különben sem sietett, és gyakran körülnézett. Bart ismét megfordult, a zsilipek körül mintha valami mozgást látott volna, de nem volt benne biztos, már nagyon messze voltak az “Objektum" bejáratától. Aztán megfordult.
A látvány – ahogyan Dávid ígérte – csakugyan remek volt. A szeme elé tárult a Perseus-kráterek vidéke. Erről a holdi idegenforgalmi nevezetességről eddig ő is csak úgy hallott, talán egyszer látta is valamilyen filmen. A négy kráter pontos négyszöget alkotott; a természet furcsa játékaként négy majdnem egyforma meteor csaknem egyenlő távolságra ütközött bele a felszínbe.
  – A tudósok rég megállapították, hogy ez nem egyszerre történt – mondta váratlanul Dávid. Éppen felért ő is, kissé lihegett. Látta, hogy a doktor a Perseusokat nézi, hát nem volt nehéz kitalálnia, mire gondol.
  – Állítólag több millió év eltérés is van az utolsó és az első meteor becsapódásának ideje között... Véletlenül ilyen szép kis négyszöget rajzoltak a felszínbe.
Bart nem válaszolt. A Perseus-kráterek az oldalról beeső napsugarak fényében ezüstösen fénylettek – az egyik oldalukkal. A másik olyan fekete volt, akár a bársony. Messzire nyúltak árnyékaik. A környéken több kisebb kráter is volt még, de ezek valósággal eltörpültek a Perseusok mellett, alig volt felmagasodó szélük, szinte nem is léteztek. A figyelő tekinteteket minduntalan a négy kráter vonzotta magára. Távolabb nem látszott semmi – a Hold felszíne elgörbült, a semmibe veszett, csak a mélyfekete űr sötétlett.
Dávid nem szólt most, maga is a tájat figyelte. Feje nyugtalanul járt körbe–körbe. Megtapogatta űrruhája bal karján az egyik mutatót; a jelzőfény nem égett. És így volt jó. A férfi megnyugodott valamelyest.

Bart Dorg az anyjára gondolt. Letta valaha sokat járt az űrben, manapság azonban csak a Földön éldegél. Igaz, nemegyszer emlegeti még a Trendal-bolygót, ahol fiait szülte egykoron, és ahol boldog volt a – ma már halott – férjével. Milyen gyorsan változik is a világ. Egyetlen ember nem is túl hosszú élete elég arra,– hogy rengetegen kezdjenek másképpen élni, a technikai találmányok új szokásokat, igt törvényeket vezetnek be. Az emberek mindig megadják magukat ennek az áramlatnak, semmit, vagy majdnem semmit sem tesznek ellene? – tette fel a néma kérdést a doktor, majd elfordult, ismét visszanézett.
Hirtelen úgy látta, valami felfénylett egy pillanatra tőlük vagy egy kilométerre, a nagy kráter belső falán. De csupán egy villanást látott, utána semmit. Biztosan képzelődtem, gondolta bosszúsan. Szeretett mindent pontosan tudni, körülhatárolni, megvetette az állítólagos “megfigyelőket", akik nemegyszer árasztották el a sajtót szenzációs, csak éppen a legtöbbször valótlan bejelentéseikkel. Soha, semmi kincsért nem szeretett volna közéjük kerülni. Most is inkább makacsul összeszorította ajkát, hallgatott.
  – Jólesik a mozgás, doktor? – kérdezte Dávid, és vára-kozóan fordult feléje. Ő már kezdett kibékülni a furcsa alak külsejével, végül is, nem az ő hibája, hogy ilyen, szegény.
  – Jólesik. Igaza volt, Dávid, ezt meg kellett próbálnom, ha már itt vagyok a Holdon.
  – Remek – úgy látszik, ez lehetett Dávid kedvenc szava. – Akkor lenne még egy javaslatom.
  – Halljuk!
  – Elmehetnénk a legközelebbi Perseushoz – mutatta is a karjával.                                                              
A távolság három kilométernek látszott. Kétszer három, az hat, gondolta Bart, plusz a visszaút a zsiliphez a meredek kráteroldalon... Van-e annyi ideje?
  – Attól tartok, nem jut rá idő. Odabenn az “Objek-
tumban fontos dolgom van – mondta, de engedékenyen tette hozzá: – De azért lemehetnénk a kráter külső oldalán, hogy egy másik omladékon kapaszkodjunk vissza. Rendben, Dávid?
  – Rendben, doktor.                                                    
Madda tudta, most nincs idő habozni. Talters parancsai gyorsan követték egymást, a fekete kapitány ugyanakkor kezével a gépeket is utasítgatta, egyszerre megsűrűsödtek az események a fedélzeten.
És nemcsak a hajóban, hanem az űrben is. A tizenötödik percben a vezérlés húsz fokkal letérítette a hajót a közelgő égitest útjából, és Talters az előzőleg kiszámított új pályára vitte azt. Madda addig csak elméletben volt kénytelen ilyen bonyolult spirálkanyart számítani, erre is csak egy-egy navigátorvizsgáján került sor. Az életben még nem élt át ilyen pályaváltoztatást. A feje is szédült, amikor rájött, hogy Talters mintegy “megtéveszti" a kisbolygót; úgy tesz, mint aki meredek szögben kitér előre, és elszáguld a messzeségbe – valójában a hajó több kanyart írt le nagy sebességgel, amelyek végén aztán egyszercsak... a kisbolygó mögött találták magukat. Madda csak nézett. Ilyesmit eddig csak elméletben ismert, gyakorlatban soha nem látott. Némi tisztelettel nézett Taltersre – hát ez ilyesmihez is ért? Közben persze segített neki az elemek kiszámításánál, összegezésénél, ujjai sebesen táncoltak a billentyűk fölött, a képernyőkön egyre újabb pályaadatok tűntek fel, majd el. A hajtóművek. teljesítménye a fortély végső szakaszában közel járt a kilencvenöt százalékhoz. Akkor már Madda is sejtette, nem csupán kozmikus por a játszma tétje, ahogyan azt manapság mondogatták a Marson.
  – Mi van az első fékezőrakétákkal? – kérdezte a férfi rekedten. Száz más műszert figyelt egyszerre, Madda szívesen ellenőrizte neki a dolgot, és jelentette:
  – Mind a harminc a helyén, az érzékelők szerint mindegyik működésre kész.

  – Helyes... akkor gyorsítunk. Figyeld a radart, vedd középre a kisbolygót!
Madda értette a rövidítést, az űrhajósok mind így beszélnek. “Vedd középre", azt jelentette, állítsa rá nemcsak a radart, de a kormányszerkezetet is. Vagyis – azt az égitestet üldözik, Talters azt szeretné, ha minél közelebb érnének hozzá.
  – Csak nem akarod utolérni?
  – Mi az, hogy? – felelte Talters foghegyről, nem is nézett a nőre. Egy percig úgy tetszett Maddának, Talters már elfelejtette azt, ami itt történt néhány órával ezelőtt... De akkor a férfi röpke pillantást vetett a lányra, mosolygott is, ettől Madda azonnal megnyugodott. Hát igen, Talters mégis az ő embere. Igazi férfi...
  – Távolság   hatezer-kilencszáznegyven   –   jelentette Madda katonásan. A férfi nem válaszolt, összehúzott szemmel figyelte a radart, amelynek már a közepén világított az égitest. Gyorsította a hajót. Egy másik radart is működésbe hozott, ügyelt a hajtómű belső hőmérsékletére – itt most már háromezer fok volt –, de nem félt tőle, a riasztójelzések még nem léptek működésbe, addig pedig nyugodtan növelhette a hajtómű teljesítményét. Legalábbis ebben reménykedett...
  – Távolság hatezer-négyszáz.
  – Ez már jobb – Talters az órájára nézett, aztán lenyomta a rádióadó gombját: – Itt Talters! Bekeverés folyamatban van, hamarosan újabb jelentés várható.
  – Köszönjük Talters, vettük az adásodat – nyugtázta egy hang. A kapitány feszültsége kissé engedett. Mert néni volt ő hidegvérű hős, és ezt Madda sem tételezte fel. Hisz látta a szemét, mozdulatait. Talters ember volt, félő és sebezhető ember. De óvatos ember is, aki félt csapdába esni, óvakodott, hogy valami rossz lépésre szánja el magát. Mindent alaposan meggondolt, akkor is, ha csak másodpercek vagy tizedmásodpercek álltak rendelkezésére.                                    

így repültek most egy rövid ideig. A rádió hallgatott. Madda is. A kapitány néha ajkába harapott, teljes figyelmével a hajóra koncentrált. Amikor már csak négyezer kilométerre voltak a kisbolygótól, a képernyőkön kirajzolódtak az égitest körvonalai, sőt némileg a felszíne is. Durva, sziklás felszín, itt–ott sárgás színben ragyogott. De csak akkor, ha a távoli nap gyenge fénye ráesett. Az égitest hossztengelye körül forgott igen lassan, olyannyira, hogy ezt így a képernyőn nem is nagyon láthatták. Sötétebb és világosabb foltok úsztak el igen lassan egyik irányból a másikba, ennyi volt az egész. Húsz perccel később Talters végre megszólalt:
  – Ülj a kis radar mellé, és ne figyelj semmi másra, csak arra. Ha a fémkereső valamit jelez, azonnal szólj, és persze kapcsold be a regisztrálót is. Kristályra kell venni, amit tapasztalunk.
  – Miért olyan fontos ez a kisbolygó? – kérdezte Madda értetlenül, miközben engedelmeskedett, helyet változtatott. – Vagy kétezer ilyen van még a Mars és a Jupiter között.
  – Mondtam már: nincs igazad. Ha szerencsénk van, akkor ez a kisbolygó valamiben nagyon is különbözik az összes többitől – felelte komoran a kapitány, és megint hallgatásba merült. Bart haladt elöl, Dávid mögötte jött. A doktornak nem volt szüksége vezetőre, hisz' a terep nem volt nehéz. De azért nem volt egészen veszélytelen. A sziklás talajon itt-ott repedések húzódtak, meg kellett néznie, hová lép. A homokon nyompárt hagytak maguk után, majd ismét köves részen haladtak, ilyenkor kisebb-nagyobb szikladarabokat kerülgettek.
Dávid próbált néhányszor beszélgetni a doktorral, de nem sok eredménnyel. Bart élvezte már a kirándulást, érezte, hogy izmai dolgoznak, néha fel-felrepült a magasba, élvezettel szállt el egy–egy nagyobb kő,fölött, majd megint lehuppant, s egy ideig “rendesen" ment. Újabb omladékot találtak; a kráter, külső falán is szinte lefolytak a kövek. Dávid arra irányította Bartot. Mindketten nekivágtak a felfelé vezető útnak.
Félmagasságban járhattak – Bart éppen megfordult, hogy innen is megcsodálja a Perseusokat –, amikor rádiójában előbb furcsa cirpelést, majd hangos zúgást hallott.
  – Mi ez, Dávid? – kérdezte. Nem kapott választ, a zúgás már eluralta a készüléket. Bart maga sem tudta, miért, megijedt. Ismeretlen veszély közeledtét sejtette.
Dávid jobb kezével azonnal balkarjára csapott – egy kis lámpa pirosra váltott. Aztán ő is próbálta hívni Bartot, sikertelenül. A zúgás fokozódott, fülükbe, sőt agyukba hatolt. Végül kénytelenek voltak lehalkítani a vételt...
Dávid magatartása azonnal megváltozott. Az addig lassú mozgású, komótos férfi hirtelen megelevenedett, és mintha dupla sebességre kapcsolt volna. Két nagy ugrással Bart mellett termett:
  – Le a földre, doktor! Feküdjön le!
Bart mit sem értett az egészből. Ezt a parancsot sem hallotta, a zúgás a rádióban mindent áthatott már. De hirtelen fény villant fel valahol messze, és szeme előtt táncolt valamilyen zöldeskék sugár... Lehetséges ez? A férfi valósággal hipnotizáltán nézett bele, egy pillanatra mindenről megfeledkezett. A fény csodaszép volt, nem értette, miért kellene a talajra feküdnie, hát veszélyes ez...?
Mindez csak egy rövid pillanatig tartott. Dávid szinte a hátára ugrott, és a földre nyomta. A váratlan súly alatt megroggyantak a doktor térdei, karjait maga elé tartotta, aztán hirtelen egész közelről látta a szürke, poros holdköveket. A fény eltűnt a szeméből, de a zúgás folyamatosan hallatszott a rádióból. Sisakja beleütődött egy kisebb sziklába, azonkívül semmit sem érzett. Valami kék folt mozdult mellette – Dávid űrruháját látta. Még mindig szinte kábult volt, nem értette, mi történik velük.
Dávid kiabált valamit, de ezt Bart már nem hallotta,

pedig a férfi a sisakját – régi búvár–módszer szerint – Bart sisakjához érintette, mégsem jöttek tisztán a szavak, Bart nem is figyelt rá. Döbbenten látta, hogy a sugarak a talajt csapkodják körülöttük, és energiájuk, mintha most jóval nagyobb lenne, mint az előbb, néhány kisebb kő odébb repült, megpörkölődött. De füst nem csapott fel, ebben a rettenetes hidegben semmilyen lángról nem lehetett szó.
A doktor kissé kábultan feküdt a talajon. Dávid eltűnt, de lehet, ott volt mellette. Nem merte mozdítani a fejét, hogy megláthassa. A rádióban – ahányszor körülöttük, az űrben erősen villant a zöldeskék fény – erősödött a recsegés.
– Dávid, mi történt? – kiabált Bart. Akkor végre megértette, miről lehet szó. Lézerrel lőttek rájuk. Igen, rájuk, nem a sziklákra. Ők, az élő emberek voltak a célpontok. Ez annyira hihetetlennek tűnt, hogy azt hitte, álmodik. De éppen a rádió recsegése tudatosította benne, hogy nagyon is valóság, amit átél. Fájdalmat érzett a térdén. Egy kődarab repült az űrben, talán egy lézersugár energiája pattintotta le, nekirepült a térdének. A vastag űrruha megvédte a komolyabb sérüléstől, ám az ütés helye így is sajgott. Egy kő mögé gördült, félembernyi szikla segítette rejtőzködését. A mozdulat olyan ösztönös és ősi volt, maga sem értette később, honnan szorult beléje, honnan tudta egyáltalán, hogy így kell fedezékbe húzódni, ha lőnek...? Hány évszázada nem lőttek az emberek senkire? Legfeljebb a bűnözők a rendőrökre, de ebben csak bátyjának, Trinnek lehetett része mostanában. Ő választott magának ilyen veszélyes foglalkozást.
Dávid egy másik szikla mögött lapult, furcsán kitekeredett testtel feküdt. Bart csak villanásnyi ideig látta, mert hirtelen akkora fény lobbant, hogy valósággal elborított mindent. Élesen csillogott az űr is, mindenből fény áradt a férfi csukott szempillái alá, a sisak fényérzékeny védőlemeze azonnal elsötétült kissé, de így is agyába
vágott a fény. Valamilyen erő lökte volna odébb a testét, hőhullámot is érzett, összeszorította fogsorát, nem, nem adja meg magát...
  – Tomassi, bejött a riadójel?
  –  Igen, uram, és már intézkedtem.
  – Lokalizálták amazokat?
  – Részben máris. A műholdra aligha számítottak. Ezt kihagyták a terveikből, az a gyanúm.
  –  Dávid jelzett?
  – Méghozzá azonnal, amikor bejött a rádiózavarás. Tudta ő is, meg mi is, mit jelent. Ez volt az akciójuk kezdete...
  – Hányan lehetnek?
  – Még nincsenek adatok. Az őrség most repült ki, három géppel mennek.
  – Csak odaérjenek időben...!
–A műholdképen látni, több irányból közelítenek... Most hallom a vezető gép parancsnokának adását. Felfedezték a célpontot.
Bart hirtelen annyit vett észre, hogy nincs már fény, nem villog a szemébe és körülötte a lézersugár. De azért I még nem mert mozdulni. Most, hogy már tudta, körülbelül melyik irányból lőttek feléjük, nem akarta elhagyni biztosnak tetsző rejtekhelyét a szikla mögött. A zúgás a rádióban még tartott, majd hirtelen annak is vége szakadt. Süket csönd szakadt rá. Mozdulatlanul hevert, de megszólalt:
  – Dávid...?
Nem kapott választ. Aztán valahonnan messziről, halkan szólt egy ismeretlen hang:
  – Nyugodjon meg, doktor.
Ugyanakkor narancsvörös fény villant messze, a kráter pereme fölött. A tűzgömb ezer darabra esett szét, és szinte azonnal kialudt. Még recsegett a rádió. Lassan a hátára fordult, tekintete a sötét űrt pásztázta, majd látta

a Perseus-kráterek oldalát is. Két fénypont közeledett a magasban, reflektorok voltak. Nyugtalanul nézett körül. Valaki az éterben Dávidot hívta, de a férfi nem felelt.
  – A veszély elmúlott, doktor Dorg – mondta ismét az előbbi hang, jóval közelebbről. Nem túl nagy teljesítményű rádiója lehetett.
Nem hitt neki. Egyáltalán, nem tudta, mi történt, hát szeretett volna tovább lapulni. Ám akkor a fénypontok csaknem találkoztak a feje fölött, az egyik gép leszállt. Látásból ismerte ezeket a szállítógömböket, hasonlók voltak a Földön is, ezek viszont légmentesen zárták el utasaikat a külvilágtól. Hisz a Holdon nincs levegő, a szabad világűr egyenesen a sziklás felszínnel érintkezik.
Két űrruhás alak jött ki a gépből. Az egyik Dávid még mindig fekvő testéhez lépett, a másik odajött hozzá:
  – Szálljon be, doktor. Visszavisszük az “Objektum"–hoz.
  – Kicsodák önök?
  – Az “Objektum" őrei. Nem hisz nekünk...? Valóban bizonytalan volt, bízhat-e bennük? Ekkor a
rádióban megszólalt Tomassi:
  – Minden rendben van, doktor. A támadókat megsemmisítettük, ön pedig biztonságban van már.
  – Biztonságban? Hát ellenem támadott valaki?
  – Igen, de ismétlem, a veszély elmúlt.
Dávid akkor sem mozdult, amikor odaértek melléjé. Nem hallotta a beszélgetést az éterben? – csodálkozott az orvos.
– Meghalt – mondta valaki. A második repülő gömb is talajt ért, egy harmadik pedig állandóan a fejük fölött lebegett, akárha vigyázna rájuk.
Mire feleszmélt, szelíd erőszakkal betették az egyik gömbbe, és a jármű máris az űrbe emelkedett. Gyors ütemben szállt el a nagy kráter szaggatott pereme fölött. Most felülről is láthatta előbbi útvonalukat – de úgy igazán nem tudott erre koncentrálni.
  – Meghalt? Dávid meghalt? – kérdezte többször is.
Senki sem válaszolt neki. Már majdnem az “Objektumnál voltak, amikor ugyanazon a hullámhosszon hallotta, hogy egy szenvtelen férfihang jelentést tesz a központnak. Közölte: Dávid valószínűleg nem tudott időben elrejtőzni a nagyenergiájú fénysugár elől, így az két helyen is felsértette űrruháját. A halál azonnal bekövetkezett, nem csupán azért, mert űrruhájából kiszökött az oxigén, hanem azért is, mert a csaknem teljesen árnyékos oldalon – ahol most tartózkodtak              – a hőmérséklet mínusz száznegyven fok körül járhatott. Aztán máris a zsilipnél voltak. Az egyik űrruhás alak kinyitotta az ajtót. A zsilipben találta magát, egyedül. Megvárta, míg a lámpa zöldre vált, és megnyílnak a belső ajtók. Nagyot sóhajtott, és kilépett. A folyosón Tomassi várta. És Lien.
A két férfi hallgatott. Csak nézte őket, aztán lassan közelebb jött. Tudta, ezektől kap magyarázatot. Ezektől fogja követelni a magyarázatot. Szótlanul vetkőzött ki az űrruhából. Lien segített visz–szarakni a készenléti fülkébe. Tomassi karmozdulattal mutatta, menjenek utána. Bart csak a liftben szólalt meg:
  – Mi volt ez?
  – Távolság kétezer–ötven – mondta Madda. Kiszáradt a szája, jó lenne inni valamit, gondolta. Az ételautomáta elég messze volt, fel kellene állnia, hogy elérje. De kissé tartott a kapitánytól. Talters most nagyon ideges lenne, ha észrevenné, hogy nem veszi komolyan a feladatot. Azt a feladatot, amelyről tulajdonképpen semmit sem tud, de amit a kapitány szemlátomást nagy élvezettel csinál.
Mert a fekete férfi most valóban elemében volt. Lehet, nem vette komolyan a veszélyt? Igaz, Talters kapitány soha semmilyen veszélyt nem vett komolyan, talán ezért is vállalta mindig a legnehezebb feladatokat. Mint most is.
  – Az a jó, keress fémtárgyat – felelte Talters. A kame-

rakat közelképre állította be. Háromszáznegyven fokról egy meteor közeledett pályájukhoz, azt metszette volna. Talters rövid számítást végeztetett az egyik számítógéppel, és már tudta, hajójuk még “elmegy" előtte. És úgy lett, bár Maddának az volt a benyomása, szinte érezték a meteor “szelét"... A kapitány egyre növelte a sebességet, a hajtóművek már kilencvenhét százalékos teljesítménnyel dolgoztak, a nukleáris szennyezés veszélye is fellépett, a vezérlés automatikusan és a parancs ellenére csökkentette a teljesítményt, Talters erre csak a fogát csikorgatta, de nem tehetett semmit. Madda is figyelmeztette:                        
  – A hajtómű hőmérséklete negyvenhárom fokkal a piros vonal fölött vari, te őrült.
  – Sebaj. Mindjárt kezdődik a tánc.
Ezt Madda nem értette, de akkor valami más kötötte le a figyelmét. Az üldözött kisbolygó – az aszteroidacsoportnak ez volt a második tagja, amelyet az utóbbi órákban beértek – már nagyon közel volt, a képernyőkön kirajzolódtak felszínének kisebb részletei is. Semmi különöset nem láttak még, a felszín olyan volt, mint száz és száz másik égitesté az aszteroida–övezetben. Kisebb kráterek, repedések, sziklaszürkeség. Vagy nemcsak szürkeség...? Az egész bolygó kissé sárgásnak tetszett.
  – Távolság ezerhatszáztíz – mondta, és megint nagyon szomjas volt. Amit az imént látott, az egy sárgás mező volt, de az égitest elég sebesen forgott, elfordult kissé, ez már elég volt, hogy az a sárgás terület ismét sötétszürke legyen. Árnyékok váltakoztak ritkás fényekkel, hisz nagyon messze voltak már a naptól. A látvány alsó részén, közvetlenül az egyik kráter alján, egy pillanatra megcsillant valami. Ugyanakkor a radar is adott egy rövidke jelzést – Madda megdörzsölte a szemét, de akkor már semmit sem látott. Azt hitte hát, képzelődött.
  – A követett objektum hossza nyolcvan–nyolcvanöt kilométer lehet – mondta kissé hivatalos hangon. Madda
esak akkor kezdte sejteni, ez a mondat nem neki szól, hanem az űrhajó “fekete dobozának". Talters most így i hagy hátra adatokat, amelyek esetleg fontosak lehetnek majd a bázison valakiknek. Mikor...? Hát a kapitány úgy véli, ők már nem élik meg azt a pillanatot, amikor közölhetik a bázissal az információkat? És miért nem adja le rádión? A rejtélyes idegenektől tart? Talters folytatta:
  – A pályaadatokat és forgási tulajdonságait a vezérlésből máris továbbítom az adattárolóba. Jelenleg alig ezerötszáz kilométerre vagyunk tőle, mögötte haladunk. A felszín időnként szürkésből sárgába megy át, vagy csak úgy látszik, optikailag. Ez még eldöntésre vár. A gyér fény akadályozza a pontosabb vizuális megfigyeléseket. A tömegértékeken alapuló anyagkeresők a várhatónál nagyobb fémtömeget jeleznek, de még nem tudjuk, mi lehet ennek az oka.
Abbahagyta, gyorsított. Madda hallgatott. A “fekete doboz" minden szót feljegyez, ami elhangzik a hajóban,, kikapcsolni nem lehet. Akkor hát a hangkristályok felvették azt is, amit ők órákkal ezelőtt műveltek... Madda behunyta a szemét. Kicsit szégyellte magát, hogy ez akkor nem jutott eszébe. De úgy látszik, abban az emlékezetes órában a kapitánynak is máson járt az esze... Végül is, nem szégyen, amit csináltak, és nem is tiltott dolog, ha úgy vesszük. Az űrhajókban, ahol férfiak és nők szolgálnak együtt, az ilyesmi mindennap megtörténik. “Nem élünk már abban a prűd-korban, amikor ilyesmiért bárkit is megróttak", futott át agyán a gondolat. Mégis bántotta, hogy napok vagy hetek múlva valakik – merthogy kötelességük – mindenképpen lehallgatják majd azt a hangkristályt és... talán nevetnek vagy megjegyzéseket tesznek majd rájuk. Rá, Maddára is. Lesz valaki az egyik marsi támaszponton, aki tudja róla mit művelt Taltersszel az űrben... talters csökkentette a hajó sebességét. Kicsit, csak nagyon kicsit változtatott az irányon is. Meg fogja kerül-

ni ezt a gyorsan száguldó égitestet. Még eszébe villant, hogy ha tévedett... ha nem ez az, bizony évekig nevetni fognak rajta a bázison. Mindenki kineveti majd, hisz üresfejű hősködőnek tartják majd, és nem is ok nélkül. Ő volt az, aki tegnap ilyenkor a parancsnok elé állt, és azt mondta: “Bízza rám, uram, én elmegyek oda, és rátalálok..." Rátalált–e hát?
  – Az Aurum–program vezetője beszél.
  – Mars 2–es bázis, Hoffman parancsnok jelentkezik.
  – Kapcsoljon át titkosított beszélgetésre. A kód: nulla–tizennyolcas-nullaharminchetes-egyes.
  – Itt vagyok, uram.
  – Mondja el, mi történik jelenleg a mapőver–övezet–ben?
  – A hajók tizenhat és fél órája elmentek, uram.
  –  Erről már tudok. Azóta...?
  – A felderítőhajó már a feltételezett cél közelében van.
  – Felfedezett bizonyos jeleket arra nézve, hogy...?
  – Nem, uram, még semmi ilyesmit nem jelentettek.
  – Egyéb gyanús tevékenység a körzetében?
  – Semmi. Néhány halvány információ itteni forrásokból, de ezek sem hoztak újat a játszmánkba.
  – Rendben van. Itt nálunk már veszteségeik is voltak. Igaz, nekünk is, de erről majd később. Harcban állunk hát, ne felejtse el, parancsnok.
  – Nem felejtem el, uram, és amint megtudok valamit, azonnal jelentem.
  – Várni fogom. Vége.
  – Vége.
Tomassi, arcán szomorú kifejezéssel, leült íróasztalához. Lien állva maradt a falnál. Bart körülnézett, gépiesen. A falakon marsi és merkuri kőzetdarabok – égy időben nagy divat volt az ilyesmi, minden bázisparancsnok amatőr geológus és ásványszakértő lett egyszerre, szerencsére később lanyhult ez a láz, most már kevés ilyen gyűjteményt látni. Egyesek annak idején a legszívesebben széthordták volna az egész Naprendszert, panaszkodott egy ismert politikus a Marson. Bart leült egy fotelbe, és Tomassira nézett:
  – Megtudhatnám végre, mi történt? Az a gyanúm, majdnem csapdába estem. Méghozzá olyan csapdába, amelybe... amelybe önök vittek bele. Nagyon meglepődött, amikor Tomassi bólintott:
  – Igaza van, doktor. Ez történt.
Felforrt a vére. Ősei délvidéki természete most kitört, belőle:
  – Még szép, hogy bevallja! De miért ilyen egyszerűen, közömbösen mondja? Nem is sajnálja talán? Az embert rábeszélik egy kis holdsétára, holott tudják, hogy veszély fenyegeti! Igaz, hogy így volt...? Figyelmeztetem, hiába is tagadná. Lehet, hogy én csak egy tudós vagyok, akire azt szokták mondani, nem sokat ért a mindennapi gyakorlathoz, az élethez...! De annyira hülye azért nem vagyok, hogy ne lássak bizonyos összefüggéseket!
Lien szólt volna, de Tomassi egyetlen mozdulattal belefojtotta a szót. Mintha arra várna, Bart hadd töltse ki a dühét rajtuk. És a doktor nem is késlekedett:
  – A fenébe is, azért ez már sok! Az a Dávid is gyanús, illetve gyanús volt... szegény. Kétszer is rá akart venni erre a kirándulásra! Mi közük volt egymáshoz? És egyáltalán, honnan került elő egy ilyen ember, manapság?
Kifulladt, elhallgatott. Tomassi Erikára gondolt. “Ha tudnád, mennyi bajom van, talán nem hagytál volna itt'1, gondolta. Nézte az orvos dühtől eltorzult arcát, és meglepő gondolata támadt: talán az volt a baj közte és Erika között, hogy ő, Tomassi, soha nem állt a sarkára. Még ennyire sem, mint most ez a földi tudós. Ő, Tomassi, soha nem vágott Erika arcába még ily szelíd szemrehányásokat sem... Pedig talán azt kellett volna tennie. Odaállni eléje, és a szemébe mondani a hibáit, elismerni a sajátjait, és megpróbálni mindezzel együtt élni. Nem nyelni, örök-

ké csak nyelni.... Egy pillanatra behunyta a szemét, de megemberelte magát, és halkan beszélni kezdett:
  – Mondtam már, doktor, önnek tökéletesen igaza van. Bizonyos okokból, amelyeket nem tárhatok fel ön előtt, felmerült a gyanú, hogy az űrhajósok balesetével kapcsolatban álló személyek... hm... közelebb is találhatók. Itt, a Holdon, sőt, az “Objektum" közelében. Tudtuk, készülnek valamire. Hogy leleplezzük őket, kitaláltuk az alábbi egyszerű kis tervet. Önt kiküldjük sétálni egyik emberünkkel, és ezt a hirt közzétesszük az “Objektum"–ban. Sejtettük, itteni emberük ezt a hírt továbbítja “amazoknak", és hamar a közeibe repülnek. Dávid a mi emberünk volt. Egy szegény alak, aki egy félresikerült genetikai kísérlet miatt lett nyomorékká. És mivel már nincsenek nyomorékok a Földön, az állapotán meg nem lehetett változtatni, ő maga döntött úgy, hogy egy nagyon félreeső munkahelyet keres magának. így került az “Objektuméba, ahonnan nagyon ritkán mozdult ki. Mi őrként alkalmaztuk, de ő ennél több volt, afféle... bizalmasunk. Ő adta az ötletet, hogy vigyünk ki “sétálni" olyan embert, akitől a szerencsétlenül járt űrhajósok élete függ. Erre az emberre nyilván szívesen lecsapnak az ellenfelek... Ami meg is történt. Persze, nehogy azt higyje, nem gondoskodtunk a védelméről. Különleges, megerősített űrruhát kapott, és három egység állt készenlétben, hogy azonnal beavatkozzon, amint elkezdődik a támadás. Dávid jól reagált; amikor az ellenfelek ráálltak kis zavaróadójukkal a maguk hullámhosszára, nehogy segítséget kérhessenek az “Objektum"-tól – Dávid nyomban leadta a riadójelzést, ami egy másik hullámhosszon be is futott hozzánk, a gépek azonnal startoltak. Ezenfelül műholdról is láttuk az akciót. Amazoknak csak egy gépük volt és lézerágyút használtak. Egyetlen percig tartott mindez, ami az ön számára talán hosszú óráknak tűnt... Lelőttük a gépüket, ketten voltak benne, szénné égtek, egyelőre folyamatban van az azonosításuk. Bart szinte megsemmisült. Még mindig Dávidot látta maga előtt. – És Dávid...?
  – Nem volt szerencséje. Később rejtőzött el, vagy távolról az ellenfelek összetévesztették önnel. Hisz' nem tudhatták, melyik űrruhában rejtőzik ön. Gyorsan jöttek, nem volt idejük tájékozódni, melyikük alacsonyabb és melyikük magasabb, az ilyesmit különben is nehéz mégállapítani a Hold árnyékos oldalán, kevés fényben, egy kráter leomlott falán... A doktor mélyeket lélegzett. Miről lehet szó, ha ennyi ember vesztette már életét? Tudta, nem ellene folyik a játszma, Tomassi és társai őt csak csaléteknek alkalmazták.  A harag még forrt benne, de az esze már máson is járt. Két űrhajós már odaveszett, most pedig hárman lelték halálukat. Nagy tétje lehet az akciónak.
  – Nem világosítanak fel, miről is van itt szó? – kérdezte nyersen. Maga is tisztában volt vele, hogy a hangja nagyon kellemetlen, de nem fékezte magát. Tomassi hallgatott. Bart Lienre nézett. Az ázsiai vállat vont, és aznap első ízben szólalt meg:
  – Várjon még, doktor. Több akció van folyamatban egyszerre, és mindegyik ugyanazon ügy körül forog. Erről még nem beszélhetünk önnek. Sok eseményre fény derülne, ha a még életben levő űrhajósok beszélhetnének. Ezzel talán mások életét is megmenthetnénk. Rendkívül fontos információkról van szó, doktor.
Bartban hirtelen csökkent az ellenállás. Az iménti kaland hatása – úgy látszik – teljes súlyával csak most terhelte meg idegrendszerét. Összecsuklása azonban fél percig sem tartott. Magához tért, mély sóhajtással felállt.
  – Akkor hát... tartani kell attól, hogy, az ellenfeleknek van emberük itt, az “Objektum"–ban is?
Tomassi és Lien majdnem egyszerre bólintottak gondterhelten:
  – így van, doktor.
  – Mi is tisztában vágyunk ezzel.

Bart éppen az ajtó felé fordult, hogy elmenjen, amikor megszólalt a telefon. Tomassi felvette, hallgatta, aztán lassan letette és tompa hangon mondta:
  – Yordan űrhajós is meghalt.
Ismerte már az utat, nem kellett vezetnie senkinek. Amint kilépett a liftből, rohant előre. A fertőtlenítő helyiségre ügyet sem vetett, hiszen nem kerül igazi kapcsolatba a betegekkel. Ha egyáltalán lesz még kit gyógyítani – vibrált benne az ideges feszültség, ám az is megfordult a fejében, hogy ha meghal az utolsó űrhajós is, rá már nem lesz szükség, Adamson, Déva, Longis és ő mehetnek, amerre akarnak. Vagy a titoktartás érdekében nem engedik el őket, egyelőre...? Amikor feltépte az ajtót és berohant, elsőnek Longist pillantotta meg. Az asszisztens az l–es vezérlőnél állt, a gépeket kapcsolta ki sorban. A mozdulatsorban volt valami gyászos és szomorú. Bart betette maga mögött az ajtót:
  – Jó napot – mormolta. Akkor vette észre; hogy nemcsak ők ketten vannak a helyiségben. A szemközti falnál egy nő állt. Körülbelül egyidős lehetett vele, a haja majdnem fehér, nagyon szőke, szinte világított. Arca szabályos, szemei világosak, kifejezőek. Találkozott a pillantásuk, önkéntelenül regisztrálta sze–mével–agyával, hogy az ismeretlen nő magas, karcsú, jóalakú. Az “Objektum"–ban dolgozó orvosok fehér ruháját viselte. Ilyen papíröltözetet kapott ő is. Most ugyan nem ebben jött be, ettől egy rövid pillanatra kissé kívülállónak képzelte magát, zavarba jött.
  – Üdvözlöm, doktor – mondta gyorsan Longis. –Doktornő, ez itt Bart Dorg, a harmadik orvos:.. Doktor úr, bemutatom Nóra Piedrát. Piedra doktornő arcán rövid, ideges mosoly futott át. Szép, állapította meg a férfi. Ő is ideges.volt, s ez arra késztette, hogy kissé elforduljon, nehogy észrevegyék. Longis hallgatott, de a doktornő azonnal megkérdezte:
  – Történt valami, doktor?
  – Most tudtam meg, hogy az a Yordan is...
A nő arcán fájdalmas fintor szaladt át, az egész másodpercnél is rövidebb ideig tartott, de furcsamód ez megnyugtatta Bartot. Úgy értelmezte, a doktornőt is megrázta Yordan halála. A hangjáról pedig rögtön felismerte. Jellegzetes, mély hangja volt, amely olykor mégis magasnak tűnt – igen, hallotta, amikor Piedra doktornő Yordant próbálta félig-meddig tudatalatt ráébreszteni a történtekre. Nézte a nő arcát, és az jutott eszébe: szabad ember-e...? Sajnálta volna, ha Nórának már családja, gyerekei vannak. Aztán elhessegette magától a gondolatot, kis mosolyt erőltetett magára:
  – őrvendek. Hallottam már a hangját.
  – A sugalló mondataimra gondol? Kis nyomást próbáltam gyakorolni szegény Yordanra – Nóra fáradtan sóhajtott. – Nos, a lényeg az, hogy már csak egy űrhajós van életben. Az eddigi halottak boncolása még folyamatban van, főleg az analízisek készítése vesz el sok időt. Elveszi az időt, tőlünk... Mert talán mi is előbbre jutnánk az utolsó űrhajós esetében, ha többet tudhatnánk az előzőleg elhunytak halálának okáról.
  – Külső sérülések?
  – Minimálisak. És égési sebek sincsenek, természetesen. Jó űrruháik voltak, szuperbiztosak – mondta a nő.
Bart keserűen mosolygott. Jó űrruhák? Szuperbiztos szkafanderek? Rajta is ilyen volt nemrégen, megúszta ugyan, de semmi oka nem volt feltételezni, hogy Dávidnak másféle ruhája lett volna. És ő mégis odaveszett. Nem találta meg a maga Góliátját. A legendák nem mindig válnak valóra. Ezt a Dávidot egy óriás ölhette meg.
  – De sugárártalom érte őket.
  – Igen, a támadók talán olyan fegyvert használtak, amelyek nukleáris energián alapultak.
  –“Támadók"...?
Nóra az orvosra vetette szép szemeit, kínosan mosolygott:

  – Önt még nem tájékoztatták erről, úgy látom...
  – Azt mondták, baleset volt.
  – Úgy is lehet nevezni.
  – Ki támad meg manapság űrhajósokat az űrben?
A kérdésre nem kapott választ. Most csak Nóra szemét látta. Egyszerre volt zöld és kék, a doktor csak nézte. Longis megköszörülte a torkát:
  – Nem tudom, hogyan lesznek most az ügyeletek... Adamson doktor alszik, önök közül ki akar pihenni?
Bart csak a nő szemét látta. Csodálatos mélységbe merült, akárha tengerben, földi tengerben fürödne. Valar ha Kairóban, egyetemi évei alatt sojkat vitorlázott, és néha odakünn a Földközitengeren is. Hát igen, ott érezte utoljára ezt, amikor kora reggel kifutott a vízre, feje fölött feszült a vakító fehérség, a nap már felkelt, a víz pedig éppen olyan mélykék-mélyzold-opálos volt, mint Pedra doktornő szeme...
  – Megoldjuk – mondta Nóra.
  – Persze – kapott a szón Bart, felébredve ábrándozásából. – Egyelőre az lesz a legjobb, ha itt maradunk mind a ketten. Mi van a beteggel? A kérdés hivatalos útra terelte a beszélgetést. Elmúlott a varázs, most Bart maga is a betegre fordította figyelmét. Longis röviden referált; az ismeretlen űrhajós keringése és légzése rendben volt, de most is az eszmeletlenseg és a tudatosság határán lebegett, ebből egyelőre nem sikerült kihozni. Bart nem tudta, ki lesz most a “főnök", ha két orvos van egyszerre ügyeletben. De lehet, nem is lesz szükség ilyesfajta megosztásra. Most mindenesetre odaállt a vezérlőpult elé, igyekezett befogni tekintetével az összes mutatót. Látni minden kijelzőt, érteni minden apró változást, fejben tartani őket, az előzőekhez igazítva tudni azt is, melyik milyen következő folyamatot jósolhat...
  – Elmaradt a Klan–szindróma bekövetkezése, amitől pedig féltünk – mondta Nóra.
  – Pentalon injekció egy órával ezelőtt –jelentette Longis. A képernyőn is látszott az injekció beadásának időpontja, a szer mennyisége, Bart ezt csak egyetlen pillantással nyugtázta.
  – Agyhullámok?
  – Rendben. Ahogy kell ilyenkor.
  – Májműködés?
  – Nem rossz. –Vese...?
  – Kielégítő.
  – Mi van a sugárérzékeny szövetekkel?
  – Nézzük meg a tomográf és a radiométer összesített eredményeit – a doktornő bekapcsolta a gépeket. Longis
közben képernyőre hozta a beteg testének kontúrjait. Az ismeretlen űrhajós nyugodtan feküdt, most nem dobálta magát – de állítólag negyed órával ezelőtt korántsem volt ilyen mozdulatlan.
  – Már vettünk sejtpróbákat is a szervezetből – mondta Nóra. – Az élő sejtplazmában és a sejtmagvakban is jelentkeztek bizonyos degeneratív elváltozások, de ezek szerencsére kismértékűek. Van remény, hogy életben marad.
  – És majd ő ad információkat Tomassinak... – mormolta Bart elégedetlenül. Nóra csodálkozva pillantott rá:
  – Nem kedveli Tomassit?
  – Nem kedvelem ezt az egész objektumot – intett Bart idegesen körös–körül. – Az élnber azt sem tudja, hová került és miért, igazán mit kell tennie, mit várnak el tőle, és kik törnek az életére?!
Nóra csak nézett, aztán kis hallgatás után így szólt:
  – Hogy éppen ön van itt, annak különös oka van, doktor.
Bart még várt, de Nóra nem magyarázta meg szavait. Szenvtelen hangon sorolta a tomográf-radiométer adatait. A helyzet nem volt túlságosan biztató, de elkeserítő sem.
  – Az ionizáló sugárzás már nagyon kis mennyiségben is káros lehet – mondta Longis. Lehet, csak azért, hogy

ő is szóljon valamit, vagy mert érezte a nehézkes, feszült hangulatot. Ha azt hitte, feloldhatja, tévedett. Baít nagyot sóhajtott, és igyekezett az analizátorokra koncentrálni figyelmét, de ez nem nagyon sikerült neki. Nórán is látszott, más jár az eszében. Bart akkor látta, hogy a nő rövid frizurát visel. Ezt eddig észre sem vette. A világos, majdnem szőke haj még szeme előtt vibrált, pedig már másfelé nézett. A fehér papírruha kivágásában telt mellek körvonalai rajzolódtak, és amikor a nő odébbment, látta formás lábait. Kissé csodálkozott önmagán, hogy ilyen helyzetben éppen ezt veszi észre. Gyorsan elkapta a tekintetét, az egyik képernyőt nézte. Látta, a beteg egyenletesen lélegzik, már sokkal jobban, mint előző ügyelete alatt. Azóta körülbelül húsz óra telt el, vagy csak tizenöt? Adamson arca villant eléje. Az öreg nem sajnálta az idejét, hogy az “Objektum"–ba jöjjön. Vagy... mindig is itt dolgozott?
Nóra már nem figyelt Bartra. Közelebb lépett az egyik megafonhoz, és hallgatózott, majd intett a férfinak:
– Csöndesebben, kérem... Valamit suttog.
A 3-as számú beteg most sivatagban vándorolt. Képzeletében szinte lángolt a fehér homok. De lehet, sósivatag volt, csikorgott csizmái talpa alatt, ahányszor csak lépett egyet. De egyre kevesebb volt az ereje, tudta, ha–' marosan teljesen elfogy, akkor már egyetlen egy lépésre sem telik tőle. És miközben a láthatár furcsán ingadozott jobbra-balra, őt is elfogta a hányinger... Kínozta a szom–júság.
  – Vizet... – nyögte. Az égbolt is száraz, talán ott is homok van csak, mint itt mindenütt, mit nem adott volna most egy kis folyadékért, érezte, hogy még az agya is szomjazik.
  – Vizet...
  – Szomjas – mondta Nóra.
  – A szervezet vízháztartásában valóban beállt némi zavar – jelentette Longis.
  – Azt mondták az imént, rendben van a veseműködés! – dühöngött Bart minden másról megfeledkezve.
  – Azzal nincs is baj. Vízhiányt érez, nyilván nem ok nélkül                                       –  mondta Nóra. Bart Longisra nézett:
  – Egy gyors információt a hipotalamuszról! – majd Nórára vetett egy mit sem látó pillantást. – Analízist az ADH–hormonról! A képernyőn máris feltűntek a jelzések. Antidiuretikus hormon, ozmózisos nyomás, nátrium az extracelluláris és az intracelluláris folyadékokban – mindegyik alatt a legaktuálisabb számértékek, mellettük az egészséges szervetekben szokásos optimális mennyiségek.
  – Mi van a plazma kalciumszintjével? – kérdezte Bart türelmetlenül, szinte rögtön ezután. Longis máris jelentette. Közben Nóra kérés nélkül is utasította a gépezetet, vegyen mintát a mellékpajzsmirigy hormonjából. A képernyőkön egymást váltották a feliratok. Parathormon–szint kielégítő, jelezte a vezérlés.
  – Gyerünk már azzal a fiziológiás oldattal...!
Az űrhajós úgy képzelte, most vizet iszik. Még soha nem ivott ilyen ízletes folyadékot. Aztán úgy hitte, hogy felemeli a fejét és körülnéz, már nem látta a sivatagot. Ismeretlen, vad tájat látott maga előtt, az szinte rárohant és körülvette, megperdült, elvesztette egyensúlyát, szédült. Lehajtotta a fejét. Lába alatt indák kanyarogtak, valamilyen állatok is mozdultak. Már nem volt szomjas, és lassan elfeketedett körös-körül a világ, megértette, ez a kozmosz, itt is itthon vagyok, ismételgette egy hang, amelyet azonban nem hallott. Valami elrepült előtte, és ő most is, képzeletben már ezredszer nyúlt feléje két karjával, hogy elkapja, megfogja, ne eressze el többé...
  – Arany.. .bolygó.. .itt van! – kiáltotta. Lázálmokból ellenfelek bukkantak fel, arcnélküli fekete szörnyek, sok-

végtagú, megfoghatatlan valamik, de annyira távol, hogy nem is félt tőlük. A sárga fénylő folt ott volt előtte, próbálta rátenni a lábát, közelebb úszott a semmiben.
– Aranybolygó... Menjetek innen... én és a többiek... gyertek... itt van! – kiabálta. Kiszáradt a torka, becsukta a száját, ezt nem ő irányította, szervezetében voltak még rejtett'tartalékok, ereje is volt. Most felült – félig eszmélő tudatában is érezte a mozdulatot, látta hát önmagát felülni a földön vagy ágyon vagy egy űrhajó székében, ugyanakkor azt is látta, mi történik álomképeiben. A sárga folt távolodott. Ez félelemmel töltötte el, szinte sikoltotta:
– Yordan, ne hagyjátok... Gregor, kapcsolj rá! Gyorsítsatok...!
De a folt mégis eltávolodott, és az űrhajós nem tudott uralkodni magán. Hisz félig eszméletlen volt. Könnyek peregtek arcán.
  – Aranybolygó... – suttogta keserűen.
Talters idegesen rágta az ajkát.
  – Távolság? – kérdezte röviden. Hangosan, túl hangosan.
  – Háromszázhúsz – mondta Madda. Őt is elkapta az üldözés láza, bár nem tudta, mi a dolog tétje. De azt sejtette, nem lesz ez egyszerű ügy. Hallotta, hogy Talters. ismét alighanem a “fekete doboznak" beszél:
  – A követett objektum fémtartalma meghaladja a méretek alapján feltételezhető arányokat. A mennyiséggel még nem lehetünk tisztában, ez pontosabb adatokat és számításokat igényel... Távolságunk jelenleg alig háromszáz kilométer, a képernyőkön kirajzolódnak a felszín kisebb tereptárgyai is. Főleg a kráterek... – most hangot változtatott: – Madda, mi van a fémkeresővel?
  – Alighanem elromlott, mert olyan képet mutat, amit még sohasem láttam ilyen műszeren.
Talters kihajolt üléséből, hogy szemből jobban lássa a
kis képernyőt a vezérlőpult jobboldalán, aztán legyintett, de folytatta a mikrofonba:
  – A fémkereső hármas képet mutat, amit feltehetően a kisbolygó belsejében levő nagy fémtartalom okoz, de az is lehet, technikai hibáról van szó, a hármas jelzés nem más, mint a gép által termelt megtévesztés, oka műszaki eredetű lehet. Közben nem feledkezett meg a kerülő manőverről sem. Madda úgy vélte, a kapitány mindenáron a bolygó elé akar kerülni. Most majdnem párhuzamosan repültek vele. A távolság folyamatosan csökkent közöttük. Talters egyszercsak Maddára nézett, és kiszállt az ülésből:
  – Gyere... Öltözzünk be.
  – Miért? – csodálkozott a lány. A kapitány egy pillanatra ráfeledkezett a csokoládébarna arcra, a sötét szemekre. Ez a lány olyan szép és kívánatos, hogy... Most is elkapta a vágy, a legszívesebben megfeledkezett volna a hajóról és úticéljukról, még a feladatról is,, csak hogy karjaiban érezhesse Maddát... De kijózanodott, ismét fölényes és kissé gunyoros volt, mint mindig:
  – Mondtam, hamarosan kezdődik a tánc... Megtaláltam őket. Azt hitték a disznók, megúszták már a dolgot... Nem oda küldtek minket, ahol a szerencsétlenség történt, hiszen tudták, ott már semmit sem találhatunk. Közben a bolygó elszáguldott onnan. A “baleset" színhelyét nem volt nehéz megállapítania a mentőhajónak, ebből az égitest bizonyos pályaelemeire is következtethettek. Arról az égitestről beszélek, amelyik előzőleg arra járt, és amelyről a mieink rádión is említést tettek....   Néhány pályaadatot is sejtettek, innen tudták, hogy ez itt – a mellettük száguldó és a képernyőkön látható kisbolygóra intett – az Obers–csoport tagja lehet. És mi megtaláltuk... Vedd fel! – kikapott egy csillogó anyaggal bevont űrruhát, Maddának dobta. A lány a levegőben kapta el, és máris érezte, nem közönséges szkafandert kapott:
  – Nocsak! Ez 5–ös biztonsági fokozatú ruha...!               

  – Szeretem, amikor ilyen hivatalosan fejezed ki magadat – Talters is gyorsan magára öltött egy hasonlóan vastag űrruhát. — De most igyekezz, mert hamar szükségünk lehet rá – a pulthoz szaladt, már piros öltözetben, feltette a sisakot is, csak még nem zárta le. Hirtelen léghiány esetén a sisakba épített önműködő szerkezet úgyis lezárja lazt, és megnyitja az oxigénpalackokat. Húsz órára elegendő levegőjük lesz a palackban, ha valami történne... Talters egy nagyon rövid percre magába szállt. Urruhában, ilyen helyzetben sokszor elkapta ez az érzés. Azokra gondolt, akik e hatalmas világban, tíz és tízmilliárd ember között számon tartják őt, és nem csak mint kollégát, volt osztály– és évfolyamtársat. Akik őt... szeretik. Szüleit látta maga előtt, igen, mit is kapnának, ha őt baj érné? Előbb egy lakonikus táviratot, aztán jönnének a komorképű vezetők és a kollégái. Jelképes temetést is rendeznének, persze, a nevét pedig felvennék a marsi űrhalottak, űrhősök emlékművére... Brrr, jobb erre nem is gondolni most! Madda is beöltözött, még mindig alig értett valamit. Miféle “disznókat" emlegetett Talters...?
A férfi egy sugármérőt is beállított, és annak analizátorát összekötötte a fekete doboz érzékelőivel. Nem mondta, miért tette, Madda természetesen nem is kérdezte. Sejtette, hogy a kapitány még az indulásnál – erre is parancsot kapott. Utána Talters megint rámosolygott –a férfinek szép mosolya volt, fekete arcából ilyenkor szinte vakítóan fehéren csillantak ki fogai, ez Maddát fivéreire emlékeztette. Mind a három testvére fiú volt és nála jóval idősebb, amióta csak emlékszik, azok már felnőtt, dolgozó emberek voltak. Ketten a marsi földalatti vasutaknál, a harmadik, Tomber, akit Madda a legjobban kedvelt, a kupola–karbantartóknál volt gépellenőr, ők is így mosolyogtak rá, hisz természetesen ő volt az elkényeztetett, későn jött gyerek, ráadásul az egyetlen lány... Talters lenyomta a rádió adógombját:
Itt Talters. Hamarosan várható a vegyi folyamatbán az anyagok erőteljes keveredése. Jelentések állandóan mennek majd.
  – Vettük adásodat, Talters – mondta egy hang, és semmi több. Madda tudta, ugyanaz szólt, aki egy órával ezelőtt már nyugtázta a kapitány üzenetét. Lehet, nem is a bázis beszélt, hanem valahonnan... máshonnan szóltak hozzájuk?
  – Figyeld a fémkeresőt – utasította Talters most foghegyről a lányt, és kézbevette az irányítást. Nem bízott annyira a rabotpilótában, hogy mindig, minden helyzetben ráhagyja a gép vezetését. így telt el huszonöt perc. A távolság, amely őket a kisbolygótól elválasztotta, már csak száznegyvenöt kilométer volt, és felületének majdnem minden kis kráterét aránylag jól látták a képernyőkön. Jól működtek a nagyítóberendezések is, optikailag hát nem volt akadálya, hogy szemügyre vegyék az alattuk lustán forgó égitestet.
Madda éppen erre gondolt, amikor a fémkereső kis sípolással jelezte, hogy a kibocsátott hullámok valamilyen rendkívüli dolgot tapasztaltak. Ugyanakkor a másik, gravitációs térerősséget regisztráló készüléken is felvillant egy piros lámpa. A lány szeme a képernyőre tapadt: élesen fel-felvillant egy pont. Nem volt túl nagy.
  – Látod? – kérdezte halkan, mintha attól tartana, a jelenség “meghallja" szavát. Talters is felfigyelt a jelzésre, kihajolt székéből, nem látszott meglepettnek:
  – Ez az, amit kerestünk. Irányt változtatok, vigyázz. És ne veszítsd el a képernyőről a látványt... Méresd be pontosabban a készülékkel!
A hajó orrán és oldalán narancsvörös lángok gyúltak, hosszan csapódtak előre a jeges kozmoszban. A kutatóűrhajó irányt változtatott. Madda néhány gombnyomással utasította a gépet, tartsa állandóan a megfigyelt koncentrikus körökkel jelölt terület középpontjában azt a villogó foltot. Nagy fémtömeget jelzett ott a radar.
  – Talters!

  – Hallgatlak, szívem – mondta az űrhajós kissé gépiesen. Most fejezte be az irányváltoztatást, a két objektum között a távolság azonnal kilencvenkét kilométerre csökkent. És még közeledtek az aszteroidához.
  – Ez... – Madda nagyot nyelt. – Ez ott... egy űrhajó!
Bart kissé furcsán érezte magát, csak éppen nem tudta, miért. Az űrhajós hangját ő is hallotta, de az elfulladó szavakat nem értette, túl zavarosan beszélt hörgött az ismeretlen beteg. Különben is, a figyelmét jobban elfoglalták az egészségügyi állapotról szóló jelentések, mintsem hogy odafigyelt volna. Mégis, agyában fura zsongás támadt, maga sem tudta, miért, egyszerre otthon látta magát, és előjött gyermekkora. A Trendal-bolygó, ahol tizenöt éves koráig élt a szüleivel és Trinnel. Ha behunyta a szemét, látta is a színes szelekkel tarka égboltot, a házat a széltoronnyal és a napelemekkel, távolban a tengert, ahol mindig olyan csodálatos volt a naplemente...
  – Talán javulni fog az állapota – mondta Nóra.
Kinyitotta a szemét. Nem a képernyőt, hanem a doktornőt nézte. "Az iménti varázs nem múlott el. Nóra az anyjára is emlékeztette. Nem Letta Dorg mostani, hanem húsz évvel ezelőtti vonásaira, mozgására. Anyja régi képe még tudata mélyén élt-rejtőzött, ugyanazt a hangulatot árasztotta magából. Fellélegzett. Jól érezte magát az első pillanattól kezdve, ahogy megismerkedett a doktornővel. De azért volt benne némi gyanú, amit nem tudott elűzni. Hiszen megismerte Nóra hangját – az első ügyelete alatt ezt a hangot hallotta a megafonokból. Nóra volt az, aki szinte sugallva próbálta rávenni a félig eszméletlen űrhajósokat, beszéljenek élményeikről, mondják el, mi történt velük. És eszébe jutottak Tomassi szavai is: “információkat kell szereznünk tőlük..." Szóval Nóra is az “Objektuméhoz kötődik, valamilyen formában “ezeknek" dolgozik? De hiszen – jutott eszébe – ezzel gyanúsította Adamsont is. Persze lehet, igaza van mindkét esetben...
  – Egyáltalán hol vannak? – kérdezte, fejével, a képer–
nyőkre intve, majd zavartan kijavította: – Vagyis, hol van ő, az egyetlen megmaradt betegünk?
  – Két szinttel feljebb, pontosan fölöttünk – felelte Nóra, de valójában másra figyelt.
  – A vízháztartás helyreállt – mondta Longis. Közelebb jött, mintha csak arra lenne kíváncsi, mit beszél a két orvos egymás között félhangon.
  – Parathprmon–szint is rendben – mormolta Nóra. Most ismét közelről látta az arcát. A vékony pihéket
a nyakán, a fehéres bőrét, finomvonalú kis fülét. Összeszedte magát, elszakította tekintetét a nőtől, de önmagában már elismerte, hogy Nóra nagyon tetszik neki. Eddigi életében ritkán érezte ezt, talán ha kétszer mindössze. Furcsa zsongás települt agyára, a dolog egyszerre volt kellemes és riasztó is, agglegénymivolta halkan lázadozott, impulzusok száguldottak agyában, hormonok voksoltak, agykéreg tiltakozott és érzékelt, a dolog még korántsem dőlt el. De hogy Nóra nem közömbös neki, azzal tisztában volt már.
  – Némi javulás állt be az egész vonalon – mondta ki végül a szentenciát. Akkor csendült a telefon. Elhúzta a száját: hát igen, ez várható volt. Tomassi. Lassan ment a telefonhoz, és nem csodálkozott, amikor meghallotta a már jólismert hangot.
  – Üdvözlöm, doktor. Úgy értesültem, az utolsó űrhajós állapota javulóban van, és az imént mondott is valamit?
  – Hogy mit mondott, azt maga remekül hallotta, sőt kristályra is vették ott valahol – mondta, érezte, megint gyűlik belé a harag.
  – Igaz, doktor. De azt szeretném tudni, mikor lehet majd beszélni a 3-as beteggel?
Nóra már ott állt mellette. Egymás szemébe néztek. Ezernyi villanást látott a zöld mélységben, az ő szemében viszont nagy düh lehetett, mert Nóra kis habozás után kinyújtotta kezét, szelíden elvette a kagylót, és beleszólt:
  – Piedra vagyok. Azt javaslom, egyelőre hagyjuk meg-

erősödni azt... az űrhajóst. Amint állapota csak egy kis beszélgetést is lehetővé tesz, magam kérdezem ki. Mindent megteszünk, hogy mihamarább eszméletre térjen –és letette. Közben egész idő alatt egymás szemét látták csak. A beálló csendet Longis törte meg:
  – ADH–hormon rendben.
Nóra is a képernyőket nézte. A medicinrobotok elvégezték munkájukat, helyreállt a plazma kalciumszintje és az ozmózisos nyomás is. Az érzékeny műszerek a beteg testének legkisebb változásairól is tudósították az orvosokat, számukra csak a döntés maradt. Ami olykor a legnehezebb.
Nórában lassan apadt le a feszültség. Most fáradtnak érezte magát, pedig csak nemrégen kezdte szolgálatát. Leült egy székre, két keze közé fogta a fejét. Bart tekintetével követte, majd a sarokban álló automatából kivett egy poharat. Hűs folyadék csurrant. Nóra felnézett – a doktor már ott állt előtte, nyújtotta a poharat:
  – Igyon, Nóra.
A doktornő hálás tekintettel vette át a poharat.
  – Az Aurum – program vezetője hívja a bázist.
  – Itt a bázis. Hoffmann parancsnok beszél.    –
  – Üdvözlöm, parancsnok. Mi újság?
  – Az l–es számú hajó éppen ebben a percben jelentette, hogy űrhajót fedeztek fel azon a kisbolygón, amely... nos, hogy is mondjam...
  – Mondja már!
  – Szóval azon, amelyik a leggyanúsabb az aszteroidacsoport tagjai közül.
  – Az Obrefs-csoportról van szó, igaz? Mondja ki nyugodtan, nem vagyok csillagászati analfabéta, jó közepes alapképzésen estem át, éppen azért osztották rám ezt a feladatot.
  – Értem, uram. Szóval megláttak ott egy űrhajót, vagy, hogy pontosabban fejezzem ki magamat: egy űrhajóhoz hasonló, nagy fémtömegű tárgyat kis térfogattal. De további híreink még nincsenek, most már minden percben várom a következő jelentést.
  – Maradjon folyamatos kapcsolatban az “Objektum"–mal. Én is ott vagyok, és egyelőre nincs okom rá, hogy elmozduljak innen. Azonnal jelentse, ha megtud valamit...
A férfi most valamilyen,folyadékba merült. Lehet, szomját kielégítették a külső világ emberei, sőt több folyadékot is kapott, mint amennyire szüksége volt, hát tudatalattija most ilyen álomképet vetített eléje. A folyadék kezdetben zöldes volt, aztán barna lett, majd csaknem fekete. Valahol a messzeségben fehér foltok úszkáltak, akárha nagy testű állatok lennének. Maga is úszva haladt, úgy hitte. Aztán a felszínre bukkant, tüdeje nagyon tiszta levegőt szívott be, megkönnyebbülve körülnézett. De szemé előtt háló volt, vagy fátyol, mindenesetre mintha távolról és akadályozva látta volna a világot. Gregor, mondta, barátja volt Gregor, ma is az, biztosan, hiszen ott úszik mellette, ő is vele van. Régóta járják együtt az űrt. Homályos nyugtalanság ébredt benne, ez a folyadék mégsem az űr volt, az űr valami más, nem ilyen. Kínozta ez a bizonytalanság. Úgy hitte, körülnéz, bár a látvány nem változott, most már Gregort sem látta sehol. “Gregor", mondta ismét. Szavára–hívására nem érkezett válasz. Bart még egyszer ellenőrizte az összes adatot. Látta, hogy a szív munkája kielégítő, miáltal a keringés is helyreállt. A tüdők oxigénfelvétele is lassan a normális felé közeledett. A vérképben az a kis sugárdózis még nyugtalanította, de mint Nóra mondta, talán néni lesz veszélyes a dolog későbbi hatásait tekintve sem.
  – Ne csináljunk egy általános reflex–vizsgálatot? – kérdezte mégis, szinte csak magamagától. Longis nem várt újabb utasításra, máris a vezérlőpulthoz lépett. Nóra ültéből felnézett a férfira:

  – Talán nemártana.
Bart bólintott Longisnak. Az asszisztens keze máris a szenzorok fölött táncolt. Öt perc telt el, miközben a kontúrképernyőn is látták, ahogyan az erre szakosodott robot meg-megérinti a beteg testének különböző pontjait. Impulzusok száguldottak. Receptorok ingerülete tevődött át az érzőrostokon az idegközpontokba. Afferens és efferens neuronok dolgoztak, millió információ száguldott a testben, de akadtak megszakított reflexívek is. Az idegrendszer még nem heverte ki a csapást. Azt a csapást, amelyről ők nagyon keveset tudtak. Nóra figyelte a beérkező jelzéseket. Kezdte már sejteni, mi történhetett az űrhajósókkal. Gyorsan végzett még egy-két számítást kis kézi gépével, és csak akkor lépett ismét, amikor már tudta, igaza lehet. Némi töprengés után határozottan felvette a telefont:
  – Tomassi...? Van egy hírem.
  – Hallgatom, doktornő.
  – Úgynevezett Morgens-reakció esete forog fenn, ami azt jelenti, hogy a páciensünket előzőleg legalább tíz másodpercig tartó nagyenergiájú lökéshullám érte.
  – Mit mond...? Biztos benne?
  – Most már igen. Eddig csak gyanítottam... Gondoljanak a bányászati gépekre, egy ilyenfajtával nemrégen találkoztam egy marsi kiránduláson. Hajói emlékszem, kőzetaprításra használták...
  – Tudok róla. Köszönöm, máris továbbadom a hírt!
Bart hallotta a beszélgetést, kissé megkeseredett a szája. Végül is ki ez a Néra, kinek dolgozik, miért ilyen buzgó? Miért jelent Tomassinak olyasmit is, amire mint orvost, senki sem kötelezheti? Hiszen ezzel egy csöppet sem segíthet a 3-as számú betegen, gondolta – és ebben tökéletesen igaza volt.
Talters keze úgy szorította a vezérlőpult szélét, hogy egészen elfehéredtek az ujjai. A feszültség,' ami eluralta, hatalmas volt, még soha nem érzett ilyesmit. Maddának szándékosan nem szólt, előtte megjátszottá a kemény, sőt kissé hányaveti férfit, videofilmekből és olcsó képregé nyékből ismert űrhőst    – pedig közben ott belül egy nagy marok szorította a gyomrát, tán még az agyát is. Talters kapitány félt – akkor is, ha ezt csak önmagának vallotta be. Félt, mert már sejtette, mi következik. Önmaga előtt is bagatellizálta eddig a veszélyt, remélte, nem is igaz mindaz, amit indulás előtt a bázison Hoffman parancsnok mondott neki. De most már nem volt egyéb kiút, és el kellett hinnie, hogy beállott a helyzet. A radarképernyőn az a fénylő pont ezt mindennél világosabban jelezte.
  – Jól bekötötted magadat? – kérdezte fojtóttan.
  – Igen. Miért?
  – Az ülések egyben katapultok is – közölte szárazon.
  – Szerinted el kell majd hagynunk a hajót? – Madda ezt kezdetben viccnek hitte, de a kapitány fekete arcába pillantva elkomolyodott.
  – Ideje, hogy megtudjad, miről van szó... – kezdte Talters. Közben hajójuk már csak tizennyolc kilométerre volt a felszíntől. Közeledtek a kisbolygóhoz; a célravezető robotpilóta körkörös irányzékának kellős közepén ragyogott a másik radaron is látható pont. Itt fekete, szabályos kör alakú folt volt. Mellette más, apróbb kis foltok is feltűntek. Talters úgy gyanította, ezek gépek. De mi célt szolgálnak...? Szívesen folytatta volna, de akkor megszólalt a rádió:
  – Talterst hívom.
  – Jelentkezem – felelte a kapitány rögtön. Tudta, beszédjüket senki más nem érti. Nem értheti, hisz elektronikus titkosítót használtak.
  – Információt szereztünk az előző báleset túlélőjétől. Vigyázzatok a közelítésnél, nagyenergiájú géppel keltett Morgens-lökéshullám várható. A Cordelli-motor burkolata széteshet.
  – Értem. De azt hiszem, túl későn szóltatok – mondta a férfi. Látta, a radarkép összezavarodik. A hullámok

nem a kisbolygó felszínéről, hanem valahonnan közejlebbről verődtek vissza, egyre közelebbről...                   
A látvány annyira szokatlan volt, hogy a kapitány nem  is reagált. Még soha életében nem látott ilyesmit. A szimulátorokban ezernyi veszélyhelyzetet tudtak már imitálni, de ilyen nem volt köztük. Mi lehet ez…? A tudatába hatolt, mit is mondott a bázis az imént a Cordelli- hajtóműről. Keze máris a piros gombra csapott. A nukleáris vészleállító folyamatok működésbe léptek, és 0,2 másodperc alatt elfojtották a reakciókat. A hajót már j csak a lendület vitte tovább. A Cordelli-hajtómű köré 1 villámgyorsan még egy védőburkolat suhant.
  – Ezt hogy érted? – kérdezte az ismeretlen a távolban.
Talters nem tudott válaszolni. Hirtelen minden remegni kezdett. A vezérlőpult, alattuk az ülések, még a testük is. Szemük előtt összefolyt a világ. Talters keze a kék gombon volt. Mindkét ülést idekapcsolták előzőleg, ezt még tudta most is, pedig a képek is el-elmosódtak a szeme előtt, talán hallotta Madda sikolyát, de erre sem figyelt. Valahol tudata mélyén ott remegett még az a halvány, valaha beidegződött információ, hogy egy ilyen külső hatás miatt a rádiózással is gond lesz, egyszerűen nem tud már adni. Morgens-reakció... Valaha hallott róla. Néhány űrhajóssal már előfordult, nem irigyelte őket... Most hát ez vár rájuk is?
Szóra nyitotta száját, közben képek peregtek az agya mélyén. Kisfiú volt a 4-es kupolavárosban, messziről nézte a marsi hegyeket. Vörös talajon vörös sziklák, kiálló vörös hegyek... Anyja hajlik fölébe, csillogó szemmel kérdez valamit, de ő, Talters, nem hallja, nem hallja, pedig annyira szeretné érteni, mit mond. Madda sikolt. A radaron teljesen elmosódtak a képek...
  – Katapultálunk! – hörögte a pilóta a mikrofonba. Nem lehetett benne biztos, vajon ez a hír elszállt–e az éterbe, vagy örökre az űrhajó foglya maradt.
Aztán a remegés kibírhatatlan lett. Vörös riasztófén

villant–megtört az űrhajó légintegritása is, valahol már szökik el a levegő, csökken a nyomás és a hőmérséklet... Talters még annyit érzékelt, hogy bekattan a nyakán az űrruha sisakja, keze lenyomta a gombot és... Repült.
A katapultba épített robbanótöltet azonnal kidobta őket az űrbe. Hajójuk darabokra szakadva zuhant a kisbolygó felszínére, miközben a két ember az ellenkező irányban száguldott olyan sebességgel, hogy a gyorsulás miatt elvesztették az eszméletüket.

Merényletek

  – Valami nem tetszik nekem – mondta Nóra.
A doktornő a vezérlő előtt állt, és az egyik kisebb képernyőt figyelte.
   – Nem értem – ismételte. Bart odament hozzá. Fáradt volt kissé, az örökös feszültség megviselte, de ha Nóra mellé állhatott, felvillanyozódott. A nő mágnes lett számára. Azelőtt soha nem hitte volna, hogy ilyen rövid idő alatt ilyen vonzódást érezhet valakihez... Ugyanakkor félt is. Hiszen valójában semmit sem tudott a nőről, manapság a név nem jelent semmit, attól még egy asz–szony lehet feleség vagy elvált, de lehet éppenséggel együttélő is. Már miért ne lenne ennek acsinos nőnek egy élettársa? – töprengett kínlódva, reménykedve.
  – Mi a baj? – igyekezett, hogy a hangja közömbös, “orvosi" legyen. Érdekes módon valaha ő is orvos akart lenni, de ez már régen volt. Egyetemista korában bejárt gyakorlatra egy kórházba, részt vett a terápiás folyamatok értékelésében, sőt diploma után egy évig dolgozott is a gyógyításban, de amikor aztán megérezte a laboratóriumi munkji izgalmát, már soha semmiért nem cserélte volna fel. Most, Adamson nyomán haladva, a kozmome–dicina és a biokapcsólatok bűvöletében élt, de inkább

elméleti síkon. Hosszú évek óta itt került először igazi betegek közelébe.
  – Azt hittem, tudata annyira feltisztul, hogy hamarosan beszélhetünk vele – mutatott Nóra a képernyőre; ő tudta, a 3-as számú betegről van szó. – Most mégis történt vele valami.
  – A szeme sarkából látta, hogy villan valami a nagy regisztráló képernyőn, de mire odanézett, már nyoma sem volt jelnek, azon a ponton a képernyő mozdulatlan zöldes fénnyel világított halványan. Mint máskor.
  – Figyelje az agyhullámokat... Periodikus változások, de ezeket nem természetes ok hozta létre... – Nóra úgy meredt a képernyőre, akárha bűvölné a cikázó vonalakat. Követte a tekintetét, most már megfeledkezett a nőről is.
A vonalak fel-felhullámzása ismerős volt neki valahonnan, de még nem tudta, honnan. Érezte, Nóra is emlékezetkieséssel küzd, ilyen apró dolgok előfordulnak az ő szakmájukban is, sok éve láttak valahol egy jelenséget, talán csak pár másodpercig, és most a hasonló látványra valahol az agyuk mélyén elindul egy kis reakció, de nem jut el az ott tárolt emlékig, nem tudja azonosítani a jelenséget...
  – Vegyi hatásra jöhetett létre. Nézze a jel rezgését A röntgenvonalak nem egyenletesek.
  – A sinusok sem szabályosak, a legkevésbé sem– agyában kezdett valami derengeni. És belecsapott a bizonyosság: – Ártalmas vegyszerek kerültek a vérbe! Máris eljutottak az agyba!
  – Analizátort! – kiáltotta Nóra. Longis segített, és ketten hamarosan kaptak is újabb vérelemzéseket. Ő közben a regisztrátort faggatta, de nem jutott eredményre; a gép nem tudott semmilyen akcióról, amit mostanában végeztek volna a betegen, semmilyen újabb szert nem adtak neki, jelezte.     
  – Lhoretin volt vagy barnemin – jósolta borúlátóan. Laboratóriumi kísérletekből emlékezett ezekre a szerekre. Mire ezt kimondta, az analizátor közölte is: a beteg vérében, igaz, igen kis mennyiségben, lhoretin mutatható. ki. Gyógyítási folyamatokban is alkalmazott, ám eléggé kétséges hatású és sok esetben mérgező szer volt; az orvosok, ha csak tehették, kerülték használatát.
  – Még nem terjedt szét, de az agyba már jutott belőle
  –  suttogta Nóra. – A kéregbénító hatást most kezdi kifejteni. Ha eljut a légzőközpontba... – nem fejezte be. Longis utasításra várt!
Most gyorsan fogott az agya, nem bízta másra a dolgot, a vezérlő elé állt, keze a billentyűk fölött volt:
  – Az első, hogy megállítsuk a lhoretin terjedését a vérben. Adunk neki egy nagy adag bisztront, a nyáki verőérbe, természetesen... Bisztront kérek!
  – Máris – Nóra félretolta Longist, a vezérléstől megrendelte a gyógyszert, a képernyőn a gépek máris jelezték, hogy készen állnak a beadásra. A doktornő lokalizálta a beadás helyét, meghatározta módját, mindez másodperceket vett csak igénybe, mégis, közben a lhoretin kifejtette hatását. Bart a szervezet más pontján egyelőre nem tervezett beavatkozást, a lhoretin olyan vegyszer, amelyet csak nagy ritkán alkalmaznak a gyógyításban, hisz mindenki tudja, komolyan roncsolhatja az idegközpontokat. Még mindig nem értette, hogyan került a beteg szervezetébe a széf? Parancsot adott a gépeknek, elemezzék az összes eddig kapott gyógyszert, nem tartalmaz-e valamelyik – ha csak nyomokban is – lhpiretint. Közben az is eszébe jutott, hogy nem jó ez így, ők, az orvosok nem férnek a beteg közelébe, nem tudhatják igazán, mi történik velük. A gépek, a medicinrobotok mindenről jelentést tesznek ugyan, de... Éppenséggel megnyugtatóbb lenne, ha a szemük előtt feküdne a beteg, biztosabban éreznék magukat. “És különben is – villant belé a gyanú
  – lehet, az “Objektum" urainak már nincs is olyan nagy szükségük erre az űrhajósra? A másik kettő meghalt, és a balesetük hírét sem tudja a világ. Lehet, most már az az érdek, hogy pusztuljon el ez is...?" Próbálta elhesse–

getni magától a gyanút, de nem sikerült. Sok kórházban ugyanígy oldották meg a terápiát, a betegnek a modern technika korában nem kellett feltétlenül az orvosok keze ügyében lenniük, mégis a legtöbb gyógyító a hagyományos elhelyezést kedvelte.
  – Még mindig nem simultak ki a hullámok... – suttogta Nóra. A keze ökölbe szorult. – Gyűlölöm, ha tehetetlen vagyok...!
  – Talán még van remény – Bart a légzési mutatókat figyelte. Már látszott, hogy némi hatás érhette a központot, mert a légzés szabálytalanná vált. A férfi fuldoklott.
Tudatában rémképek üldözték egymást. Azt hitte, folyadékba merül, valami lehúzza a mélybe, és ő nem szabadulhat. Karjaival csapkodott, talán kiáltott is, de szájába is folyadék került, nem érezte az ízét, csak a szörnyű élmény rémületét. Aztán hirtelen megváltozott minden, de továbbra is kevés volt a levegője, most mintha az űrbe lökték volna ki, itt csak fuldokolni lehet, és fázott is, fekete hideg semmi vette körül... Segítség, kiáltotta volna, de torka szinte lebénult, hatalmas erőfeszítéssel csak egy, egyetlen szó tört át rajta. Az a szó, amely már régóta agyában volt, hisz halványan érezte, bajban van, és ki más segíthetne rajta... Erőt gyűjtött, és végre áttörte a blokádot, egy pillanatra feloldódtak a szervezet ellenálló görcsei, és kiálthatott:
  –  Bart, segíts...!
Talters nyerte vissza előbb az eszméletét.
Először alig emlékezett valamire, majd lassan minden visszatért agyába. A kisbolygó, a robbanás. A hajónak vége. Mi van Maddával...? Tapasztalatból tudta, nem lehet mésszé. Már nemegyszer gyakoroltatták vele a katapultálást, a bemérőhajók afféle felderítéssel is foglalkoztak, a legénységüket bizony elég gyakran érték kisebb–nagyobb balesetek. Eddig legalább tíz katapultgyakorlaton vett részt, egyszer pedig már “élesben" is átélte a dolgot, amikor egyik régebbi hajójának nukleáris hajtóműve “megszaladt".
Először mélyeket lélegzett. Jó, nagyon jó érzés volt, hogy van mit belélegeznie. Csodálatos dolog az oxigén, gondolta, aztán ismét a történtek jutottak eszébe, és aggódni kezdett. Nem saját helyzete izgatta – fejében villámgyors számításokat végzett, s tudta már: a teste az űrhajóból kirepülve milyen erős hatásnak engedelmeskedett, és ez mivel jár a következő órákban. Tudta, hogy ő, Talters, a kisbolygó kísérője lett, a bolygó “holdjaként" fog keringeni az égitest körül, mindörökké... Remélhetőleg addig, míg megmentik őket. De a palackokban csak húsz órára elég oxigén van... Ebből a húsz órából eddig nyolc perc telt el.
Tudta, két teendője van. Most már csak azt kellett eldöntenie, melyik a fontosabb. Megszólalt:
  – Madda! Jelentkezz!
A fülhallgatókból előbb csak a nő nyöszörgését, majd egyenletesebbé váló lélegzését hallotta. Aztán Madda megszólalt:
  – Talters... Mi történt?
  – Lökéshullám – felelte a férfi lakonikusan. Belehallgatott a csöndbe, folytatta: – A hullámhosszaink titkosítva vannak, Madda. Nyugodtan beszélhetünk.
  – Miért vannak titkosítva?
  – Mert akcióban vagyunk indulás óta... Hogyan érzed magadat?
  – Most már jobban. Ekkora gyorsulást eddig még a gyakorló centrifugában sem kaptam. Azt hittem, odaveszek, Talters – Madda hangja most nagyon komoly volt. A férfi viszont már visszanyerte – hidegvérével együtt –szokásos fanyar humorát is:
  – Az ilyen, mint mi, az ördögnek sem kell, szívem... A lényeg az, hogy élsz, és magadhoz tértél. Csak hogy tudjad: az aszteroida mesterséges holdjai lettünk. Remélem, kimentenek bennünket.

  – Én is remélem. De miért nem beszélsz arról, mi történt valójában?
  – Beszélhetek, de nem sokat. Azon a kisbolygón valakik. .. ellenségek voltak. Ők lőttek ránk olyan szerkezettel, amely több száz méteres kőzetrétegek összetörésére szolgál. Szerencsénk, hogy a legújabb típusú szuper védőruha volt rajtunk. Ezt is csak a mi szolgálatunknál rendszeresítették eddig.
  – Talters, te engem belerángattál valami disznóságba.
  – A foglalkozásom veszélyes, tudtad te is. Csak nem hitted, hogy a bemérőhajók sétautakat végeznek az űrben...?
Madda csak sóhajtott. Talters tudta, neheztel rá a lány. Hiszen életveszélybe sodorta. Igaza van. Nagyon sajnálta Maddát, de mást is érzett iránta, és ki is mondta, akkor, ott, bele a mikrofonba:
  – Szeretlek, Madda.
Csak a csönd volt a válasz, még csak a csönd. A férfi folytatta:
  – Szeretlek, amióta ismerlek. Jó veled, és nem akarok mással lenni. Talán... talán most már soha nem kell majd más. A Kozmosz hallgatott. Két ember repült a jéghideg feketeségben, alattuk halvány folt volt a kisbolygó, valahol – elképzelhetetlenül messze – távoli, közömbös csillagok világítottak. A rádióhullámok a sisakantennáról elszáguldottak, hihetetlen messzeségek felé vették az irányt. Gömb alakban távolodtak és percekkel később elhagyták a Jupitert, Szaturnuszt, Uránuszt... És száguldanak tovább, az idők végezetéig, meg–megtörve útjukba akadó meteorrajokon, elnyelik őket a mágneses viharok, forró gázfelhők, valahol messze pedig talán egy–egy fekete lyuk is. “Szeretlek, Madda" – repül a Mindenségben, ez a szó beleillik, hisz maga is egy örökkévaló érzést jelent. Talán mindenütt létezik szerelem, nemcsak az emberek világában. Ahol van értelem, ennek is lennie kell. “Szeretlek..."
  – Talters... ez olyan szép volt – Madda könnyekkel küszködött. Kis csönd után a pilóta szólt:
  – Lehet, veszélybe hoztalak, és, talán mindketten odaveszünk. Ne haragudj rám, Madda.
Madda azt felelte volna: nem baj, ha együtt halunk meg. Csodálatos volt veled a hajóban, Talters. És csodálatos most is. Oly ritkán – vagy még sohasem? – fordult elő, hogy egy férfi a világűrben vallott szerelmet egy nőnek.
  – Nem haragszom rád, Talters. És remélem, megmentenek bennünket, mert én még sokáig akarok élni. Veled.
A férfi akkor átkapcsolt egy 'másik hullámhosszra. Most a hangja sem volt már ugyanolyan:
  – Talters vagyok. Hall valaki?
  – Természetesen – mondta az előbbi férfihang. – Mi történt? Az iménti adásod megszakadt. A mostani jóval gyengébben fogható. Talters pár szóval leírta az eseményeket, majd így folytatta: – Még jó tizenkilenc és fél órára elegendő az oxigénünk. Az automata segélykérő, ami a ruhába van építve, már működik. Milyen messze van a legközelebbi űrhajó?
  – Mi vagyunk a legközelebbi űrhajó, Talters.
  – Igen?... Hát nem a bázissal beszélek? – döbbent meg a kapitány.
  – A bázis is hallja beszélgetésünket, de nem velük beszéltél. Az Aurum-program vezetőjének kívánságára Hoffmann parancsnok három hajót indított kétórás időközökkel. Te voltál az első, úgy is mondhatnám, a felderítő. Mi itt jövünk mögötted, és a radarokon már felbukkant az a kisbolygó. Egy harmadik hajó pedig mögöttünk halad.
  – Ez jó hír – Talters megkönnyebbült. – De vigyázzatok,  azoknak az  átkozottaknak  lökéshullámkeltőjük van, méghozzá nagyteljesítményű...!
  – Elemeztük mindazt, amit közöltél róluk. Szerencse, hogy a hajtóművet idejében lezártad, különben te is úgy

jártál volna, mint azok a szerencsétlenek... Tartsatok ki, Talters. A navigátorod rendben van?
  – Igen, valahol nem messze tőlem, de még nem látom. A vészrádió révén majd' őt is megtaláljátok.
  – Nem mi, Talters, ránk ne számíts. Nekünk “amazokkal" kell foglalkoznunk. Várjátok meg a mentőhajót, ami utánunk jön.
  – Sebaj, négy órát kibírok itt – felelte Talters kapitány reménykedve.
Bart úgy érezte, rászakad a mennyezet, az egész–“Objektum" súlyát el kellett viselnie. Nehezen lélegzett, arca vörös volt, egy pillanatra még levegőért is kapkodott. Hát ezért voltak olyan furcsa érzései, amikor az eszméletlen űrhajós suttogva-nyögve mondott egy-két szót. Ismerősnek tűnt a hangja, vagy csak a megérzése segítette...?
Ujja a papírruha nyakára tévedt, feltépte a gallért, egy kis lélegzethez jutott. Agyában egymást kergették a vad gondolatok, és fokozatosan felgyülemlett benne a düh. És a féltés. A fivére a falak mögött, és veszélyben van...!
  –Trin...!
Kiáltása szívéből jött. Trin, akivel születése óta együtt volt oly sok éven át. Trin, akire mindig jól emlékezett azóta is, mióta kiment az űrbe. Trin...!
  – De doktor... – mondta Longis. Nóra felállt, szólt volna, szája széle remegett. De Bart már semmit sem hallott. Hirtelen sarkon fordult, és az ajtóhoz rohant. Mielőtt amazok mozdultak volna, feltépte és rohant, rohant végig a folyosón.
  – Hová megy...? – kérdezte Longis, mit sem értve. Az asszisztens nagyon sápadt volt. Nóra még annyit látott, hogy Bart beugrott a liftbe, megfordult, és halkan, nagyon halkan mondta:
  – Azt hiszem, tudom, hová rohan...
Valahol két férfi ül a megafonok és kamerák mellett. Most mindketten a folyosón futó fehérruhás férfit nézik. Hallják szavait, léptei dobogását. Látják: a lift elindul felfelé. Elektronikus kijelzők tudatják velük, mi történik az “Objektum" összes emeletén, minden helyiségben. Szenzorérintésre bárhová beláthattak, bárkit lehallgathattak. Az egyik most már nyúlt is a lift energiakábelének elzárógombjához – amit évtizedek óta nem érintett meg sen.ki –, de a másik férfi lefogta a kezét. Szelíden, de határozottan, inkább csak jelképesen érintette, ennyi is elég volt.
  – Nem akarja, hogy... megállítsuk?
  – Nem. Hadd fusson csak, hadd menjen. Végtére is... Amit ott talál, az nem ellenkezik a tervünkkel. Sőt, adott esetben javunkra szolgálhat, nem gondolja...?
  – Ahogy parancsolja, uram – felelte a másik engedelmesen.
És a képernyőkön tovább figyelték Bart futását.
Kilépve a liftből, ismét Trint látta maga előtt. Már itt a Földön is annyit átéltek. A limai évek, és egy gyilkos üldözése. Aztán a dél-afrikai sziget, amikor a Skorpió felbukkant. Régebben, amíg kisebbek voltak, anyjuk, Letta védte meg őket, nem is egyszer. Igazi anya... Neki is meg kell most védenie a fivérét. A lhoretin nem véletlenül került a szervezetébe. Ha Trin nem lesz a szeme előtt, nem lesz kézzel elérhető, az “Objektum" idegen urai bármikor, bármit tehetnek vele, ellene... Vagy ezt ugyanazok tették, akik őt és Dávidot megtámadták a Hold felszínén...? Az eddigi események hosszú láncolatnak tetszettek már, pedig talán huszonnégy órája sincs, hogy űrhajója leszállt a Holdon. Rettenetesen rohant az idő.
Feltépte az első útjába kerülő ajtót, mögötte egy majdnem üres raktárhelyiség volt. Az ajtófélfának támaszkodott, megtörölte homlokát. Nem volt kétsége, eltévedett. Mit is mondott Nóra, hol vannak a betegek? Vagyis,  most már csak egy beteg, Trin? Két emelettel feljebb,

“pontosan fölöttünk". Akkor hát rosszfelé fordult az imént a sarkon. Mire ez eszébe jutott, már futott is visszafelé. Ez volt á kórház, orrába hatolt a fertőtlenítőszerek jól ismert illata, nem habozhatott. Lengőajtó nyílott előtte automatikusan, közeledtére széttárultak a következő ajtószárnyak is. Egy fekete bőrű, vékony, fiatal nő állt az útjába:
  – De uram...! Ide nem szabad...
Szótlanul félretolta, volt valami a szemében, amitől az idegen nő megijedt. Nem ellenkezett tovább. Ő tovább törtetett. A műanyag fóliás zsilipnél már tudta, jó helyen jár.
Nagy, kör alakú teremben öt vagy hat ágy állt sugaras elhelyezésben, mellettük medicinrobotok, kábelek, érzékelők. A gyógyító apparátus egy kivételével minden ágy mellett sötéten, mozdulatlanul állt. De az egyik ágynál égtek a fények, mozdultak a kamerák, az érzékelők kijelzői sok színben fel-felvillantak...
Vörös lámpák kezdtek villogni, amikor benyitott az ajtón. Megszólalt egy kürtjelzés is, és egy monoton géphang ismételgette:
  – Megtörték, az l-es kórterem integritását. Idegen hatolt be engedély nélkül az l–es kórterembe. Intézkedést kérek! Intézkedést kérek! De az egészségügyi vezérlésnek senki sem válaszolt. Sem szóban, sem elektromos impulzusokkal. így egy idő után elhallgatott. Az intézkedések hiánya automatikusan abbahagyatta vele a riasztást. Ilyen volt a programja. Bart ezt sem hallotta. Azon az egyetlen ágyon feküdt valaki, látta az oxigénsátor halvány–áttetsző lapján keresztül a fejét, meztelen mellét, karjait...
Egy mozdulatai emelte a sátrat, alábújt.
  –Trin...!
Nem volt kétsége, Trin Dorg, a fivére feküdt azon az ágyon.
  – Tegyünk valamit, uram?
  – Ismét zárják le az l-es kórtermet, továbbá is csak a nagyon szorosan vett személyzet léphessen be oda.
  – Értem. És az információk?
  – Türelem, Tomassi, türelem. Bízom benne, hogy idővel megkapjuk azokat is.
Trin ajka kiszáradt. Bart akusztikus érzékelésre is állította a főkiszolgáló gépet, és vizet kért. A fémfal résében egyetlen másodperc alatt fehér műanyag pohár bukkant fel, víz csurrant. Bart megitatta fivérét. Amikor felemelte a fejét, látta a homlokán gyöngyöző verejtéket. Lhoretin, jutott eszébe. Csökkentenie kellene a lázát.
Trin valahogy soványabbnak tűnt, mint amikor utoljára látta. És arcára a szenvedés vésett új vonásokat. Legalább tíz évvel látszott idősebbnek a koránál. Mindez csak átvillant az agyán, nem töprengett rajta, egyetemi éveinek kórházi gyakorlatain tanult mozdulatok ébredtek benne, tudta, mit kell csinálnia, és hogyan. Ápoló és orvos lett egyszemélyben.
A beteg felnyögött. Közelebb hájolt hozzá:
  – Én vagyok, Trin. Bart...
Nem tudhatta, szavainak értelme elhatol-e a beteg tudatába, mert Trin arcán nem látott változást, a szemét sem nyitotta ki. Csak a melle járt fel-alá, sebesen. Küszködött a légzéssel.
  – Nóra, hall engem? – kiáltotta.
  – Természetesen, doktor – a válasz a fali hangszórók–, ból érkezett.
  – Mi van a bisztronnal?
  – Már beadtuk neki, de egyelőre a műszerek nem mutatnak hatást. Talán most... igen, kezd csökkenni az" előző hatás. Remélhetőleg megtorpant a kéregbénító hatás.
Nóra hangja úgy hallatszott, mintha a nő itt állna mellette. Bart csak egy rövid pillanatig gondolt a nőre, de aztán ismét csak Trin töltötte be minden gondolatát.

  – Nehezen lélegzik – mondta halkan. Akkor jutott eszébe, mit is mondott Nóra órákkal korábban. “Hogy éppen ön van itt, annak különös oka van, doktor", mondta Nóra. A hangja nem is volt rejtélyes. De amit akkor közölt vele... Ezek szerint a nő kezdettől tudta, ki a 3-as számú beteg?
  – Most hogy állunk? – kérdezte idegesen, és nem vette le szemét Trinről.
  – A légzés javul. De még nem lehet tudni, mi lesz belőle. A bisztroji hatása kétségtelen, szerencsére elég gyorsan adtuk be.
  – És az agyhullámok?
  – Még zavarosak. A tudatalatti folyton küzdelmet vív. Nem tudom, megkockáztathatunk–e újabb vegyszereket? – Nóra hangjából valódi aggodalom csengett. Bart az ajkát harapdálta. Az analizátoroknak itt bent is volt képernyőjük és kijelzőjük, mindent tudhatott hát ugyanúgy, mint társai odalent, két emelettel alatta. Trin szervezete nyitott könyv volt előttük. Mégsem tudták, hogyan kaphatott lhoretint...?
  –Nóra?
  – Hallom, doktor.
  – Onnan lentről nyilván nem lehet megállapítani, hogyan került Trin szervezetébe a lhoretin. De itt van a gépek agya, és látom, vannak ellenőrző csatlakozók is. Ha itt felnyitom ezeket a rekeszeket, nyomára juthatok, ki és mikor adott ilyen parancsot nekik?
  – Természetesen, Bart, de az nem fog olyan egyszerűen menni. Gondolom, sokkal fontosabb most a fivére állapota?
  – Figyelem közben, persze. Most egy kicsit stabilabb a helyzete, nem gondolja?
  – Valamivel jobb, kivédtük a lhoretin első rohamát. De ön is tudja, ez a szer igen erős és ha nem is nagy mennyiségben, de valamennyi ott van belőle Trin vérében.
  – Igen, tudom. Arra kérem, Nóra, figyelje az összhatást, én közben megpróbálok összeállítani egy izotópos nyomkereső-programot. Azt a lhoretint ki kell valahogy hoznunk Trin szervezetéből...
Trin Dorg úgy hitte, megint az űrben van. Hihetetlen csöndben úszott a nagy ürességben. Egyedül volt a min–denségben, ezért ő maga volt a Mindenség. Csak úszott, bár haladását is csak inkább sejtette, mintsem érzékelte. Mégis változtatta a helyét, hiszen közeledett valamihez. Nem tudta, mi az. Látóidegei mintha nem is működtek volna, a bársonyfeketeség körülfogta, talán agyába is hatolt, mindent betöltött. Ám felbukkant egy fénypont, nem yolt még közel, Trin mégis célt kapott, közeledett hozzá. A legszívesebben ordított volna örömében, mert úgy érezte, valóban célba érhet most. Az annyira áhított célba. A vágy most, szinte utólag tört fel belőle, láva volt, és elöntötte maradék tudatát is.
  – Aranybolygó...
  – Megszólalt – mondta a főnök.
  – Hallom – felelte Tomassi.
  – Nagyon fáradt vagyok – mondta Longis.
Nóra először nem is hallotta. A megafonból áradó suttogásra figyelt. Trin már-már megszólalt, összefüggéstelen szótagokat mormolt:
  – Azok...ránk... Yordan, vigyázz...  Ha nem... bolygó.
  – Jó lenne, ha leváltana – mondta ismét Longis. Megdörzsölte homlokát, ezzel is jelezve, megfájdult a feje, pihenni szeretne. Az orvosnő végre felfigyelt:
  – Mi baj, Longis? Leváltsuk?
  – Igen, azt hiszem, jobb lenne – a férfi nehézkesen felállt. Nóra egy pillantást vetett még a műszerekre, aztán telefonált. Dévát hívta. Fél perc sem telt belé – nem kellett sokat beszélnie –, megszerezte a másik asszisztens beleegyezését a korábbi váltásra.

  – Déva örömmel egyezett bele. Mindjárt jön – mondta, nem is nézett a fiatalemberre. – Ha akar, menjen csak.
  – Köszönöm – Longis sután meghajolt, bár a doktornő nem figyelt rá. Az ajtónyílásból Longis még visszanézett. Most egészen másféle volt a tekintete, mint az imént. Aztán eltűnt.
  – Nóra? – hallatszott a hangszórókból.
  – Hallom, doktor.
  – Van itt egy ellenőrző szerkezet, de azt hiszem, ha el is indítom az ellenőrző folyamatot, nem ide,fog jelezni, hanem odalent, magánál. Túl bonyolult lenne átállítani, én nem értek hozzá. Az “Objektum" személyzetét pedig nem akarom most ezzel terhelni. Semmiképpen sem tűrném el, hogy bejöjjenek ide Trin mellé.
  – Megértem önt, doktor. Segíthetek valamit, innen?
  – Az átállító kódszáma negyvennyolc–tizenhéthuszonhat, utána van valami rövidítés, amit nem ismerek: A–B–L.
  – Az Ablamov-féle kapcsolásról van szó – mondta a doktornő. Bartnak nem volt ideje, hogy csodálkozzon Nóra sokoldalúságán, mert a nő máris folytatta: – Programozza be a kódot, az ABL-rövidítéssel együtt, és indítsa el. Remélem, perceken belül kibukkan az eredmény.
Ekkor Trin ismét megszólalt:
  – Ez az Aranybolygó, látjátok? – valósággal kiáltotta, de továbbra is félig eszméletlen volt: – Megtaláltuk? Igen... Igazat mondott az a fickó... Most lecsaphatunk, és többé nem... mi az? A radaron, nem látjátok? Elbújtak egy hasadékba. Csak én látom... Csak én? Ott vannak lent, és valami gépezet is... Erre fordul... Neee!
Bart nem a beszédre, a műszerekre ügyelt. A lift megállt az emeleten, és kilépett belőle valaki. Határozottan indult a betegszoba zsilipes bejárata felé.
  – Hallotta, Tomassi? Erről a részletről is értesítenünk kell amazokat ott az űrben. Szükségük leheí rá. Az űrhajós valamilyen rést emleget, nyilván a talajról beszél.
  – Annál is inkább, mert a második hajó most közeledik ahhoz a... hogy is mondták ezek? “Aranybolygó"–hoz.
  – Én nem dobálóznék olyap könnyen a hangzatos nevekkel, Tomassi. Az ember sohasem tudhatja, mikor esik csapdába. Szerintem nincs ott szó igazi aranyról, csupán egy vizuális érzékcsalódásról...
  – Az majd kiderül, főnök!
Talters végre megpillantotta, amit keresett.
A kisbolygó szélén felbukkant valami. Először apró fénypont volt, de aztán a fénye kialudt. A kapitány tudta, mi lehet az. Űrhajó-jött a Mars irányából, és amint ráesett a kisbolygó árnyéka, eltűnt a fémtest csillogása. A Nap messze van, errefelé jóval kisebb a fényereje, ezért még kisméretű visszatükröződése is szembetűnő a nagyon fekete háttér előtt. Egy percig habozott. Múlott az idő, és nem mert megszólalni. Mert mi van, ha azok ott nem az övéi, hanem...? Bár hála az elektronikus kódolásnak, bármit mond is, szavait azok nem érthetik, de roppant egyszerű módon lokalizálhatják az adás helyét. Ezért kérte meg Maddát is órákkal ezelőtt, hogy hallgasson. Azóta nem beszéltek egymással és a bázissal, de a közelgő hajókkal sem.
Most is fennállt a veszély, hogy az idegenek hajója közeledik. Lehet, felfedezték őt vagy őket, és jönnek, hogy elpusztítsák...? “Hamarosan felbukkan radarképernyőiken egy pont, és az én leszek" – gondolta. De nem–menekülhetett. Még sohasem érezte magát ennyire kiszolgáltatottnak, védtelennek.
Ráadásul az is eszébe jutott, ha esetleg egy bizonyos távolságból a hajót irányító pilóta a radarkép alapján egy nagyobb kődarabnak hiszi, könnyen odavethet egy 0,5 másodperces koncentrált infrasugárhullámot, ami aztán végleg eltávolítja őt az élők sorából. “Semmi kedvem atomjaimra bomolva keringeni az űrben az idők végezetéig", fújtatott. Ha csak nem figyelik kellően gondosan

a szkafandere segélykérő miniadóját. A jelek eléggé érthetőek. No és még mindig remélni kell, hogy az ellenfelek sem vették észre még ezeket a jeleket. Kis habozás után mégis beleszólt a mikrofonba:
Hé, ti...! Akik most jöttök a kisbolygó hossztengelye irányában! Szólaljatok meg, mielőtt elgázoltok! Jól ismert hangot hallott:
  –  Nyugalom, kapitány.
Madda volt. Talters elfeledkezett az imént végiggondolt óvatossági rendszabályokról, már nem igyekezett leplezni hollétét – pedig azok, akik órákkal korábban katasztrófát okoztak, most is itt lehettek a közelben.
  – Jól hallok, szívem...? Te vagy az? Miért beszélsz? Azt mondtam, maradj csöndben, míg megérkeznek a mieink.
  –  Már megérkeztek, Talters.
  – Ott vannak melletted?
  –  így is lehet mondani – a nő hangjában gyöngéd vidámság bujkált.^ De mondhatnám úgy is, hogy én vagyok mellettük.
  – Semmit sem értek – kesergett a kapitány. – Megcsa–, pott a fékezőrakéta szele, vagy mi történt…?
  – Egyszerű a dolog. Engem már felszedtek, és most megyünk érted.
  – Ahá! – Talters megkönnyebbült. – Akkor hát ti sompolyogtok itt?
  – Nem sompolygunk – mondta egy férfihang, Talters még nem hallotta. – Lefékezünk tőled vagy ötszáz méterre.
  – Csak   nehogy   tévedjetek   négyszázkilencvenkilenc métert... – morogta Talters megvidámodva. Amazok úgy tettek, mintha nem hallanák. A kapitány kimeresztette szemét, de most nem látta a közeledőket. Amazok még a kisbolygó árnyékában voltak. “Milyen különös –gondolta – egy aszteroida holdja lettem én, az élő ember. A bolygó vonzása tart valamiféle egyensúlyban, nem zuhanok felszínére, de nem is szállók ki az űrbe, gravitá–

ciós tényező  lettem. Vagy... az voltam mindig? Persze, még a Földön is."
Maga is meglepődött; mikor vörös lángnyelvek lobbantak bele az áthatolhatatlannak tetsző sötétségbe. Ijesztően közel voltak – vagy csak úgy hitte? Tapasztalatból tudta, az űrben nehéz felbecsülni a távolságot, az emberi szem erre szerfölött alkalmatlannak bizonyul, ha nem rendelkezik egyéb vizuális támpontokkal.
Most már jól látta az űrhajót. Kicsi, volt, akár az övé, az, amelyik elpusztult. A fémfalaken nem csillant fény, csupán az egyik oldala – az aszteroida felőli – volt valamivel világosabb. Az érte jött kozmonauták a hajót lassan, óvatosan a közelbe manőverezték. Talters úgy döntött, a gyorsabb találkozás érdekében feláldozza oxigénkészlete egy részét. Kinyitotta a csapot, a palackból ki-száguldó nagynyomású gáz az ellenkező irányba lökte a testét. Komoly sebességgel szállt hát a fekete térben. ,,Most meg űrhajó lettem", mosolygott magában.
És mosolygott akkor is, mikor előtte kinyílott a hajó zsilipajtaja. Elkapott egy fémfogantyút, behúzta magát a nyíláson és szólt: – Bent vagyok, fiúk. Jöhet a levegő. A zsilipajtót becsukták. Közepes nagyságú felderítőhajó volt, ugyanattól a szolgálattól, amelynél ő is dolgozott. A kollégái hát nem hagyták cserben, rájuk mindig számíthat – a kellemes érzés eluralta egy pillanatra, de nem lett volna Talters, ha nem vigyáz magára. Neki keménynek kell lennie, döntötte el egyszer, évekkel korábban. És eddig sikerült is ehhez tartania magát, csak most... Szóval, a nagy elhatározásnak Madda feltűnése vetett véget. Fiatal volt még, nem tudta, hogy az igazi férfi nem kemény, hanem kemény és lágy is egyszerre, olyan, aki könyörtelenül tud harcolni céljaiért, de megkönyörül másokon, ha úgy hozza a sors. És a szerelem is ellágyítja a szívét...
Nem lehetett tudni, Madda intézte-e így, vagy csak véletlen volt, de amikor a zsilipkamrában kigyúlt a zöld
fény, és a férfi levette sisakját – a hangtalanul széttáruló küszöbön Madda állt egyedül. így találkozásuknak nem volt szemtanúja. Később állítólag azt suttogták egymás között a hajón, hogy Talters és Madda teljes három és negyed percig álltak a zsilip előtt, szoros közelségben... De lehet, ez csak az unatkozó legénység pletykája volt.
  – Szeretlek – ismételte a férfi. Belsejében még soha nem érzett forróság terjedt szét. Szereti...? Ő, Talters, a cinikus kozmikus hős? Ilyennek látta és hitte magát, már annyi éve. És akkor... Éppen most, ez történik vele is? Előbb szerelmes, aztán férj lesz, papucsban nézi majd a televíziót, és sietni fog haza, hogy minél előbb Maddával lehessen...? A gondolat nem is volt olyan abszurd. Könnyű lesz megszokni, annál is inkább, mert maga is ezt akarja majd, biztosan ezt. igen, sietni haza, mindig sietni, hogy minél többet lehessen majd vele.
  – Jó lesz nekünk együtt – Madda felemelte a fejét, közelről nézett a férfi szemébe, kissé elkomolyodva tette hozzá: – Addig, ameddig te is akarod majd.
  – Persze, hogy akarom majd. Sokáig, nagyon sokáig – Talters karjaiba kapta a lányt, fel–feldobta, és medvehangon nevetett.
  – Eressz el, te őrült! – sikongott a lány.
Nem is vették észre, hogy már nincsenek egyedül. A zsilip előtti folyosón ott állt néhány férfi.
  – Azt a hét fekete lyukát neki! Úgy enyelegtek, mintha nem is lennénk életveszélyben!–– kiabálta az egyik. –Talters, azt ajánlom, komolyodj meg, mielőtt újra bajba kerülünk miattad!
  – Nocsak! Raptov! – Talters óvatosan a padlóra állította szerelmét, majd kezét nyújtotta a kissé kiálló arccsontú, kevert ázsiai és európai vonásokat viselő harmincas férfinak. Raptowal sok éve ismerték egymást, együtt járták ki a marsi űrhajósképzőt, néha össze-összefutottak valamelyik támaszponton, űrkikötőben. Azt persze túlzás lenne állítani, hogy rajongtak egymásért. Mindenesetre Talters elviselte Raptovot, Raptov pedig túltette

magát a fekete–, kapitány lépten-nyomon tapasztalható népszerűségén. Igaz, ezt egy kicsit irigyelte tőle. – Hát te mit csinálsz itt?
  – Nem sokat. Csupán én vagyok ennek a hajónak a parancsnoka – mondta amaz. A “parancsnok" szót olyan áhítattal ejtette ki, mintha legalább egy szerfölött tiszteletreméltó admirálisról lett volna szó, járműve pedig az űrflotta zászlóshajója lett volna... nem pedig saját magáról beszélne. De Raptov nem is vette észre a helyzet fonákságát, mosolyogva és kissé öntelten beszélt tovább: – Mint kedves menyasszonyoddal már volt szerencsém közölni, mi jöttünk harmadikként, egyrészt, hogy benneteket megmentsünk, másrészt, hogy adott esetben segítséget nyújtsunk az előttünk haladó második hajó legénységének...
  – Öregem, te semmit sem változtál – csóválta fejét Talters.     – Még mindig úgy beszélsz, mint az Űrhajózási Közlöny száz évvel ezelőtti muzeális nyelvezete... Mikor komolyodsz már meg...?
– Én? Én bizony elég komoly vagyok! – húzta ki magát Raptov. Égővörös haja szinte lámpa helyett világított a folyosón. Társai egyszerű teherszállító hajókról kerültek ide, ezt Talters rögtön látta. Nem “menő" űrhajósok voltak. Ezt nyilván Raptov is érezte, ezért akart mindenáron az igazinál is igazibb űrhajósnak látszani. Talters rögtön átlátta a helyzetet. Mosolyra húzta száját, ami most – Madda miatt – egyáltalán nem ment neki nehezen. A lány mosolyogva álk mellettük, hol az egyik, hol a másik férfit nézte. A fekete kapitány hát barátságos mozdulattal gyomorszájon bokszolta Raptovot, és azt mondta:
  –  Raptov, hogy az a hét kontinens partjait mosogató, nagy hullámokat vető metánóceán tajtékja hulljon rád... Itt nem babra megy a játék!
  –  Miféle babra? – dadogott Raptov, és a szeme még inkább kidülledt. Szemmel láthatóan fogalma sem volt e régi nyelvi fordulat értelméről. Talters legyintett:
  – Gyerünk a vezérlőbe. A második hajó talán már harcba keveredett amazokkal, mi meg, itt fecsegünk!
Olyan gyorsan szedte lábait, hogy a többiek alig értek a nyomába. Ismerte az efféle hajókat, hát hamar a vezérlőbe ért. Ott csak egyetlen, nagyon fiatal férfit talált. Vékony, madárcsontú, keskenyarcú, hegyesorrú marsi férfi volt, talán huszonnégy éves lehetett.
  – Te vezeted a hajót, kormányos? – csapott a vállára. A gyerek majdnem elesett a mozdulat súlyától:
  – Én... én – dadogta.
  – Micsoda legénység! – sóhajtotta, és felragadta a rádióadó mikrofonját: – Talters jelentkezik.
  – Vesszük adásodat – mondta valaki a bázison. Ennyi elég is volt, ebből már tudták, hogy őt is felvették a hajóra. Hiszen a nagy hatósugarú hullámhosszon hallhatták a hangját, tehát tudták, már az űrhajóból beszél. Raptovra nézett:
  – A mieink már harcban állnak?
Trin leküzdötte az első hullámokat, de már éreztelátta, hogy közelegnek a többiek. Tudat alatt valaha bejárt területekre gondolt. Talán a tripoli öbölben volt, talán Madagaszkár mellett, de az is lehet, másutt. Mindenesetre földi tenger hullámai dobálták gyenge testét –és ezt a gyengeséget minden tagjában érezte, nagyon is érezte, egyébből sem állt teste és akarata, mint átható gyengeségből. Ez dühítette, de tisztán tudta: ez a düh is gyenge ahhoz, hogy bármit is tegyen. Hagyta.hát, hadd emelgessék a hullámok. A való életben ezt is kibírta sokszor hetekig, hajózott az óceánokon, és nem lett rosz–szulaz állandó hullámzástól. Most viszont... A gyomra felfordult, legszívesebben kiszállt volna ebből a hajóból, de nem is látta azt, valahol teste alatt volt, talán csak egy tutaj, egy kezdetleges csónak...? Nem számított, persze. Zöld hullámok közeledtek, de mire odaértek, tűzze váltak, és égették a testét; fekete pára csapott fel, és Trin jajgatva szenvedett...

A lhoretin hatása lassan, nagyon lassan csökkent. Trin lélegzését az orvosok kénytelenek voltak gépekkel erősíteni. A láz még uralta a fiatalember testét, s amikor Bart föléje hajolt, hogy a géphelyett maga törölje le homlokáról a verejtéket, meghallotta fivére suttogását:
  – Egy repedés van a sziklában... a talajon... abban... abban menjetek, úgy odaértek, fiúk...
Olyan halk volt a hangja, hogy ezt csak Bart hallhatta, de ő sem figyelt rá igazán. Egyetlen vágy éltette, az kötötte le teljes figyelmét: megmenteni fivérét. Megint anyját látta maga előtt. Ha Trin meghal, Letta Dorgnak mintha a lelke egyik fele veszne oda. Ha arra gondolt, anyja szemébe kéne néznie, és elmondania neki, miképpen halt meg Trin... Hogy éppen az ő kezében... Végtelen szeretettel törölgette most Trin homlokát. Csak később hatolt tudatába, hogy Nóra beszél hozzá:
  –  Bart, hall engem?
  – Igen, most hallom.
  – A gép most közli az eredményt... Óh!
Az utolsó csodálkozó döbbent felkiáltást már nem is hallotta, mert hirtelen felüvöltöttek a szirénák, kigyúltak a vörös fények. Szeme sarkából látta, hogy az ajtó nyílik, valaki áll a kerek gyógyterem küszöbén...
  – A lhoretint innen adták be Trinnek, huszonnégy perce... Bart! Tudod, ki tette? Csak ő tehette!
  – Tudom – suttogta, és felállt. Az az árny kimozdult a félhomályból, közeledett. S ő – akár egy rémálomban – elébe ment. Nem engedheti, hogy Trint...
  –  Longis volt! Bart, Longis tette...! – kiáltotta sikoltotta Nóra. – Vigyázz, Bart...!
  – Tudom – ismételte ő, és a férfi arcát nézte. – Longis... itt van. Longisnak nem volt más választása. Azt mondták megbízói: ha nem teljesíti a feladatot, megölik. És ő nagyon jól tudta, hogy így van. Amazok nem tréfálnak. Megölték Dávidot is, és nem csak őt. Az a három űrhajós már a hullaházban van, és oda kell kerülnie a negyediknek, az utolsónak is. Mielőtt elmondja, amit tud. A megbízók nem kockáztathatnak. Ők nem. Csak a megbízottak. Nekik kötelességük ez, más választásuk nincsen.
  – Álljon félre, doktor – Longis megnedvesítette ajkát. Tudta, nincs sok ideje. Másodpercek csupán. A bázis egyik űrruharaktárából zsákmányolt lézerpisztolyt maga elé tartotta. Ahogyan a filmekben látta. Ha sikerül megtennie... Mit számít, hogy elkapják? A törvények szerint csak húsz év egyedüllétre ítélhetik. Húsz év egy lakatlan szigeten, nem lesz az olyan rossz. Biztosan ki lehet bírni, gyakran hallott olyanokról, akik kibírták. Azok is gyilkoltak valaha...
– Nem megyek – mondta Bart. A torkát fojtogatta valami – talán a félelem? Lábai most mintha gyökeret eresztettek volna. Testével takarta az ágyon, gépek között fekvő fivérét. Az oxigénsátor mögött láthatta volna Trin arcát is. De Bart nem fordult meg. Csak Longis szemét nézte. A fiatal asszisztens a kényszer és őrület határán állt, durván kiáltotta:
  – Menjen onnan, mert magát is lelövöm...!
Akkor meglepő dolog történt. A megafonokban egy férfihang dörrent:
  – Longis, adja meg magát!
Alighanem Tomassi volt az. A fiatalember körbenézett. De csak a fali hangszórókat láthatta. Ugyanakkor Bartról lefoszlott a bénító mozdulatlanság, a félelem. Erő költözött agyába, testébe. Mintha nem is ő lett volna, mintha kívülről látta volna magát, amint villámsebesen mozdul, lábai elrugaszkodnak a talajtól, repül a levegőben, előretartott kezekkel...
  – Ne...! – üvöltötte Longis. Felemelte pisztolyát... Ibolyaszínű fénysugár csapott át a termen. Egy férfi
sebzetten ordított. Egy másik, zöldes fénysugár célt tévesztetten szaladt végig a terem falán, műanyag csempék pattogtak le nyomán, égett szag és füst támadt... Bart

már Longisnál volt, rávetette magát, de döbbenten vette észre, hogy a férfi nem áll ellen. A fegyverét sem látta sehol. Longis üvöltve zuhant a padlóra. Bartból kitört az állat. Soha nem hitte volna, hogy még ennyi van benne az emberiség ősi állapotából. Minden kitörlődött az agyából, most nem a Holdon volt, nem a huszonötödik században, nem orvösbiológus volt. Vadként rohant egy szavannán, üldöző és üldözött volt, faágat markolt, és csak az éhség és a félelem dolgozott benne. Ösztönlény egy ösztönvilágban... A szemére vörös köd borult, és elfeledett mindent, mindent. Csak ellenfelét látta, a cél is elhalványult benne, igen, meg kell mentenie Trint, de akkor már ez is kihullott emlékezetéből, harcolni akart, kardfogú tigris és kígyó volt egyszerre, megragadta Longist, aki aljas módon lopta be magát a bizalmába, úgy tett mindvégig, mintha vele együtt Trin megmentésére törekedne, közben, egy óvatlan pillanatban beadta neki a mérget...
Akkor eszmélt fel, mikor erős karok ragadták meg hátulról. Különben is, furcsa volt, hogy Longis nem ellenkezett... Pedig élt, hisz kiabált, átható hangon, akár egy rémült gyerek... Férfiak lepték el a termet. Felrángatták Bartot. Valaki orvosért kiáltott – ami eléggé szokatlan volt, éppen itt, a kórteremben. Kikapcsolták a villogó vörös fényeket, a légintegritás megsértését emlegető monoton géphangot. Bart akkor látta, hogy Longis él, de mindkét karjából bőven csorog a vér. Nem tudta, mi történhetett vele. Ő nem sebesítette meg – akkor hát ki?
Nóra bukkant fel az ajtónál. Barthoz rohant:
  – Nem esett bajod?
A férfi messziről jött vissza. Eltűnt a szavanna, a tigris, lecsillapodtak az ösztönök. Az idegen biológiai akarat, amely az előbb kishíján gyilkost vagy halottat csinált belőle. Mélyeket lélegzett, tekintete körbejárt. Lassan észre tért. Még egy pillantás Trin és a gépek felé – ott sincs baj.
  –Bart...
  – Köszönöm, hogy figyelmeztettél – sóhajtotta az orvos. Nagyon közelről látta a lány szemét, és most csak azt. A kezét is kinyújtotta, hogy megérinthesse, de csak két ujja érintette a nő karját, aztán visszahúzta. Mintha bizalmatlan lenne. Pedig hálás volt, és tartott kissé Nórától. Tegeződésük attól kezdve nagyon természetesnek tűnt.
  – Az utolsó pillanatban kiáltottál.
  – Akkor értettem meg, hogy csak Longis tehette be a lhoretint Trin szervezetébe, mert az ellenőrző program kimutatta, hogy odalentről, távirányítással érkezett ez a parancs. A vezérlő ugyan közölte a parancsadóval az ilyenkor szokásos figyelmeztetést, de Longist ez nem zavarta.
  – A mi hibánk. Jobban kellett volna figyelnünk. – Bart az ágyhoz ment. Végleg döntött. – Most már semmi sem kerülheti el a figyelmemet. Tomassi állt mellette. Nézte, ahogy felsegítik Longist. Adamson doktor került elő valahonnan, sebtében bekötözte a férfi kezeit. Nóra segített neki. Bart látta, két férfi áll még mindig az ajtóban, kezükben lézerpisztoly. Szóval résen álltak, és amikor kellett, nem haboztak használni a fegyverüket sem.
  – Még jó, hogy az őrség közel volt – jegyezte meg Tomassi. – De doktor, ön túl sokat kockáztatott!
  – Igaza van – Bart elfordult. Nem akart most beszélni senkivel. Csak Trint figyelte. Eltelt egy egész perc, mire –megfordult, hogy válaszoljon Tomassinak – csodálkozva látta, hogy a terem már üres, semmi jele annak, ami az előbb történt. Egy takarítóautomata lustán mosogatta fel a vérfoltot a padlóról, megnyugtatóan égtek a belső lámpák.
  – Egyelőre nem történt semmi – mondta Raptov, és megvakarta a fülét. – A második hajó sem mert közeledni hozzájuk, azok után, ami veletek történt. Most mind a

két hajó az aszteroida túlsó oldalán halad, és csak arra vigyázunk, nehogy “amazok" szeme elé kerüljünk.
  – Ezek szerint még semmiről sem késtünk le? – Talters a legszívesebben ismét lehordta volna az egész társaságot, aztán eszébe jutott, hogy így legalább ő is részt vehet a majdani összecsapásban, és ez elégedettséggel töltötte el. Maddára vetett egy pillantást, összenéztek, és ez olyan jó volt. Megmenekültek két halálos veszedelemből: nem vesztek oda a felrobbant hajóban és társaik nem hagyták őket az űrben. De most új feladatok várnak rájuk, így érezte a kapitány.
  – Bányászathoz használt infrahangos kőzettörő ágyújuk van – mondta. – Már kétszer vetették be. Az első esetben azok ellen, akik felfedezték őket. Szegények mit sem sejtettek a dologról, ezért a Cordelli-hajtóművet nem árnyékolták le duplán. Az infrahullámok szétvetették a hajtóművet, és nukleáris robbanás következett be.
  – Ezt már mi is tudjuk – bólintott Raptov. Társai –négyen voltak – félszemmel a műszereket figyelték, bár a hajót robotpilóta vezette, és a vezérlés folyamatosan működött.
Én többet is tudok – közölte Talters szárazon, és folytatta: – Az a bolygó ott – határozatlanul “lefelé" mutatott, a vezérlő padlójára – a beméréseim szerint igen nagy fémtömeget képvisel. Többet, mint amennyit a térfogata alapján feltételezhetnénk. Nyilván ők is így  jöttek rá a dologra. Elszállt itt valami hajójuk, és az ügyeletes felfigyelt a fémkereső és térfogatszámláló adatai közti jelentős különbségre. Ti is tudjátok, ezek minden alkalmat megragadnak, hogy...
  – Nézzétek csak! – kiáltotta a huszonéves kormányos.
A radaron egy új pont tűnt fel. Nagy sebességgel közeledett, de valahogy furcsán, imbolyogva, mintha keresne valamit az űrben...
  – Robotpilótát védekezésre! – kiáltotta Talters. Raptov már ugrott is, megérintett egy szenzort. Az űrhajó sebességében kicsi, de érezhető változás állt be.
–Infrát neki... – mondta valaki.                         
Madda az üléseket nézte. Vajon melyik a katapultos...? Még rajta volt az űrruha. Csak most figyelt fel arra, hogy a hajó egész személyzete ilyen 5-ös biztonsági fokozatú űrruhát viselt. Ez nem lehet véletlen.
Infraágyú sugara söpörte a teret a hajó előtt. A radaron jól látták, hogy amint a sugarak beleütköztek a fénypontba, egy villanás – és a fénypont nem volt többé.
  – Milyen jó, hogy minden hajón van egy ilyen szerkezet a meteorok ellen –. mondta a fiatal kormányos. Talters ránézett:
  – Remélem, nem hitted, hogy ez is meteor volt? Mióta repülnek a meteorok cikcakkosan?
Raptov a fejét csóválta:
  – Ezek nem tréfálnak. Rakétát lőttek ki ellenünk.
  – Persze. Hisz jól tudják, hogy itt veszteglünk a kisbolygó másik oldalán. Ha pedig ezzel sem mennek semmire, hát felszállnak a hajójukkal, és úgy támadnak ránk.
  – Még szerencse, hogy azt a nagy infraágyút nem vethetik be ellenünk – vélte Madda. – Hiszen az egy bánya–
  – így mondtuk – bólogatott az egyik férfi, egy sárga bőrű, hollófekete hajú fiatalember. – De valahogy odavitték azt a gépet, tehát el is hozhatják onnan.
  – De hajóból nem lőhetnek vele – vetette ellen Raptov józanul. – A saját hajójuk páncélzatát is szétrombolnák vele.
– Betehetik a teherzsilipbe úgy, hogy a sugárvető csövét kívül hagyják, és ha van a hajójukon egy aranykezű gyerek, hát átalakítják a zsilip vezérlését, hogy nyitott külső zsilipajtókkal is elindulhassanak az űrbe... – töprengett hangosan Talters. Ő mindenesetre így csinálta volna amazok helyében. Egy percig hallgattak, aztán Madda szólalt meg:
– Szóval ismét szerettek volna megölni bennünket... De végül is, kik ezek?

Bart nézte fivére kisimult, nyugodt arcát. Az elmúlt félórában Nórával együtt a lehetőségekhez mérten helyrehozták a férfi állapotát, és Trin Dorg mély álomba merült. Az orvos fáradt volt. Tudta, eljön az idő, amikor mindenképpen aludni kell mennie, és szerette volna, ha addig Nóra veszi át a helyét. Bár még kissé tartott a nőtől; igaz, Longis támadása előtt másodpercekkel éppen Nóra figyelmeztette őt, de az a figyelmeztetés kis híján túl későn érkezett... Az Objektum hangulata átragadt Bartra is, senkiben sem tudott igazán megbízni. Tomassiról is kiderült, vigyáz rájuk; az őrök nagyon közel voltak, szinte a mellettük levő teremben várakozhattak, mert azonnal közbeléptek. így is majdnem túl késő lett... Nem tudta, mit gondoljon Nóráról. Valami nagyon vonzotta hozzá, de még mindig félt egy kicsit. Még egyszer végignézte a medicinrobotok mutatóit. Fivére álmát semmi sem zavarta. Vérében lassan kezdett helyreállni minden, a légzés lelassult, a szívműködéssel sem voltak bajok. “Sokat kell majd pihennie", sóhajtott, és leült a székre. Hamarosan észrevette, milyen kényelmesen ül rajta. Elhelyezkedett, feje vállára billent... Nem tudta azt sem, mennyi idő telt el, míg egyszer csak arra riadt, hogy valami történik. A helyiségben most is félhomály volt. De egy hang suttogta a falból:
  –  Bart, ébredj...!
  – Igen? – kérdezte rekedten. Szomjas volt, fáradt és álmos. Az oxigénsátor alatt Trin arcát látta. Egy pillantás a műszerekre – minden rendben. Halványan égtek a fények.
  – Baljós előérzetem van – mondta Nóra. Hangja sejtelmesen csendült. Bart félig még kábult volt. Órájára nézett
  – kilenc óra telt el, mióta visszajött a felszínről, és átvette az ügyeletet.
  – Micsoda, előérzet...? – nehezen tért magához. – Miről beszélsz?
  – Valami rossz készül. Érzem.
  – Hogy-hogy érzed? Ez is valami pszichológiai dolog?
  – Nevezhetjük, ahogy akarod. Az biztos, érzem, hogy valahol a közelben rosszban sántikál valaki.
Ez olyan régies nyelvi fordulat lehet, vélte Bart. Körülnézett    – a kórteremben csak az ágyak és a gépek álltak, minden úgy volt, mint azelőtt. Mégis – lehet, hogy valami megváltozott? Aztán megrázta a fejét: “Már rám is hatással van ez az ostobaság". De mivel Nóráról volt szó, hát ezt nem mondta volna ki hangosan. Felállt, tett néhány ideges lépést.
  – Azt hiszem, képzelődsz... – mondta volna tovább, hogy megnyugtassa a nőt, de ekkor valóban történt valami.
Sötétség borította el a termet. Az első pillanatban nem is értette, mi történt. A feketeség hirtelen szakadt rá, váratlanul, fenyegetően. És éppen ez volt a legszörnyűbb. Arra fordult; ahol fivére ágyát sejtette – újabb rémület vágott agyába: a medicironrobotok sem működtek! Egyetlen ellenőrző lámpácskát sem látott. Persze, nincs áram. Csak ez lehet a magyarázata....
  – Trin? – kérdezte halkan. Ahogyan egykor, nagyon “régen. Idestova harminc éve, mikor még a Trendalon éltek, és nemegyszer ketten maradtak a Házban. Apa és anya elrepültek, a bolygó valamelyik másik részén végezték dolgukat. Á Házban hát egyedül maradt a két "gyerek, néha Trin szólt át az esti homályban: “Bart...?" Vagy Bart hívta fivérét, mielőtt fényt gyújtott a Ház automata vezérlése. Néha éjszaka is felébredt egyik vagy másik, és olyankor mindig egymást hívták... Trin és Bart.
Most is együtt voltak a sötétségben. Bart rettegett: áram nélkül a gépek nem vigyázhatják Trin állapotát.
  – Nóra, jelentkezz, szóljál! – kiáltotta. A külvilág segíthet. De a csönd megértette vele: a hangtovábbító rendszer sem működik, vagyis az áramhiány az egész Objektumot felöleli... Hallgattak a rádiószirénák. Nem működtek a zsilipek. Semmilyen világítás nem volt. A hatalmas, talaj alá süly-

lyesztett épület összes szintjén mindig szurokfekete sötétségbe burkolózott. A rejtélyes intézmény éjszakába süllyedt, mintha meghalt volna.
– Tomassi...! Hogy az ördög vigye el ezt az egész félautomata rendszert, féleszüek találták ki biztosan... Hé, van valaki a közelben?
  – Ki szólt?
  – Mi az, hogy ki szólt...?
  – Sötét van, uram, és nem ismerem meg a hangját. Kicsoda ön?
  – A főnök vagyok! A legnagyobb főnök, aki csak valaha is volt ebben az átkozott épületben...!  Mondja meg, mi történt, mi ez a feketeség itt körülöttünk? Olyan minden, akár a legsötétebb űrben! Vagy egy marsi bánya mélyén!
   – Én csak egy őr vagyok, uram. Hivatalosan technikusi beosztásban, de most, a különleges alkalomra való tekintettel...
  – Jó, jó, csak az hiányzik, hogy egy nagy beszédet tartson nekem, ön szerint mi történhetett?
  – Nincs áram, uram.
  – Nincs áram, azt mondta! Nahát...! Azt hitte, erre magamtól nem jövök rá...? Óriási, mondhatom! Hogy az a metángázos... Itt van még?
  – Igen, uram.
  – Elárulná, mire vár? Maga ismeri a terepet, idevalósi, vagy nem?
  – Igen, uram!
  – Hát akkor rohanjon, ahogyan csak a lába bírja! Szaladjon, keressen valakit, aki illetékes, és el tudja hárítani a hibát! Aki megmondhatná, miért nem kapcsolt még be az automata hibaelhárító rendszer, és egyáltalán, micsoda energetikai trükk ez? Az Objektumban ilyesmi is előfordulhat?
  – Máris megyek, uram.
  – Ne menjen, siessen!
  – Igen, uram...
  – Hogy az a... Az embernek tönkremennek az idegei. Már régen nyugdíjba kellett volna mennem... A fenébe is, jaj... ez egy bútordarab volt. Miért nincs nekem is infravörös érzékelőm, mint egynémely féleszű robotnak? Ezek szerint azok többet érnek nálunk, embereknél is...? Fúúú, végre itt vagyok. Ez a folyosó, ha igaz. Te jó kozmosz, milyen gyenge is tud lenni az ember, ha nem lát semmit...!
  – Leszállunk – döntött Talters. A fekete férfi féloldalasán Raptovra sandított. Mit szól hozzá...? Melyik pillanatban jut eszébe, hogy ezen a hajón ő a parancsnok, és kezd akadékoskodni? Mért hiszen valójában úgy néz ki
a dolog, hogy Talters átveszi az uralmat a hajón. Ezt egyetlen valamirevaló kapitány sem tűrheti. Nem veheti hát rossznéven, ha Raptov egyszercsák kitör. Ő, fordított helyzetben már régen folyamatosan és hangosan káromkodna. Mielőtt azonban Raptov kinyitotta volna a száját, gyorsan folytatta:
  – Tudom, öreg, mit akarsz mondani. Hogy ez a te hajód, hogy itt te vagy a főnök... Igaz?
  – Igaz – bólintott Raptov, némileg meglepetten.
  – Hát képzeld, igazad van. Ezért azt javaslom, közösen hozzunk döntéseket. Nekem nagyobb tapasztalatom van az ilyesmiben, mint neked, a hajód lehetőségeit viszont te ismered jobban – igyekezett kicsit hízelegni is Raptovnak, miközben valójában azt mondta neki: “te zöldfülű, halvány fogalmad sincs az egészről, engedd, hogy én vezényeljek, így talán megússzuk élve". De ezt csak Madda érezte igazán. Raptovot ez a szöveg egészen elbűvölte, maga is tudta, hogy nem tud sokat tenni egyedül, kapóra jött neki Talters, és most, hogy nem kell elveszítenie miatta a tekintélyét is, hát egészen megbékélt. Milyen jó, hogy a fekete kapitány még meg is könnyítette neki a dolgot.
  – Rendben van. Mit javasolsz? – kérdezte, és nagyot nyelt.

  – Leszállunk – mondta a fekete határozottan. Raptov szeme kerekre tágult:
  – Tessék?
  – Jól hallottad. A fenébe, siketek is lehetnek már űrhajósok. Azt mondtam, amit hallottál, Raptov barátom. A másik hajó maradjon csak a bolygó körüli pályán, legalább szemmel tartja amazokat, és idejében értesít bennünket, ha azok elrepülni készülnének innen. Akkor majd üldözi is őket. Mi meg a talajon odalopózunk, és meglepjük őket. Mindjárt adok is egy kódolt rádióüzenetet a kettes számú hajónak.
  – Ha gondolod, hogy beleegyeznek... – szabódott Raptov.
  – Bele kell egyezniök – felelte ő erős hangon, és leült a rádiókészülék elé. A következő percekben némi vita zajlott az űrben, beleszólt Hoffmann parancsnok is a marsi bázisról, aztán – mivel Talters igen meggyőzően közölte, hogy ez az egyetlen lehetőség az ellenség kifüstö–lésére, végre mindenki egyetértett. Akkor megint Rap–tovra nézett:
  – Készíts ki két űrruhát. Magadnak és nekem.
  – A parancsnok nem hagyhatja el a hajóját... – kezdte volna az ellenkezést ismét Raptov, de ő csak nézte az arcát, nézte, szótlanul. Raptov lassan abbahagyta az ellenkezést, a tekintet hatása alatt végre egészen véleményt változtatott, és már így folytatta a mondatot: – De különleges   esetekben   természetesen   figyelmen   kívül hagyhatjuk a szabályzatot, úgy vélem.
  – Helyesen véled – szögezte le, s többé nem tért vissza az ügyre. Utasította a kormányost, számítsa ki az új pályaadatokat, majd félrevonta Maddát:
  – Ha Raptov meg én elhagyjuk a hajót, tartsd nyitva a szemedet. Úgy látom, az emberei újoncok. Nem szeretném, ha a döntő pillanatban elvesztenék a fejüket.
  – Elmondanád végre, kik azok ott lent, és miért lőttek ránk most már kétszer is? – türelmetlenkedett Madda.
  – Majd mindent megtudsz a maga idejében. Neked most csak a biztonságunkra legyen gondod – nem folytatta, mert odajöttek a többiek, kérdeztek valamit. Csak megszorította a lány karját, biztatóan és szeretettel. A lány látta a férfi nagy szemében visszatükröződni a vezérlő lámpáit, örült, hogy Talters megbízik benne, ugyanakkor rettenetesen aggódott is miatta. Még fülében zúgott a szó, amit elektromágneses hullámok ezrei vittek valahol az űrben: “Szeretlek, Madda."
  – Készen vannak az új adatok? – kérdezte Raptov a gyerekképü navigátortól.
  – Igen, kapitány.
  – Akkor gyerünk, mire vártok?
A világűr feketeségében oly kevés a fény. A kisbolygó is alig véri vissza a távoli Nap már amúgy is nagyon gyenge sugarait. Szürke felületét évmilliárdok óta nem érintette senki. Néha belecsap egy meteor, de különben hihetetlenül hosszú idő telik el úgy, hogy az egyformaság, a változatlanság örökkévalónak tűnik. És sokszor valóban az. A legtöbb ilyen halott égitesten tízmilliárd éveken át nem is le.sz semmilyen változás, míg el nem következik a végső, a nagy, totális pusztulás ideje, amikor pedig úgyis vége lesz mindennek. Az anyag részecskéi erről úgysem szereznek tudomást, aminthogy semmiről sem. Az élettelen Kozmosz saját törvényei szerint alakítja át anyagát, és ebbe az olyan porszemek, amelyek azt hiszik, már elnyerték a legfőbb értelmet, úgy igazán nem avatkozhatnak bele.
A kisbolygó mellett száguldó űrhajó kormányrakétái és hajtóműve beindultak, a fémtest irányt változtatott, mindjobban közelített az aszteroida felszínéhez. Hamarosan veszélyesen közel került hozzá, de ügyes manőverrel az utolsó másodpercekben elkerülte az ütközést, és a terepadottságokat követve igen mélyrepülésben haladt a felszín fölött. A láthatár széle felé igyekezett, és ott egyszercsak kicsaptak orrán a fékezőrakéták lángcsóvái, a hajótest függőlegesre emelkedett, majd lassan, csökkentve a motorok teljesítményét, “leült" a kisbolygóra.

A sötétség még mindig uralta az Objektumot. Áthatolhatatlan és ijesztő volt. Bart csak annyit hallott, hogy valahol a közelben csapódott egy ajtó. Ettől rögtön éberebb lett. Közben igyekezett hallgatni Trin lélegzését is. Hisz most csak a fülére hagyatkozhatott, a műszerek nem dolgoznak áram nélkül. Nem is mert rágondolni, mi lenne, ha Trinnek most kellene beadnia valamilyen szert. Erre soha nem gondolt még senki, olyasmi a Földön és a társbolygókon, az összes emberi lakhelyen nem fordult még elő, hogy egyszerre teljes energiahiány lépett volna fel. Az orvos halványan sejtette,, hogy ez nem lehet a véletlen műve. Lehet, hogy még mindig vannak olyanok az Objektumban, akik Trin életére törnek...?
Az ajtónyitás ismétlődött, de most már közelebbről. Tapogatózott kezével, jó lett volna találni valamilyen tárgyat, amivel védekezhet, és megvédheti Trint is... Ősi ösztön ébredt benne, ma már másodszor, és tudta, ha kell, fizikai erővel is védekezik majd. Ha úgy hozza a szükség...
  – Bart...? – kérdezte egy hang.
  – Nóra? – nem akart bujkálni, rejtőzködni, ahogy meghallotta a nő hangját, azonnal megbízott benne, sőt, örült is, hogy idejött. Ha belegondolt, hogy Nóra sem ismerte az Objektumot, mégis vállalta eft a gyalogutat a lépcsőkön – hisz a liftek sem működnek... Ugyanakkor félt is, mert ez egyben azt jelentette: ugyanígy idejuthat más is. Főleg, ha náluk jobban ismeri a helyszínt.
  – Itt vagyok, vigyázz – mondta Bart. Nóra kezét előrenyújtva tapogatózott. Az abszolút sötétségben sehonnan sem jött fény, így még egymás fehér ruháját sem láthatták. Kezek találkoztak.
  – Itt vagyok.
  – Jó, hogy eljöttél.
Egy másodpercig csak álltak, közel, egymás kezét fogva. Hallották egymás lélegzését, és nagyon jó volt az a pillanat. Hárman voltak, hisz Trin is ott volt, de jelenléte nem volt az igazi. Egy másodpercig – mert aztán Bartban újraéledt az aggodalom:
  – Lehet, hogy őt akarják meggyilkolni?
  – Azért jöttem ide én is. Meg kell védenünk Trint. Zajt hallottak. Az első pillanatban önkéntelenül is
közelebb húzódtak Trinhez. Bart érezte a nőből áradó! parfümöt, szinté látta, hogy remeg, pedig hát nem láthatta a szemével. Érezte. Halvány fény bukkant fel valahol az üvegfalak mögött. A két ember lélegzetét visszafojtva várakozott. Bart esze villámgyorsan járt, mit tehetne? Eszébe jutott: amaz tán nem ismeri a kórterem berendezését. Még akkor sem, ha az Objektumban dolgozik. Hiszen ide ritkán vagy soha nem juthatott be; ha nincs itt beteg, a terem mindig zárva van, ha pedig van beteg, a sterilitás miatt nem engednek be kívülállókat... Az ötlet filmszerű volt, éppen ezért nagyon élesen látta maga előtt. Pár szóval Nóra fülébe súgta, és már mozdult is. A lámpafény közeledett. Ezt használta ki az orvos, már látta a bútorokat és a nagy, műszerblokkokát, megkerülhette őket. Az egyik üres ágyhoz ment, ráfeküdt, magára rántotta az oxigénsátor mindig készen álló, félig áttetsző burkolatát. És várakozott, feszülő izmokkal készen arra, hogy felugorjon és... Ismét ugyanazt érezte, amit Longis támadásakor. Milyen ősi is még az ember. Harcra vágyott. A falak mögött közeledett az imbolygó fényfolt. Adamson doktor a kabinjában feküdt. Álma nyugtalan volt; az idős férfi mostanában rosszul aludt, és azt is észrevette, hogy mindig ugyanaz az álom ismétlődik. Egy lejtőn haladt. Először zöld mezőt látott, földi volt a táj, ám később a lejtő belevágódott a mezőbe, már nem füvet, csak sötétbarna földet látott, a környék is komorabb lett. Felhők gyűltek föléje, sötétlila-feketéskék felhők, villámlott is néha, de nem eredt el az eső. Ő pedig csak ment, nem saját akarata irányította, idegen erő kényszerítette a lefelé haladásra, mind mélyebben volt.

Végül csak a földet és a felhőket látta, lassan barlanggal sűrűsödött körülötte a sötétség, és nőtt magánya.       
Eddig egyetlen álmában sem érkezett meg a lejtő végé¸ re, mindig felébredt. Most is. A sötétséget nézte mit sem látó szemekkel,, és azon töprengett, mit jelenthet ez az álom. És hogy egyáltalán jelent-e valamit...? Tanulmányaiból tudta, hogy a szervezet tudatalattija bizonyosa esetekben a betegségeket évekkel korábban jelzi az álomban; de azt is jól tudta, túl kevés az ilyen eset, oly ritkán fordul elő, hogy ebből még nem sikerült az orvosoknak semmilyen következtetést levonniok. Pedig századok óta  ismert a jelenség.                                                         
“A lejtő a halál", gondolta most keserű szájízzel. Százhuszonnégy évesen persze nem először jutott eszébe a végső elmúlás ügye, tulajdonképpen hozzá is szokott volna a gondolathoz – ha ehhez egyáltalán hozzá leheti szokni. Bármennyit is foglalkozott az élettel, a halála továbbra is érthetetlen volt Adamson professzor számára.                                                                   De most zajt hallott az ajtó felől. A kabinban nagyon sötét volt. De rés nyílott, a résen fény szüremlett be. A lámpa sárgás körét csak a padlóra vetítette. Valaki bejött.                                                                         
  – Adamson doktor...? Keljen fel – mondta egy hang ellentmondást nem tűrően, határozottan.                      
  – Baj van? – kérdezte Adamson. Már nem gondolt az  álombéli lejtőre.                                                                
  – Még nincs, de lesz, ha nem engedelmeskedik azonnal – mondta az ismeretlen, és előre nyúlt. A lámpa fénye egy  lézerpisztolyra esett. A fegyver csöve a professzorra szegeződött:
 Mozgás, öreg!                                                       
  – Hogy az a...! Mit képzelsz, meddig várok rád? Eléggé hűvös van idekint, ha nem tudnád. Elég egy jnllantást vetni a hőmérsékletkijelzőre, képzeld, mínusz kétszázhatvankilenc...!

  – Nyugalom, ennyit azért én is tudok. Azt hiszed, mert pár évvel korábban kezdtél csavarogni az űrben, mint én, már te vagy a legbölcsebb a Merkúr és a Plútó pályája között...?                                                                     
  – Igyekezz már. Látod azt a nagy szürkésfekete sziklát ott előttünk?                             
  – Minden szikla szürkésfekete, Talters barátom.
  – Hogy az a... Meg fogok veszni miattad. Elvisz a szívinfarktus.
  – Nincs ellenemre, de lehetőleg ne most. Szkafanderen keresztül szerfölött nehéz lenne szívmasszázst alkalmazni.
  – Élvezem a humorodat... Figyeld az irányjelzőt, amiről én beszélek, a huszonhármas foknál található.
  – Látom.
  – Na, végre... Arra menjünk.
  – Nem félsz, hogy észrevesznek amazok? A láthatár igen kicsi, a bolygó görbülete miatt hamar felbukkanunk az ő láthatárukon.    
  – Kockázat nélkül nincs győzelem.
  – Ez szépen hangzott. Tudsz még ilyen bölcseket mondani?
  – Amennyit csak akarsz, Raptov barátom. De azt javaslom, most inkább hallgassunk el. Lehet, amazok is figyelik az étert, és hamarosan a mi kicsiny hatósugarú adónkat is meghallhatják.
  – Rendben, Talters.
Nóra szíve a torkában dobogott.
A lámpa fényköre már ott állt a bejárat előtt. “Állt" mert egy pillanatra mozdulatlanná változott, mintha a hozzátartozó ember habozna vagy tájékozódna. Aztán mozdult az ajtó. De előtte – Nórának úgy tűnt – suttogást hallott.
A nyitott ajtón bejött valaki. A fény körbeszaladt, megállapodott Nórán. A nő a Bartot rejtő oxigénsátras ágyhoz hátrált, széttárta kezét védőn. Sápadt volt.
  – Adamson vagyok – mondta az árny a fény mögött. Nóra megkönnyebbült, de mégis valami rossz érzés lopózott belé. Adamson szólt, valóban, megismerte a hangját. De mégis, mintha nem a lámpát tartó kéz vagy kezek mellől szólt volna. Finom volt a különbség, a nő csak halványan sejtette, valami nincs rendben.
  – Mi történt, professzor úr? – kérdezte a nő.
  – Nincs áram – mondta Adamson. Remegett a hangja. Nóra még mindig nem mozdult el az ágy mellől. “Csak Trin nehogy megszólaljon most! – fohászkodott. – Elég, ha felnyög, és végünk...!"
  – Ezért jött? – kérdezte Nóra gyanakodva. Hangosan beszélt, hogy a sátor alatt Bart is jól hallja.
Ekkor furcsa dolog történt. Adamson és a lámpa kettévált. A professzort egy erő az ajtóhoz lökte, a lámpa mintegy önállóan mozdult a másik irányban, Nóra felé.
– Félre az útból, doktornő! – mondta egy durva hang. Az ismeretlen férfi nagyon magabiztos volt. Nóra megértette: az ismeretlen túszként használta Adamsont, és talán azért is hozta magával erőszakkal, hogy ha a kórterem környékén valaki megállítaná, a professzor kénytelen legyen garanciát vállalni az ismeretlenért, mintegy fedezni őt. Az orvosnő most próbált ellenkezni, de egy kéz ujjai oly erősen szorították karját, hogy felkiáltott. Jókora lökéstől repült ő is a fal felé. Az idegen egyik kezében a lámpával, a másikban a lézerpisztollyal a sátorhoz lépett. Hogy elrántsa az áttetsző műanyagot,, szüksége lett volna egy harmadik kézre is, Ügyetlenkedése csak egy másodpercig tartott, a lézerpisztolyt és a lámpát összefogta, szabad kezével félrehúzta a függönyt...
Bart már készen állt, keze lendült. Az idegen az ökölcsapást egyenesen a homlokára, az orrnyergére kapta. De Bartban csak a harag, az ismeretlen ellenségek iránti düh dolgozott – ezért csapása nem volt túl erős.
Az ismeretlen megtántorodott. A lámpa csörrenve zuhant a padlóra. Bart lelépett az ágyról, de semmit sem

látott, megtorpant. Sötét lett. Valaki káromkodott. Adamson tapogatózott, de valaki félre lökte. Léptek távolodtak, ajtók csapódtak.
  – Ki... ki volt ez? – Nóra a karját tapogatta. Még mindig szédült az iménti erős lökéstől.
  – Nem kísérletezett tovább, fény nélkül ő sem megy semmire – mondta Bart. – Ugye, elment?
Egyelőre senki sem válaszolt. Később megszólalt a professzor, szükségét érezte, hogy mentegetőzzön.
Adamson még mindig megrendültén mondogatta, mi történt előzőleg a kabinjában, aztán így folytatta:
  – Nem tudom, kicsoda lehetett, de igen jól ismerhette az Objektumot, mert nagyon sebesen vezetett fel a lépcsőn...
  – Senki sem mozog ebben az átkozott bunkerben? –dühöngött Bart. Feszültsége csak most törte át az eddigi kényszerű hallgatás gátjait. Haragosan csapott öklével a levegőbe: – Hol vagyunk, a fenébe is,..? Egy órával ezelőtt azonnal itt volt az őrség, és közbelépett. Most a sötétség miatt ők is késlekednek? Ekkor hirtelen kigyulladtak a lámpák. A fény most vakítónak tetszett, pedig a kórteremben amúgy is csökkentették a világítást. Látták, az áttetsző üvegfalak mögött teljes fényerővel világít az összes lámpa. Megszólaltak a hangszórók:
  – Figyelem, a parancsnok beszél. Az imént mintegy tíz percig teljes energiaellátási szünet következett be, oka feltehetően műszaki hiba volt. Mint látják, a hibát elhárítottuk. Mindenki térjen vissza a helyére, és telefonon azonnal hívja fel közvetlen fölöttesét.
A hang ezt még kétszer elismételte. Bart Trinhez sietett. A fivére állapotában nem ált be változás. A férfi még nem tért egészen eszméletre, de megint suttogott valamit. Bart csendet intett, és Trin füléhez hajolt. Bátyja száraz ajkai közül ezeket a szavakat hallotta:
  – Bart... szólj nekik... menjenek az árokban... Felülről láttam, pontosan odavezet... veszélyesek ám... Aztán elhallgatott. Bart vizet adott neki ismét, látta, hogy a láza lecsökkent. Minden egyéb jel lassú, de fokozatos javulásra utalt. Nóra már ott volt mellette, amikor hirtelen felbukkant Tomassi:
  – Minden rendben?
  – Persze – Adamson legyintett. — Ahhoz képest, hogy ismét volt egy merénylet...
Tomassi végighallgatta beszámolójukat, megnézte a földre ejtett kézilámpát, de a legjobban Trin iménti szavai érdekelték. Bart elmondta, mit közölt vele félig eszméletlen fivére, mielőtt bekövetkezett a merénylet. Nem szólt egy szót sem, mozdulatlan arccal elment telefonálni. Nórának volt egy olyan érzése, hogy Tomassiban lassan gyűlik a harag. Mi lesz, ha kirobban...?
  – Főnök?
  – Én vagyok.
  – No végre, már mindenfelé kerestem.
  – Fölösleges a megjegyzés, térjen a tárgyra. Tud már valamit az áramhiány okáról, Tomassi?
  – Arról még semmit. Illetve, tudom az okát, hogyne tudnám. Az ismeretlen férfi előbb kihúzta Adamsont az ágyból, az ő fedezetével bejutott a kórterembe. Nem világos, miért volt szüksége az öregre, talán, hogy megtévessze az orvosokat. De azok már felkészültek, ők futamították meg az illetőt.
    – Nem ismerték fel?
    – Sötét volt.
  – Hogy az a... No, majd megtudjuk. Készítettem egy listát, itt ragyog előttem a képernyőn. Mindenkinek el kell most mondania, hol tartózkodott az energiahiány előtt és alatt. Remélem, észreveszek ellentmondásokat a vallomásaikban, és akkor lebukik az illető... Érti, Tomassi? Mindenkitől hallani akarom ezt, még magától is!
  – Értem, főnök. Ha mindenkitől, hát tőlem is. De először azt hallgassa meg, mit mondott az űrhajós...

Talters is aggódott, csak persze nem szólt róla Raptovnak. Majd éppen ezzel a hirtelenkedvű alakkal közli félelmeit? Vagy megijedne, vagy – ami rosszabb – őt gyanúsítaná gyávasággal... Már jól előre haladtak a kisbolygó felületén. A “haladtak" szó nem pontosan fedte a valós helyzetet; ha nem vigyáztak, a jelentéktelen tömegvonzás miatt szinte elrepültek az űrbe. Az aszteroidának természetesen nem volt saját légköre, a távoli nap volt a legfényesebb pont a fekete környezetben. De most az is valahol a másik oldalon járt. A “napfelkelte" különben negyvenegy percenként ismétlődött, ennyi idő kellett, hogy a kicsiny égitest megforduljon tengelye körül. Amikor a nap éppen odatűzött, ahol jártak, Raptov egyszercsak megtorpant:
  – Nézd, hogy csillog a felület...    
  – Csillog ám a fenét... – morogta, mielőtt odanézett volna. Csupáncsak azért, hogy ellenkezzen Raptovval. De önkéntelenül is odapillantott persze. Két meteorvágta kráter között világos foltokban láthatták a felszínt. Mintha a szürke pörréteg nem tudta volna teljesen elfedni.
  – Mi lehet az? – kérdezte Raptov. – Hiszen itt nincs saját fény, és a kisbolygóról is oly kevés vetődik ide... Olyan, mintha a talajból jönne.
  – Majd visszafelé jövet megnézzük. Most nem kiránduláson vagyiuik! – utasította rendre. Mentek tovább. Akkor szólalt meg sisakjukban a rádió:
  – Talters, Raptov! Itt az űrhajó. A marsi bázisról kaptunk egy jelentést, amit azonnal közölnünk kell veletek.
  – Akkor mire vártok? Halljuk! – dörögte.
  – Az egyik űrhajós, tudjátok, azok közül, akiknek felrobbant a Codelli-hajtóművük, azt közölte: van egy repedés a kisbolygó felszínén, amely éppen amazok táborhelyéhez vezet. Ezt még állítólag látta, mielőtt szétlőtték a hajójukat.
  – Ez jó hír! – felelte Raptov lelkesen. Ő lehűtötte kissé:
  – Remek, de hol találjuk meg azt az árkot? – érdeklődött vésztjósló nyugalommal. Akkor szólt bele Madda:
  – Mindjárt felveszem a kapcsolatot a kettes számú hajóval. Hiszen az itt kering a kisbolygó körül, onnan “felülről" beláthatják a terepet, és útbaigazíthatnak benneteket!
  – Végre egy okos ötlet – dörmögte. De mindnyájan érezték az űrben, hogy most nagyon elégedett. Kétszeresen is, mert valóban, így előbbre juthatnak, másrészt viszont, ugye, ez éppen Maddának, az ő Maddájának jutott az eszébe...
Mentek tovább, de egyszercsak Raptov makacsul megszólalt: – Te nekem beszélhetsz, amit akarsz. Én igenis láttam az előbb, hogy csillogott a felszín a kráterek között...
  – No, mondd csak ki kereken, mi fáj! – vakkantott rá.
  – Nem fáj semmi. Egyszerűen közlöm veled, Talters kapitány, amit úgyis tudsz, és amiről nekem immár nincs egy csöpp kétségem sem: az Aranybolygón vagyunk...!

Árulás

  – Hoffmann parancsnok hívja a Holdat. –Itt a Hold.     
  – Az Aurumprogram vezetőjével kell beszélnem.
  – Azonnal kapcsolom. Mostantól külön vonalat biztosítunk önöknek.                                       
  – Köszönöm.
  – Itt az Objektum.
  – Hoffmann a Marsról. Észrevettünk valamit.
  – No, végre! Mondja, parancsnok!
  – Az egyik hajónk az aszteroida körül kering, és a nagyon széles hullámhosszokon figyelő berendezések jelentették, hogy “amazok" az igen ritkán használt VHF–hullámhosszokon adnak időnként. Sőt, vesznek is.
  – Ez érdekes. Honnan jött a vétel?
  – Mi is ezt kutattuk. Nem végleges és főleg nem egészen pontos mérések szerint a Hold irányából. Ez meglepte önt, uram?
  – Egy csöppet sem, sajnos. Egy ideje tudjuk, hogy vannak itt is embereik. Történt egy és más még az Objektumban is. Az persze biztos, hogy nem az Objektum területéről történik az adás. Itt a környéken lehet valamilyen adó, amit használnak, talán egy olyan várakozó űrhajó rádióját, amellyel telefonon veszik fel a kapcsolatot. Szóval, azért mi itt is tettünk már néhány dolgot, de ezt nem mondom el így.
  – Sejtem, miért nem részletezi. De nem is fontos. Az a baj, hogy ők is elektronikus kódolást használnak, s bár hangkristályra vettük az adásokat, nem nagyon megy a dekódolásuk. Még hetekig eltarthat a megfejtésük.
  – Nevetséges, nemhogy hetekkel, de már napokkal sem rendelkezünk. Órák alatt végére kell járnunk az ügynek. Az akció így is napok óta tart már, és mindkét oldalon több a halott.
  – Amint megtudok valami újat, jelentkezem. Mindenesetre azt tanácsolom, nézzenek utána, ki rádiózik ott a maguk környékén? Bart végre hajlandó volt otthagyni Trint. Alig állt a lábán. Nóra és Adamson közösen ígérték, hogy figyelik az űrhajóst. Az orvos kissé szédelegve ment a lifthez. Most nagyobb forgalom volt; a folyosón is több embert látott. Egy hatalmas termetű ázsiai jól megnézte, látszott arcán az érdeklődés: még nem találkozott vele. Egy alacsony; középkorú nő is utazott a liftben, majd kiszállt ugyanott, ahol ő. A kabinja körül is mászkáltak néhányan. Kutatva nézett körül, majd jól bezárta ajtaját. Hiszen itt sincs biztonságban, gondolta. Beállt a zuhany alá, közben eszébe jutott: mennyi minden történt vele, mióta idejött. Csaléteknek használták egy csapdában, kétszer rátörtek Trinre is. Miféle világ ez? Hiszen abban a “másik", az igazi földi vagy marsi világban ilyesmi nem történhet meg. Tényleg nem...? Amikor kijött a fürdőszobából, olyan fáradt volt, hogy érezte: nem fog tudni elaludni rögtön. Mindig ilyen volt; egy bizonyos fáradtságküszöbön túl nehézségei voltak az alvással, de sohasem vett be semmilyen szert. Ezek nyakra főre szedésének divatja különben is múlóban volt már. Bekapcsolta hát az egyik falat csaknem egészen betöltő képernyőt, és végigzongorázta a különböző csatornákat.

Egyes csatorna. Két vitatkozó a Föld-Mars ellentéteket boncolgatta igen érdekesen és mélyrehatóan. Bart mégsem nézte sokáig. Mostanában sokat hallott erről, akárcsak mások. A Marson évtizedek óta lázongtak sokan, szerették volna a bolygót elszakítani a földi befolyás alól, kivonni az anyabolygó hatalmi övezetéből. Emögött természetesen kereskedelmi és privát érdekek is rejtőztek, de valami többről is szó volt. A Mars önálló bolygó akart lenni – és sokan ezt az áramlatot akkor is erőltették, amikor már bebizonyosodott, hogy a Mars a Földtől elszakítva nem létezhetne. Még nem. Túl sók szál kötötte össze a két bolygó lakóit, termelési viszonyait és érdekeit is.
Kettes csatorna. Délutáni műsor gyerekeknek: összföldi program. Két cserfes android kalandjai a Zöld Bolygón. Kalandjaik beszélő fák, mozgékony Javak, ug–s ráló kövek között zajlanak. Hármas csatorna. Tudományos műsorok. Most éppen a Transzplutóniumról sugároztak filmet. Az első odatelepült expedíció felfedezései a különös, sötét és a Naptól rendkívül távol keringő tizedik bolygón.
Négyes csatorna. Opera. “Nikkola az űrben", modern darab. A főhősnő áriáját szkafanderben adja elő, a zenekar egy űrhajóban helyezkedik el. A háttérben színes meteorok és más égitestek repkednek. Nikkola nagyjelente, amikor felleli kedvese holttestét az idegen bolygón. Az űrhalál–ária kedvelt és közismert dallamai szárnyaltak át a szobán.
ötös csatorna. Az ázsiai kontinentális műsor; Dzsakartából lövik fel a Föld körül keringő műholdra, innen továbbítják a Holdra és a Marsra is. Báli szigeti népi táncok; a film ősrégi lehet, karcos és a hanggal is bajok vannak. Éppen lefutott, és a bemondónő közölte: az iménti rövidfilmet egy, az 1980-as évek végén egy nagy épület alá falazott fémtartályban találták, ez volt most a világpremierje.
Hatos csatorna. Afrika-műsor. Két fekete és egy fehér szakember éppen arról vitatkozik, mi okozta az idei kelet-afrikai szárazságot. Kedvelte ezt a földrészt, Kisz élete egy részét ott élte le. De ez a vita nem érdekelte, átkapcsolt.
Hetes csatorna. Amerikai kontinentális műsor. Kajakverseny egy kanadai hegyi folyón. Erőt és bátorságot próbáló szuperlesiklás; aki nem elég ügyesen szlalomozik a sziklák között, felborul, kiesik a versenyből, és ez még a jobbik eset. Ennek a versenynek minden évben vannak sebesültjei, sőt olykor halottjai is. Míg a képernyőn látjuk a lesiklókat – a víz szinte a kamerára fröccsen, a kép nagyon éles és élethű –megjelenik egy felirat is: az Életveszélyes Sportokat Ellenzők Társasága közli idei adatait arról, hogy a szerinte értelmetlennek nevezett versenyeken eddig hányan haltak meg és mennyi a sebesültek, a serültek száma. Külön számadat: hány néző szenvedett kisebb-nagyobb sérülést e versenyek kapcsán? Ezt követően közlik a hegymászó–balesetek adatait is, amik szerintük egyenesen elrettentőek.
Nyolcas csatorna. Európai műsor; a kontinentális programot minden nap más tájegység állítja össze. Ezen a napon Közép-Európa a soros. Bart egy tavat lát; nagy, zöld, opálos a vize, közepébe északról mélyen benyúlik egy félsziget, csúcsán kéttornyú épület. Feltehetően egy ezeréves szakrális ház, úgynevezett “templom" lehet, gyanítja a férfi, de a kép gyorsan változik. Vitorlás siklik a vizén, a partokon ültetvények. Megint vált a kép – ugyanott vagyunk, de télen. A tó befagyott jegén korcsolyázók siklanak. Hatalmas rianással törik a jég, az ólomszínű felhők mögött csak sejteni lehet a napot. Aztán újra változás; tavasz van. Kis halak ívnak a sekély parti vízben, sirályok zuhannak kőként a hullámokba, hogy utána nehézkesen evickéljenek ki ismét, hallal a csőrükben. Aláfestés: ősi népdalok. Egzotikus dallamok egy még egzotikusabb nyelven, amelyet ma már – mondja a magyarázat – csak nagyon kevesen beszélnek hibátlanul. Kilences csatorna. Ausztráliai kontinentális műsor.

Génbank kísérletei a kenguruk feltámasztására. Először archív filmet vetítenek, egyetlen perces bejátszás: kifakult színű képkockákon ezer és ezer kengurut látni, amint mulatságosán ugrálnak ide-oda. Aztán változik a kép – erózió pusztította sivatag sivársága. A narrátor: ilyenek lettek az egykori hatalmas legelők. És mivel most ismét füvesítik a sivatagokat, vissza kellene hozni a kengurukat is. Ám ma már csupán egyetlen rezervátumban él néhány száz példány, ezekkel belátható időn belül aligha lehet “benépesíteni" a földrészt. Márpedig a kehgurunak megvolt a maga szerepe a földrész biológiai táplálékláncában. És ez a szerep ma is létezik, léteznie kell. Mi hát a teendő? Genetika, klónozás, nagyméretű tenyésztés. Laboratóriumok, kémcsövek végtelen sora, precíziós műszerek. Mikroszkóp alatti felvételek.
Tízes csatorna. Antarktiszi regionális program. Mélytengeri merülés egy öröknek is nevezett jégmező alá. A kutatók elektromágneses hullámokkal kutatják a tengerszint alatti jég repedéseit, és bemerészkednek apró, szűk kis tengeralattjárójukkal. Sötétség, az élet nyomai, bátorság. Kockázat. A kutató ember előtt nincs akadály – mondja valaki –, közhely ez már, de most újabb megerősítést nyer.                                 
Tizenegyes csatorna. Itt csak kozmikus műsorokat közvetítenek. Éppen véget ért egy beszélgetés az Uránusz jobb kihasználásának feltételeiről és reményeiről. Azonnal bevágják a csatorna szignálját: fekete háttér előtt kisebb–nagyobb égitestek keringenek körbe–körbe, míg a középen elhelyezkedő csillagból kiszalad egy sugár, és szinte vakítóan tűz a néző szemébe. Új filmet adnak: “Gyémántpor a kozmikus térben" címmel. A csillagközi térben finom por oszlik él, ám ennek egy része mikroszkopikus méretű gyémántokból áll. Ezt már régóta tudja az emberiség – így a magyarázat –, de a hasznosítás módjai felől ma is inkább csak viták zajlanak, konkrét lépéseket még alig tettek. A haldokló csillagokból gáz formájában kikerülő, maximum négy nanométer nagyságúra kondenzálódott kis kristályokat röntgensugaras és elektronsugaras diffrakcióval kell vizsgálni. A meteoritanyagokban is fellelhető szén, méghozzá olyanok, amelyek rendkívül magas arányban tartalmaznak a szén mellett nemesgázokat is...
Tizenkettes csatorna. Szórakoztató globális műsor. Éjjel nappal megy, és elektronikus játékoktól kérdezz-felelek játékig közvetít mindent. Modern zene, sport, “minden nap egy fesztivál című sorozat, bohózatok, interkontinentális vetélkedők. Most éppen egy ügyeskedő próbál kicsiny, régi típusú repülőgépével leszállni a Vatikáni Múzeumváros előtti téren, amit egykor Szent Péter térnek hívtak – ezt a riporter tudálékosan és némi hiúsággal a hangjában nem mulasztja el gyorsan közölni. A tévé természetesen nem képkristályról, hanem egyenesben közvetíti a lélegzetelállító kísérletet, a riporter valósággal őrjöngve közvetít, nagy a halálos baleset veszélye. “Szép kis szórakoztató program", gondolja Bart, mégsem tudja átkapcsolni a készüléket, míg az a férfi le nem száll a két szökőkút között, és alig fél méterrel a legközelebbi oszlopsor előtt fékez... A közönség tapsol, a ripoter hangja az egekbe szárnyal.
Tizenhármas csatorna. Dél-Amerika, szubkontinentá–lis program. Tűzföldijáj, néhány láma, kietlen vízparton emberek mennek. Hideg van. Azok az emberek egy lezuhant légitaxit keresnek. A mesterséges holdak bemérései alapján körülbelül sejtik a roncsok helyét, de a nagy szél miatt egyetlen repülőgépet sem vethetnek be. Indulnak hát gyalogosan. Arcukba ver az eső.
Tizennégyes csatorrja. Észak-ázsiai regionális műsor. Szahalin–félszigeti biológusok haltelepítési akciója. Szibériai nyár, virágos mezők a folyópartokon, sebesen rohanó víz, a messzi távolban hegyek kéklenek. Furcsa berendezések a partokon, színes gumicsónakon evez valaki, rövidhullámú rádióadóval beszél parti társaihoz.
Tizenötös csatorna. Marsi-egyes műsor átvétele. Zenés kalandfilm; élmények egy elképzelt galaxisban, ahol a

fizikai törvények pontosan ellentétesek a mieinkkel. Gravitáció helyett a bolygók nem vonzanak, inkább taszítanak, és így tovább. A marcona hősöket egyik meglepetés a másik után éri...
Bart nem kísérletezett a többi csatornával. Érezte,, közeledik az álmosság, tudata már ki-kihagyott, kábult félálomban zuhant az ágyba, és hamarosan elaludt. Adamson Nórára nézett:
  – Mit szól az egészhez? Nekem úgy tűnik, magának kell, hogy legyen erről bővebb véleménye.
  – Mire céloz, professzor úr? – Nóra majdnem felemelte a hangját, de Trin ágya felé pillantva elcsöndesedett. Úgy ültek mindketten, hogy jól lássák a kijelzőket és a beteget is. Az űrhajós most nyugodtan aludt, de egyes műszerek még jelezték, hogy nincs minden rendben nála. A tudatalattijában erős volt a nyugtalanság. Gyanították, hogy a vízháztartással és a szívműködéssel is lehetnek még problémák. A lhoretint sikerült eltüntetni, az a kevés, ami már felszívódott, nem birkózhatott meg az ellene fordult erőkkel és a védekezésül bejuttatott ellenszerekkel.
Adamson nyugtalanul körülnézett. Gyanította, itt is van lehallgatóberendezés, mint mindenütt. Talán az egész Objektumban...?
  – Észrevettem, hogy maga egy kicsit többet tud arról, mi folyik itt. Nóra kis habozás után ügyesen felelte:
  – Lehet, hogy igaza van. De akkor ez nem véletlen. Egy földi kutatóintézetben dolgozom, ahol gyors életmentési módozatokat dolgozunk ki. Eddig'már háromszor hívtak meg ide, és minden alkalommal veszélybe' lcerült űrhajósokat vagy kozmikus térben dolgozó bányászokat,   kupolaszerelőket   kellett   megmentenünk. Ezért tudok valamivel többet az Objektumról.
A dodonai válasz ugyan nem elégítette ki a profeszszort, de sejtette, jobb, ha most felhagy a további kérde–zősködéssel.
  – Szerencse, hogy Tomassi gondoskodott az őrségről – terelte a témát másfelé. Nóra a fejét rázta:            
  – Mit értek vele? A második támadás alatt az őrök mégsem voltak elég közel, és főleg, senki sem készült fel arra, hogy kimarad az áram. Az ilyesmi százévenként egyszer fordul elő, hát persze, hogy meglepetést okozott... És a tettes elmenekült.
    – Először Longis, most meg egy másik alak... Hány ellenség lehet még? – töprengett a professzor. Némi re–ményvesztettség is volt a hangjában, ami bántotta Nórát. “Az öregnek nem szabadna ilyen pesszimistának lennie", gondolta. Adamson felnézett rá:
    – Mit gondol, mit tudhat ez az űrhajós, hogy ennyien versengenek a tudásáért...? Vajon az Objektum urai is ugyanazt akarják tudni, amit azok az ismeretlen gyilkosok?
    – Mióta mondott néhány szót, mi is tisztán látunk. Ismerjük a játszma tétjét, professzor úr. Az Aranybolygóról van szó.
  – Aranybolygó...? Hiszen az egy legenda, nem? Nóra egy pillanatig szótlanul nézett az öreg szemébe, majd határozottan megrázta a fejét.
  – Nem legenda. Valóban létezik.
  – Honnan tudja?
Nóra fáradt mosollyal intett Trin felé:
  – Ő járt ott... És a merényletek, a gyilkosságok mind mind ezt bizonyítják.
  – Gyilkosságok? Én csak kísérletről tudok.
  – Mindegy, hogyan nevezzük. Néha a balesetek serrr maguktól történnek... A lényeg az, hogy minderre nem került volna sor, ha az egész csak legenda lenne.
  – Mégis... Olyan hihetetlen. Egy bolygó színtiszta aranyból? Én ugyan nem vagyok csillagász vagy fizikus, de annyit azért én is tudok, hogy ez így lehetetlen. Nincs bolygó, amelyik egyetlen fémből állna.

  – Igaza van, professzor úr. Nem is egészen erről van  szó. Mint tudja, a Mars és Jupiter között sok ezer kisbolygó kering, egy valamikori bolygó maradványai. Vagy., kétszáz éve mesélik az űrhajósok, hogy valaki valamikor állítólag látott közülük  egyet,  amely majdhogynem  aranyból volt... A tudósok sokáig kétkedve fogadták az elméletet. Sőt, lehet ezt egyáltalán elméletnek nevezni...? Pár évtizedenként felbukkant a történet, és mindig megfoghatatlan, ellenőrizhetetlen volt. Nemrégen azonban bizonyos intézmények olyan értesüléseket nyertek, amelyek már korántsem voltak ködösek. Sőt, arra is fény derült, hogy az “Aranybolygó" iránt nem csak ez a hivatal érdeklődik...
Trin megmozdult. Felnyögött. Nóra és a professzor azonnal megfeledkeztek minden másról, odaszaladtak hozzá.
  – Vizet... – suttogta az űrhajós, majd felnyílt a szeme, és hosszan, merőn nézte a föléje hajló két embert. Látszott, hogy kezd magához térni, ez a tekintet mind jobban tisztult. Megitatták, visszaejtette fejét a párnára, majd halkan kérdezte:
  – Hol van Bart?                                           
Raptov lihegve támaszkodott egy sziklának. A férfi arca láthatatlan maradt a szkafandersisak sötét lemeze mögött.
  – Mi van, elfáradtál, te puhány! – dörrent rá Talters. Vagy húsz méterrel társa előtt ment. A kisbolygó körül keringő másik űrhajótól félórája kapták az utolsó jelentést arról, hol található az a bizonyos árok. Aztán az a hajó elmerült az aszteroida mögött, megszakadt a rádiókapcsolat is. Most magukra voltak utalva.
  – Hát persze... hogy lihegek... mert... miért is kell... neked olyan... gyorsan menni...? – Raptov ellökte magát a sziklától, és Talters után eredt. A hirtelen mozdulattól majdnem elröppent. Tudta, ez kockázatos dolog, hát kivárta, míg testét ismét visszahúzza a tömegvonzás.

  – Itt az árok – mondta váratlanul Talters. Jól látta már a fekete vonalat. Egy kisebb kráter mellett vette észre, és azonnal feléje tartott, de csak akkor mondta ki a szót, amikor már biztos volt benne, valóban megtalálták.
Raptov szó nélkül jött mögötte. Az árok nyolc-tíz méter széles volt, és, az alja eléggé sima, így gyorsan haladtak benne. Ide-oda kanyargóit, de a férfiak levágták a kanyarokat, amennyire lehetett. Nem haboztak, nem tétováztak, hisz tudták, az árok céljukhoz vezeti őket.
És ez hamarabb következett be, mintsem várták volna. Egy éles kanyar után Talters megtorpant, nem szólt, csak intett. Raptov nem figyelt rá, maga elé nézve ment. Beleütközött társa karjába. Talters sisakja elé emelte kezét, csendet intett. Hiszen lehetséges: az ellenfeleknek érzékeny műszereik vannak, némelyiket a maga hullámhoszszán zavarhatja a közelben ólálkodó két űrhajós rádióbeszélgetése. Semmi értelme már most lebukni, gondolta a fekete kapitány, és intett Raptovnak: “kövess!""
Lehajolva osontak tovább. Testük beleolvadt a sötétségbe; ha az űrruhákra nem esett fény, nem csillogtak. A két férfi mintha sziklává változott volna, sötét tömbök lettek. A kisbolygó kozmikus és öröknek tetsző éjszakájában akárha maguk is részei lettek volna az aszteroidának.
Talters egy nagy kő mögül óvatosan kikémlelt. Még mielőtt mozdult volna, Madda jutott eszébe: a lány széles mosolyát látta maga előtt, és szinte érezte ölelését. Ahogy Madda ölelt, úgy még soha senki, pedig Talters tapasztalt férfi volt. Most mégis úgy érezte, megtalálta azt a nőt, akivel alighanem hosszú évtizedeket fog eltölteni. “Milyen szerencse, hogy azonos az érdeklődési körünk", itt a kozmoszra célzott, aztán megrótta magát: “Talters, úgy beszélsz már magadban is, akár egy pszichológiai tanácsadó zsebkönyv..." Nagy sötét tömböt látott maga előtt, majd, amikör óvatosan mozdította a fejét – egy valamivel kisebb szögletes másikat. A két tárgy, között harminc méter lehetett a távolság. Sehol sem volt fény… De a tárgyak szögletesszabályos vonalaiból arra következtetett, nem kráterek és nem is nagy sziklatömbök állnak ott. Raptov feje is felbukkant mellette. A két űrhajós szótlanul nézte a látványt, aztán Talters mozdult. Közelebb lopózott. Nem hallotta – mert az űrben nem is hallhatta – vajon Raptov követi-e? De mielőtt hátranézett volna, egy kezet érzett a vállán. Szóval Raptov is jött, és valamit közölni is akart vele... Odapillantott. Raptov lefelé mutogatott. Előre is, és a lábuk alá. Talters lenézett, és most értette meg, miért látta azt a két tárgyat olyan sejtelmes fényben. A talaj világított...! Sárgásfehér fény áradt a talajból, akárha foszforeszkálna. Egy ideig nézte, aztán a szeme megszokta és akkor már nem csillogott annyira. A két férfi egymásra nézett a sisaklemezen át – mindketten ugyanarra gondoltak. Az aranyércréteg itt egészen a felszínig ér – színaranyon állnak! A kozmikus por belepte ugyan a felszínt, de nem annyira, hogy az ne csillogjon ki alóla. Micsoda mérhetetlen mennyiségű aranyon álltak...! Ez itt a kincsek kincse, a legnagyobb érték, ami valaha is egy tömegben keringhetett a Naprendszerben...!
A felismerés egy percre letaglózta a két férfit. Amit legendának hittek maguk is – mint minden űrhajós ebben a körzetben –, most mégis valóra vált. Létezik hát az Aranybolygó...!
Elsőnek Talters tért magához. Felemelte a tekintetét, és látta az űr hűvös, józan feketeségét. Hát igen, hiába állnak az aranyon, ha a kozmosz – vagy közeli ellenfelük – bármelyik pillanatban végezhet velük... Jó lesz vigyázni. Még nem az övék az arany. Figyelme ismét a két sötét tárgyra fordult. Az egyik kétségkívül az űrhajó volt. Ismerte ezt a típust; valaha, harminc évvel korábban, az apja idejében járták a földközeli szektorokat, személyszállításra és kisebb jelentőségű felderítési célokra használták őket. Vagy tíz éve nincs

már forgalomban egy sem. “Amazok" feltehetően valami roncstelepen szerezték, és ott is javították fel. Az biztos, hogy használható állapotban van, különben nem jutottak volna el vele idáig. No és némileg át is alakították. Azt a rakétát egy órával ezelőtt csak úgy lőhettek ki ellenük, hogy ilyen kivetővel is felszerelték a járművet. Ki tudja, még milyen fortélyos szerkezetek vannak ott? – töprengett. Amúgy is szerette az életet, most pedig különösen úgy érezte, oka van arra, hogy ne rohanjon a halálba.
Egy ideig merően nézte a másik szerkezetet, és rájött, mi az. Látott már ilyesmit, igaz, csak egyszer. Erről beszélhetett az a bizonyos hajótörött kozmonauta. Kőzetaprító gép, infrahanggal működik. Ha egy ilyennel “lőnek" valamire – legyen az acélból, titánból vagy akár kemény bazaltból –percek alatt apró darabokra esik szét. A szerkezetroncsolót mostanában nagy külterjes bányákban használják néhány bolygón, főleg a Marson. Kisbolygókra még nem vitték el egyszer sem, úgy tudta, nehezen szállítható, súlyos monstrumok voltak, ki – és berakodásuknál  speciális zsilipet  kellett  alkalmazni. Minden jel szerint ezek a banditák ezt is figyelembe vették, mikor átalakították a tíajójukat, ez azt bizonyítja: eleve ilyen céllal indultak a világűrbe. Kétszer mélyet lélegzett, majd megfogta Raptov karját és mutatta: maradjon itt, ő elmegy oda előre, utána visszajön. Az eurázsiai űrhajóparancsnok nem nagyon értette, miért van erre szükség, de mivel nem beszélhettek egymással, ő pedig nagyon határozottan viselkedett, hát beletörődött a dologba. A szíve a torkában dobogott, rosszullét környékezte – mégis előre lopózott. Ha van ott valaki, és most éppen rászegezi az infravető csövét – elég lenyomni a gombot, és vége. Mit érezhet az az ember, akire közvetlen közelről rálőnek egy több tízezerszeres hatóerejű infrával...? Ugyan órákkal korábban érezte már, hisz hajójukra éppen ebből a szerkezetből lőttek, de akkor a távolság több tíz kilométeres volt, és az űrhajó titánburkolata is fékezte az ártó hatást. Most semmi sem mentené meg, biztosan halálát lelné, olyan gyorsan, hogy nem is érezne semmit, egyszerűen megszűnne létezni. “Kár lenne érted, Talters", mondta magában.
Az árokban és a kövek között majdhogynem négykézláb osont, úgy mozgott, ahpgyan azt a régi filmekben látta. Űrkommandósok lopóznak céljuk felé...
Áz árok majdnem odavezetett. A gép hamarosan föléje magasodott. Most már biztos lehetett benne, hogy nincs ott senki. Fellélegzett. A gép irányítóállása üres volt, a fülke ajtaja nyitva, a műszerfalon minden sötét... Megint lapult, aztán lassan felemelkedett. Az űrhajó felé nézett. A zsilipajtók zárva. Ez nem jó, gondolta, hisz a benne levők bármikor kijöhetnek. Mindenesetre úgy helyezkedett, hogy ne vehessék észre. Magán érezte.a közelben lapuló Raptov ámuló tekintetét. Lassan bement a fülkébe. Elővette lézerpisztolyát. Még egyszer az űrhajóra figyelt, aztán célzott, és egészen közelről több sugarat engedett a vezérműbe. Olvadt a fém, de a légüres térben nem lobbant láng, füst. A nagyerejű fénysugár szétégette a berendezést, remélte, ezzel már senki sem fog infrahullámoJcat előcsalni a szerkezetből. Bár azért nem volt benne biztos. Az is megfordult a fejében, hogy bosszút állhatott volna amazokon; most ugyan használhatatlanná tette a szerkezetet, de előtte az ellenséges űrhajó felé irányíthatta volna, és aztán ki az infrahullámokkal...! Elhúzta a száját. Nem ezt tanították nekik, és amúgy sem volt bosszúálló típus. Ha valaki megsértette, csak egyetlen napig tudott rá haragudni. Itt most szétlőtték a hajóját, és tudta, gyilkosokkal áll szemben; de nem a bosszú járt az eszében.
Raptov már ott állt mellette. Most sem beszéltek, de fehér társa látta, mit tett, és örült neki. Sőt, neki is támadt egy ötlete, és éppen azon törte a fejét, hogyan mondhatná el ezt Taltersnek anélkül, hogy a rádiójukat használná...?

  – Minden rendben, főnök? – Tomassi beóvakodott áz “oroszlánbarlangba", és megállt a nagy íróasztal előtt. Az nem is volt tulajdonképpen igazi, hagyományos értelemben vett íróasztal; manapság az ilyen bútordarabokon mindent csináltak, csak általában nem írtak. Ezen is számítógép–végkészülék, videotelefonok és más szerkezetek álltak. Minden eshetőségre volt ott azért egy jegyzettömb is, ultramodern írónnal. De persze Tomassit nem az íróasztal, hanem a mögötte ülő főnöke érdekelte. Már ^mennyire arra a férfira azt lehetett mondani, hogy a bútordarab mögött “ült". A főnök ugyanis feszengett, izgett–mozgott, időnként félig felállt, majd ismét lerogyott. Sárgás arcában fekete széndarabként ragyogott a szeme, igaz, e “ragyogás" most inkább dühös villámláshoz hasonlított nemegyszer.
  – Mi az, hogy rendben! Túlontúl is rendben! – csapkodott a férfi. Tomassi nézte, szótlanul. A főnök ősei Ázsiában élhettek valaha; ennek ő is számtalan jelét viselte. Mandulaszeme, fekete haja, kissé elálló arccsontja is erre vallott, no és a nevét a legújabb, globális helyesírás szerint Lianglingnek írta.
  – Ezt nem értem – jegyezte meg Tomassi. Már nem gondolt Erikára, és egyáltalán, teljes magánélete eltűnt valahová messzire, ahol – úgy tetszett – ő maga soha nem volt, nem lesz. Most csak az Objektum létezett és az Aurum–program. Pedig ha Liangling nem lenne itt, ő vezényelné az Objektumot, és minden úgy zajlana, ahor gyan eddig. De most fontosabb az Aurum-program, Tomassi ezt belátta. Mégis, kezdett türelmetlen lenni. A főnök ideköltözött, és addig marad itt, míg véget nem ér az akció. Néha nagyon idegesítő tud lenni.
  – Maga most arra gondol, hogy idegesítő vagyok –jegyezte meg Liangling kesernyés mosollyal. – Látom a szemén. Nincs ebben semmi boszorkányság. Senki sem szereti, ha a fején ugrálnak... – a férfi egy pillantást vetett az egyik képernyőre, de ott nem bukkantak fel jelek, a matt üveglap mögött is fekete üresség ásított. És ezt Liangling nem kedvelte. Számára úgy volt jó és akkor érezte magát elemében, ha állandóan történt valami, ha egy pontból egy másik felé haladtak az események. – De azt a nagy kozmoszát neki...! Mire várnak azok ott? Miért nem csapnak le rájuk?
  – Itt is akad ellenfél –jegyezte meg Tomassi szerényen. Csendesen. Sejtette, az ordibálókkal szemben ez a legjobb fegyver, és nem is tévedett, Liangling felsóhajtott:
  – Mindenkinek van alibije. Ezért mondtam, hogy túlontúl is rendben van minden az Objektumban – megint felállt, de visszaült, ujjaival dobolt az asztal lapján. Tomassi körülnézett. Ez tulajdonképpen az ő szobája volt, de szinte sohasem használta; ő is mindig úton volt az emeletek, laboratóriumok között. Most meg főleg, hisz elfoglalták a fészkét. Körülnézett. Erikának igaza volt, ő nem alkalmas arra, hogy férj legyen, és úgy is viselkedjék, ahogyan a földi férjek szoktak. Ő bizony nem járhat haza minden este, munka után. A kötelesség elszólítja-elszólította a Földről, mindig máshol dolgozott, a felesége pedig nem akart utána jönni. Mert hát a Holdon is talált volna munkát magának, aki manapság dolgozni akar, és van egy szakmája is – no és, kinek nincs? –, s az bizony kaphat állást. A napi négy óráját ledolgozhatja, mint mindenki. De Erika nem akart eljönni a Földről. Csak akkor vette észre, hogy Liangling várakozva tekint rá:
  – Mi van van magával, Tomassi? Kérdeztem valamit.
  – Tessék? Figyelek... – mormolta a férfi. Liangling még dühösebb lett:
  – Figyel? Nem látom. Minden jel az ellenkezőjére mutat. Néha a tudata úgy el tud távozni innen, hogy szinte látom, amint százezer kilométereket tesz meg valahol az űrben... – dohogott a főnök. Aztán szelídebben folytatta: – Ne gondoljon folyton Erikára.
– Ön tudja? Hogy a feleségem meg én... – dadogta Tomassi.
– Elválnak– – bólintott Liangling, sárga arcán most

némi elégedettség is felfedezhető volt. Látszott, nem szívesen fitogtatja jólértesültségét, de ha már egyszer szóba került, nem is csinál titkot belőle: – Egy jó főnöknek mindent tudnia kell a legközelebbi munkatársairól... Nem akar visszamenni a Földre? Áthelyeztethetem, ha akarja. Ha kéri.
  – Köszönöm – Tomassi a fejét rázta. A Földre...? Talán majd egyszer, jóval később. Ha nyugdíjas lesz. Most még a bolygóra is haragudott. Nem szeretne most ott letelepedni, mindent elölről kezdeni, belevetni magát abba az érthetetlen és csöppet sem kellemes nyüzsgésbe. Itt sokkal jobban érzi magát, de még a Marson is jobb lenne mint a Földön. Itt nincs olyan sok ember, hamar megismerte a környezetét, tudja, mit várhat. A Földön milliárdok laknak most is, s bár nincs zsúfoltság, azért mégis másképpen élnek.
Majd ha nyugdíjas lesz... Tomassi behunyta a szemét. Az lesz csak az igazi élet! Az összegyűjtött pénzéből vesz egy házat. Persze, nem mindegy ám, hol lesz az a ház. Először is szép tágas és kényelmes legyen, ahol vendégeket is fogadhat. Mert biztosan lesznek barátai, akikkel az űrben és a különféle támaszpontokon ismerkedik meg a következő években. Talán lesz egy felesége is. Akkor már ő sem lesz fiatal, hát majd együtt telepednek le valahol. És hol...? Gondolatai már többször bejárták az egész bolygót, esténként elalvás előtt gyakran töprengett ezen. Pedig hát a dolog még oly messze van... Legalább negyven év, de talán több is. Hiszen egészséges, és remélhetőleg sokáig bírja majd a munkát. Szóval az a ház valahol Európában vagy Észak-Afrikában lesz, talán a tunéziai partokon, vagy Szardínia szigetén. Ahol egykor az ősei éltek. Fehér falak, mélyzöld ciprusok és sövények, szépen nyírott pázsit. Eljön–e az az idő, biztosan eljön. Akkor majd igazán boldog lesz.
Most azonban valami megzavarta gondolatmenetét. Liangling is figyelni kezdett. Furcsa neszeket hallottak –aztán mindketten rájöttek, hogy az automata vezérlés a szobába kapcsolta az egyik hangfelvevőt. Ez volt beletáplálva: amint abban a helyiségben megszólal valaki, közvetítse a hangokat a parancsnokhoz.
  – Nem.... nem, hagyjon... Magának nem mondom el.
  – Ez a negyedik űrhajós! – Tomassi a megafonhoz húzódott. Liangling arcán megfeszült a bőr.
– Kicsoda maga, és hol vagyok? – hallották ismét Trin Dorgot.
  – Egy kórházban. Megmenekült a balesetből. Tudja, felrobbant a hajtóművük... – ez Nóra volt, halkan beszélt, meggyőzően. A főnöki szobában a két férfi összenézett. Jó ötlet volt idehozni a doktornőt, jutott eszébe Tomassinak. Egyszer, még régebben találkozott vele valami fogadáson, és már akkor feltűnt, milyen szuggesztíven tud beszélni. Azóta már többször dolgozott itt is, mindig csak pár napig ugyan, de Tomassi megkedvelte a fiatal nőt.
  – A hajtómű...? Igen, valamire emlékszem... De ott nem csak az volt... Tudom már – Trin igyekezett összeszedni gondolatait. Mélységesen mély volt az emlékek kútja, nem látott le az aljára. Űrhajó... igen, száguldás, valakiket üldöztek, vagy kerestek valamit...? És mintha harc is lett volna. Lehetséges ez...?
Nóra a beteg vállára tette a kezét:
  – Nyugodjon meg, Trin. Mi itt mindent megteszünk azért, hogy maga ismét egészséges legyen.
Trin behunyta a szemét. Forgott körülötte a világ, szédült fejjel nem tudott tovább emlékezni. De most nem is a régi múlt, hanem mintha közelebbi események világ–lottak volna fel agyában. Ködös volt ez a kép is, mégis, talán valóságos volt...?
  – Bart – mondta, a szó határozottan bukott át ajkain.
  – Bart volt itt az előbb. Vagy... vagy csak képzelődtem?
  – olyan kétségbeesetten tette fel az utolsó kérdést, hogy még a hallgatózók is megsajnálták. Nóra mosolygott, bár látta, a férfi behunyt szemmel fekszik, őt sem láthatta:
  – Bart tényleg itt van. Mióta magát idehozták, Bart

ápolta. Ennek több mint két napja. Most kimerültén alszik a szobájában.
  – Akkor jó... – motyogta ta férfi. – Majd, ha megint itt lesz... elmondok neki valamit.
  –  A balesettel kapcsolatban?        
  – Igen... Hallottam valamit... egy rádióadást... Amazok beszéltek egymás között, nem nekünk szánták... De én hallottam.
  – Mondja el nekünk. Minket is érdekel a dolog.
  – Nem, csak Bartnak... csak neki – és félálomszerű állapotba zuhant. Nóra villámgyorsan ellenőrizte a kijelzőket – nem mutattak vészes helyzetet. Adamson kissé átállította a ríadójelzők határértéKeit, hogy a legkisebb negatív változást is jelezzék időben. Most már nem kockáztathattak. Trin Dorg volt az utolsó életben maradt űrhajós. A főnöki szobában Liangling lenyomta a mikrofon gombját:
  – Kedves Nóra, mondja, mikor lehet majd beszélni az űrhajósunkkal?
  – Legalább egy óra múlva, azt hiszem – hallották a doktornő válaszát. Hangjában most nyoma sem volt az előbbi árnyalatnak. Trin Dorggal lágyan, kedvesen beszélt – a főnöknek viszont sokkal keményebben, elutasí–tóbban válaszolt. Ezt odafent a szobában remekül kiérez–te a két férfi is, nem szóltak. Belenyugodtak a döntésbe.
  – Mit tudhat Trin? – kérdezte Tomassi halkan. De választ – egyelőre – senkitől sem kaphatott kérdésére.
Raptov sisakját Talters sisakjához értette, és kikapcsolt rádióval beszélni kezdett. De az az effektus, amit a Földön hasonló esetben a búvárok kihasználhattak, itt alig működött. A két sisak rezonált ugyan, némileg közvetítették is a hangokat, de...
– lip...it...a-e...ülni...?
– Mi...aaa? I-e-é...?
– Mon.. .ó-o-a.. .i-i-e.. .űr.
– Ne.. .é-e!
Hát ezzel tényleg nem sokra mentek. Raptov kétségbeesetten magyarázott ismét, de a rossz “vétel" miatt Talters éppolyan tanácstalanul állt, mint áz imént. Sejtette, hogy társa kitalált valamit, de hát mit ér az egész, ha nem tudnak szót érteni? Végre feldühödött, és feledve a rádiócsendet – amit ők rendeltek el saját maguk számára –, ismét bekapcsolta a rádióját, s kezével mutatta Raptovnak, ő is tegyen hasonlóképpen.
  – Hogy az a kozmikus vírus...! – dühöngött Talters. – Mi van, mi történt? Mondd már! Gyorsan!
És Raptov mondta is. Elég volt egy fél mondat, a fekete kapitány társába fojtotta a szót:
  – Gyerünk, csináljuk.
Óvatosan közeledtek az idegen hajóhoz. Többemeletnyi teste ott magasodott előttük, “öngyilkosság", vibrált Raptov agyában, “hiszen, ha amazok beállították a vezérlést bioérzékelésre, nagyon rosszul járhatunk. Ha a vezérlőbe befut egy jelzés arról, hogy itt a hajó mellett bármiféle mozgás tapasztalható, vagy egy infrás hőérzékelő észrevette a szkafanderünkből kisugárzó pár fok" meleget, vagy bármi más... Lézerrel tíz másodperc alatt végezhetnek velünk."
Talters és Raptov felemeltek egy nagy sziklát. Majdnem akkora volt, mint egy ember, de az itteni gravitáció mellett ez nem volt megerőltető. A követ óvatosan az idegen hajó zsilipkijárata elé vitték. Útközben meg kellett kerülniök a hajó leszálláskor kinyúló amortizáló oszlop –“lábát". Mikor lihegve letették, már mentek is a következőért. Raptov egész idő alatt igyekezett félszemmel a zsilipet figyelni. Ha megmozdulnak a szárnyak, és félrehúzódnak – észreveszik–e egyáltalán ebben a homályban? És ha igen – lesz–e idejük félreugrani? El lehet–e ugrani egyáltalán a fénysebességgel tüzelő lézerpisztoly elől...?
Odavitték a második sziklát is. A hajó körül még mindig nem tapasztaltak mozgást. Talters érezte, verejtékcsöppek gyűltek a homlokéra, szkafanderben nem

törölhette meg, de bekapcsolta a hűtést a sisak első részén, hamarosan felszáradt a homloka. Kétszer mélyet lélegzett. Raptov is megállt, a homályban egymásra néztek. Aztán, ahogyan az előbb megbeszélték, különváltak. Raptov elment vagy húsz méterre, és egy nagyobb kő mögé hasalt, előhúzva pisztolyát. Talters még egyszer körülnézett. A távolban a talaj valóban furcsán világos volt. Csillogás...? Arany...? Sóhajtott, és az űrhajó falához lépett. Mint minden hajón, itt is a külső titánötvözet bontón volt egy kis nyílás. A kintről érkező űrhajósok innen vezérelhetik a zsilipajtót. Máskülönben soha nem jutnának be a saját hajójuké ba, csak akkor, ha valaki belülről kinyitná nekik a külső ajtót. “Hát erre mi most aligha számíthatunk..."
Kis habozás után lenyomta a nyitógombot..
Ez igen furcsa állapot volt. Trin Dorg most nem vesztette el az eszméletét, mégis kábultnak érezte magát. Fantázia és valóság, képzelt világ és megtörtént események keveredtek össze tudatában.  Megint nem tudta, hol van. De ez nem is volt lényeges. – A múlt bukkant fel benne elemi erővel. Nagyon tisztán érezte, hogy ez a múlt konkrét apróságokra emlékeztetett, eleinte mégsem tudta, hol van, és mi történt vele. De tudta, hogy ez ő, és azt is, hogy valóban megesett a dolog... A rádiónál ült éppen: Igen, abban a hajóban történt, ahol később... ahol később valami nagy baj lett. De ezt most kilökte az agyából, kétségbeesetten koncentrált, mi is volt még...? A rádió, igen, a rádió. Valaki beszélt, nyílt szöveggel, hiszen “amazoknak" nem állt rendelkezésükre elektronikus adáskódoló, az csak hatóságoknak jár ki. Más nem juthat hozzá. Trin maga előtt látta a gépet a halványan világító skáláival, a kis Önálló vezérlésével, amely az összes, rádióadásban használatos hullámhosz–szon figyelte, mi történik az éterben, és vette a kozmoszban elhangzó összes adást. Regisztrálta is őket. És akkortörtént... Trin csak félfüllel figyelt oda, hisz közben az űrhajójuk haladására is ügyelnie kellett. Négyen voltak benne, de mindenkinek megvolt a maga feladata. Gregor vezette a hajót, és minél közelebb voltak a gyanús kisbolygóhoz, annál kevésbé lehetett vele bármi másról beszélni; Yordan az ásványérzékelővel bajlódott, és akkor hallotta meg Trin azt a pár mondatot. Olyan halkan, hogy biztosan nem hallották a többiek. Nyilvánvalóan sisakrádiók voltak, mert minden más, hajóba vagy támaszpontra telepített készüléknek sokkal nagyobb, az ereje, a hatósugara. A kis megafonból két idegen férfihang hallatszott. Az egyik tulajdonosa félt: “Te, mi lesz velünk...? Hiszen ha amazok is tudják már, hogy megtaláltuk, biztosan ideküldenek valakiket..." A másik, a fölényesebb ezt válaszolta: “Ne félj, még a fő-fő támaszpontjukon is ott van a mi emberünk. Mondjak neked egy nevet, te hitetlen?" A másik erre: “Úgysem hiszem el. Egyedül vagyunk, azt javaslom, markoljunk fel pár tíz tonnát, és nyomás, el innen, minél hamarább..." “Ugyan, nem kell félni. Nem tudnak semmiről, hiszen ha valami baj lenne, az emberünk időben értesít bennünket. Megbízható pasas az a..." És itt következett a név. De mi is volt az...? Kicsit fura hangzású, idegenes név... Hol lehet a gazdája? És hogyan is hangzott? Trin megerőltette emlékezetét. De most nem jutott eszébe az a név. Bart... Bart kellene ide. Ha eljön, neki majd elmondja. Senki másnak. Mi ez itt...? Az a nő azt mondta, kórház. Persze, azért van itt Bart. De jó, hogy eljött. Tulajdonképpen eszméletlensége egész időszakában arra számított tudat alatt, hogy vagy a mama vagy Bart eljönnek majd érte. Hogy segítsenek rajta... Lehetséges, tényleg így történt? Vagy az imént is hallucinált, amikor az a nő hajolt föléje? Ki lehet...? Trin most már végleg nem tudta, mi volt az álom és mi a valóság. Az agyában hullámzást érzett, felmerült a tudat fölé, látta önmagát kívülről, hófehér kórházi ágyon feküdt, vékony, arctalan alakok mozogtak, sürögtek kö-

rülötte, ő pedig mozdulatlan maradt. Aztán kellemes, |zsongító lágyság vette karjaiba, “ez az álom", gondolta még, és máris elnyelte egy zöldes tenger, amelytől nem kellett félnie, ellenkezőleg, örömmel üdvözölte – az álom.
Az űrhajó környékén semmi sem mozdult. Talters várt, aztán lenyomta a zsilipet működésbe hozó fehér gombot. Közben minden irányba figyelt. Ha amazok éberek, nekik egyetlen perc alatt végük lehet. Közben az éterben megszólalt egy rádió. Az első félmondatból Talters megértette: a másik űrhajó került ismét föléjük, megkerülte hát a kisbolygót, és ismét elhalad ezen az oldalon. Madda hangját hallotta: a nő az űrhajósokkal beszélt, közölte, hogy Taltersek már az ellenséges hajó közelében vannak, ne is hívják őket, nem válaszolhatnak. A fekete kapitánynak egy pillanatra melegség öntötte el a szívét, jólesett hallania Maddát. De ugyanakkor a szeme sarkából valami mozgást tapasztalt, és máris mindenről megfeledkezett. Kinyílt a zsilip...!
Súlyos fémszárnyak húzódtak félre. Sötét nyílás ásított mögöttük. A zsilip... vajon van-e benne valaki? Talters nem is lélegzett, görcsösen markolta pisztolyát, “olyan az egész, mint egy kalandfilm", jutott még eszébe, de nem, semmi és senki sem mozdult, a zsilip üres volt... Gyorsan  mozdult. Az egyik szikladarab mögé feszült, és máris belökte a zsilipbe. Majdnem túl jól sikerült a dolog, hisz a kő begördült volna a fémfalú kamrába, ha nem fogja vissza kissé. Akkor már ott volt Raptov is, nekiveselkedett a másik sziklának. A harmadikat közösen tették a fémszárnyak közé, a zsilip küszöbére. így az ellenfelek már nem zárhatták be a kamrát. Ha pedig a zsilip külső ajtaja nyitva van – egyetlen űrhajó vezérlése sem engedi elindítani a járművet.
Ellenfeleik tehát csapdába estek – remélték. Nem láthatták, hogy az idegen hajó másik oldalán mozgás támad... Liangling az ajkát rágta. Nem, ez nem lehetséges...! Mennyi időnek kell még eltelnie? Hiszen már napok óta folyamatban van az akció, és ezalatt ő alig aludt valamicskét. Márpedig mindig utálta a virrasztást, erre az egyre nem tartotta alkalmasnak magát soha. Nagyot sóhajtott. A szobában rajta kívül még ketten voltak. Az egyik bilincset viselt a kezén. Liangling ugyan utálta ezt a középkori szerkezetet, és egyáltalán, az embersége lázadozott, ha valakit megbilincseltek. Ilyet inkább csak filmeken látott eddig, az életben mindössze kétszer állt szembe megbilincselt férfival. De most... Most éppen tőle, csak tőle függött, hogy leveszike a bilincset arról az emberről, vagy sem. Már ettől a ténytől fájt a Jelke. Tomassira pillantott, helyettese arcán is valami hasonlót látott. Mit tegyenek...? Ez az ember veszélyes is lehet. Ugyanakkor Liangling agyában másféle gondolatok is kergették egymást, de most igyekezett'félretenni őket, nem, nem szabad erre gondolnia, erről meg kell feledkeznie, ha csak negyedórára is. Keményítse meg a szívét. Longis amúgy sincs beavatva semmibe, hát ez most már maradjon is így... Sóhajtott. Longis asszisztens kissé eltartotta magától önnön karjait, mintha vádolva mutatná bilincseit. De Liangling nem hatódott meg, most nem. Megkeményítette lelkét:
  – Rajta, Longis, beszéljen. Ez az egyetlen, amit most tehet.
Longis makacsul hallgatott. Már vagy egy órája. A főnök rég elveszítette türelmét, és Tomassi tekintetének hatására nem robbant ki. A legszívesebben már vagy tizenötször ráüvöltÖtt volna az asszisztensre; nem sok hiányzott, hogy kitörjön belőle őseinek dühös vére. Mert Liangling őseit hagyományosan dühöseknek tartották ismerőseik és barátaik, de ezzel maguk is tisztában voltak. A családi legendák szerint dédapját – azt is Liang-lingnek hívták persze, erre mindig hangsúlyt fektettek – életében egyszer, sikerült csak elcsalni egy űrutazásra, és

akkoriban még gyakran előfordult, hogy a kezdetleges marsi támaszpontokon (nem voltak azok még igazi kupolavárosok akkor) elfogyott egy-egy élelmiszer, vagy éppenséggel a víz is. Ha a szállítóhajók nem érkeztek meg idejében egy-egy meteoráramlás miatt, ha elromlott a recirkuláló berendezés, bizony szorult helyzetbe kerültek az ottani emberek... Az ő csoportjuknak is adagolniok kellett az ivóvizet. Nos, a marsiak még sokáig emlegették Liangling dédapa cifra káromkodásait, amelyekkel dührohamait fűszerezte.
Nagyapja – Liangling, természetesen – nem is hagyta el a Földet. Mindig Szecsuánban élt, tévészakács volt. Ezen néha ma is elcsodálkoznak egyesek, na ja, mert ez a szakma már kihalt. De akkor még javában virágzott. A tévészakács nők és férfiak millióit tanította főzni a kamerák előtt. Az öreg Lianglingről mesélték – és ezt nem csak a családi legendákból, de korabeli filmfelvételekről is ismerte a főnök –, hogy néhányszor eltévesztette a recepteket, egyszer meg a nézők szeme láttára elégetett egy ételt. Akkor állítólag komolyan foglalkozott az öngyilkosság gondolatával is; nem bírta elviselni a szégyent. Annyi tény, hogy elvesztette önuralmát, és dühöngeni kezdett a kamerák előtt. Az adást persze rögtön kikapcsolták, de azért a rendező videokristályra vette, mit művelt az öreg. Liangling nagypapa lecsapta régimódi, egzotikusnak ítélt hófehér sapkáját, és megtaposta, majd ugyanezt módszeresen elvégezte az összes tállal, fűszerekkel és salátákkal, legvégül pedig szétrombolta a tévékonyha elektronikus szupersütőit és melegítőit, a vízforralókat és a hőszabályozott előmelegítőket. Módszeres pusztításának nagy ára volt, amit persze levontak utolsó béréből. így ért véget a Földön az utolsó főzőtanfolyam, a tévékamerák előtt többé nem esett szó a szecsuáni konyha remekeiről...
Liangling apja egy erőmű főnöke volt, és őt is hirtelen haragjáról ismerték az egész környéken. Egyszer megbántották egy színházi előadás szünetében; a színház
egyik dolgozója véletlenül leöntötte a ruháját valamilyen szörppel, és nem kért tőle bocsánatot – erre idősb Liangling elrohant az erőműbe, és kikapcsolta az egész környék áramát. Természetesen hatalmas fegyelmit kapott, de élete végéig azt emlegette, aznap este a színházban nem tudták befejezni az előadást, “legalább megtanulták, ki az a Liangling!", kiabálta, ahányszor erre terelődött a szó.
A főnök most belüj forrongott, de nem tört ki. Úgy érezte, annyi haragos ős után itt az ideje, hogy ő valamivel nyugodtabb legyen. Persze, Longisra pillantva csak felforrt a vére. Mire számít ez a nyápic kis kölyök...?
Longis csak annyit volt hajlandó elárulni, hogy néhány nappal ezelőtt felkereste őt két ismeretlen férfi, és nagy összeget ajánlott fel, ha ő, mint a sérült űrhajósokkal foglalkozó egészségügyi személyzet tagja, mindent megtesz, hogy az űrhajósok semmilyen információt ne szolgáltassanak ki az Objektum vezetőinek. “És maga pénzért képes lett volna gyilkolni is?" – dörögte Liangling, a lhoretin–mérgezésre célozva. Longis csak megismételte: ő pénzért vállalta, hogy az űrhajósok hallgatni fognak. Feltehetően abban bízott: már nehéz lesz bebizonyítani a lhoretin–ügyet, megússza enyhébb büntetéssel.
Liangling még egy nagyon fenyegető pillantást vetett az asszisztensre, és kiment. Úgy becsapta maga mögött az ajtót, hogy ha lett volna régimódi vakolat, biztosan lepattan a falról. De itt minden öntött műanyagból volt. A dörrenésre Tomassi és Longis összerezzent. A főnök a folyosón robogott, és félhangosan káromkodott.
  – Adjatok közelképet! – könyörgött Madda. A távolabb keringő űrhajó legénysége teljesítette kívánságát, a vezérlés nagy képernyőjén hamarosan sötét foltok bukkantak fel. Csak az ellenséges űrhajót lehetett megkülönböztetni, minden, más homályba fulladt.
  – Nem látni őket – aggódott a lány. Raptov emberei részvéttel pillantottak rá, de ebben volt egy kis gúnyos

lenézés is: ennyire aggódik? Látszott, nem vett még részt komolyabb akcióban. Nem mintha ők profik lettek volna, de jólesett tapasztalniuk, hogy van itt még náluk “zöldebb".
  – Ilyen messzeségből a legjobb optikai rendszer felbontóképessége sem birkózik meg ilyen kevés fénnyel –mondta a kormányos.
  – Jó, de mégis, kik azok ott? – Madda a homályos képernyőre mutatott. Valami mozgást látott a legnagyobb folt mellett. 
  – Ezek innen már nem mennek el! – kiáltotta Talters. Nem szándékozott tovább rejtőzködni, és erre buzdította Raptovot is: – Akármit csinálnak, nem menekülhetnek...! Hé, kettes hajó, odafent...! Gyertek le! És Madda, ti is!
  – Gondolod, nem jönnek ki? – kérdezte Raptov. Némi tartózkodással, sőt talán félelemmel. Mindenesetre –óvatosan. Talters nevetett:
  – Hol, ha lezártuk a zsilipjüket. Sem kijönni, sem elszállni nem tudnak! De majd ha ideérnek a mieink, azok bemehetnek, és kifüstölhetik őket! A két férfi nem látta, hogy az ellenséges hajó túlsó oldalán, legalább tizennyolc méter magasan kerek nyíláson kipréseli magát egy űrruhás alak, aztán egy másik, egy harmadik... Az első máris leugrott a talajra, a kis tömegvonzás miatt lebegve közeledett, és mikor lehuppant, sem port nem vert, sem zajt nem csapott. A levegőtlen környezetben nem terjedtek a hangok. Társai követték.
  – Ezekben a régi típusú hajókban volt ám egy másik nyílás is, Talters barátom – figyelmeztette Raptov a barátját. – Valahol fentebb, a vészkijárat... De Talters már nem hallgatott rá. A diadalérzet megfosztotta óvatosságától. Majdnem táncra perdült a mozdulatlanságra kárhoztatott, és szerinte már legyőzött idegen hajó mellett. Raptov csak annyit látott, hogy az egyik ütközést csökkentő kétembernyi vastag “láb" mögött mintha mozdulna valami. A férfi érezte, hogyan uralkodik el rajta a rémület Raptov sohasem tartozott a bátor emberek közé, amit eddig elért, óvatosságának köszönhette. Még ezt a kapitányi tisztet is.
Most az volt az első gondolata, hogy elfut. De furcsamód azon kapta magát, hogy kezében van a lézerpisztolya. Nem emlékezett a mozdulatra, az ösztönök parancsoltak neki.
  – Vigyázz, Talters! – kiáltotta, és oldalt vetette magát. Mielőtt a talajra ért volna, lézerfények csillantak fel. Ibolyaszínű és halvány zöld sugarak metszették át a teret, szemet bántóan élesek voltak, rémületet keltettek. Ezúttal még Talters is komolyan vette a dolgot, annál is inkább, mert az első sugár az ő sisakját érte. Hallotta belül, hogyan marja a fényfegyver ereje a sisak áttetsző védőlemezét, elkapta a fejét, lebukott – de a sisakon már örökre rajta maradt a sugárríyom, a lemez külső rétegébe söprögető karcolásokat vésett a lézer, Talters most már nem volt diadalittas, ő is a talajra dobta magát, de nem elég gyorsan, és főleg rossz helyre – nagyon közel bukkant fel két sötét alak, csak körvonalaikat látta egy pillanatra, mindketten rászegezték fegyverüket, és lenyomták a kioldógombot...
  – Megtámadtak bennünket, segítsetek! – kiáltotta a rádióba Raptov. Egy amortizátor mögött keresett menedéket. Ő is lőtt. De akkor egy harmadik alak is felbukkant az űrhajó mellett, és Raptovra emelte fegyverét.
  – Máris megyünk! – hallották a rádióból Madda hangját. Majdnem ugyanakkor szólt a kettes hajó kapitánya is.. Azok is begyújtották a fékezőrakétáikat, és irányt változtattak. A kisbolygó talajszintjén – néhány kilométerrel távolabb – szinte tűz gyúlt a sivár talajon: Maddá–ék hajója startolt, hogy minél előbb segítséget hozzon...
Talters már a talajra került. Ő is lőtt, de nem tudta pontosan, hol vannak ellenfelei, hát csak vaktában eregette sugarait, ráadásul attól is tartott, talán Raptovot

találja el. Ám akkor az egyik sugár ismét a sisakját vette célba, és hosszú másodpercekig időzött rajta, az űrhajós előtt összefolyt minden, semmit sem látott, valami pattanást hallott, éles fájdalom nyilallott a fejébe, elvesztette az eszméletét. Bart bejött az ajtón.
Elsőnek Adamson professzort pillantotta meg. Az öreg arcán a fáradtság és feszültség különös keveréke ült; ez nyugtalanította őt. De még nem kérdezett semmit –Trint kereste tekintetével. Fivére ugyanott feküdt, ahol hagyta, a szeme csukva volt. Mellette ült Nóra – az orvosnő tartásán is látszott a kimerültség.
  – Veled akar beszélni – közölte halkan, mosolyt erőltetett arcára. A professzor is ott állt mellettük. Mindhárom orvos tekintete a műszerekre tévedt, szinte ösztönösen figyelték az összes kijelzőt. Mindenütt messze voltak a riadóértékektől, sőt, fokozatos javulást mutattak, ami elégedettséggel töltötte el őket. De Bart továbbra is aggódott, a másik kettő pedig eléggé fáradt volt már ahhoz is, hogy igazán örüljön/ Bart azért megérintette Nóra karját:
  – Köszönöm.
  – Ugyan már... – Nóra felállt az ágy széléről. A mozdulatra Trin szeme is kinyílt. De az első percben még nem volt egészen magánál, szemlátomást nem tudta, hol van. Nóra suttogva búcsúzott. Adamson a háttérbe húzódott.
  – Bart...? – kérdezte Trin Dorg.
  – Itt vagyok – Bart szeretett volna valami nagyon szépet mondani a fivérének, de a meghatottság uralta agyát, nem szólhatott. Csak megszorította Trin kezét. Űgy érezte, most találkoztak csak igazán. Mit sem számít, hogy ő már két napja tud Trin ittlétéről, hogy már fogta a kezét, nézte szenvedő arcát... Most, most kerültek ismét egymás közelébe. Az űrhajós ujjai előbb tétován érintgették a másik férfi kezét, aztán hirtelen nagy erővel ráfonódtak:
  – Bart!
  – Itt vagyok – ismételte. – Itt vagyok, és hallgatlak, Trin. Bármit kérdezhetsz vagy mondhatsz. Tudta: ha Trin saját állapota felől kérdezi, megmondja az igazat. Ha másnak soha, neki igen. A betegekkel szemben különféle gyakorlatot követnek az orvosok, van, akinek megmondják, mi vár rá, van, akivel nem közlik. Ha Trin rákérdez... Kénytelen lesz megmondani neki, hogy még súlyos az állapota, és egyáltalán nem biztos, megmenekül-e... Neki nem hazudhat, Trinnek nem, sohasem. Trin szólni akart, de még mindig visszafogta valami. Oly ismeretlen volt a világ. Az a másik, külső világ. Azt hitte, ismeri a belsőt – pedig ott volt csak igazán elveszve, sivatag uralkodott tudatában, a feledés tengerén emlékszigetek vesztek el a távolban, valahol voltak ugyan, de nem találhatott rájuk. Kínozta az üresség érzése. Mégis, ez a belső világ otthonosabbnak tetszett, mint a külső, az teljesen idegen volt és ismeretlen, semmit sem tudott róla. Mi is történt...? Valaki mondott valamit. És ő ezt szerette volna továbbadni Bartnak. De mi volt az...?
Valahol az Objektum mélyén volt még valaki, aki szintén erre várt. Tudta már, mire megy ki a játék, időben értesítették a fenyegető veszedelemről. Félt a leleplezéstől, hát felkészült kivédésére. Ha eddig nem tehetett ellene semmit, hát most majd újra megkísérli. Mindaddig, míg eredményt ér el. Többet nem kockáztathat, most már túl nagy a tét. Figyelte a berendezést, keze készenlétben. És a fegyvere is. A magasból két tűzcsóva csapott le.
Raptov csak annyit látott, hogy két nap gyúl a közelben, majdnem pontosan a feje fölött. Nem tudta, mi történt Taltersszel, sőt azt sem, mi történt vele magával.

Előbb a fellángoló harc és a lézeres sugárváltások – most meg ez a mérhetetlen fény a magasból...?
Cordelli-hajtóművek tüze lángolt. A közeledő űrhajósok tudták már, hogy az infrahullámos aprítót Talters használhatatlanná tette, hát bátran közeledtek. De nem tudtak róla az idegen hajó emberei, nagyon remélték, hogy használhatják ezt a gépet. Egyikük éppen belendült a hatalmas gép fülkéjébe, felfelé irányította volna a sugárvetőt – de a szerkezet nem mozdult. Kétségbeesetten rángatta...
A rádiókészülékekben kiáltások zúgtak. Fékezőraké–ták egész koszorúi gyúltak, újabb és újabb fények, az idegen hajó körül már nem volt fekete és csaknem áthatolhatatlan az űr, a felszínt, a sziklákat megvilágította ez a vöröses fény, beterítette a repedéseket, a kövek árnyékokat kaptak hirtelen. A kráterek örökké sötét mélye most fel–felvillant narancsszínben.
  – Itt vagyunk! – jelentette Madda. Nem tudta, hallják-e lenti társai? Hiszen Talters már vagy egy perce nem válaszolt semmilyen hívásra, Raptowal sem tudtak szót érteni. A fiatal kormányos, ajkába harapva, lassan tette a hajót a kisbolygó felszínére.
  – Mi van a dőlésszöggel? – kiabálta idegesen.
  – Még mindig nyolc és fél fok! – felelte egy társa. Nézték a kijelzőt, a hajó már lábain állt, de éppen egy kráterhez voltak túl közel, a talaj egyenetlen volt. Az amortizátorok csökkentették az ütközés erejét, aztán kezdték kiegyenlíteni a dőlésszöget – az automatika nem túl nagy sebességgel gondoskodott arról, hogy a hajó majdan teljesen függőlegesen álljon. Amíg ez nem történt meg, a vezérlés nem engedte kinyitni a zsilipeket. Egy űrhajó felborulása elmondhatatlan veszélyeket rejtett magában. Arról nem is beszélve, hogy azt a hajót már veszteséglistára kellene írni, hisz fekvő helyzetből többé nem tud elindulni. Állítólag egyszer viszont már előfordult, hogy két másik, lebegő hajó segítségével, szupererős kábelekkel sikerült felállítani egy szerencsétlenül járt űr-

hajót. De most sem Madda, sem a többiek nem szerették volna, ha így járnak ők is. A kettesszámú hajó – amelyik eddig a kisbolygó körül keringett – szintén leszállt. Ők vagy százötven méterrel az idegen hajótól értek talajt. Máris nyíltak a zsilipek, és indultak a férfiak, fegyverrel a kézben.
Az éterben izgatott rádióüzenetek szálltak.
  – Hoffmann parancsnok?
  – Itt vagyok. Jelentsen már...!
  – A két hajó most szállt le. Talters és Raptov nem válaszol a hívásokra.
  – Az infraágyúval mi van?
  – Nem működik, alighanem használhatatlanná tették... Szerencsére!
  – Itt Liangling. Hoffmann, válaszoljon!
  – Hoffmann. Egy perc, és teljesebb jelentést adhatok. Most folyik a csata az Aranybolygón!
  –...Hallom én is a beszélgetést a hajókkal, tehát most ne foglalkozzon velem. Majd utána jelentkezem...
  – Hé, hajók!
  – Hé, hajók...!
  – Senki sem jelentkezik? Mi történik ott? Itt a Marsbázis, jelentkezzenek! Raptov kinyitotta a szemét. Semmit sem látott. Először megrémült, azt hitte, ez már a vakság. Ha a lézerrel a szemébe találtak, semmi esélye, hogy lásson... Egyszer járt egy szörnyű helyen, sok éve már, de azt aligha felejti el valaha is. Nyomorék űrhajósok különleges, a világtól elzárt telepe volt. Lehet, pedagógiai célzattal visznek el oda egyszer minden leendő űrhajóst és rendőrtisztet... Raptov akkor látott életében először, és mindmáig utoljára, olyan szerencsétlen embereket. Vakok, siketek, féllábúak... Rémálom volt, annak előtte azt hitte, ilyesmi csak horrorfilmekben létezik, hát nem, húsz-harminc ilyen ember élt a Földön is, ebben a modern korban. Szerencsétlenül jártak az űrben, és bármilyen fejlett is az orvostudomány, nem növesztheti ki a kezüket, nem adhatja vissza kiégett szemgolyók látását. Raptov egy pillanatra ismét elképzelte azt a félreeső telepet, amelynek a legtöbben a létezéséről sem tudnak. Oda kerül most ő is...?
Próbálta fordítani a fejét, de ez alig sikerült. A keze, a lába sem mozdult. Aztán rájött, miért nem. Valaki feküdt rajta. Akkor az egyik kezét kiszabadította, ellökte  az idegen testet, és némi fény is hatolt a szemébe. Megnyugodott, szó sincs vakságról. De nehezen lélegzett, s ez aggasztotta. Színes fényfoltok ugráltak a szeme előtt. “Az a fő, hogy látok", gondolta megkönnyebbülten. Fájdalom nyilallt a mellkasába.
Mire magához tért, a csata véget ért. Az érkezők túlerőben voltak, több irányból jöttek. Szakadatlan lézer-tűzzel fedezték magukat; hol innen, hol onnan csaptak le. Az idegenek tudták: a hajójukat mozdíthatatlanná tették, nem menekülhetnek. Egyetlen perc után nem látták értelmét a további harcnak, de a megadásra csak egyikük gondolt. Mivel körülötte zöldes fénysugarak cikáztak, inkább a talajra vetette magát, és ott maradt mozdulatlanul, míg véget ért a csata. Eldobta fegyverét, és csak akkor tápászkodott fel, amikor űrcsizmás lábakat látott maga körül. Lassan a hátára fordult. Senki sem szólt egy szót sem, de hallották egymás lélegzését, tudták, ugyanarra a hullámhosszra vannak beállítva a készülékeik. Mégis hallgattak egy kicsit.
Madda utolsónak ért oda. A fekvő testekhez futott, Talterst kereste. Mégsem ő találta meg elsőnek; két bajtársa már állt mellette. Az egyik tartalék palackot erősített a fekete kapitány űrruhájára, az arca komor volt.
– Mi történt...? – lihegte a lány. Nem kapott választ. Valaki áttetsző permettel fújta be Talters sisakját. A mí-

nusz kétszázhetven fokos hőmérsékleten a permet azonnal ráfagyott a sisakra.
  – Repedés – mondta valaki. Ez volt az első szó, ami elhangzott, mióta kirohantak hajóikból. Valaki felvette Talters elejtett fegyverét, övére kapcsolta. Ketten a teste alá nyúltak.
  – Megsérült az űrruha burkolata, méghozzá a sisaklemezen. Elment az oxigénje, és lehűlt. De talán még megmenthető – közölte végre egy másik. Futólépésben, nagy ugrásokkal vitték a testet a legközelebbi űrhajó felé. Hárman kiszabadították az idegen hajó zsiliprendszerét, bementek. Fegyverek a kézben – hátha maradt odabent is néhány bandita...? Madda érezte, rögtön sírni fog, Talters, az ő férfija ott fekszik magatehetetlenül, pedig hát néhány órával ezelőtt mennyire élt, milyen erős volt... Talters!
Raptovot lábra állították. – Mint kiderült, egy halott ellenfél feküdt rajta, az mentette meg a további találatoktól. Fájt az egyik bordája, és nehezen emelte a bal karját, de azonnal elemében volt, amikor megértette: Talters megsebesült, neki kell vezényelnie. Csak egy jelentésre várt: mit találnak a társai az idegen hajóban...? És amikor ezt megkapta, sietett a kettes hajóba. Valóságos űrflottilla-parancsnoknak érezte magát, amikor ledobva szkafanderét, szájához emelte a mikrofont:
  – Raptov parancsnok hívja a Mars-bázist.
Liangling végighallgatta az éterben zajló beszélgetéseket, majd elgondolkozva nézett maga elé. Véget ért a csata...? Egyrészt ez nagyszerű dolog, hiszen az Aranybolygó ügye végre rendeződik. És ez az ő igazi feladata. Nem az, hogy bujkáló ellenfeleket keressen, esetleg szembe is szálljon velük. Már éppen eléggé megviselte az is, hogy Dávid és Bart Dorg révén csapdát kellett állítani az ellenfélnek.
Ez volt az első gondolata. Aztán másféle dolgok is az eszébe jutottak. Az Aranybolygó tehát megvan, az űrben kering, nem legenda többé. Mérhetetlen gazdagság száguld az űrben, rója köreit a Nap körül, milliárd évek óta...
A hangszórókban süket csönd támadt. Hoffmann, a marsi támaszpont parancsnoka befejezettnek nyilvánította az akciót, és megparancsolta az egyik hajónak hozza gyorsan a bázisra a sebesült Talters kapitányt. A másik maradjon ott, és vigyázzon “a felbecsülhetetlen készletekre". A Szolgálat ezek után – gondolta Liangling
  – nyilván állandóan őriztetni fogja azt a kisbolygót, ez lesz talán az egyetlen olyan pontja a Naprendszernek, ahol szüntelen őrség áll majd... Tényleg így lesz? Vagy másképpen...?
Nyílott az ajtó. Tomassi jött be, a járásán is látszott, hogy nyugtalan. A főnök előbb gúnyosan rászólt volna
  – nagyon a tudatába ivódott ez a stílus –, aztán mégis fékezte magát:
  – Látom, meg\iselték az események, barátom. Tomassi először nem szólalt meg, közelebb jött, leült
az íróasztal előtti kényelmes fotelba. De tartásán nyoma sem volt a kényelemnek, úgy ült, mint aki sivatagban pihen le egy kőre. Érződött  rajta a feszültség, mikor mondta:
  – Mi lesz ebből?
  – Miből? – lepődött meg a főnöke.
  – Hát... ebből az egészből. Halottak és sebesültek... Máskor egy kerek év leforgása alatt nem vész oda ennyi ember az űrbe, mint most és emiatt, csak négy nap alatt...
  – Sose sajnálja a banditákat – Liangling hangjában volt valami keménység, amit eddig Tomassi még sohasem tapasztalt. Kissé meglepődött, de hamar túltette magát rajta. Inkább felháborodott:
  – De főnök...! Némi aranyért ekkora árat fizetünk?
  – Némi aranyért? – Liangling arca majdnem eltorzult, felugrott, idegesen járt ide-oda a kis szobában, nem nézett Tomassira, hangosan kiabált: – Magának fogalma sincs, mennyi arany van ott...! A Szolgálat nem ok nélkül

áldozott fel már két űrhajót, és mozgósította a marsi állomány felét, hogy felleljük azt a kisbolygót! És majdnem rajtavesztettünk így is, hiszen előbb az ásványkalózok találtak rá! Csak kis szerencsével szereztünk tudomást az egész ügyről, és akkor is időt vesztettünk, míg meggyőztük az illetékeseket, hogy ezúttal nem a Legendáról van szó, hanem az Aranybolygó valóban létezik!
  – Létezik – bólogatott Tomassi. – De miért kellett ekkora áldozatokat hozni?
  – Mert ott ezer és ezer tonnaszámra van arany! – kiáltotta ekkor már hangosan a főnöke. Idegesítette Tomassi – látszólagos? – értetlensége: – Maga nem is tudja elképzelni, Tomassi, mi van ott! Előttünk ma még ismeretlen okból úgynevezett ásványzárvány képződött valamikor az ősidőkben a Phaeton nevű bolygó belsejében, és egyik pontján igen nagy mennyiségű tiszta arany gyűlt össze. Amikor az a bolygó szétesett, és sok száz nagyobb, valamint sok tízezer kisebb darabra oszolva keringett tovább az űrben, ez az aranytömb is, együtt maradt, s most annak a kisbolygónak talán a felét, de legalábbis a negyedét teszi ki a tömege. Érti már...?
  – Értem – bólintott komoran Tomassi. – Az aranyra pedig igen nagy szüksége van a földi és marsi elektronikai iparnak.
  – Na, végre! – Liangling fújt egyet; visszaült az íróasztala mögé. Kis ideig hallgatózott – a fali megafonok halkan zúgtak, ami annak a jele volt, hogy be vannak kapcsolva. Tomassi sejtette, mit hallgat le a főnök: Trin Dorg rendőrtiszt űrhajós ágya közelében vannak elhelyezve azok a mikrofonok. Liangling most nem szólt semmit, Tomassi is hallgatott. így teltek a percek, miközben az újabb veszély nagy léptekkel közeledett.
  –  Bart...?
  –  Itt vagyok, Trin.
A két mondatban benne volt az egész életűk.
Megint együtt voltak hát. A Trendalon, gyermekkoruk csodálatos bolygóján, ahol színes szelek fújtak, és apjukkal kontinensről kontinensre repültek. Egy egész bolygó urai voltak... És később a Földön is, amikor még gyakran találkoztak. És most. Nagyon közel egymáshoz.
Trin kinyitotta a szemét, de még nem volt egészen magánál. Bart ezt jól látta, hát kivárt. A műszerek tanúsága szerint fivére állapota fokozatosan javult. De ez távolról sem jelentette, hogy nem eshet vissza bármikor. Vigyázni kellett vele. Ha most túlerőltetik, veszélybe kerül javulása.
Trin agya lassan tisztult. Felnézett a mennyezetre. A halvány világításról nem tudta, hol van. Talán azt hitte, ismét űrhajóban...? Várt, aztán mozdult az ajka:
  – Bart.
  – Figyelek.
  – Mi történt?
  – Baleset volt, az űrben.
Trin ezt már tudta, szeretett volna tovább kérdezősködni, de nem sikerült. Valami kínozta. Érezte, van ennél fontosabb dolog is. Mondania kéne valamit. Legyőzte tudata ellenállását:
  – Bart, hol vagyok?
  – A Holdon, egy Ob... egy kórházban. Kis csönd után ismét Trin beszélt:
  – Baj van a Szolgálattal. Az ellenség... – elfulladt. Bart csitítgatta:
  – Várj még a beszéddel. Nagyon fáraszt.
  – De én mégis... szólni kell nekik... – Trin erőlködött. Bart észrevette, hogy nyíljk az ajtó. Ösztönösen odafordult, izmai megfeszültek... De csak Nóra aggódó arcát pillantotta meg. Az orvosnő visszajött a kórterembe, bár az imént már átadta a szolgálatot. Miért...? A gyanú megmozdult benne. Lehet, ez a szép arcú tündér nem is

olyan jótét lélek, nem is bűntelen? Lehet, ő is hozzátartozik ehhez a furcsa és talán minden ízében veszélyes intézményhez, a rejtélyes Objektumhoz? Bart egyenes ember volt. Most is arra gondolt, az lesz a legjobb, ha megkérdezi a nőtől. De Nóra megelőzte:
  – Liangling úr van itt, az előtérben. Veled akar beszélni.
  – Liang... az ki?
  – A Szolgálat bízta meg az Aurum-program, vagyis az Aranybolygó-ügy vezetésével. No, igaz, e azt sem tudod, mi az... Mindegy, majd később elmondom. Jelenleg ő az Objektum legmagasabb rangú embere.   
  – És miről akar velem beszélni? Nem hagyhatom itt Trint, éppen most tért magához.
  – Majd én vigyázok rá – ezt a doktornő olyan hangon mondta, hogy Bart már nem féltette fivérét. Egy hosszú pillanatig egymás szemébe néztek. Bart akkor már biztosan érezte, ismeretségüknek nem lesz vége itt a Holdon. Még akkor sem, ha Nóra is a Szolgálat embere. Hiszen tulajdonképpen – Bart sok évig nem akart erre gondolni, de most, ebben a helyzetben nem tehetett úgy, mintha nem tudná: a fivére sem csupán űrhajós. Ő is rendőrtiszt. Nézte Nóra csodaszép szemét, aztán halkan–mondta:
  – Jól van, vigyázz rá. Egy perc, és visszajövök.
Az előtérben már fényesebb volt a világítás. Bart jól látta az ázsiai arcú férfit. Az első pillanatban kis csalódást érzett. Ez lenne “a legfontosabb ember az Objektumban", vagy hogyan is mondta Nóra? Az Aurum-program vezetője fél fejjel volt alacsonyabb nála, az arca megviselt. Ketten voltak még vele, Lien és egy másik. Azok hallgattak, de ez a Liangling azonnal beszélni kezdett, amint meglátta Bartot:
  – Bizalmas kérésem van önhöz, doktor.
  – Üdvözlöm – mondta Bart, értésére adva, hogy őket még senki sem mutatta be egymásnak, tulajdonképpen ismeretlenek. De láthatóan a szó semmi hatást sem gyakorolt a férfira, mert gyorsan folytatta:
  – Ugye, sejti már, doktor Dorg, hogy nem véletlenül hívtuk ide éppen önt. Tízvalahány órával azelőtt, hogy a fivérét ideszállították volna, jutott eszünkbe: jó, hogy ön fogja ápolni, világos pillanataiban talán éppen önnek elmond olyan dolgokat is, amit mások, még a bajtársai előtt is elhallgatna.
  – Azért ez már egy kicsit sok – forrt fel Bart vére. – Netán arra akarna rávenni, hogy magam szedjek ki információkat a bátyámból?
  – Nyugalom, doktor – Liangling leintette a férfit, de Bart érezte, ő maga sem nyugodt. Az ázsiai férfi idegei–. ben feszültség izzott. Liangling nyelt egyet és folytatta: – Különleges helyzetekben különleges döntésekre van szükség, nyilván hallotta ezt a mondást. Azt hiszem, nincs ez másképpen az orvostudományban vagy a biológiában sem… Mi úgy láttuk jónak, hogy önt éppen ezért hozassuk ide. És elvárjuk öntől, segítsen nekünk.
  – Majd meglátom – felelte a doktor szárazon, és makacsul összeszorította az ajkát. Liangling egy pillanatig kutatóan nézett a szemébe, aztán csak annyit mondott:
  – Mi tudjuk, hogy a fivérének tudomására jutott még egy információ. Emiatt követtek el ellene merényletet, és ezért került veszélybe ön is, doktor. Jegyezze meg jól: nekünk mindenképpen meg kell tudnunk, mi az! – ezzel sarkon fordult, és elment. Bart hosszarí nézett utána.
  – Azt mondták... valaki ezek közül is... nekik dolgozik... A neve... a neve nem jut eszembe.,. – lihegte Trin.
  – Nyugodjon meg. Majd elmondja máskor. Ha egészségesebb lesz – mondta Nóra. Látta a képernyőkön, hogy a férfi tudathullámaiban nyugtalan ingadozás állt be, már az egyik nadóértéket is elérte. A gyógyító műszerek vezérlése jelezte is, hogy a betegnek kishatású nyugtatóra lenne szüksége. Nóra hát csillapította volna Trint, de a férfi felült, úgy hajtogatta:
  – Bart csináljon valamit... Még időben szólni kell, mert az az ember béférkőzött ide:..

  – De ki az? Hogy hívják? A nevét mondja...!
Trin megfeszítette emlékezetét. Ismét a fekete űrt látta  maga előtt, mint akkor. Recsegés az űrben – mágneses viharokon átszáguldanak a jelek hihetetlen sebességgel, antennákra csapódnak, készülékekbe szűrődnek. Mega-fonok, fülhallgatók közvetítik... Mi is volt az a név...? Mintha valahonnan nagyon messziről, egy pusztaságon át kiáltanák feléje. Hallgatózik, végre megérti, szinte elomlik a megkönnyebbüléstől, a tudata csak azt parancsolja, mondja ki ő is, adja tovább, de nincs már ereje, hangja is elfogyott szinte... Nóra látja, mozdul a férfi ajka. Közelebb hajol, nagyon közel, a fülét Trin szájához teszi. Ezért csak ő hallja azt a nevet. Madda nagyobb sebességre nógatta a legénységet. Ott ült Talters mellett. Egy medicinrobottal mérte az állapotát, az adatokat folyamatosan jelentette a marsi bázisnak, ahol egy orvos vette az adást, és tanácsokkal látta el. Talters állapota nem volt túl súlyos, annyi biztos volt: életben marad. A Marsig volt vagy tizennégy órás útjuk; az a hajó énnél gyorsabban már nem tudott haladni. Hoffmann parancsnok eléjük küldött ugyan egy gyorsjáratú kis mentőhajót, amelyben orvosok is voltak – de legalább hat–hét óra eltelik majd, míg találkoznak vele, és az orvosok átszállnak ide. Madda mindenesetre megtett mindent, ami csak tőle tellett. Beadatta a férfinak a gyógyszereket, és állandóan figyelte. De "azért mást is észrevett. Például azt a rádióadást, amely egy kódolt hullámhosszon érkezett. Igaz, nem nekik szólt, hanem a kisbolygón maradt másik hajó legénységének. Madda hallotta az adást:
“Az Aurum-program vezetőjének legújabb utasítása: azonnal hagyják el a kisbolygó felületét. Mindkét hajót vigyék magukkal. A kőzetaprítót otthagyhatják. A két hajó induljon vissza marsi támaszpontjára."
Madda hallotta, amint az aszteroidán maradtak némi elégedetlenséggel, sőt értetlenséggel nyugtázták a parancsot. Raptov meg is kérdezte, miért kell most onnan elmenniük? Amikor végre azonosították az “Aranybolygó"-t? A válasz nem késett:
“A Szolgálat egy különleges egysége indul oda hamarosan. Engedelmeskedjenek az utasításnak."
Raptovék továbbra sem értették, de természetesen nem tehettek mást. Pár perccel később a következő jelentés szállt át az űrön:  “A parancsot teljesítettük, mindkét hajó elindult a Mars felé." Madda tekintete visszatért Taltersre. A fekete férfi éppen magához tért. Nem lepődött meg, amikor felismerte Maddát:
  – Itt vagy...? Jó.
  – Itt vagyok, drágám. Megsebesültél, két helyen is. De azt hiszem, nincs ok aggodalomra – folytatta, könnyein át mosolygott:
  – Leszel te még igazi kapitány az űrben, Talters!
  – Hát remélem is... – felelte amaz, mosolyogni próbált, de megint fájdalmat érezhetett, behunyta a szemét; kis idő elteltével Madda észrevette, hogy ismét alszik.
Tomassinak valami nem tetszett. De még maga sem tudta, mi az: Az utolsó tíz percben megnézte magának a közeli munkatársak arcát. Mintha nem hinné, hogy ugyanazok. Lehet, belülről kicserélődtek...? Ők nem látják, hogy valami nincs rendben az Objektumban? Évtizedek óta nem történt itt ilyesmi. A két merényletkísérlet Trin ellen... Az ellenség beférkőzött soraikba. Itt van valahol, lehet, többen is vannak, most is azon törik a fejüket, hogy szálljanak szembe a parancsnokkal, a tervekkel... Ki lehet az? Lomello, aki szinte gyerek még, az örökké szótalan Lien, vagy valaki más? A földszintiek, vagy a mínusz–emeletek laboratóriumaiból valaki? Vagy netán... az őrség egy tagja? Tomassi a homlokát ráncolta. Homályos előérzete volt, hogy baj közeleg, és fájt

neki, hogy nem tudja azt kivédeni, megelőzni sem, egyáltalán, tehetetlen. Lement a vezérlő szintjére. Meglepte, hogy két űrruhás alakkal találkozott a liftnél:
  – Maguk hová mennek? – kérdezte vésztjósló álnyugalommal.
  – Az űrhajó-pályaudvarra. Parancsot kaptunk, hogy készítsük fel Liangling úr hajóját – és nem várva válaszra, máris elmentek. Tomassi tudta, hogy a két pilóta szintén
  – a Szolgálat állományához tartozik, bár igazán nem rendőrök, csupán a műszaki segédszemélyzetet alkotják.
  – Mi a cél? – kiáltotta még utánuk. Az egyik visszafogta a lift becsukódó ajtaját, kiszólt:
  – Alfa égitest.                                                      
 “Alfa? Ilyenről még sohasem hallottam – füstölgött Tomassi. – Ez valami újabb kódrendszer, úgy látszik." Nem töprengett tovább a dolgon, bement a főnökhöz. Lianglinget nem találta ott. Ez meglepte, a főnöknek – úgylátszik – sok munkája van most. A hangszórókból azért hallotta, mi történik a kórteremben. A lehallgató berendezések most is kifogástalanul működtek. Piedra doktornő közölte Bart doktorral: el kell mennie. Bart azt felelte, menjen csak nyugodtan, ő most már végig fivére mellett marad. Megszólalt Adamson professzor is. Fáradt kissé, szívesen elmenne egy időre pihenni, ha a kollégáknak nincs ellene kifogásuk. Természetesen nem volt, így Adamson is csatlakozott Nórához. Tomassi benézett a saját szobájába is, jött-e valamilyen extra rádiótávirat vagy hanganyag? Sürgős ügyekben dönteni kell azonnal, gondolta még, de a készülékek és hangkristályok üresek voltak. Visszament hát a folyósra, hogy megkeresse a főnököt. Aki különben csak elméletileg volt a főnöke; Lianglinget a Szolgálat különleges ügyek intézésével bízta meg; ezeket az eseteket a belső zsargonban csak “piszkos ügyeknek" nevezték. Amihez senki másnak nem volt kedve, azt Lianglingre bízták. Elmenni valahová a Neptunusz környékére, mert ismeretlen tettesek kábítószert csempésznek az ottani bányákba...? Gyanús körülmények között sorozatosan elromlanak a merkuri figyelőautomaták? Liangling menjen. De küldték a Földre és a Holdra is, végül mindenki megszokta már, hogy évtizedek óta Liangling a mindenes, aki közben szépen emelkedik ugyan a ranglétrán, és ha valahová megérkezik, egyszerre ő a Szolgálat ottani legmagasabb rangú tisztje – kivéve a Földön és a Marson –, és persze engedelmeskednek neki... Joviálisnak hiszik, haragvónak és keménynek is ugyanakkor, még olyan is akad, aki kedveli. Az biztos, hogy eddig elintézett mindent, amit rábíztak. Ezért “odafönt" is megbíztak benne.
Tomassi még egyszer végiggondolta a dolgokat. Az Aurum-akciónak vége, az arany lelőhelyét – ha csakugyan van azon a kisbolygón annyi arany, de ebben a férfi kételkedett – megtalálták és kijelölték, több szerencsétlen űrhajós és rendőrtiszt meghalt vagy megsebesült, no igen, hát ez is velejár az efféle akciókkal. A nyomozók majd hamarosan rájönnek, melyik ásványcsempész banda állt a dolog mögött, és főleg: hogyan találták meg az Aranybolygót? Ezt jó tudni, a jövőre nézve. Hiszen ilyen bandák vannak, és még lesznek is, a módszereiket pedig ismernie kell a rendőrségnek.
Tomassi egy pillanatig habozott. Aztán elindult a lift felé.
Nóra a mínusz tizenkettedik szint folyosóján sietett, mikor meghallotta háta mögött a lépteket. Idegesen perdült meg, személyben a félelem is tükröződött. Adamson mindezt jól látta.
  – Ah, maga az, professzor úr...?
  – Igen – Adamson átvette a nő lábainak fiatalos ritmusát, és most már ketten siettek, szorosan egymás mellett.
  – Hová igyekszik ilyen sebesen, kollegina?
  – Én? Én csak... elmegyek, mert már lejárt a szolgálatom... – a professzor látta a lány zavarát, és most már biztos volt a dolgában:

  – Ne tettesse magát, kollegina. Azért, mert öreg vagyok, még aránylag jó a szemem és a fülem. Annyira persze nem, hogy meghallottam volna azt a bizonyos utolsó szót, azt a nevet is – sokat sejtetően nézett Nórára. A nő rémülten körülnézett. Még mindig nem tudta, mit gondoljon Adamsonnal kapcsolatban. Kinek az oldalán áll az öreg...? Ebben az Objektumban minden lehetséges. Úgy igazán senkiben sem bízhat... Adamson sejtette mindezt, mert megfogta a lány karját, és a lifthez vezette:
  – Menjünk, vezessen. – Hová...?.
  – Ahová indult, kedves Nóra. Magával megyek.
  – De professzor úr... – Nóra elakadt. Mit mondjon neki? Lehetséges, Adamson csendes megfigyelőként valóban észrevette azt a láthatatlan játszmát is, ami Trin körül folyt az utóbbi órában. Hiszen ott ült, hallgatott, nézett – lehet, hogy sokkal többet tud, mint bárki más? A sebesült mindenáron át akart adni egy információt, és ez végül sikerült is neki. Nóra eddig azt hitte, erről csak ő tud. Most kiderült, hogy nem. A lift előtt megtorpant, úgyis várni kellett, kristályok ugráltak az ajtó mellett, tizenöt másodperc múlva itt a lift, jelezték.
  – Mit akar, professzor úr?
  – Segíteni önnek – felelte az öreg.
  – Biztos benne?
Tíz másodperc volt a lift érkezéséig.
  – Igen, Nóra. Veszélyes játszmába kezdett, azt hiszem. Ha egyedül próbálja végigcsinálni, rosszul járhat.
  – Nem tudom, segíthet-e. Ez nem olyan dolog, uram, ahol...                                                                    
– Ne folytassa, tudom. Százhúsz évesekre már nincs szükség, azt mondja? Én meg azt mondom, igenis szükség lehet még rám is. Nincs olyan ember, akinek ne vennék hasznát valahol, Nóra öt másodperc a lift érkezéséig. Nóra szemében összeszűkült a töprengés, a feszültség. Mit kell tennie...? Az első: szólni Tomassinak. Ő az, aki itt valamit tehet. Akinek tennie kell valamit. Apró csendülés, kialszanak a kristályfények, nyílnak az ajtók. Itt a lift. Nóra belépett, és Adamsonra nézett:
  – Rendben van, professzor úr. Jöjjön.
Liangling megérkezett a pályaudvarra. A földalatti vasút egyetlen kocsija sem várakozott a peron mellett. A főnök kedvetlenül vonta össze a szemöldökét:
  – Mi van itt...?
Lomello, a fiatal fiú jött ki az irányítóból:
  – Uram, azonnal itt a különvonat. Már átszóltak a holdi központnak, rögtön küldik.
  – Visszajeleztek az űrhajó-pályaudvarról?
  – Igen. Éppen az imént. A kéttagú legénység készen áll a hajó indítására. Azt kérdezték, van-e valamilyen különleges kívánsága, és hogy mi lesz az úti cél?
  – Nincs kívánság. Úti célnak egyelőre a Marsot adjuk meg     – mondta a főnök, és türelmetlenül tekintgetett a sötét alagútba. Jön-e már a vonat...?
Az alagutak mindig vonzották. Meg a liftaknák is, bár azokba ritkán volt alkalma betekinteni. Az alagutak... A sötétség birodalmának nyitott kapui! A homály, a titokzatosság világa itt érintkezik az ismert, fényes, unalomig ismert másik világgal. De mi lehet odabent...? Liangling sejtette, atavisztikus benne az a vágyakozás, sok százezer éves dolog lehet. Abból az időből ered, amikor az ősei is barlangokban éltek, amikor mindenkinek az őse barlangokban lakott még, és nem is tudták elképzelni, hogy másutt is élhetnének. A Barlang volt számukra a Minden, annak sötét falai között születtek és haltak meg, onnan mentek el reggel, és oda tértek meg este, a bejáratnál égő tűz volt istenük és őrizőjük...
Liangling elnézte néha a barlangokat. Énje egyik fele, a racionális, huszonötödik századi lény, ma, 2461–ben pontosan tudta, mire szolgál egy közlekedési alagút. Tudta, hogy abban nem él senki, csak mágneses vezeté-

kek vagy sínek és halkan sikló kocsik vannak benne. A másik énje viszont nyirkos nyílásokat képzelt oda, amelyekben őskori hüllők mozognak, ezek nem is haltak . ki, csak most elfoglalták az embervájta folyosókat, talaj alatti üregeket, és ott élnek. Bármikor előrohanhatnak, hogy felfaljanak mindenkit... Liangling beleborzongott, de ha alagutat látott, alig tudta levenni róla a tekintetét. Ezért nem látta azt sem, amiker a távoli liftek felől felbukkant Tomassi.  A helyettese gyorsan mozgott, mintha valami kellemetlen kifejezés is megjelent volna az arcán, de lehet, csak úgy tűnt Lianglingnek. A főnök ugyanis odafordult a közeledő léptek zajára. Most már kiűzte agyából az alagutakat. Egy időre.           – Történt valami, Tomassi? – kérdezte szigorúan. Talán éppen azért, hogy megelőzze társa kérdését. Hogy elrejtse, mennyire nincs most ínyére ez a találkozás. De Tomassi határozott volt:                          
  – Uram, el akar utazni?
  – Azt hiszem, igen – válaszolta Liangling.
  – Értesíthetett volna.
  – Még nem döntöttem, de különben is, van rádió is a világon. Tomassi nyelt egyet, aztán így folytatta:
  – Uram, némi gyanúm támadt egyik beosztottunk alibijét illetően... A kórterem elleni támadásra gondolok.
  – Csakugyan? — Liangling nem vette le szemét Tomas-siról. – Gondolja, hogy ez a legmegfelelőbb időpont ennek közlésére?
  – Még nincs késő, mint látom – Tomassi majdnem megsértődött. Liangling látta ezt, de cseppet sem kímélte az Objektum vezetőjét:
  – Nem kell mindenbe beleütnie az orrát, Tomassi. A lényeg az, hogy lefújtam az Aurum-program holdi részét. így már rám sincs szükség. Néhány embert magammal viszek, főleg azért, hogy a hajómon legyen személyzet. Tomassi Lienre pillantott. Akkor zajt hallottak az  alagút felől. A nyílásban fénylő test jelent meg. Egy csillogó vagon csúszott ki a síneken, majdnem hangtalanul mozgott. Belül ki volt világítva. Személyzettel nem rendelkezett, a Holdon már régen automatizálták az egész talaj alatti vasúthálózatot. Amint a jármű befutott az állomásra, lassított, megtorpant, hangtalanul kinyíltak az ajtók.
  – Ez a helyzet – mondta Liangling, és intett társainak. – Szálljunk be. Viszlát, Tomassi.
  – Várjanak! – kiáltotta valaki a liftek felől. Nóra és Adamson siettek feléjük. Trin valamivel jobban érezte magát. Az a tenger a tudatában majdnem kisimult, egészen apró hullámokat vetett csupán, elmúlt a fenyegettség érzése. Még félig kábult állapotában is tudta, hogy most nem fenyegeti veszély. Igaz, az a régi baj még ott lapult benne, tudott róla, nem felejtette el teste a szenvedést, de most szabadnak érezte magát, repült volna... A tenger eltűnt, kinyithatta a szemét. Újra látta a mennyezeti lámpákat, és egy arcot. Bart.
  – Itt vagy? – kérdezte gyenge hangon.
  – Természetesen – felelte Bart. Ő is tudta, hogy fivére most jól érzi magát. Látta a kijelzőkön. A medicinrobotok vezérlése nagyon pontosan érzékeli a rákapcsolt beteg állapotának összetevőit.
  – Az előbb egy nő volt itt – Trin már majdnem teljes mondatokkal beszélt, erre is futotta erejéből.
  – Igen, egy orvosnő. Barát – mondta Bart hirtelen, maga sem tudta, miért, és egyáltalán, előlegezhet-e ennyi bizalmat Nórának...? Igaz, segített megmenteni Trint, nem is egyszer. Még a merénylet alkalmával is.
  – Elmondtam neki, hogy ki itt a banditák embere. 
  – Elmondtad...? És kicsoda?
Miután Trin kimondta a nevet, Bart azonnal arra gondolt: ezt a főnök tudtára kell hozni. Ez az az információ, amire armyira vártak, igen, biztosan ez az. Ha ezen

is túl lesznek, nem gyötrik majd Trint, sem őt, nem kell már nekik több hír, és nyugodtan gyógyíthatja a fivérét. Tekintete a telefonra tévedt, aztán határozottan kinyújtotta a kezét, és fekette a hallgatót.
Nóra lihegve torpant meg. A szerelvény ajtaja már nyitva állt, mintegy hívogatóan tárva az utasok felé. Liangling kísérői be is léptek.
Tomassi ügyet sem vetett Nórára és Adamsonra, ő már csak Liangling arcát látta:
  – Uram, éz nem olyan egyszerű. Nem zárhatja le az Aurum-program holdi részét azzal, hogy kész, vége, elmegyünk.
  – Ez az én dolgom – mondta Liangling, és belépett a vagonba. Tomassi habozás nélkül követte. Adamson Nórára nézett, és beszállt. Az orvosnő egyetlen ugrással követte. Most már mindnyájan a mágnesvonat utasai voltak. Az ajtók hangtalanul csukódtak. Nóra elkapott egy kapaszkodót. Észrevette, hogy senki sem ült le. Az öt férfi két csoportra oszlott, farkasszemet néztek egymással. A levegőben érezhetően vibrált az izgalom. Lomello közömbösen nézett a levegőbe, látszott, nem is érti, miről van itt szó. Minek ez a vita...? Lien idegesen pattogtatta az ujját. Haját homlokába fésülte, amit eddig még sohasem tett. Tomassi az ajkát rágta. Adamson csak érezte, hogy baj van, nem tudta még, pontosan mire megy ki a játék, de neki az is elég volt, amiről eddig tudomást szerzett.
A vonat felgyorsult, és máris a sötét alagútban rohant. Liangling becsukta a szemét. Alagút... Most ő is benne van. Mégsem érezte azt, amit szokott az alagúttal kapcsolatban – a kivilágított utazókocsi elvette az igazi hatást, az alagút fényes folyosóvá degradálódott tudatában. Amikor ismét kinyitotta a szemét, Nóra arcát látta maga előtt:
  – Uram...!

  – Hagyjon békén... – morogta Liangling. Tomassi megfogta az orvosnő karját:                      
  – Elnézést, doktornő, ezt hadd én beszéljem meg a főnökkel – és máris rákezdte: – őn azt mondta:, uram hogy átvizsgáltatta az Objektum összes munkatársának alibijét, és nem találta meg a tettest. Ez szeget ütött a fejembe. Hiszen a tettes az Objektumban volt, azt nem hagyhatta el, a kijáratok le vannak zárva. Valaki igenis megtámadta a kórházat, és kísérletet tett az utolsó sérült űrhajós elnémítására. Megölte volna, ha az orvosok nem védik meg a beteget.                        
  – Hová akar kilyukadni, Tomassi? – kérdezte Liangling metsző hangon. Egyre kevésbé hasonlított a régi “főnökre". Tomassi már nem állhatott még, és nem is akarta visszafojtani a benne lávaként forrongó kérdéseket:
  –...Tehát ennek az embernek oka volt arra, hogy az az űrhajós meghaljon, mielőtt tudósít minket valamiről. Valamiről, ami nagyon terhelő lett volna számukra. Gondolom, olyasmiről lehetett szó, amit mind a négy szerencsétlenül járt hajós tudott, de hárman közülük már semmit sem mondhattak el. De a negyedik állapota sokkal jobb volt, már-már magához tért, közelgett tehát a veszély, hogy elmondja a dolgot nekünk is...
Liangling vállat vont. De akkor közbeszólt Nóra:
  – Én tudom, mi volt az az információ.
Mindenki nyugtalanul fordult feléje, még Adamson is.  De ő inkább a fiatal kolleginát féltette. Adamson szeme előtt kissé összefolyt a látvány, a saját lányát látta maga előtt. Az is ilyen volt régebben, mint Nóra Piedra, kiállt minden jó ügy érdekében, nemegyszer voltak is emiatt kellemetlenségei; később lassan leszokott erről, megváltozott, ő is olyan lett, mint a többiek, ritkán tett szóvá bármit is, szürkék között szürkévé szürkült... Adamson nagyon szerette a lányát, de ezt soha nem bocsátotta meg neki.                                       Lien háta a falnak vetve, Lomello most némi érdeklődést mutat, Liangling szaporábban lélegzik. Nóra Tomassira nézett:
  – Az űrhajó legénysége, vagy inkább csak egyikük,     Tirn Dorg, hallott egy nyílt rádióbeszélgetést, amit az aszteroida felszínén két aranyat bányászó csempész folytatott. Kis hatókörű rádiójuk volt, az adást a Marson  vagy másutt nem hallhatta meg senki. Amazok talán ezért is beszéltek olyan nyugodtan. Elhangzott egy név is. Egy olyan ember neve, aki, bár a Szolgálat tagja, maga!    is rendőr, mégis az illegális ásványrablóknak dolgozik! Tomassi arca sápadt volt az izgalomtól, keze ökölbe szorult:
  – Itt volt köztünk egész idő alatt...! Ő támadta meg Trin Dorgot, a kollégáját... igaz? Nóra bólintott:
  – Igen. Trin az imént eszméletre tért, és közölte azt a nevet.
  – Van rá bizonyíték? – kérdezte Tomassi józanul. –Merthogy ebből tárgyalás lesz, és a bíróság egyetlen tanú véleményére aligha ad...
Adamson mozdult volna, de akkor eszébe jutott, hogy hiszen ő nem hallotta a nevet. Nóra előbb Tomassira, aztán Lianglingre nézett, nem siette el a dolgot. A feszültség akkora volt, hogy mindnyájan visszatartották még a lélegzetüket is.
  – Úgyis kristályra került, nem? Hiszen lehallgató van a kórterembe állítva... – morogta Tomassi.
Akkor szólalt meg Nóra:
  – Ez az ember... Lien.
A név. elhangzott. Akkora lett a csönd, mint ebben a szerelvényben talán még sohasem. Liangling lassan felemelte a fejét. Tomassi Lienre nézett. A férfi sápadtan nézett farkasszemei Nórával. Csak a nőt látta. Tomassi fojtott hangon mondta:
– Most már mindent értek... Lien volt az, aki belopózott a kórterembe, és megverekedett Barttal! Egy ütést kapott a homlokára, és ennek nyoma kellett hogy ma-

radjon. Halványan éreztem, hogy valami megváltozott a külsejében...
Lient nézték. A haja a homlokára fésülve, így nem látták azt, de a férfi viselkedése magáért beszélt. Holtsápadtan állt, egyik keze ökölbe szorult. Nem nézett a szemükbe. Lázasan töprengett. De nem volt kiút, mert Tomassi folytatta:
  – Akkor hát minden világos, Lien az árulásért fizetni fog... De valamit nem értek. Uram – fordult Lianglinghez –, ön azt mondta, mindenkinek rendben volt az alibije? Ez csak egyetlen esetben lehetséges. Ha...
  – Ne folytassa, Tomassi – Liangling furcsán rekedten beszélt. A szeme körberebbent. A vonat az alagútban rohant. Liangling lassan zubbonya zsebébe nyúlt. Amikor ismét elővette, mindnyájan döbbenten látták: egy kisméretű lézerpisztolyt fog rájuk. Tomassi szakmabeli lévén, azonnal tudta: a tavaly először rendszerbe állított, és a Szolgálatnál kiosztott LAS–22–MIN típusú fegyverről van szó. Ezzel még nagyon kevesen rendelkeznek. Liangling is a falhoz hátrált, Lien mellé. A többiek döbbenten, némán álltak. Mozdulni sem tudtak. Csak Tomassi suttogta:
  – Főnök... maga is?
Liangling nyelt egyet. A fegyverét még mindig rájuk szegezte, alig észrevehetően fordította hol egyik, hol másik ellenfele felé. Úgy igazán csak Tomassitóf tartott. Sziszegve szólt Liennek:
  – Elő a pisztollyal, fiú. Kivágjuk magunkat.
  – De miért...? – jajdult fel Tomassi. Nem értette, nagyon nem értette. Annyi őszinte kíváncsiság volt a hangjában, hogy Liangling maga is érezte, magyarázattal tartozik. Vagy dicsekedni akart...? Mindenesetre kitört belőle az addig elrejtett gondolatok sokasága:
  – Érdekli magát, ugye...? Hát persze, senki sem értené, miért is lett az Aurum-program vezetőjéből bandita...! Mert majd ezt fogják rám sütni! De nem érdekel...! Évekkel ezelőtt rám bízták az Aranybolygó felkutatását,
és én kiküldtem az embereimet szerte a naprendszerbeni helyekre, hallgassák, miről beszélnek a támaszpontokon, a bányákban, gyűjtöttem minden információt, akár egy szorgos kis hangya... És egyre többet tudtam a nagy titokról. Mindjobban vonzott a dolog. Kezdetbén nem hittem el, ahogyan mások sem. Csempészek, ásványkutatók legendájának hittem. De aztán mindinkább válószerűbb lett a dolog. És amikor megtudtam, hogy a csempészek már meg is találták a bolygót, kapcsolatot kerestem hozzájuk – Lienre nézett. Az arca olyan volt most, amilyennek Tomassi sohasem látta eddig. – Előre értesítettem őket a terveinkről. Lienen keresztül tudattam velük, hogy megy feléjük egy hajó, vigyázzanak... Azt hittem, a Szolgálatnak nem sikerül felfedezni őket... Annyi arany... Óriási mennyiség! Ha csak egy kis része az enyém lehetne... Sohasem kellene többé a világűrt járnom, nem kellene akciókra mennem, kockáztatni az életemet. Nem lennék főtiszt, de életem végéig gondtalanul élhetnék, sőt... Hiszen ott rengeteg arany van! Száz és ezer és tízezer tonna! Annyi, amennyit a Földön már egy teljes év alatt sem termelnek a kimerült bányákból, Dél–Afrika és Szibéria minden aranya sem ér föl azzal, ami ott kering a fekete kozmoszban! És aminek egy részét én is megszerezhetem...! – a férfi már valósággal kiabált: –Hát ez az, nem értik...? Most már biztos, hogy enyém lesz az arany! A banditák megtalálták, azt hittem, baj van. Hogy nem osztoznak velem... De tudtomra adták, az a feltételük, az űrhajós sebesültek ne érjék meg eszméletre térésüket. Lien próbálta elintézni, előbb lefizette Longist, az asszisztenst, aztán maga próbálkozott... Sokáig reméltem, a Szolgálat nem deríti fel, melyik az Aranybqlygó. De azok az őrült banditák a megegyezésünk ellenére lelőtték azt az űrhajót úgy, hogy felrobbant a nukleáris hajtóműve is. A robbanás helyén sugárzó anyag került az űrbe, s bár az Aranybolygó messzire száguldott onnan, a marsi Szolgálat felderítőhajói sugárdózismérőikkel megállapították a robbanás helyét, és

ebből a kisbolygó pályáját. Szóval már tudták, hol van az arany, milyen pályán kering, megkereshették azt az aszteroidát... új hajók mentek... de nem féltem... vagy kilövik a csempészek a hajókat, gondoltam, vagy ők semmisítik meg a csempészeket. Akkor legalább csak az enyém lesz az arany! Mert az űrhajókat már eltávolíttattam a kisbolygóról... Én nem mondtam le az aranyról! Az a gazdagság az enyém lesz – elfulladt a hangja, de a keze rezzenéstelenül tartotta a pisztolyt. Hörögve lélegzett, és folytatta: – Nem adom fel, most, a cél előtt!? Nem...! Elmegyünk oda Liennel. Már nincsenek ott a rendőrhajók, de ott a kőzetaprítógép, megjavítjuk, és párszáz kilót elhozunk az aranyból, mielőtt ismét odarepülnek a rendőrségi űrhajók...
Tomassi dermedten hallgatta. Hát a gazdagságnak ilyen vonzása van? Soha nem gondolkozott ezen. Most döbbenten nézte Liangling sárgás, eltorzult arcát, egészen új vonásokat fedezett fel rajta. A férfi tekintetében az őrültséggel határos elszántságot is látta. Liangling hát döntött, és már csak fegyverrel lehetne visszatartani. Kire számíthatna...? Lomello, szinte még gyerek, és különben sincs fegyvere. Nóra dolgozott már néhányszor az Objektumban, ha rendkívüli sérülések történtek, ha embereket kellett menteni úgy, hogy a külvilág ne szerezzen róla tudomást. Benne, talán megbízhatna, de hát neki sincs fegyvere, és ha lenne is, vajon tudná-e használni? Adamson meg öreg. Tomassi ajkába harapott: Hiába van ő itt, szintén fegyvertelenül, hiszen az Objektumban senki sem hordott pisztolyt. Vele van egy “gyerek", egy nő, egy aggastyán. Mit tehet hát...? Támadt egy ötlete:
  – Lien, magához szólok. Itt az egyetlen" esélye, hogy megússza ezt az ügyet. Fegyverezze le Lianglinget, és kezeskedem, hogy a bíróság ezt tekintetbe fogja venni!
  – Ne lázítsa ellenem az embereimet, hallgasson! – förmedt rá a “főnök". Már jóval idegesebb volt, mint kezdetben.
– Hová menne most Liangling...? – nézett a szemébe
Tomassi. – Mire a. Mars közelébe ér, mi már régen riadóztatjuk az egész Szolgálatot. Nem jut el az Aranybolygóra!                             
  – Maguk... maguk már senkit sem riadóztatnak! –  üvöltötte váratlanul hangosan. – Nem mennek innen sehová! Itt maradnak a vagonban, és örökre hallgatni fognak! – a pisztoly sugárvető csöve lejjebb csúszott. Nóra mellére szegeződött. Tortassi a kettejük közti távolságotmérlegelte, tudta, túl messze van a férfitól. Mégis ugrott volna, ha Liangling egy sugarat bocsát az orvosnőbe. Akkor már neki sem lenne vesztenivalója, villant agyába. Akkor érezte, hogy a szerelvény fékezni kezd. Nem tudta, mi történt, hiszen az irányító automatának Liangling nyilván azt parancsolta, megállás nélkül menjen a rakéta-pályaudvarra. És mivel ez az Objektumból induló különjáratsvolt, hát a közbeeső megállókban eddig még csak nem is fékezett. Most... mégis?
Adamson mozdult.  Lassan előbbre lépett. Nem túl gyorsan, hogy ne idegesítse oktalanul Lianglinget. De nem is lopva tette. A lézerfegyver csöve feléje fordult:
  – Hová, professzor...?
  – Figyeljen ide – az öreg hangja most meglepően erős és tiszta volt. Határozott és elszánt: – Egyetlen esélye van, maga szerencsétlen. Egy pszichiátriai vizsgálat...
  – Őrültnek tart? – Liangling felnevetett. Nyoma sem volt már ebben a nevetésben az egykor mámort is kedvelő férfi régi nevetésének; Mássá lett, nagyon más emberré.
  – Nem számít, minek tartom. Maga őrült – mondta Adamson nyugodtan. Liangling egy pillanatig rábámult, majd elhúzta a száját:
   – Csak el akarja terelni a figyelmemet, hogy aztán többen is rámrohanjanak, igaz...? Lien, tartsd őket szemmel!
Lien közelebb lépett. A mozdulat mutatta: ő most is hűséges Lianglinghez. Ám sem Tomassi, sem Nóra nem

mozdultak. Tomassi minden idegszálában érezte, hogy a szerelvény lassít. Remélte, amazok még nem vették észre. Közben Adamson már csak Liangling szemét látta, és megint tett egy lépést:
  –  Mondom, hogy maga őrült, és ez az egyetlen, ami megmentheti attól, hogy élete végéig egy lakatlan szigeten tengődjön. Mert nem kétlem, hogy a bíróság erre ítélné – és még egyet lépett előre. Akkor már csak két méter választotta el Lianglingtől. Amaz rábámult:  
  – Ne jöjjön közelebb, professzor! Vagy kilyukasztom...!                
  –  Maga őrült – ismételte Adamson sugalmazóan. –Válassza ezt a változatot és megússza... – megint közelebb ment. A melle már-már éppen a fegyver előtt volt Tomassi szeretett volna szólni, hogy figyelmeztesse az öreget, amikor.
Adamson váratlanul előreugrott. Senki sem hitte volna, hogy még ilyen fürge tud lenni. Öreg teste a levegőben repült Liangling felé... Ibolyaszínű fénysugár csapott ki, többször egymás után, aztán két test esett a falnak. 
Tomassi nem gondolkodott. Lien volt hozzá közelebb, hát nem várta meg a furcsa küzdelem végét. A százhuszonnégy éves professzor és az ötvenes, jó erőben lévő férfi harcára nem figyelhetett. Kinyújtott ököllel vetette magát Lien felé. Váratlanul szövetségese is akadt; Lomello, a kölyök, aki eddig úgy állt ott, mintha semmi sem érdekelné, hirtelen megelevenedett. Ő is Lien mellett állt, a férfira egyszerre két oldalról zúdult támadás. Annyi ideje sem volt, hogy használja fegyverét – vagy nem is akarta...? Szemében még, ott volt a meglepő látvány: Adamson ráveti magát Lianglingre... Tomassi tenyéréllel csapott a férfi csuklójára, a szorítás elernyedt a pisztoly körül, ugyanakkor Lomello a fejére is mért egy ütést, ma már másodszor... Lien elejtette a fegyvert, de nem hajolt le utána. Hirtelen úgy érezte, semminek sincs már értelme. A falhoz állt, rogyadozó inakkal tartotta magát, felkiáltott:
  – Állj...! Feladom.
A szerelvény akkor már csikorogva fékezett.
Adamson a padlón feküdt. Nóra elfeledkezett mindenről, odarohant hozzá: , – Professzor úr...!
Adamson melléből patakzott a vér. Több sebe is volt. Nóra kétségbeesetten nézte, műszerek nélkül mit sem tehetett, és ha még két percig nem érkezik segítség...
  –  Látja... – suttogta az öreg –, egy öreg is... tehet valamit... Nóra felemelte Adamson fejét, közben másik kezével a pulzusát kereste. Ha nem gyengül nagyon gyorsan, talán még idejében érkezik a segítség. A mágneses kocsi akkor állt meg. Mindenki elfeledkezett Lianglingről. A férfi felugrott. Az imént ugyan ledöntötte Adamson rohama, de már ismét talpon volt, kezében a fegyver. A szerelvény megállt, egy kivilágított állomáson voltak. Liangling már nem gondolt arra, amit öt perccel ezelőtt hamarjában kitervelt: hogy meggyilkolja ezeket, s valahová eldugják a holttesteket; időt nyernek, legalább egy teljes napot, s az elég. Akkor már nem érhetnek a nyomába; Liennel és az űrhajóban várakozó pilótákkal elszáguldanak a Holdról. Minden oldalról támadták, csak magával törődött már. Menekülnie kellett...
Kinyíltak az ajtók. Liangling azonnal ugrott. Fényesen kivilágított peronon állt. Nem tudta, ez már az az állomás-e, ahová igyekezett, tudata halványan regisztrálta az egyetlen gyanús jelet, hogy a peron majdnem teljesen üres, miért nincsenek itt emberek? Máskor egész tömeg jár erre...
Bart nem beszélhetett Tomassival, ezért az Objektum egy másik tisztjét hívta. Amikor az meghallotta, hogy Lienről beszélt az eszméletre tért űrhajós, kereste főnökeit. Egy perc sem telt belé, és megtudta, hogy azok éppen Lien társaságában haladnak egy különvonaton az űrha-

jó-pályaudvar félé... Riadóztatta a Szolgálat egész holdi állományát, és kérte, azon a pályaudvaron várják és tartóztassák le Lient. Óvatosságra intett mindenkit, mondván, hogy Liennél fegyver is lehet...
A Szolgálat egyetlen perc alatt kiürítette a pályaudvari megállót, fegyveres emberei elfoglalták állásukat. –A szerelvény befutott. Liangling a peronon állt., Szeméről lassan letisztult a köd. Fekete haja homlokába hullott, lihegett. Még mindig Adamsont látta maga előtt, micsoda őrült, egyenesen belefutott a sugárba... Aztán a következő gondolata az ) volt: menekülni kell. El innen...!
Egyenruhás férfiak bukkantak ki az oszlopok mögüí, mindenfelől közeledtek. Némelyiknél fegyver is volt. Egy hangszóró bömbölt:
  – Mindnyájan jöjjenek elő a vagonból...! Akinél fegyver van, tegye a padlóra! Siessenek...!
Liangling nem lőtt rájuk. Tekintete menedéket keresett. Túl sokan vannak, nem veheti fel velük a harcot... Hová? Merre...? Akkor látta meg az alagutat.
A nagy, kör alakú fekete nyílás... Ősi barlang. Talán emberek, talán vadállatok lakhelye. Olyan állatoké, amelyek millió évek óta nincsenek, csak csontjaik porladnak valahol, egykori mocsarak kiszáradt mélyén, szakadékokban, sziklák alatt. A sötétség vonzotta, és máris arrafelé indult. A hangszórókban utána kiáltottak, álljon meg. Ő nem engedelmeskedett. Nem használtak ellene fegyvert, hiszen ő sem lőt.t. És máris ott volt az alagútnál. Látta közepén a mágneses vezetősínt, leugrott a kövezett rámpáról. Hátába vágott a hangos felszólítás: Állj...!
Elindult befelé. Alakja homályba veszett. Nem érdekelte, mi történik odakünn, a fény elmaradt mögötte. Szeme megszokta a feketeséget, tekintete ide-oda villant, ha felbukkanna itt valamilyen hüllő... ellenség vagy barát... Körülvette a biztonság, igen, itt jól érzi magát. Még a növekvő neszt sem hallotta. Lába alatt rezgett a talaj. Nembaj, ez is kellemes...
Két fényes szem bukkant fel előtte, gyorsan közeledett... “Sárkány... óriáshüllő...? Jöjjön, megvívok vele is...!" Liangling megállt az alagút közepén, kihúzta magát. Nem félek. Nem félek semmitől " – mondta előbb halkan, aztán már kiáltotta is...
  – Állítsák meg azt a szerelvényt!
  – Már késő, uram!
  – Nem lehet kihozni onnan...?
  – Ilyesmire nem készültek fel a tervezők. A mágneses vonatok alagútjaiban nincs lehetőség a forgalom azonnali és teljes leállítására...
  – Már késő.
  – Elütötte...                                      
Nóra még ott állt, amikor Adamson holttestét elvitték. Egyetlen pillantást vetett a halálsápadt arcra. Tomassi odajött hozzá:
  – Rosszul van...?
  – Nem – rázta fejét határozottan a lány. – Csak szomorú vagyok Adamson professzort nem ismertük. Nem ismertük igazán. Olyan csendes, jólnevelt kis öregúr volt, azt hittük, csak tudós... De több volt annál. Nagyon rendes ember volt, azt hiszem.                   
  – És önfeláldozó – tette hozzá Tomassi. Körülöttük rengetegen nyüzsögtek, videokamerákkal jártak fel-alá néhányan a rendőrök közül. Egy letakart hordággyal két ember jött az alagútból. Liangling cipője kiállt a pokróc alól. Nóra mintegy álomból ébredt, körülnézett:
  – Visszamegyek.
  – Hová? – kérdezte Tomassi, majd a lányra nézve kapcsolt.     – Ja, igen, értem. Az Objektumba, Trinhez és Barthoz... Azt hiszem, elkísérem.
Együtt mentek az indulásra kész különvagonhoz.

Bart megitatta fivérét, aztán lassan letette a poharat; Trin már maga is mozgotj, megtörölte száját egy kendővel. Felült, körülnézett:
  – Nem túl szép látvány. Túl sok itt a műszer.
  – Talán a jövő héten már kijöhetsz innen – ígérte Bart. – Mindent elkövetek, hogy a Földre mehessünk. Beszéltem a mamával, azt mondta, náluk is van egy jó kórház. Szép parkban...
  – Az jó lesz – Trin megörült. – Fákat szeretnék látni. Zöld bokrokat. No és pázsitot. Sok pázsitot. Minden zöld legyen... több kilométeres körzetben... jó? Megígéred?
  – Persze – mosolygott Bart. – Akkora réteket mutatok neked, amilyeneket még senki más nem látott, valóságos csodaréteket. Vadrezervátumokat és hegyekét. Folyókat, és amit akarsz...
  – Hát egy ideig most nem mehetek az űrbe... – jegyezte meg Trin. Némi szomorúsággal és rejtett reménnyel. Egy ideig... aztán majd később, igen, utána ismét... Hallgattak, aztán a beteg ajka körül mosoly bukkant fel: – Az a lány, aki itt volt... Orvosnő?
  – Igen. Nagyon rokonszenves – mondta gyorsan Bart, és nem nézett Trinre. Az még mindig mosolygott:
  – Szóval rokonszenves... Azt hiszem, egészen csinos sógornőm lesz.
Bart elvörösödött, hallgatott. Trin behunyta a szemét. Azt hitte, ha most képzeletébe, megkínzott tudatába menekül, a kozmoszt pillantja meg –  ahelyett váratlanul egy tavat látott maga előtt. Nagy, opálzöld víztükröt, amelyet a szél egy cseppet sem borzolt fel. Olyan volt, akár az ég egy földreszállt darabja, visszatükrözte a felhőket. A túlsó parton kúpos hegyek nyúltak a magasba, lábuknál kiterjedt és folyton széltől hullámzó zöld nádasok. Az innenső parton fehér madár szállt a fák között, aztán kirepült a tó fölé, felcsapott a magasba, majd lefelé húzott, majdnem megérintette hasával a zöld vizet... Kiáltott is, boldogan, hisz élvezte az életet.
Tartalom

AZ ELSŐ REJTÉLYEK                                             [5]

AZ UTOLSÓ BETEG                                                     [79]

MERÉNYLETEK                                                      [117]

ÁRULÁS                                                                        [160]