PETER MEREY 

Lahor Xween bosszúja

 

KOBRA KÖNYVEK
Idegenforgalmi Propaganda és 
Kiadó Vállalat 
1988

Első rész

1. 06 óra 00 perc

A Második Birodalom fővárosától, Kwale-től északra terül el az lowura sivatag. Hosszú évszázadok óta halott táj ez, szürkés homok végtelenbenyúló tengere. Elszórtan égnek meredő sziklák szakítják meg csupán a táj egyhangúságát. A nappali forróság és az éjszakai fagy váltakozását nehezen viseli az élő szervezet. Néhány szívósabb növény ugyan újra és újra megpróbál dacolni a természet zord erőivel, de legtöbbször eredménytelenül. Ma már semmi sem emlékeztet a hajdan itt virágzott, élettel teli világra. Az idő és a homok a kultúra minden nyomát eltüntette.
 Ezen a kietlen tájon, távol minden emberlakta településtől építették föl a P-40 kódszámot viselő katonai támaszpontot. Az egység az év legnagyobb részében mindössze ellenőrző szolgálatot teljesített tizenöt főnyi személyzetével, s csupán az évente megtartott "Nagy Hadgyakorlat" idején népesedett be a környék. Ilyenkor a legmodernebb harckocsik és óriás teherautók súlya alatt remeg a talaj, vaktölténnyel lövöldöző egyenruhások menetelnek, kúsznak a forró homokon. Hadakoznak elképzelt ellenségükkel nappal és éjszaka, s az egyébként néma telefondrótokon rejtjeles üzenetek zümmögnek. A hadsereg így bizonyítja a legfelsőbb vezetésnek, erős és ütőképes haderő fogadja a Második Birodalomra törő ellenséget.
 Mindez azonban nem több izgalmas játéknál. A bolygó lakosságának legöregebbjei sem vettek már részt igazi háborúban, a múlt véres harcai csupán a történelemkönyvek lapjain szerepelnek.
 "A háborúk igen hasznosak, mondhatnám nélkülözhetetlenek a civilizáció fejlődésében. Az elmúlt évezredek csatái igen sokat segítették a technika fejlődését, és a még néha teljesen értelmetlennek tűnő öldöklések is hozzájárultak ahhoz, hogy azokká váljunk, akik ma vagyunk - bolygónk és környékének urai, irányítói. Mindazonáltal úgy vélem, a fejlődés egy bizonyos pontján túl a háborúk elkerülhetők, sőt, megelőzésük elengedhetetlenül szükségessé válik fajunk fennmaradásának szempontjából." - mondta azóta sokszor idézett beszédében Arne Norham, az Első Birodalom Legfelsőbb Vezetésének elnöke. A beszéd nem sokkal a Prenc-i Békekötés után hangzott el, miután végérvényesen és visszavonhatatlanul befejezettnek nyilvánították az emberi történelem talán legvéresebb és legpusztítóbb harcát, a kétéves háborút.
 A Pranc-i Béke véget vetett a harcoknak, és az elkövetkező években a kialakult két birodalmi rendszer polgárai addig soha nem tapasztalt technikai, ipari és gazdasági fejlődésnek lehettek tanúi. Mindkét birodalom kölcsönösen ellenőrzött hadsereget tartott fenn, de szerepük lényegében puszta formalitás volt. Mindenki tisztában volt azzal, hogy a katonai támaszpontok, a hadianyag gyárak, és a különböző biológiai-vegyi kísérleti telepek csupán a jövőről, és annak biztonságáról való gondoskodást jelképezik.
 A reggeli nap egyre erősödő sugarakkal perzselte a sivatagi támaszpontot. Az ügyeletes tiszt álmos tekintettel meredt maga elé. Az éjszaka hosszú volt és eseménytelen. Mint mindig. Egy órával ezelőtt ébresztette a tábort, és most a váltást várta, amely már addig is három percet késett.
 A P-40 legjobb állapotban lévő épületét nevezték ki a parancsnok főhadiszállásának. Ebben az egyszintes, málladozó falu épületben rendezték be a némi nagyképűséggel vezérkari dolgozószobának nevezett helységet, valamint a rádió és telefonközpontot. A parancsnok, mint mindig, íróasztalára könyökölve ült, a semmit bámulta, és az orrát piszkálta. Előtte irathalmaz hevert, három megkezdett, félig üres cigarettásdoboz, és rengeteg írószerszám. A hónapok óta mosatlan, szinte már átláthatatlan ablaküvegen három légy igyekezett visszajutni a szabad levegőre. Minden alkalommal újult erővel rugaszkodtak neki az üvegfalnak, hogy aztán a pattogó koppanások után néhány másodperces csend uralkodhasson a félhomályban úszó kis szobában.
 A telefon élesen csendült a langyos némaságban. A parancsnok lassú mozdulattal nyúlt a hallgató után. A telefonkezelő tiszt jelentette, hogy a Hadügyi Intézet vezetője személyesen akar vele beszélni, majd engedélyt kért az átkapcsolásra.
- Bolys Bonb őrnagy, a P-40 katonai...
 A vonal túlsó végén belefojtották a szót. A parancsnok erősen koncentrálva, néha egy-egy rövid megjegyzést firkantva az előtte heverő aktatömeg tetejére végighallgatta az utasításokat, majd visszahelyezte a hallgatót a helyére. Felállt, gyűrött kabátján kezét végigsimítva kihúzta magát, és kényelmes léptekkel átsétált a szomszéd szobába.
- Pert rádiós! - szólította a műszerekkel telezsúfolt asztal mögött ülő, beesett arcú tisztet.
- Igenis!
- Uram. - igazította ki a parancsnok.
- Igenis uram!
- Jegyezze, amit mondok.
 A parancsnok a falra erősített tükörben nézegette magát. Elégedetten állapította meg, hogy a feje felett elszálló éveknek nem sikerült megtörniük. Dús, barna haja kissé ziláltan ölelte körül keményvonalú arcát. Szeme sarkában néhány eltévedt szarkalábat ugyan felfedezett, de a tekintetéből sugárzó erő nem fakult meg ebben a világtól elszigetelt környezetben. Még három év, gondolta, még három kemény év, és akkor megszűnik számára ez az élettől távoleső koszfészek.
 - Azonnal jelenti a kapuügyeletesnek, hogy néhány percen belül megérkezik az élelmiszerszállítmány - kezdte anélkül, hogy elfordult volna a tükörtől. – Kódszáma 11-496. Kettő: értesíti a műszaki csoportot, mind a hatan haladéktalanul menjenek át a repülőtéri kettes hangárhoz, és a nyolc napja érkezett QW 797 típusú utasszállítót készítsék elő a felszálláshoz. Az üzemanyagtartályokat töltsék fel, a műszereket a legnagyobb gonddal ellenőrizzék, a gépet pedig vontassák ki a hangár elé. Minderre tizenöt percet kapnak. Megértette?
- Igenis, uram.
- Akkor kezdjen neki!
 A parancsnok kihúzta magát, hogy a feszülő anyag eltüntesse ruhája gyűrődéseit. A sikertelen erőlködés után lemondóan sóhajtott. Mégis csak át kell öltöznöm gondolta, és becsukta maga mögött az ajtót.

2.

Személyi adatlap
Hadügyi Intézet, Kwale

Név: Ors Lauter 
Anyja neve: Hare Lauter 
Apja neve: Nor Kvin
Megjegyzés: Nor Kvin Hare Lauterrel való házasságkötése előtt halálos kimenetelű balesetet szenvedett. Hare Lauter leányanyaként szülte meg gyermekét, és a hatóságoktól nem kérte Nor Kvin neve felvételének engedélyezését sem önmaga, sem gyermeke számára. 
Születési ideje: Prenc után 101,005. 978-87. 
Születési helye: Rumiori
Állandó lakhelye: Kwale, Második Birodalom. Dewal-út 432-23-76
Családi állapota: nőtlen 
Szakképesítése: vadászrepülő 
Végzettsége: H-5 főiskola.
Jellemzés: Tizenhárom éves korában korengedménnyel került be a Hadügyi Intézet Katonai Előkészítő tanfolyamára. Jelesen végzett. Külön tanfolyamon a terrorista ellenes akciócsoportnál is kiképzést kapott. Feladatait óramű pontossággal hajtja végre, felfogása gyors, bár egyéni gondolkodásmódja miatt reakciói kiszámíthatatlanok. Amióta katonai szolgálatot teljesít, hétszer részesült a Hadügy valamelyik kitüntetésében. Az elmúlt évben kérvényt adott be a Hadügyi Intézet Űrkutatási Bizottságához, és felvételét kérte a 136-ban indítandó csillagközi expedíció állományába. 
Értelmi hányadosa: 767 
Beosztása: százados.
Különleges megjegyzés: nincs.
Ezen személyi lap információit a G-767-98-101 számú Belügyi kód tartalmazza. Az adatokat a Hadügyi Intézet 19009-98 számon érkezett kérésére szolgáltattuk ki.

3.  06 óra 17 perc

 A világoskék furgon kényelmes tempóban haladt a P-40 bázis felé. A zárt rakodótér külső oldalán égővörös felirat hirdette a cég kiváló termékeit. A ritkán használt, egyenetlen úton a jármű néha nagyokat zökkenve hagyta maga mögött a kilométereket. Duruzsoló zümmögése volt az egyetlen olyan zaj, amely a vidék temetői csendjét felborzolta.
 Ors Lauter százados, az akciócsoport vezetője a sofőr mellett ült, és a tájat nézte. Harmincnégy éves, erős testalkatú férfi volt, szeme kemény határozottságot sugárzott. Barnára sült arcán halvány, világosabb csík húzódott, egy fiatalkori balesetének életfogytiglan tartó nyoma. A sebhely, hála a plasztikai sebészet legújabb eredményeinek, nem volt túlságosan feltűnő. Csak ha elmosolyodott, lehetett észrevenni arca balfelén a mélyebbre húzódó ráncokat.
 Fejét lassan hátrafordítva hat társát figyelte, akik a kényelmetlen üléseken rázkódtak a láda mellett. A küldetés lényegét rajta kívül egyikük sem ismerte, csak ő tudta egyedül a halálthozó szerkezet iszonyú titkát. Amikor erre gondolt, igyekezett elhessegetni magától a gondolatot - a csillagos ég sziporkázó világát, futó kalandjainak puha testű asszonyait képzelte maga elé.
 A hat férfi némán gubbasztott egymás mellett. Forró homlokukról néha letörölték a verítéket.
- Megérkeztünk, - jelentette a sofőr, és a fejével a bekerített terület felé bökött. A százados bólintott. Nézte, amint a bejárat melletti bódéból egy katona lép ki, és vigyázzba merevedve várja az érkezőket. A teherautó lefékezett a sorompó előtt. Lauter átadta azonosító kártyáját az őrszemnek. Az őr tisztelgett, és felnyitotta előttük a sorompót. A kocsi lassan tovább indult. Lauter egy pillanatra lehunyta a szemét, és megpróbálta gondolatban felidézni a P-40-et. Két apró barakk mellett haladtak el, aztán az ócska deszkákból összetákolt hulladéktároló mögött jobbra fordultak. Igen, pontosan olyan, mint ahogy a fényképek, és leírások alapján elképzelte.
 A távolban, a hangárok előtt néhány apró alak mozgott.
 A teherautó megállt, Lauter jelt adott embereinek, majd ő maga is lekászálódott a magasított vezetőfülkéből. Elgémberedett tagjait ropogtatva tekintetét le nem vette a hangár környékén zajló eseményekről.
 A géptest méltóságteljes lassúsággal gördült ki a hangár ajtaján, a vontató szinte eltörpült hatalmas méretei mellett. Hófehér teste szikrázott a ráeső napsugaraktól, oldalán halványkék betűkkel csillogott a felirat: MÁBIPOL. (Második Birodalmi Polgári Légitársaság.)
 Két egyenruhás tiszt jelzőzászlókkal integetett a vontató vezetőjének.
- Uram! Bolys Bonb őrnagy, a P-40 támaszpont parancsnoka vagyok. - lépett a parancsnok Lauter mellé, és a kezét nyújtotta.
- Üdvözlöm, Ors Lauter vagyok. Van egy cigarettája?
- Kivett egy szálat a felényújtott dobozból, és élvezettel sodorgatta az ujjai között. - Köszönöm.
 - Mindössze néhány perce kaptuk meg a hírt érkezésükről, azért nem vagyunk még teljesen kész.
A százados keményen a szemébe nézett.
- Őrnagy úr, minden a legnagyobb rendben van. - Lauter mélyen leszívta a füstöt, majd könnyed mozdulattal sarkon fordult, és a teherautó felé igyekezett, ahol emberei gyülekeztek.
- Groons! - hallotta az őrnagy a százados hangját.
A szólított azonnal kilépett a csoportból.
- Igenis!
- Maga velem jön. Meg akarom nézni a gépet belülről.
- Nem gondoltam, hogy utasszállítóval kell véghezvinnünk egy katonai akciót. - jegyezte meg Groons, amint hallótávon kívül értek. - Nem lesz kicsit lomha ez a monstrum?
- Ez az egyetlen típus, ami biztosíthatja az akció sikerét. Egyébként... - Nem fejezte be a mondatot.
 Sárga színű üzemanyagszállító kocsi haladt el mellettük, a repülőgép irányába. Egy másik éppen most fejezte be valamelyik tartály feltöltését, s nagy ívben megkerülve a hatalmas fémtestet, visszaindult a hangárok felé.
 A feljárati lépcsősor előtt Groons előreengedte a századost, aki könnyedén, kettesével véve a lépcsőfokokat sietett a gép bejárata felé.
 Most, hogy kézzelfogható közelségbe került az akcióhoz, egyre inkább kezdte magáénak érezni a küldetést, és annak sikerét. A hetek óta csak fényképeken, titkos aktákon, és különféle kódolt iratokon létező akció végre a valóság formáját öltötte. A gondolatra feszült izgalom töltötte el.
 Mielőtt belépett a géptestbe visszafordult, rövid pillantást vetett társaira, akik apró pontokká zsugorodtak a hőségtől vibráló udvaron. Tekintetét végigfuttatta a P-40 drótsövénnyel körülvett területén, a mögötte minden irányban elterülő, végtelennek tűnő halott vidéken, aztán eltűnt a keskeny ajtóban. Groons néhány pillanat múlva követte.
Lauter első útja a pilótafülkébe vezetett. Elégedetten hümmögve ellenőrizte a berendezést, megmozgatta a kormányszerkezetet, minden műszert tüzetesen átvizsgált. Kényelmesen elhelyezkedett a pilótaülésben, egy pillanatra önfeledten játéknak képzelve a valóságot izgatott örömmel bámult ki az ablakon túl eléjük táruló kietlen világra. Aztán visszazökkent a törvények és parancsok kusza szövevényébe, s zsebéből előhúzta rádióját.
 - Itt Lauter, Fau jelentkezz! - a készüléken azonnal felvillanó piros fény a kapcsoltfelvételt jelezte, s egy másodperccel később recsegő hang jelentkezett.
- Itt Fau. Mit parancsol, uram?
- Ellenőriztem a műszereket, most indulok a gép belsejébe. Közölje mindenkivel, tizenöt percen belül felszállunk. A furgonnal álljanak ide, és kezdjék meg a berakodást.
- Értettem uram. Még valami?
- Semmi. Vége.
 A sistergés elnémult. Lauter felállt, egyenruháját megigazította magán, s a pilótafülke ajtajában álló Groonshoz lépett.
- Jöjjön hadnagy!

06 óra 31 perc

 A P-40 teljes személyzete elbűvölten figyelte a hat idegen egyetlen fölösleges szó vagy mozdulat nélkül folyó gyors, összehangolt munkáját. Boszorkányos sebességgel dolgoztak, mégsem kapkodtak. A gép belseje lassan elnyelte az utolsó, élelmiszerek nevével jelzett ládát is. Az őrnagyban, de talán másokban is felmerült a gyanú, hogy a rakomány nem is a kérdéses tejterméket tartalmazza, de a hadseregben mindenki hamar megtanulja, hogy a katonai kéziszótár kérdőmondatokat nem tartalmaz, tehát mindenki hallgatott. Az utasszállító körül amúgy is büdös volt a levegő. Már akkor gyanússá vált, amikor azon a felhőtlen éjszakán megérkezett a támaszpontra. Azt mondták kényszerleszállást hajtott végre, de elgyötört és rettegő utasok helyett szerelőket és műszerészeket hozott magával. Ezek már másnap megkezdték a gép átalakítását, s a vezérkar külön bizottságot küldött a helyszínre a munkálatok ellenőrzésére. Mindez még kimagyarázható lett volna, de amikor a Hadügyi Intézet egy magasrangú tisztje elejtett félmondat formájában, de mégis elég hangosan, említést tett egy különleges űrkísérletről, már mindenki tisztában volt vele, hogy valami bűzlik a QW 797 környékén.
 A berakodás alatt a százados a parancsnokkal beszélgetett. Gratulált neki múlt heti előléptetéséhez, és udvariasan érdeklődött a támaszponton uralkodó körülmények felől.
Később Groons lépett melléjük.
 - Uram, a gép és személyzete készen áll az indulásra - jelentette.
 - Köszönöm - felelte Lauter. - Mindenki foglalja el a helyét.
 - Látom, tökéletes az összhang a csoportjában - jegyezte meg az őrnagy, miután Groons eltávozott. - Az én embereim sem utolsók, de irigylem azt a szellemet, ami önök között uralkodik. Engedje meg, hogy sok sikert kívánjak, bármi legyen is a megbízatásuk. Mondhatnék szerencsét is, de úgy látom, arra maguknak nincs szükségük. Kiküszöbölik a véletlen faktort.
 - Igyekszünk, uram - mosolyodott el először azon a reggelen Lauter. - De azért nem árt a szerencse. Viszontlátásra.
Bonb őrnagy mozdulatlanul nézett a százados távolodó alakja után.
 - Indulunk - adta ki a parancsot, miután becsukta maga mögött a pilótafülke ajtaját. A négy férfi már elfoglalta helyét a műszerek előtt. Lauter az órájára pillantott, és elégedetten nyugtázta, hogy minden a percre kiszámított tervek szerint történik.
 - Első uticélunk Kwale, Nemzetközi repülőtér. Hívójelünk LB-48-69. A hajtóművek sikoltása zümmögéssé szelídült a pilótafülkében.
 -	Felszállás után vegye fel a kapcsolatot a Kwale-i irányítótoronnyal - szólt Lauter a rádiósnak. - Jelezze, hogy a gép, amely néhány napja kényszerleszállást hajtott végre az iawuri P-40 bázison, helyrehozott állapotban halad a repülőtér felé, üzemi állapot kifogástalan, kérjük biztosítsák a leszállásunkat.
 A géptest megremegett, majd döcögve megindult a felszállópálya vége felé. A fülkét zümmögő csend töltötte be. A gép orra nyílegyenesen nyúlt előre a végeláthatatlan betoncsík fölött. Néhány pillanatig, mintha csak erőt gyűjtene, remegve állt, majd hirtelen gyorsulással nekiiramodott a több kilométer hosszú betonnak.

4.   07 óra 30 perc

Nemzetközi Repülőtér, Kwale.

 Az egy-nulla-hármas keleti kifutópálya startpontjához egymás után érkeztek a repülőgépek. A levegő szinte remegett a hajtóművek robajától, ahogy sivítva igyekeztek egymást túlharsogni. A kisméretű sportgép megkapta a felszállási engedélyt, hirtelen nekifutva száguldani kezdett az előtte húzódó felszállópályán. Az egyre nagyobb sebességgel robogó test még el sem szakadt a talajtól, amikor egy méretében sokszoros monstrum már el is foglalta helyét a pálya végén. A hajtóművek dübörögve zúgtak föl, majd a hatalmas utasszállító is nekifeszült a levegőnek. Az ablak melletti üléseken ülők még látták maguk mellett elrohanni a repülőtér villogó lámpáit, egy másodpercre felrémlett az irányítótorony jellegzetes, minden képeslapon látható épülete, aztán hirtelen megszűnt a rázkódás, és a gép méltóságteljesen a levegőbe emelkedett.
 A teraszon tolongó tömegben lelkes búcsúkiáltások hangzottak fel, többen az egyre távolodó gép után intettek, aztán a kísérők nagy része elindult a kijárat felé. Egy korosodó férfi erősen hadonászva magyarázott valamit a társaságában lévő fiatal nőnek, tenyeréből tölcsért formált, úgy próbálta túlkiabálni a zajt, aztán letett szándékáról, és csak legyintett.
 A hangosbemondó először a Második, majd az Első birodalom hivatalos nyelvén is bemondta a felhívást:
 - Figyelem, figyelem! A MÁBIPOL 243-as menetrendszerinti járata Porkoon felé azonnal indul. Kérjük porkooni utasainkat, fáradjanak a vámvizsgálathoz és a jegykezeléshez. Porkoon felé beszállás.
 A gépkocsi nyaktörő mutatványnak is beillő bravúrral kerülgette a repülőtérre vezető úton kényelmes tempóban haladó járműveket. A kocsi hátsó ülésén helyet foglaló férfi mereven bámult ki az ablakon. Néha idegesen az órájára pillantott, mélyet sóhajtott, és szinte szünet nélkül aktatáskája zárjával babrált.
 Lahor Xween közelebb volt a harminchoz, mint a negyvenhez, noha sötét hajában már eltévedt ősz szálak is keveredtek, s visszafordíthatatlan idő múlására emlékeztetve. Arca feszültséget sugárzott. Xween az OFI számítási és vezérléstechnikai vállalat képviseletében járt a Második Birodalomban, miután Kwale-i társvállalatuk az RRG kölcsönös tapasztalatcserére hívta meg. Két hete hagyta el otthonát, azóta szinte megállás nélkül tárgyalásokat folytatott, üléseken és fogadásokon vett részt, amelyek érthető módon kimerítették. Még arra sem tudott időt szakítani, hogy megismerkedjen Kwale nevezetességeivel, amelyekben a város igencsak bővelkedett. Bár programja változatosnak volt mondható, mégis megkönnyebbült érzéssel csomagolt össze előző este. A búcsúvacsorán azonban az RRG vezérigazgatója, Lorr Garum megkérte, hogy elutazása előtt még egyszer látogassa meg irodájában. Korai időpontot beszéltek meg, miután a porkooni gép 07.45-kor indult. A megbeszélés azonban elhúzódott. Garum igazgató elnézést kért, azonnal rendelkezésére bocsájtotta az intézet gépkocsiját, és megígérte, hogy telefonon felhívja a repülőtér igazgatóját, aki személyes jóbarátja.
 - Semmi probléma nem lesz, eléri a gépet - mondta búcsúzóul. - Roal intézkedik, hogy a gépe várjon néhány percig. És még egyszer elnézést.

07 óra 45 perc.

 Roal Huget le sem tette a telefont, máris hívta a központi járatszervezés vezetőjét. Amíg a központ kapcsolt, az élet kiszámíthatatlan furcsaságain elmélkedett. A Tarowani kisvároson, legfeljebb ötvenezer lakosával. A középiskolán, ahol Lorr Garummal hat éven át egy padban ültek, és ahol ő, Roal Huget az egyik leggyengébb tanulónak számított. Szervezésből különösen rossz osztályzatokat kapott, és minden dolgozatát Lorr segítségével tudta csak megcsinálni, így is mindig az osztályismétlés árnyéka lebegett a feje felett, és ha a nyári szünidőben Lorr nem segít neki felkészülni...
 - Maga az, Riwy? - Azonnal felismerte a járatszervezés vezetőjének a hangját.
 Az idő múlásával a bukdácsoló diákból a birodalom egyik legbonyolultabb vállalatának vezérigazgatója lett. Legnagyobb erősségei közé számított, hogy a repülőtér kétezer-háromszáz alkalmazottját mind név szerint ismerte. Közvetlen stílusa miatt beosztottai szinte istenítették. Minden dolgozóval, aki egy hónapot már eltöltött beosztásában, külön, személyes beszélgetést folytatott, és nem múlt el nap, hogy valamelyik részlegnél ne tegyen látogatást, amelynek során mindenkihez volt egy-két kedves szava. Hogy tengernyi munkája mellett minderre honnan futotta idejéből és energiájából, mindezidáig rejtélynek számított.
 - Ne haragudjon főnök. Most az egyszer nem megy. - Roal Huget először nem hitt a fülének.
 - Ebben a pillanatban tettem le a telefont, a Hadügyi Intézetből személyesen érdeklődtek a porkooni járat után. Valami nagyfejűek utazhatnak a gépen, mert parancsba adták, hogy az indításával kapcsolatban semmi késedelem nem merülhet föl.
 - Micsoda? És az Intézet nekem miért nem szólt? - Úgy érezte, hogy a haragtól mindjárt szétrobban. - Várjon egy percet, és tartsa a vonalat!
 A Hadügy Intézetben a kappanhangú titkár, akivel beszélt, minden felvilágosítást megtagadott tőle, de az Intézet vezetőjét nem kapcsolta..
- A fenébe! - tért vissza a járatszervezés vezetőjéhez.
- Hogy ezek mindig titokzatoskodnak! Persze, ők megtehetik. Hány gép vár még felszállási engedélyre a porkooni járat előtt?
- Négy, főnök.
- Rendben, minden gépet késleltessen, ameddig csak tud. Mindent a hivatalos formák szerint, és ha a felszállási engedély kiadását sikerül egy-két perccel elhúzni, máris időt nyertünk.
- Rendben van főnök, mindent megteszek.
 Roal Huget visszahelyezte a hallgatót a helyére. Tudta, most már ő sem tehet többet, és ha az az ember elakad a csúcsforgalomban, legfeljebb vendégül láthatja a repülőtér melletti szálloda egyik luxuslakosztályában. A számlát majd a társaság fedezi. Ennyit meg kell tennie egy huszonöt éves barátság kedvéért.

07 óra 48 perc

 Lahor Xween végre megpillantotta az épületet, az előtte elterülő hatalmas parkolót, a ki-beáradó szakadatlanul nyüzsgő tömeget. Elbúcsúzott a sofőrtől, kiugrott a kocsiból, és sietős léptekkel megindult a bejárat felé.
 A tágas előcsarnokban utazók és várakozók ezrei nyüzsögtek. Egyenruhás hordárok száguldoztak elektromos targoncáikkal a tömegben, pilóták, légikísérők és más repülőtéri alkalmazottak cikáztak a tiltott területek és a várócsarnokok között. Az információs pultok előtt hosszú sorokban ácsorogtak azok, akik nem hittek az elektronikus kijelzőkben, és élőszóban akarták hallani azt, amit minden húsz méteren óriási képernyők hirdettek.
 Xween átvergődött a tömegen, és jegyét a pult túlsó oldalán ülő fiatal nő kezébe adta.
 - Sajnálom, uram - mondta a lány, és igyekezett hivatalához méltó, valóban szánakozó arckifejezést ölteni. - A porkooni járat ebben a pillanatban indult el a felszállóhely felé.
- Ez biztos? - kérdezte a férfi, de a következő pillanatban már nagyon nevetségesnek érezte kérdését.
- Sajnálom uram, igen.
- Megtenné nekem, hogy kapcsolja a repülőtér igazgatóját, Huget urat?
 A lány alig észrevehetően megvonta a vállát. Még egyszer belepillantott az előtte szétterített jegybe, majd a telefonért nyúlt.
 - Nem hinném, hogy sok esélye lenne, uram! - mondta, miközben tárcsázott. - Ilyenkor már nagyon nehéz megállítani a gépeket... Hé, mit csinál?! - a kérdés a háta mögött álló férfihez szólt, aki miután egy pillantást vetett Xween jegyére, lenyomta a telefon kapcsológombját.
- Nem kell telefonálnia - mondta. - Az igazgató úr személyes utasítása, hogy Xween urat feltegyem a gépre. Kérem uram, kövessen!
 Xween előtt kettévált a rács, ami a kísérőket és utazókat elválasztotta. Még egy villanásra látta a jegykezelő lány csodálkozó arcát, aztán igyekezett lépést tartani a meglehetősen erős tempót diktáló férfival.
 Az épületet a gépek parkolására és fogadására kijelölt szinten vastag üvegfal választotta ketté. Ahogy az üvegfalhoz értek, a fotocellás ajtó kinyílt előttük, és Xween egy apró sárga buszban találta magát. Kísérője csak ekkor szólalt meg.
- Bocsásson meg uram, még be sem mutatkoztam. Riwy Ortula vagyok, a járatszervezéstől. Rajtunk kívül álló okok miatt nehezen sikerült a gép felszállását késleltetnünk.	
 - Egyáltalán köszönöm, hogy mindezt megteszik értem - mondta Xween udvariasan.
 - Szóra sem érdemes, uram. Örülök, hogy mégis eléri a járatot. Gondolom, szeretne már újra otthon lenni.
A kis jármű törékeny játékszernek tűnt a hatalmas gépek mellett. Hihetetlen gyorsasággal cikázott végig a betonon, végigszáguldott a kifutópálya felé vezető úton, majd megállt egy óriás mellett, amelynek már kinyitották az ajtaját.
- Kellemes utazást - próbálta meg túlkiabálni a hajtóműveket Riwy, és a nyomaték kedvéért még integetett is Xween felé.
 A zúgás elcsendesedett, ahogy a stewardess bezárta mögötte az ajtót.
- Köszöntöm a gép fedélzetén - mondta a lány, és mosolygott. Mosolyához formás lábakat viselt, hogy az összhatás még kellemesebb legyen.
 Xween köszönés és köszönetképpen bólintott, majd elnézést kért, amiért feltartóztatta a személyzetet és az utasokat. A szőkeség csak legyintett, ezzel jelezve, részéről az ügy be van fejezve, s a férfit az első osztály elkülönített szakaszába kísérte.
- Elnézést uram, vissza kell mennem. Helyezze magát kényelembe - mondta, és eltűnt az ajtónyílás mögött.
- Hölgyeim és uraim! - csendült fel egy vidám hang néhány pillanattal később - a MÁBIPOL 243-as Kwale-Porkoon járatának fedélzetén, miközben az utasszállító lassan gurult a kifutópálya vége felé. Xween szinte biztos volt benne, az az őt fogadó szőke stewardess beszél. - Köszöntöm önöket a Társaság QW 979 típusú gépének fedélzetén. Tájékoztatásul elmondom, hogy repülési magasságunk nyolcezer méter lesz, átlagos sebességünk 800 kilométer óránként. Úticélunkat, Porkoont hét óra múlva, helyi idő szerint délelőtt tíz órakor érjük el. Megkérem önöket, hogy a felszállás ideje alatt ne dohányozzanak, és kapcsolják be biztonsági öveiket. Hamarosan italokat és reggelit szolgálunk fel, addig is szíves türelmüket kérjük.
A gép parancsnoka, Durgh Mahson kapitány nevében is kellemes utazást kívánok. Köszönöm a figyelmüket!
 
 A fémtest megállt, Xween a homlokát nekiszorította a kerek kis ablaknak. Érezte az egyre erősödő remegést. Minden tagját jóleső bizsergéssel töltötte el a gondolat, hogy együtt létezik a hatalmas, emberalkotta szerkezettel. Szeretett repülni. Repülni, amire oly sok generáció vágyott, sikertelenül. Százak és ezrek pusztultak el a próbálkozásba, kísérletezésbe, míg végül az új korszak elhozta a várva várt csodát.
A MÁBIPOL 243-as Porkoon-i járata felszállt.

5.	08 óra 37 perc

 A menetrendszerinti járat egyenletes sebességgel úszott a levegőben, egyre mélyebben hagyva maga alatt a bolygó felszínén zajló mindennapi életet. A folyók hajszálvékony ezüstszálakká, az alföldek és megművelt földterületek barnás-zöldes foltokká, az ijesztő zord szirtek pedig apró dombokká zsugorodtak alattuk.
 Az utasok vidám hangulatban fogyasztották el az étvágygerjesztőnek felszolgált italokat. A légikísérők arcukon kedves mosollyal járkáltak a sorok között, hogy eleget tegyenek kötelességüknek, és egyesek néha különös, személyes óhajainak. Barátságos pillantásuk még a félősebbek szorongását is eloszlotta.
 Aerine, a legfiatalabb, és valószínűleg a Társaság legcsinosabb stewardesse, a konyhában készítette elő a reggeli-tálcákat, evőeszközöket.
 Amikor befejezte a rakodást, ezüstözött tálcára poharakat és üdítőitalokat rakott, majd arcán legelragadóbb mosolyával elindult a pilótafülke felé.
 Abban a pillanatban, amikor jobb kezét a konyhát az utastértől elválasztó ajtó kilincsére tette, a géptest hirtelen megremegett, majd oldalra billent. Egyensúlyát szinte nyomban vissza is nyerte, de a lányon ez már nem segített. Tálcát tartó keze ösztönösen támaszt keresve elengedte a fémlapot, ő maga pedig teljes súlyával a hűtőszekrénynek vágódott. A poharak és üvegek csörömpölve zúzódtak millió darabra, az egyik szilánk mély sebet ejtett tenyerén, ahogy ráesett. Sziszegve nyomkodta a sebet, hogy a vér kimossa belőle az esetleg belekerült kisebb szilánkot, amikor a gép ismét megbillent, és a lány feje a terítőasztalnak ütődött.
 Iszonyú rémület futott rajta keresztül, és noha agyában automatikusan ismétlődtek a vészhelyzetre vonatkozó utasítások, tagjainak képtelen volt parancsot adni a cselekvésre. A hangszóróból a parancsnok hangját hallotta.
- Figyelem, itt a gép parancsnoka, Durgh Mahson kapitány beszél. Kérem, őrizzék meg nyugalmukat. Kapcsolják be biztonsági öveiket, és hagyják abba a dohányzást.
Műszaki hiba miatt kényszerleszállást hajtunk végre a legközelebbi repülőtéren. Izgalomra semmi okuk nincs, biztosíthatom önöket, hogy épségben érünk földet. Megkérek minden kedves utasunkat, hogy a leszállás teljes befejezéséig a légikísérők minden utasítását maradéktalanul hajtsák végre. Köszönöm a figyelmet.
 Aerine még mindig fájó sebét és fejét tapogatva tápászkodott fel a földről. Szíve hevesen kalapált mellkasában.
- Megütötte magát? - A keskeny résre nyílt ajtóban megpillantotta a férfit, aki miatt nem tudtak időben elindulni. - Csattanást hallottam, csak ezért néztem be.
- Köszönöm, azt hiszem, semmi bajom – igyekezett megnyugtatni őt a lány.
- De hiszen csupa vér az arca - nézett rá a férfi, és a zsebéből előhúzott zsebkendővel megtörölte a lány arcát.
A gép újra megbillent, a lány teste a férfiéhoz szorult.
Ekkor tört ki belőle a zokogás. Görcsösen szorította magához Lahor Xween karját. A férfi nem szólt. Összehúzott szemmel bámulta az ablakon túl elterülő, hómezőnek tűnő tájat. Valahol, a gép hátsó feléből mintha kiáltást hallott volna, de az is lehet, hogy csak a sivító hajtóművek zaját hallotta.
 Aerine kinyitotta a szemét. Mintha hosszú álomból ébredne, meredt a férfi tekintetébe. Arcán nyoma sem volt már félelemnek, a néhány pillanattal azelőtti sírást is csak két fénylő csík jelezte sápadt arcán. Elengedte a férfi karját, aki azt várta mondjon valamit.
De Aerine hallgatott.

6.   08 óra 40 perc

 Ors Lauter a pilótafülkében ült. Figyelte a társait, akik precíz gonddal hajtottak végre minden manővert. Egyetlen felesleges mozdulat, egyetlen felesleges szó nélkül mozogtak. Mintha gépek volnának, gondolta Lauter elégedetten. A százados mindig szerette, ha valaki kifogástalanul végezte el a rábízott feladatot. Lenézte, és megvetette azokat, akik a könnyebb utat választották, akik a cél eléréséhez vezető hosszú és göröngyös utat lélektelen robotnak tartották, és a szükséges lelkesedés hiányában ez természetesen erdményeiken is meglátszott. Amit csinálsz nagyon jól csináld, mert jól már mások is tudják csinálni - ez volt mindig a jelszava.
 Lauter az órájára pillantott. Pontosan egy órával ezelőtt startoltak Kwale Nemzetközi Repülőteréről. Azóta is folyamatosan kapcsolatban álltak az irányítótoronnyal. Úgy érezte, elérkezett az idő, amikor társaival közölheti küldetésük célját.
 Fején folyamatosan sercegett a fülhallgató. Kwale-i felszállásuk óta a százados kezelte a rádiót. Elégedetten vette tudomásul az éteren át hallott hírt; a Kwale - Porkoon járat műszaki hibára hivatkozva letért a légifolyosóról, és Torna repülőtere felé vette az irányt.
- Aalra - Geery - Hutta hívja Kwale kettőt. Ismétlem... - szólt bele a mikrofonba. Az irányítótorony azonnal jelentkezett.
- Itt Kwale kettő, jelentkezem. Beszéljen!
- Durgh Mahson kapitány vagyok a 243-as porkooni árat parancsnoka. Jelentem, hogy két perc múlva elhagyjuk a Birodalom Légterét. Megszakítjuk az adást, és felvesszük a kapcsolatot a Trenc szigeti irányítóközponttal. Vége.
- Köszönöm kapitány, jó utat. Vége.

 Lauter a többiek felé fordult. Groons főpilóta, Bal navigációs tiszt és Ronshan fedélzeti mérnök, és hátul a többiek, egy gyilkos terv végrehajtói vagy áldozatai. Ezen most nem akart gondolkodni. Megköszörülte a torkát, és megnyomta a gombot. Ezzel minden földi összeköttetést megszakított, de kapcsolatot teremtett a hátul ülőkkel.
- Emberek! Itt a pillanat, hogy közöljem a legfelsőbb hadvezetés parancsát. Katonák vagyunk mindannyian, felesleges, hogy egy szóval is többet mondjak a kelleténél.
Parancsot teljesítünk, jelen esetben igen nehéz parancsot.
Küldetésünk célja ugyanis nem kevesebb, mint ezzel a géppel lebonyolítani, és megnyerni a világtörténelem mindezidáig legrövidebb háborúját.
 - Háború? - Groons szájából hangzott a legváratlanabbul a kérdés. Pedig ő volt az, aki minden parancsot vakon hajtott végre. Most is, azonnal visszavonulót fújt, a csodálkozás eltűnt arcáról, és csak mereven bámult maga elé.
- Tudom, kissé furcsa. A tény mégis az, hogy jelen pillanatban hadban állunk az Első Birodalommal. Csakhogy ezt ők még nem tudják. A terv hetek óta készen állt, csak az önök kiképzése, és főleg kiválasztása húzta az időt.
 Mint tudják - folytatta Lauter -, Birodalmunk nincs bőviben ásványi anyagoknak, mint az Első Birodalom. Feldolgozóiparunk ugyan fejlett, de az évek óta dúló kereskedelmi harc eredményeképp egyre alacsonyabb árakon tudjuk termékeinket exportálni. Lényegében kényszerhelyzetbe kerültünk. Ha nem tudjuk az Első Birodalmat megelőznünk, akkor két-három éven belül gyarmati sorba kényszerítenek bennünket. Háborút azonban évszázadok óta nem éltünk meg bolygónkon. Ráadásul a jelenlegi technikai feltételek mellett, egyik fél sem lett volna képes hagyományos módon harcot kezdeményezni, a másik tudta nélkül. Az alapvető szempont tehát az volt, hogy a lehető legrövidebb idő alatt döntő csapást mérjünk az ellenségre. Olyan csapást, amely után képtelen az ellenállásra, illetve a visszaütésre gondolni. 
 Egy pillanatra elhallgatott. Azt hitte, valamelyik embere közbeszól, vagy kérdez valamit, de semmi ilyen nem történt. A három férfi arca mozdulatlan maradt.
 - Ezért döntöttünk úgy, hogy a lehető legváratlanabb helyről indítjuk a támadást. Nem az űrből, nem rakétával, nem vadászgépekkel, és nem vízi úton. Ezért esett a választás egy menetrend szerint közlekedő utasszállítógépre. Miután utasokat nem szállítunk, az ülőhelyeket eltávolítottuk, helyükbe pót-üzemanyagtartályokat szereltünk, amelyek biztosítják visszajutásunkat a Második Birodalomba.
 - Ki tud minderről? - Ronshan hangja rekedten csengett a szűk fülkében.
 - A Birodalom elnöke, a Hadügyi Intézet vezetője, én és most önök. Nincs okunk árulástól tartani.
- És ha a reptéren valaki gyanút fog? Ott például ki hiszi el, hogy mi vagyunk a menetrendszerint közlekedő porkooni járat?
 Lauter csodálkozott Groons viselkedésén. Nem gondolta volna, hogy éppen ő fog akadékoskodni.
- Mindenki elhiszi. Ugyanis mi vagyunk a porkooni járat. A Hadügyi Intézet közölte jó előre a repülőtérrel, hogy főosztályvezetői szintű megbeszélést tartanak, s a résztvevők számára különgépet kell indítani Wardumba.
Eredetileg, legalábbis amit a repülőtér rólunk tud, ezek vagyunk mi. Felszállás után azonnal a porkooni járatot indították. Irányunk azonos volt mindaddig, amíg láthatóak voltunk a Kwale-i irányítótorony monitorán. Én az indulás pillanatától, mint a porkooni járat kapitánya jelentkeztem rádión, míg a porkooni gépen Mahson kapitány a wardeni járatnak adta ki magát.
- Ezek szerint Mahson kapitány is benne van a dologban.
- Tévedés. Őt úgy kerestük meg, mint a Hadügyi Intézet különleges pszichológiai hatásokkal foglalkozó csoportja. Azt a feladatot kapta, hogy felszállás után egy megadott időpontban teremtsen veszélyhelyzetet a gép fedélzetén, majd a géppel Torna repülőterén szálljon le. Legjobb tudomása szerint Tornán a forgatócsoport várja rejtett kamerákkal, és a gépe fedélzetén is elhelyeztek néhányat a vizsgálódás kedvéért. Semmit sem tud az igazi tervről.
 - És mi? A mi célunk és feladatunk - Groons tovább faggatta Lautert, a lelkesedés legkisebb jele nélkül. Az embert mindig érhetik nem várt fordulatok, gondolta a százados.
- El kell pusztítanunk Porkoon városát!
 Most, hogy kimondta, valami mintha felrobbant volna benne. Egy szemhunyásnyi időre felvillant előtte a város, ahol kamaszkorában olyan kellemes nyarat töltött el, a széles utcák, parkok. Az emberek, akik ugyanolyan nyüzsgő forgatagban igyekeztek a maguk útján, mint a világ bármelyik más nagyvárosában. És a tengerpart. A kék ég, és a sárga homok...
 - Nem valószínű, hogy bárki is üldözzön majd bennünket, ha ez aggasztja - tette hozzá.
 Az arcokat figyelte, rezdül e rajtuk érzelem. Rádöbbent mennyire kevéssé ismeri embereit. Nem szólt, csak hagyta, hogy megemésszék a hallottakat. Körülbelül sejtette mi megy végbe bennük. Az első fázisban a heves ellenkezés, az eszmélés... A döbbenet... aztán a józan ész, a hideg számítás. Tulajdonképpen tökéletes mechanizmus.
És ha mégsem így van? Számít az? Vajon számít egy apró csavar a zakatoló motor pörgése közben? Megváltoztathatja-e a lényeget a jelentéktelen alkatrész, a bármikor lecserélhető. Vajon van-e ereje a porszemnek megszüntetni a sivatagot?	
Várt.
 Ugyanúgy várt, mint néhány hónappal azelőtt a Hadügyi Intézet vezetője. Ő, Ors Lauter, a Birodalom egyik legkiválóbb fiatal tisztje az intézet legmagasabb posztján álló emberének dolgozószobájában. Ő a faragott íróasztal egyik oldalán, a főnök a másikon. Akkor az a férfi sem csinált mást, csak várt.
 Talán, ha... ha minden másképpen történik, mint ahogy történnie kellett... Igen, talán akkor ő is parancsmegtagadással válaszolt volna. Tiltakozással. Lelke mélyén sem gyilkos, sem szadista nem volt, s nem lelt örömet a pusztulás látványában. Amikor a hadseregbe lépett, mindössze a kalandot, a vakmerő próbákat, a természet erőivel való szakadatlan küzdelmet kereste. Szerette, ha az ember megmutathatja az erejét, ha bebizonyíthatja, megérdemelte az életet, hogy nem hiába született meg. Évszázadokkal az utolsó háború után nem gondolhatta, hogy egy napon érdemeire való tekintettel tömeggyilkossá léptetik elő.
 Az érem másik oldala az űrhajózás volt. Gyerekkora óta ábrándozott róla, akik elhagyják a kis bolygót, hogy kirepüljenek a fekete végtelenbe, amely minden félelmetessége mellett is ellenállhatatlan erővel vonzotta. Regények és szakkönyvek százait olvasta mohón, folyóiratok tucatjait rágta át, hogy felkészülhessen a nagy pillanatra. Felettesei nem véletlenül figyeltek fel rendkívüli képességeire, amelyek mind szellemi, mind fizikai téren társai fölé emelték.
 Úgy tűnt, karrierje töretlenül ível felfelé. Közvetlen főnöke néhány héttel azelőtt árulta el neki, hogy a hadsereg beiskolázta a következő évben induló űrhajós iskolába. Bizonyítva érezte hát az örök bölcsességet, amelyet még a tiszti iskolán egyik kedvenc tanára fogalmazott meg legtisztábban... "és soha ne felejtsék el, aki igazán tehetséges, az úgyis eléri, amit akar, aki pedig nem éri el, az nem is volt igazán tehetséges."
 ... és akkor jött az akció. Egy napon magasrangú tisztek érkeztek a kiképzőközpontba. Kitüntetéseik csillogtak a napfényben, ahogy végigparádéztak a kiépített betonúton. Nem telt bele fél óra, már hivatták. Teszteket írattak vele, kérdésekkel ostromolták, majd megkérték, hogy menjen velük a Hadügyi Intézetbe, ahol a főnök személyesen fogadta. Nem köntörfalazott, egyenesen a tárgyra tért, és előadta tervét, amit következetesen dicső és magasztos küldetésnek nevezett. Majd közölte Lauterrel, hogy jogában áll dönteni, vagy elfogadja és elvégzi a megbízatást - ez esetben előléptetik, karrierjét tovább egyengetik -, vagy nemet mond.
- Gondolja csak meg fiatalember - mondta a Hadügyi Intézet mindenható vezetője. - Milyen csalódást okozna egy ilyen negatív előjelű döntés azokban, akik bíznak önben.
 Lauter rendelkezett annyi képzelőerővel, hogy ne legyenek kétségei a következményeket illetően. Ismert tiszteket, akik nem voltak hajlandók elvégezni és önként vállalni öngyilkossághoz hasonló megbízatásokat, majd néhány nap múlva szívrohamban elhunytak. Biztos volt benne, ha nemet mond, nem hagyja el élve az Intézet területét. Abban a pillanatban, hogy ismertették vele a küldetést, a sorsát is megpecsételték.
 - Az egyetlen érv, mivel talán hatni szeretnék önre - fejezte be a tábornok -, hogy amennyiben ön nem vállalja a feladatot, úgy lesz olyan aki el fogja végezni. Ha netán morális aggályai vannak, megnyugtatom, a makacssággal nem tudja Porkoont megmenteni, bár a véget kissé késleltetheti. A Hadügyi Intézet képes rá, hogy néhány hét alatt egy század alkalmas tisztet képezzen ki a küldetésre.
 Az utolsó mondat elhangzásával egyidejűleg a gondolkodási idő is lejárt. Ors Lauter bólintott, és ettől a pillanattól kezdve elhessegetett magától minden olyan gondolatot, amelyek a dolog erkölcsi oldalát feszegették. A Hadügy vezetőjének végül is igaza volt. A háborút pedig nem ő találta ki. Porkoori tőle, függetlenül is elpusztul. Ha nem ő, akkor más nyomja majd meg azt a gombot. És ha nem ő, nem Ors Lauter százados, akkor az egész Második Birodalom a garancia rá, hogy hiába élt, dolgozott, hiába törte magát, hiába végzett el minden rábízott feladatot tökéletesen. A parancsmegtagadásnak nem lett volna haszna.
 Ismét az emberei arcát figyelte. Érlelődött bennük a feszültség. Nem baj, gondolta, a következő fázis a tudomásulvétel. Az ő tudatukat ugyanúgy beburkolja majd a nem-akarok-gondolni-rá jótékony hálója, mint az övét.  
Kezébe vette a mikrofont. Jelentkezett a Trenc szigeti toronynál, bemondta az adatait, repülési magasságot, koordinátákat.

7.  09 óra 40 perc

Porkoon.
Az Első Birodalom fővárosa.

 Lakosainak száma 4 millió 870 ezer, elővárosok nélkül. Kedvező földrajzi elhelyezkedése miatt több ezer éve központi szerepet játszik a különféle népek életében. Az Yw folyó mellett először megjelenő arhuk néptörzs idővel virágzó kultúrát hozott létre, amelynek nyomait - a pusztító háborúk ellenére is - számos történelmi városrészben megtalálhatják a turisták.
 Porkoon, mint az Első Birodalom legnagyobb városa, élénk kereskedelmet folytat mind a Birodalom többi városával, mind a Második Birodalommal. Tengeri kikötője a legnagyobb a bolygón, három polgári repülőtere közül a Nemzetközi a legfontosabb, amely hatvan kilométerre fekszik a várostól nyugatra, a szárazföld belseje felé.
 Mint mindig, most is a megszokott, lüktető élet zakatolt a városban, a délelőtti csúcsforgalom közlekedési akadályokat teremtett a forgalmasabb útszakaszokon, a járművek csak lépésben tudtak előrehaladni. A széles, fehér járdákon emberek ezrei siettek dolguk után, vagy kerestek egy kellemesen hűvös éttermet, ahol felüdülést nyerhettek a növekvő hőség ellen. Az áruházak klimatizált épületei bőséges kínálattal és hatalmas kirakatokkal csalogatták azokat, akik nem a munkaidő utáni tolongásban akartak vásárolni.
 A nyüzsgő forgatag ellenére azonban érezhető volt némi fásultság a levegőben. Az orvos-meteorológusok ezt a tényt a napok óta tartó rendkívüli hőségnek tulajdonították, és a gyengébb, vagy érzékenyebb szervezettel rendelkezőket óvatosságra intették. Ha hinni lehet az adatoknak, kereken száznegyvenhét éve nem mértek olyan hőséget Porkoonban, mint azon a napon. A legkivágottabb, legkönnyebb anyagból készült nyári ruha is vastag télikabátként burkolta a verítékező testeket. Az emberek hűvösre vágytak, vagy a vízpartra menekültek. Már aki tehette.
 Már kora reggel megindult az invázió a város keleti része felé, ahol az óceán sós hullámai kellemes felüdülést kínáltak a fürdőzőknek. Tízezrek heverésztek gondtalanul a tizenhét kilométer hosszú, aranysárga fövényen, hogy időnként a vízben megmártózva lehűtsék felhevült testüket, majd folytassák az édes semmittevést. A part mentén sorakozó szállodák, és más vendéglátóipari egységek rekordbevételre számítottak, és nem is alaptalanul. Minden szálláshely megtelt, a kávéházak és bárok tartalékasztalait és székeit is bevetették. Teljes erőbevetéssel nyüzsögtek a kiszolgálók, étel és italárusok, hogy a pihenni és felüdülni vágyók pénztárcájából elbűvölő mosollyal távolítsák el az anyagi javakat.
 A menetrend szerint közlekedő Kwale - Porkoon járat már jó ideje rádiókapcsolatban állt a Porkoon-i irányítótoronnyal. Mikor legutoljára jelentkeztek, a központ a csúcsforgalomra hivatkozva arra kérte a gép parancsnokát, hogy körözzön a város felett.
 Ha az irányítóközpontban ülő férfi beláthatott volna a repülőgép belsejébe, minden bizonnyal gyanúsnak találta volna a fedélzeten uralkodó néma csendet, és az átalakított berendezés mellett ülő férfiak merev, fehér arcát. A központi irányító azonban nem láthatta a fedélzetet, nem érezte a szinte kitapintható feszültséget a fémtest gyomrában, nem hallhatta a súlyos lélegzést, nem tudott Ors Lauter százados titkos küldetéséről. Nem. A férfi semmiről nem tudott, még csak gyanítani sem gyanított semmit. A QW 979 a tenger felől közelítette meg a várost. Magasságát egyre csökkentve érte el a partot, ahol a ráérő fürdőzők némelyike magasba emelte tekintetét a hajtóművek zúgására. Kezüket napellenzőként használva csodálták meg a fémtest tökéletes formáit, könnyed úszását a levegőben.

8.   09 óra 49 perc

 Lauter feszülten figyelt. Hol az órájára, hogy a műszerekre pillantott. Szemét néha körülhordozta emberein, vajon mindegyik tudja-e feladatát. Rezzenéstelen arcok meredtek a semmibe. A gép úszott a légben.
- Most! - szólalt meg a százados.
 A hajtóművek felbőgtek, a gyilkos madár egyre meredekebben az ég felé törve emelkedett a csillagok felé. Az emberek az ülésekhez tapadtak. Nem néztek egymásra.
Szemük előtt sötét védőszemüveg.

9.   09 óra 50 perc

A bomba a város központjában robbant.
 Vakító fényesség töltötte be a teret. A fénylő napkorong elsötétült, mintha helyét átengedni akarná a bolygón született új csillagnak. A sok millió fok hőmérsékletű, négy kilométer átmérőjű tűzgolyó izzásba hozta a város feletti levegőréteget, amely háromezer kilométeres sebességgel száguldó szuper-orkánként söpört végig a környéken. Nem volt épület, amely ellenállhatott volna erejének, maga alá gyűrte a legmasszívabb betonerődítményeket is, hamuvá, szétmálló romhalmazzá zúzta az emberi kéz, és a természet alkotásait.
A talaj vörösen izzott, amerre elhaladt.
A robbanás középpontjában és közvetlen környékén minden hamuvá változott. Egyetlen másodperc alatt több mint hárommillió ember párolgott szét a térben nyomtalanul.	
 "Egyetlen másodpercbe sűríteni az emberi lét évezredeit, megalkotni a tudás legszélső határát? Van valami, ami lehetetlen vagy elképzelhetetlen ezek után?" - nyilatkozta néhány héttel később Laut Fergs professzor, amikor a Kwale-i Híradó munkatársa a helyszínen végzett kutatásairól kérdezte.
 Elnéptelenedett a tengerpart is. Az arányló homok sivataggá változott. Az imént még nyüzsgő, csillogó szállodasorból néhány roskatag, füstölögve az égnek meredő, magányos felkiáltójel maradt. Az óceán pezsegve forrt, a fürdőzők a másodpert törtrésze alatt olvadtak eggyé az örök elemmel.
 Szerencsések voltak azok, akik azonnal meghaltak. Még arra sem jutott idejük, hogy egyáltalán észleljék az eseményeket. Nem rázhatta meg agyukat a halálfélelem jeges szele, nem kiálthattak segítségért, nem szórhattak átkot a tudományra, nem menekülhettek, nem villanhatott égő tudatukba a nemlét határát jelző végső felismerés, nem pereghetett le szemük előtt életük értelmetlen, vagy értelmes útja, nem védekezhettek, és nem kérhettek kegyelmet.
 A robbanás utáni némaságot gyenge mozgolódás zavarta meg, amikor a földalatti állomások romhalmaza mögül felbukkantak az első arcok. Akik elsőként léptek ki a hűvös alagutak védettséget nyújtó burkából, eltorzult arccal meredtek a füstölgő romokra, a sivataggá változott világra. Nem kiáltoztak, nem rohangáltak össze-vissza, csak dermedten álltak, és bámulták az eléjük táruló hihetetlen világot. Az első percekben talán még nem is tudatosodott bennük, hogy ők a túlélők, és hogy ilyen minőségükben is mindössze néhány óra, esetleg néhány nap haladékot kaptak. Ugyanolyan halálraítéltek ők is, mint köddé vált társaik. Mindössze a mechanizmus változik, a haláltudat nélküli elmúlás helyett szenvedés és kín, eleven rothadás vár rájuk.
 A túlélők csoportjai lassú mozdulatokkal ténferegtek a romok között. Talán titokban azt remélve, hogy mindez a szörnyűség nem is a valóság, hogy mindez csak lidérces álom, ami után megérkezik a jótékony ébredés. Ez a reménység később rettegésbe olvadt a halálhörgések visszhangjaként, a most már elkerülhetetlenül és feltartóztathatatlanul közelgő elmúlás ellen való tiltakozás jeleként.
 Később, a sötét alagutakban rekedtek mégis reménykedni kezdtek. A remény, hogy különleges alakulatok érkeznek, orvosok és ápolók jönnek a segítségükre, új erőt adott számukra. Egy-egy földalatti állomáson több százan is összezsúfolódtak, a hideg kövezeten egymáshoz húzódtak, hogy érezzék a test-meleg és az egymásrautaltság biztonságot nyújtó tudatát. Nem voltak többé idegenek és ismerősök, a közös elmúlás összetartozó egészet formált belőlük.

10.

 A felhők nélküli égbolton, tízezer méteres magasságban egy utasszállító repülőgép suhant a levegőben a Második Birodalom felé.
A napsugarak néha megcsillantak ezüstös testén...
Második rész

1.	Szerda

 Hat hónap telt el azóta, hogy az Első Birodalom megadta magát, és feltétel nélküli békét kötött a hódítókkal. Mindenki tudta, hogy ez a béke milyen áron jött létre, és afelől sem volt senkinek kétsége, hogy a béke szó ez esetben a Második Birodalom korlátlan, zsarnoki uralmát jelentette a bolygón. Igaz, a határokat továbbra is fenntartották, de ez a tény nem változtatott a lényegen. Az Első Birodalom életben maradt vezetőit leváltották, helyüket új tisztviselők, vezetők foglalták el, a hadsereget leszerelték és képzett, Második Birodalmi egységeket hoztak helyére, ezzel biztosítva az elnyomást.
 Hat hónap, mindössze néhány rövid hét telt el, de ezalatt az idő alatt Lahor Xween éveket öregedett. Ajka megkeskenyedett, arcán elmélyültek a ráncok, hajában megszaporodtak az ősz szálak. A támadás óta nem járt, nem járhatott hazájában. A bomba robbanása után minden Első Birodalmi állampolgárt, aki abban az időben a Második Birodalom területén tartózkodott, különlegesen őrzött táborokba deportáltak. A zárt őrizet idején, majd később, szökése után, a bujkálás alatt sokat gondolt Kwale-re, a Második Birodalom fővárosára. Most, hogy hat hónap után ismét átlépte a város határát, arcán nem jelentek meg a régi barátság nosztalgikus emlékei. Acélkék szeme mereven figyelte a jármű ablakán túl elsuhanó épületeket, a szokatlanul erős forgalmat, a járókelők ezreinek sietős lépteit.
 Nem érzett gyűlöletet. Már nem. A tragédia hírének vétele utáni első percek és napok sokkos állapota, amikor agya lázasan tiltakozott a gondolat ellen, hogy minden, amihez kötődött, belefért egyetlen másodpercbe, már a múltat jelentették számára. Még a drótsövény mögött kiirtott magából minden gyűlöletet. Helyébe hideg, érzelmektől mentes számítást ültetett, kegyetlen erőt, hogy adott esetben, amikor eljön az ő ideje, tiszta fejjel, józanul, gyorsan mérlegelve tudja tervét végrehajtani.
 A kocsi elhaladt az Igazságügyi Intézet égbenyúló épülete előtt, majd elakadt a déli csúcsforgalom egyik lelassult mellékutcájában. A kormány mögött ülő férfi arcán nem látszottak idegesség jelei. Úgy tűnt, tökéletesen tisztában van azzal, hogy az idő, mint tényező mindenképpen csak neki dolgozik.
 Az Oronga folyót átszelő hidat maguk mögött hagyva értek a város szívébe. A forgalom még jobban lelassult, aki csak tehette, ezen a környéken a föld alatt végighúzódó csővasutat használta.
- A sugárút után a második keresztutca - szólalt meg Xween. A sofőr bólintott.
 A forgalom mintha mély, megkönnyebbült lélegzetet vett volna, amint ráfordultak a szűk mellékutcára. Málladozó vakolat, a járdán és úttesten mocsok, és tisztátalan illat jellemezte a környéket.
- Mintha nem is Kwale-ben lennénk - jegyezte meg a sofőr.
- Minden nagyváros megteremti a maga söpredékét, amivel aztán nem tud mit kezdeni. Ez is hozzá tartozik a szabadsághoz. A következő saroknál álljon meg.
 Roskatag épület előtt fékezett a kocsi. A bejárat fölött kopott felirat, Hotel Brent. Hatalmas termetű, kopaszra borotvált fejű férfi lépett a kocsi mellé, ellenzős sapkáján a szálloda neve.
 - Amennyiben szobát akarnak az urak, sajnos nem állhatunk rendelkezésükre - dörmögte.
 - Nevem Wier Roqe. - Mondta Xween szenvtelenül. - A feleségem néhány napja...
 - Bocsánat uram, így már egészen más. 324-es szoba. Csak tudja a nemzeti ünnep miatt... Ha megengedi a poggyászát.
Xween átadta a csomagot az óriásnak.
 - Köszönöm. Remélem, a kocsi nem lesz útban itt, a bejárat előtt.
 - Egyáltalán nem, uram - énekelte a portás, miközben bepréselték magukat a keskenyre szabott liftajtón.
Xween egy bankjegyet csúsztatott a férfi markába, mire az óriás alázatosan meghajtotta a fejét.
- Köszönöm uram, igazán nagyon kedves. Ha bármire szükségük van, csak szóljon. Mindent elintézünk. Tudja nálunk egy a jelszó: mindent a vendégért.
 Kitárta a liftajtót, majd a szemben lévő ajtóra mutatott.
 - Ez a szobájuk, uram, ez a legszebb az egész épületben.
 - Isten hozott drágám! Már nagyon vártalak! - A fiatal, szőke nő átölelte a férfi derekát, és arcon csókolta.
Arcán boldog mosoly suhant át. - Minden rendben? - kérdezte, amikor a portás mögött végre becsukódott az ajtó.
Xween bólintott.
- És nálad?
- Tökéletesen. - A nő mélyet sóhajtva süppedt bele az ablaknak háttal álló karosszékbe. - Olyan jó, hogy újra együtt vagyunk.
 A férfi a tiszta szempárt nézte, a szabályos arcot, a leomló hosszú hajat.
- Én is örülök Aerine. - Zsebéből cigarettát vett elő, rágyújtott. Aerine szemébe nézve ismét átfutott rajta az emlékezés. Amikor a kényszerleszállási komédia után gépfegyveres katonák sorfala között mentek, és a rohamsisakos tiszt parancsára szétválasztották a két birodalom állampolgárait, Aerine-t az Első Birodalmiakhoz sorolták.
A lány arcán rémület villódzott, értetlenül állt a forgatagban, hófehér egyenruhája két helyen kiszakadva, piszkosan lógott rajta. Amikor Xweent megpillantotta a tömegben feléje közeledni, mosolyogni próbált.
- Maga itt? - kérdezte csodálkozva a férfi.
- Származás szerint Első Birodalmi vagyok. De mi lehet ez az egész?
- Fogalmam sincs, de rossz előérzeteim vannak.
- Olyan az egész, mint egy hadgyakorlat.
- Olyasmi.
- A tévében láttam néha. Ha egy repülőgép elromlik...
- A gépnek semmi baja. És ez az, ami aggaszt.
 Választ természetesen csak később kaptak. A táborban, és akkor sem hivatalosan, csak amit a foglyok egymás között továbbadtak.
 Xween és Aerine majdnem mindig együtt voltak. Csak az éjszakákat töltötték külön, amikor a férfiakat és nőket más, más épületben szállásolták el. A drótsövény túlsó oldalán mindig azonos távolságban fegyveres őrök posztoltak. A kerítésbe elektromos áramot vezettek, még közelíteni sem volt tanácsos. Egy padon ültek, Xween a messzeséget bámulta.
- A szüleim Porkoonban éltek. - szólalt meg Aerine.
- Azért is szerettem annyira azt a járatot. Mindig beugrottam hozzájuk néhány percre.
- Melyik részen?
- Az óvárosban. Ismered azt a részt?
 - Igen, magam is ott lakom. Laktam - igazította ki magát a férfi, és tekintete összeszűkült.
- Melyik utcában?
- A Borkram téren.
- Anyámék a Laer utcában laktak.
- Két sarok.
- Milyen kicsi a világ. És mégis milyen nagy.
Xween elnyomta a cigarettát, és az órájára pillantott.
Elég volt az emlékezésből.
 - Még van némi idő - mondta. - Van valami üdítőitalod?
 Aerine a szoba túlsó végébe ment, kinyitotta a hűtőszekrény ajtaját. Az üveg oldalán harmatcseppek csapódtak le, amint az asztalra tette.
- Izgatott vagy? - kérdezte a férfit.
- Nem. Nem igazán.
 Covar lépett ki a fürdőszobából. Vizes haja szárítatlanul tapadt a fejéhez. - Egészen megkönnyebbültem - mondta. - Egy forró fürdő velem mindig csodákat tesz.
- Azt hiszem, rám is rámférne - jegyezte meg Xween.
- Hosszú utunk volt.
Megszólalt a telefon. Xween nyúlt érte.
- Egy úr keresi - mondta a portás. - Kapcsolhatom?     - Igen, kérem. - Majd a mikrofont letakarva Aerinhez fordult. - Itt mindent ez a kopasz intéz?
 - Majdnem. Afféle mindenes. Kis szálloda ez, és nincs nagy forgalma.
 - Ön az Roqe? - hallotta Xween a telefonvonal túlsó végéről.
 - Igen, én. Az egyik csomagomat ott felejtettem maguknál. - mondta az előre megbeszélt szöveget.
- Megtaláltuk. Már be is csomagoltuk.
- Rendben van, néhány nap múlva jelentkezem, valószínűleg személyesen fogok érte menni. Köszönöm, hogy felhívott.
- Nincs mit, Roqe. Kellemes hétvégét!
 A vonal megszakadt. Xween visszahelyezte a hallgatót a helyére. Covar és Aerine várakozóan néztek rá.
- A kilences is a helyére került. Ez megnyugtató.
- És a többi? - kérdezte Aerine.
- A többit Covarral ketten személyesen helyeztük el.
Negyven órája vagyunk talpon, és ezalatt az idő alatt tizenhét bombát állítottunk élesre. Ez volt az utolsó, a sivatagban.
- Városról városra jártunk, és minden bomba mellett otthagytunk valakit őrnek. Beleizzadnak, mire kiderítik. - Covar lelkesen beszélt, közben tekintetét le nem vette Xweenről.
- Kideríthetik. Akkor sem tehetnek semmit.
- És Kwale? Ezt a várost kihagytátok? - kérdezte Aerine.
- Nem. Ezt rád bízom. Itt van a táskában, Covar azonnal beállítja.
 Xween testén borzongás futott át, ahogy kimondta az utolsó mondatot. És ha valami nem sikerül?
 Ha mégsem? Elhessegette a gondolatot. Mindenre szabad gondolni, csak a kudarcra nem.
- Nem szívesen teszem, hidd el. De amikor csak lehet, itt leszek veled.
Aerine némán bólintott.
- Nem lesz semmi baj - nyugtatta Xween.
- Tudom. - Aerine hangja megremegett. - Bármi is történik, tudnod kell, hogy mindent megteszek érted.
- Köszönöm. - Xween átölelte a lányt. - Én is szeretlek, Aerine.
Covar a nagyméretű utazótáskával bajlódott.
 Óvatosan nyitotta ki, és emelte az asztalra belőle a csillogó fémdobozt. Xween és Aerine még mindig egymást átölelve nézték a mozdulatait. Aztán Xween elengedte a lányt, és az saját aktatáskájáért nyúlt. Apró, egy zsebszámológépnél alig nagyobb műszert vett elő. Az asztalra tette, majd Covarhoz lépett.
- Várj, segítek! Aerine, légy szíves kinyitni a szekrényajtót.
 A két férfi együtt emelte be a dobozt a szekrény aljába. Covar még matatott a szerkezeten néhány másodpercig, majd becsukta az ajtót.
- Megvan. A kulcsot kiveszem, nehogy valaki véletlenül kinyithassa. Aerine, magát arra kérem, senkit ne engedjen még a közelébe se! Persze, én is itt leszek.
 Xween valami elismerésfélét mormogott, miközben a kezében tartott műszert vizsgálgatta. Gombokat nyomogatott rajta, s a sárga kijelzők fel-felvillantak minden betáplált adat után.
 - Minden rendben van. - fejezte be a műveletet, és letette a készüléket az asztalra. - Az összes bomba akcióképes.
- Az érzékelők is működnek? - kérdezte Covar.
- Tökéletesen. A számítóegységekbe táplált egyirányú folyamat valóban nagyszerű ötlet volt. Ez a rész téged dicsér, Covar.
A férfi kajánul elvigyorodott.
- Lesz gondja a Különleges Osztagnak.
 Xween lassan magára vette zakóját. Érezte, hogy az elmúlt két nap szinte folyamatos feszültsége kezdte felőrölni erejét. Lábait nehéznek, agyát zsibbadtnak érezte. Hiába aludt néha egy-két órát Covar mellett a kocsiban, az a néhány óra kevés volt. Pedig a java még hátra van.
- Azt hiszem, indulnom kell - mondta. - Az akció teljes befejezéséig nem találkozunk. Bízzatok bennem.
- Sok sikert. - szorította meg a kezét Covar.
Aerine átölelte a nyakát, és gyengéden megcsókolta.
- Sikerülni fog. - súgta a fülébe.
 A férfi a meghatottságtól remegést érzett a gyomrában. Milyen pokoli erőt ad mások bizalma, - gondolta. Sikerülnie kell!
Becsukta maga mögött az ajtót, és gyalog indult lefelé a lépcsőn.
 A déli nap elvakította, ahogy kilépett a szálloda kellemesen hűvös épületéből. A forróság szinte képlékennyé olvasztotta a járdát, cipője sarka minduntalan mély nyomot hagyott a szürke aszfalton.
 Beült a kocsiba, megindította a motort, elindította a járművet. A második saroknál kikanyarodott a város központi sugárútjára, amely kelet-nyugati irányban szelte át Kwalet, és amelybe az összes fontosabb főútvonal torkollt.
 Hallotta a motor egyenletes zümmögését, felfogta a finom rugók lassú táncát az egyenetlen kövezeten, és hirtelen úgy érezte, ha lehunyná a szemét, ismét Porkoonban lehetne, a megszokott utcák látványa fogadná, az ismerős fények és feliratok kápráztatnák el szemét, újra és újra átölelné a Haza biztonságot és valami megmagyarázhatatlan védettséget adó levegője. Érezné, beszívhatná az Yw halszagú, hűs levegőjét, végigsétálhatna az ismerős hidakon, gyönyörködhetne a kora reggeli napsugarak csillogó táncversenyében a fodros... rata men kuto fre ohai nom line way poation utan lowmin te...
 A kesztyűtartóból cigarettát vett elő, és rágyújtott. Aerine arcát látta, Aerine-ét, aki szerint minden, ami az elmúlt hetekben, hónapokban velük történt, a véletlen műve. Fatalista vagy, szokta neki mondani. Nincsenek véletlenek. Csak tökéletes, vagy kevésbé tökéletes rendszerek vannak, amelyek kegyetlen törvények szerint működnek. Az emberi agy persze képtelen minden törvénynek utána eredni, és a titkát megfejteni. És talán csak addig jó, amig nem ismerjük minden titkukat.
 Persze az is lehet, gondolta, hogy Aerine-nek van igaza, és csak véletlenek vannak, sorsszerű, kiszámíthatatlan véletlenek, és ezeknek sorozata az egész élet. Akkor sem értenénk többet abból a megrendítő valamiből, ami körülvesz bennünket. A matematika és fizika törvényeit sikerült megfejteni, az életét nem. És miért értené meg az esőcsepp a végtelen óceánt, a porszem a kétségbeejtően hatalmas sivatagot? Miért ne gondolhatnák ezek is, hogy csupán a véletlen szeszélye sodorta őket a helyükre.
 Megállította a kocsit. A széles sugárút innenső oldalán kezdődött a park, Kwale legnagyobb zöldterülete. A másik oldalán, éppen szemközt tornyosult következő szálláshelye, a Hotel Kwale. Az épület kilencvenkilenc emeletét csillogó tükör-üveg fedte, a ráeső napsugarak vakító fényét visszaverték a parkra és a környező utcákra.
 Zsebéből elővette a készüléket... rata men kuto fre ohai nom line way poation utan lowmin te... ismételgette magában. Ujjai beütötték a soron következő szó betűit: KUTO, majd kiszállt a kocsiból és a járda szélén álló telefonfülkéhez lépett. Bedobott egy érmét, és tárcsázni kezdett.
- Hadügyi Intézet - sisteregte egy kellemetlen női hang.
- Rons ezredessel kell beszélnem
- Ki kéri? - sivította a hang, még mindig olyan hangsúllyal, mintha citromlével tömték volna be a fogát.
- Az elnök.
- Ne szórakozzon, kérem!
- Nem szórakozom. Kapcsolja, vagy sem?
- Várjon egy percet.
- Itt Rons ezredes titkársága. Mit óhajt? – fuvolázta egy újabb, ezúttal valamivel kellemesebb hang.
- Az ezredessel akarok beszélni.
- Nem tudom kapcsolni. Ma nagyon elfoglalt.
- Rendben van, kisasszony. Akkor most jön a szorgalmi feladat. Adja át a következő üzenetet az ezredesnek, ha majd egyszer ráér.
- Tessék mondani.
 Xween hallotta a gyenge kattanást, amint a titkárnő bekapcsolta a magnetofont, ami a szavait rögzíti majd. Minden bizonnyal a hívó fél száma után is nyomozni fognak, de már későn. Elmosolyodott.
- Huszonnyolc perc múlva pusztító erejű robbanást idézünk elő a Második Birodalomban. A bombát figyelmeztetésnek szántuk, ez még semmi kárt nem okoz. Helye az lowura sivatag D-4 szektor. Ne menjenek a közelébe, úgysem tudják hatástalanítani. A robbanás után tíz perccel ismét jelentkezem. Akkor talán kapcsolja nekem az ezredest.
- Halló... hal... - hallotta még a nő hangját, miközben a hallgatót visszahelyezte a helyére. Elnyomta cigarettáját és határozott léptekkel elindult a Hotel Kwale felé.

2.

 Querin a Második Birodalom harmadik legnépesebb városa. Lélekszáma meghaladja a hétmilliót, ami annál is érdekesebb, mivel a város első épületét mindössze hetven éve építették. Eredetileg iparvárosnak tervezték a közelben feltárt uránércbányák miatt. A várostervezők mindent elkövettek, hogy kellemes hangulatú település fogadja a lakókat, és igyekezetük olyan sikeresnek bizonyult, hogy két évtized után a tervezett ötszázezer helyett már másfél-millióan éltek benne. Mindehhez természetesen hozzájárult a környező táj lenyűgöző szépsége, és az ipar és kereskedelem hihetetlenül gyors fejlődése.
 Querint dél felől az óceán öleli körbe, ahol az egész éven át tartó késő-tavaszias időjárás miatt ezrek és ezrek tölthetik szabadságukat, ezzel nagyot lendítve a város idegenforgalmán. Északon mint egy kettévágott gyűrű karolja át a Grolan hegység, ahol a csodálatos panoráma miatt a telekárak csillagászati értékeket képviselnek.
 A Zaron szálló a város szívében a Kilencedik Sugárút és a Harr utca kereszteződésénél áll. Nem tartozik a legmagasabb épületek közé, népszerűségét inkább családias hangulata, és régies stílusa adja.
 A fiatal férfi az ablaknál állt, és az alatta tizenkilenc emelet mélységben áramló szakadatlan nyüzsgést bámulta. A lány a megvetett ágyon, rövid hálóingben feküdt, az áttetsző anyagon átsejlettek formás mellei.
A férfi az órájára pillantott.
- Mindjárt dél van. Vajon Xween hogyan boldogul?
- Bíznunk kell benne. Ez minden, amit tehetünk.
- Idegtépő ez a bizonytalan várakozás. - A férfi sarkon fordult, és hatalmas léptekkel a szekrényhez lépett.
Kinyitotta az ajtót, a bomba fémtestén szabályos időközökben felvillant a vörös kijelző.
- Működik. - mondta, és visszacsukta a szekrényajtót.
A lány összeszorította ajkait, szinte kipréselte fogai közül a szavakat.
- Csak apámra és anyámra gondolok, ez erőt ad.
Kopogtak az ajtón.
- Tessék! - kiáltotta a férfi, s a pincér belépett.
Bőségesen megterített gördülő asztalkát tolt maga előtt, az ételek ínycsiklandozó illata azonnal betöltötte a szobát.
- Hová parancsolja uram? - kérdezte a pincér.
- Csak hagyja itt az ágy mellett. Mennyivel tartozom?
- Itt a számla, uram, de ha óhajtja fizethet egyben, amikor elhagyják a szállodát.
- Az még jobb lesz. Köszönöm, elmehet.
- Remélem, nem ez lesz az utolsó ebédünk - sóhajtotta a lány, és feltápászkodott az ágyról - Pedig isteni illata van.
- Ha az utolsó, akkor is lássunk neki. Evés közben legalább nem gondolunk a bombára.

3.

 Rons ezredes íróasztalán megszólalt a telefon. Az ezredes éppen utolsó csepp kávéját szürcsölte élvezettel. Alig múlt negyven éves, rövidrenyírt haja mégis teljesen ősz volt már. Vékony arca, keskeny ajka, és kissé előreugró pofacsontja kemény határozottságot kölcsönzött megjelenésének. Letette a csészét, és a hallgatóért nyúlt.
- Tessék.
- Ne haragudjon ezredes úr - hallotta titkárnője izgatott hangját -, de úgy érzem, ezt meg kell hallgatnia. Az imént rögzítettem. És bár feltételezhetően a férfi őrült, azt hiszem nem tűr halasztást.
 Az ezredes végighallgatta Xween üzenetét, majd még egyszer visszajátszatta.
 Túlságosan magabiztos a hangja, gondolta. Igaz, ez még nem jelenti azt, hogy normális. Pályafutása alatt nem egyszer találkozott olyan megszállottakkal és fanatikusokkal, akik a legkisebb jelét sem mutatták háborodottságnak. És természetesen ez a típus volt mindig is a veszélyesebb. Mert ha az ember őrült, akkor mielőbb meg kell fékezni. Ez talán nem lesz igazán komoly feladat. A dilinósok - kevés kivételtől eltekintve - soha nem képesnek igazán logikusan végiggondolni cselekedeteiket. Ha viszont nem őrült, akkor a magabiztossága két irányú lehet. Vagy blöfföl és a fellépésére alapoz, vagy valóban komoly erőkkel rendelkezik. Mindezt sajnos nehéz megállapítani ebből a néhány mondatból.
Rons ezredes sóhajtott, és rágyújtott egy cigarettára.
- Mennyi ideje telefonált az emberünk? - szólt át a titkárnőjének.
- Nincs öt perce uram.
Akkor még van majdnem huszonöt percünk, gondolta.
 Mindenképpen ellenőriztetnie kell a bejelentést, különben súlyos mulasztásért fogják felelősségre vonni.
 Ha viszont fél órán belül semmi sem történik, ő pedig beindított egy hatalmas apparátust egy őrült miatt, megint csak nem kap dicséretet a főnökeitől. Hiába a szabályzat, hogy minden bejelentést ellenőrizni kell, a nagyfejűek ezt soha nem fogják megérteni.
 Nehezen tudta volna megmondani, mit is kívánna igazán - a robbanást, vagy a blöfföt. Aztán lenyomta a telefon gombját.

4.
 
Lahor Xween abbahagyta az olvasást. Valójában csak átfutotta a képekkel tarkított magazint, amit a Hotel Kwale portáján vett, de semmi érdekeset nem talált benne. Az újságot kétrét hajtva az előtte álló dohányzóasztalra tette.
 Háta mögött, a szálloda halijában hatalmas márvány-szökőkút lövellte három emelet magasságba minden pillanatban más és más színűre világított vízsugarait. Fél emelettel feljebb meghitt, egzotikus italbár csalogatta hívogató reklámokkal a vendégeket. A szemközti recepciós pult előtt megszakítás nélkül érkeztek-távoztak a szálló lakói. Semmi jel nem utalt bármilyen rendellenességre.
Xween a hall közepén felállított elektronikus órára pillantott, felállt asztala mellől, és kisétált a szállodából. Gépkocsijával először a Hurd teret kerülte meg, majd besorolt a város keleti részéhez vezető sugárút szakadatlan áramlatába. A halottakra gondolt.
 Igazán halottak, akik köddé váltak? Vagy talán meg sem születtek? Nyomtalanul eltűntek egy másodperc tört része alatt. Évezredek óta minden emberi megnyilvánulásnak, létnek nyoma maradt valamilyen formában, de most? Mit ér az élet, ha megszűntével semmi sem marad utána? Elmúlás. Ez az elmúlás?
 Inne, a húga huszonkilenc éves volt. Néhány éve fejezte be az egyetemet, a Porkooni csillagvizsgálóban kapott állást. (Istenem, milyen hülyén hangzik, hogy egy nő csillagász!) Telve volt lelkesedéssel, energiával, ahol megjelent hamar elpárolgott a bánat. És a férje Luch. Inkább róla hitték, hogy a testvére, mint Xweenről. Mindig mindenből viccet csinált, és saját bevallása szerint sem volt hajlandó komolyan venni az életet. Mintha csak érezte volna céltalan rövidségét.
 És a barátok, a munkatársak. És a többi ember, akit sohasem látott, csak akikkel közösen éltek Porkoonban. Az arc nélküliek, az áradat mindennapos sokasága. Aerine szülei, akiket nem ismert, most mégis olyan közelinek érezte magát hozzájuk. Hirtelen heves vágy fogta el, hogy Aerinet láthassa, legalább a hangját hallja. A tudat, hogy a legkisebb hiba esetén soha többet nem láthatja, és hogy mindannyiuk haláláért egyedül ő lesz felelős, szinte fizikai fájdalommal töltötte el... ohai nom line way poation...
 Időben érkezett a Hadügyi Intézet monumentális épülete elé. Még kilenc perc volt a robbanásig. Leállította a motort, és otthagyta a kocsit a többi sokszáz jármű között. Az Intézettel szemközti házban csendes étterem működött. Belépett, és a legtávolabbi asztalnál foglalt helyet.

5.

 Rons ezredes szobája feldúlt hangyabolyra emlékeztetett. A falakon elhelyezett hatalmas képernyők szemkápráztató vibrálása, a szakadatlan telefoncsöngés, tisztek és titkárnők látszólag értelmetlen nyüzsgése, a számítógépek és kijelzőegységek lámpáinak kattogó hanggal aláfestett villogása percek alatt feszült légkört teremtett.
- Uram, megjött a kép a sivatagból - jelentkezett egy fiatal tiszt az ezredesnél.
- Rendben van, kapcsolja rá a kettes monitorra ,- rendelkezett Rons. Egyik cigarettát a másik után szívta, és nagyon keveset beszélt. Akik ismerték, tudták, hogy nála ez a feszültség egyetlen észlelhető jele.
 A kettes monitor vibrálása megszűnt, a kép kitisztult, és megjelent az lowura sivatag puszta látképe. A képernyő bal felső sarkában villogó számok mutatták az idő múlását. Ha valóban lesz robbanás, öt percen belül be kell következnie, gondolta Rons, és meggyújtott egy újabb cigarettát.
Mellette megszólalt a telefon.
- Ezredes úr, a P-40 támaszpont parancsnoka kíván önnel beszélni. Kapcsolhatom?
- Igen, kérem. - Nem engedte, hogy a parancsnok végigmondja a szokványos bejelentkezését. - Tudom ki maga, beszéljen, őrnagy.
- Ezredes úr, jelentem, hogy a bombának semmi nyomát nem találtuk. Igaz, a rendelkezésünkre álló idő meglehetősen kevés volt, mi mindent megtettünk...
- Rendben van, folytassa!
- Két helikopterünk cirkál a sivatag fölött, természetesen kamerákkal, és további négy ponton állítottunk fel figyelőszolgálatot. Ha ez a bomba valóban létezik, és életjelt is ad magáról, azt azonnal közvetíteni tudjuk.
- Köszönöm őrnagy. Még valami?
- Semmi ezredes úr.
 A vonal megszakadt, bár Rons úgy érezte, mintha az őrnagy még mondani akart volna valamit. A süket csendben furcsa recsegést hallott, amikor a háta mögött valaki felkiáltott!
- Odanézzenek!
 A képernyő szinte izzott, majd vakító fehérség töltötte be. A hangszórókon tompa morajlás remegett, majd lassan kivehetővé vált a bomba-felhő jellegzetes alakja, amint az ég felé tört.
 Az ezredes szobájában rezzenetlen csend honolt, több mint fél tucat szempár meredt a hihetetlen látványra. A színjáték talán fél percig tartott.
- Brent! - szólt Rons a mellette álló tiszthez.
- Azonnal intézkedjen, hogy a felvétel ide kerüljön az Intézetbe. Ez talán az egyetlen hely, ahol biztonságban van. De már ez sem biztos. - mormolta maga elé.
- Uraim! - szólt a körülötte állókhoz. - Azt hiszem mégsem blöffel állunk szemben. Önöknek mi a véleményük?
Qwert őrnagy szólalt meg elsőnek. - Ezredes úr, véleményem szerint egy ilyen robbanás elegendő lenne arra, hogy akár Kwale-t, akár bármelyik városunkat egy pillanat alatt a földdel tegye egyenlővé.
- Honnan szereztek ilyen pokoli erejű robbanótöltetet? - kérdezte Forg százados, aki egyben a Különleges Ügyekkel Foglalkozó Akciócsoport egyik vezetője volt.
Az Ezredes tanácstalanul tárta szét a karját.
- Nem tudom uraim. Semmivel sem tudok többet önöknél. Az egyetlen, amit tehetünk, - azon kívül, hogy kapcsolatba lépünk a Belügyi Intézettel -, hogy várunk. Egy újabb telefonra. Az emberünk ezután biztos jelentkezni fog.
 - És akkor elkapjuk. A legújabb rendszerű analizátort kapcsoltuk rá az összes befutó hívásra. A hagyományos rendszernél tízszer gyorsabban elemzi a hívó számát.
- Az mit jelent? - kérdezte Rons kissé ingerülten.
- Hozzávetőlegesen nyolc-tíz másodperc alatt megkapjuk a kért információt.
 - Akkor nem lesz olyan hülye, hogy most hívjon. - jegyezte meg Rons szárazon. - Ha ez így megy tovább, kihirdethetjük a rendkívüli állapotot az egész Birodalom területére.
- Én még mindig nem tudom elhinni - sóhajtott Forg százados. lemondóan. - Ez rosszabb a leglidércesebb álomnál.
 Rons némán bólintott, majd a felberregő telefonért nyúlt.
- Ezredes úr! - hallotta a titkárnője izgatott hangját.
- Megint az az ember! Átkapcsolhatom?
- Természetesen! Ő az! - intett a többiek felé. A szobában némaság ömlött szét. A lehallgató-magnetofon tárcsája forogni kezdett, az elemző számítógép kijelzői nesztelenül villogtak. A technikus, aki kezelte, néha megnyomott egy-egy gombot, amivel újabb utasítást adott a gépnek.
- Rons ezredes. Mit óhajt?
A hangosító berendezés megreccsent az asztalon.
- Lahor Xween vagyok, már kerestem. Elég meggyőző volt az első robbanás?
- Meglehetősen. Mit óhajt?
- Először is azt, hogy békén hagyjanak. Tudom, hogy már ráálltak a telefonállomásra, ahonnan beszélek. Nincs messze önöktől, a szemközti étteremben vagyok. És itt is maradok. Egyébként a Hotel Kwale-ban lakom, a 417-es szobában. És most a bombákról. Tizenhat városban helyeztük el őket, valamennyit egy-egy szállodában, szigorú biztonsági őrizet mellett. Hozzá kell tennem, hogy az őrök csupán a bombák megközelítését szolgálnak megakadályozni, a robbanást előidézni, vagy megakadályozni képtelenek. Ezért ne próbálkozzanak! A robbanótöltet az első érintésre automatikusan robban. Az irányítás egyedül az én kezemben van. Félóránként adom le a megfelelő kódot mind a tizenhat bombának, amivel késleltetem a robbanást. Ha önök bármit tesznek ellenem, semmit nem csinálok, mint elfelejtem betáplálni a soron következő kódot.
Ez a feledékenység az első fél órában kétmillió ember életébe kerülne. És végül a követelésünk. Nem kis dolog, de apróságokért nem csináltunk volna ilyen felhajtást. A kormány feltétel nélküli lemondását követeljük, az Első Birodalmi állampolgárok szabadon bocsájtását, a katonaság eltávolítását hazánkból, az Első Birodalomból, valamint az itteni hadsereg vezérkarának teljes felszámolását.
- Nem viszi kissé túlzásba...?
- Talán. A háborút viszont nem én kezdtem. És nem vagyok hajlandó tárgyalni. Nincsenek engedmények. Önök mostantól számítva huszonnégy órát kapnak. Három óra múlva újra jelentkezem. 
 A készülék kattant, a vonal megszakadt. Rons anélkül, hogy testét megmozdította volna cigarettát gyújtott, majd fejét lassan Trak pszichológus felé fordítva csak ennyit kérdezett.
- Nos?
 A pszichológus, aki századosi rangban szolgált a Hadügyi Intézetnél, összevont szemöldökkel gondolkodott.
 - Nagyon magabiztos az emberünk. Nem tartom valószínűnek, hogy blöffölne.
- Lehet, hogy elmebeteg?
- Nézze, ezredes, minden lehet. De ha ez az ember őrült, akkor olyan zseniálisan az, hogy veszélyesebb, mint két tucat normális. Valami mást kell kitalálni.
 Rons egy pillanatig a semmibe bámult, szemközt vele, a csillogó üvegablak mögött egy repülőgép úszott bele a látóterébe. Hófehér kondenzcsíkot húzott maga után, majd beleolvadt egy eltévedt bárányfelhőbe. Az ezredes döntött.
Mélyet szívott a cigarettájából, majd halkan felsóhajtott.
- Nincs mit tenni. Beindítjuk a gépezetet.

6.

 Xween lenyomta az utolsó jelet közvetítő billentyűt, a gépet zakója zsebébe csúsztatta, és az italáért nyúlt. A kristálytiszta folyadék hűvös leheletként üdítette a helyiség fülledt melegében. A hangszórókból lágy zene ömlött, elfojtva az ablakon túli nyüzsgés monoton zaját.
 Az étterem fotocellás ajtaja nesztelen nyílt ketté az elegáns ruhába öltözött férfi előtt. Határozott, mégis fesztelen léptekkel haladt a bárpult felé, helyet foglalt egy magasított lábú széken, és italt rendelt.
 A lány nem lehetett több huszonöt évesnél, a férfi talán harminc. A bejáratnál a férfi lépett be elsőnek, majd az asztalok mellett elhaladva egy eldugott sarokban telepedtek le. A férfi a lány kezét simogatta, néha megcsókolta az arcát. Párolt osztrigát rendeltek vörösboros mártással, és édes pezsgőt ittak mellé.
Xween jót mulatott magában.
 Húsz perc telt el a telefonbeszélgetés óta, amikor Rons ezredes is megérkezett. Egyetlen, gyors pillantással felmérte a terepet, agya rendszerezte a látottakat, majd kényelmes léptekkel elindult Xween asztala felé.
- Lahor Xween, ha nem tévedek.
- Rons ezredes. - Xween alig észrevehetően elmosolyodott. - Foglaljon helyet. Megdicsérheti az embereit. Nagyon diszkrétek, semmi panaszom nem lehet rájuk.
Fejével a bárpultnál ülő férfire bökött, majd a fiatal párra.
- Maga meglehetősen élesszemű. És felkészült.
- Az ember csak úgy nyerhet, ha ismeri az ellenfél fegyvereit. De azt hiszem, nem azért jött, hogy kölcsönösen bókoljunk egymásnak.

7.
 
Covar a fotelban ült, fejét a vastag háttámlának támasztva a mennyezetet bámulta. Száját csücsörítve megpróbálta minél vékonyabb csíkban kifújni magából a cigaretta szürkés füstjét.
 Aerine a telefon mellet, több mint egy órája bonyolította a beszélgetéseket, amelyekkel Xween megbízta. Covar egyetlen egyszer sem szólt bele. Hallgatta a lány selymes, mégis határozott hangját.
 A lány elköszönt láthatatlan beszélgető partnernőjétől, és visszahelyezte a hallgatót.
- Ez is kész. - mondta és kinyújtóztatta karjait. - Néhányan biztosan ráharaptak. Éreztem a hangjukon. Iszonyú felfordulás lesz.
- Vagy hírzárlat. A kormány nem engedheti meg magának, hogy ezt a sajtó kikürtölje. - Covar elnyomta a csikket.
- Ennyire még ők sem hülyék.

8.

 Rons ezredes agya hihetetlen gyorsasággal dolgozott. Szinte mindenre tudott egyidőben gondolni és figyelni, döntéseit pedig egy számítógép boszorkányos gyorsaságával hozta. Legelőször is három legjobb emberét leküldte az étterembe, hogy Xweent szemmel tartsák. Természetesen ez nem csupán figyelőszolgálat volt, vigyázniuk kellett Xween testi épségére is. A környék minden utcájába megkülönböztető jelzés nélküli rendőrkocsikat állítottak készenlétbe, és az Intézet tetején lévő helikopterállomást is riadókészültségbe helyezték. Rons előre gondolkodott. Tudta, hogy úgyis kiderül a bombák létezése, de nem akarta, nem engedhette, hogy idő előtt nyilvánosságra kerüljön. A Birodalom összes televíziós-, rádiós társasága, és a sajtó felé szigorított hírzárlatot rendelt el, amely szerint csak a Hadügyi Intézet által engedélyezett hírekét közölhették. Telefonálni csak az Intézet által ellenőrzött titkos vonalakon lehetett, és minden hivatalos rádióhullámot olyan frekvenciára kapcsoltak, amit az amatőrök nem foghattak.
 Aztán újabb telefon következett, a rádiós csoport vezetőjéhez.
 - Az emberünk valószínűleg bizonyos időközökben jelzéseket ad le, ami késlelteti a robbanást. Az sem lehetetlen, hogy a társaival hasonló módon tartja a kapcsolatot. Álljanak rá, és rögzítsék, majd azonnal elemezzék minden adását. Nem hiszem, hogy könnyű dolguk lesz, de az életünk függ tőle, milyen gyorsan fejtik meg a kódot. Az Intézet legnagyobb számítógépét bocsájtom a rendelkezésükre.
 Le sem tette a hallgatót, már tárcsázta a következő számot. Míg a kapcsolásra várt az előtte fekvő papírra a következő lépéseket írta. A titkárnőtől Rowen századost, a nyomozócsoport vezetőjét kérte.
- Üdv, Rowen, Hagyjuk a formaságokat. Minden emberére szükség lesz. Parancsom az egész Birodalom területére érvényes. A központban már sokszorosítják egy Lahor Xween nevű férfi fényképét. Nem maga a férfi érdekel bennünket, hanem minden halandó, akivel csak szóba állt. Kezdjék a nagyobb városokban, járjanak végig minden szállodát, szállodai szobát! Veszedelmes emberek, semmi erőszak, amíg jelt nem adok. Csak tudnunk kell kilétüket, és tartózkodási helyüket. Ismétlem, rendkívül veszélyes emberek! Tizenhat szállodában kotlanak a főkolomposok, tizenhat olyan bomba hátán, amely sivataggá változtathatja Birodalmunkat. És még valami. Az emberünk az Első Birodalom állampolgára. Az akció után ő is táborba került. Nézzenek utána fogolytársainak, nyomozzák ki, kik és hogyan segíthették elő a szökését. Minden felelősség az enyém.
Letette a kagylót.
- Brend! A fiatal tiszt azonnal az asztalhoz lépett. - Hozzon nekem kávét. Cukor nem kell.
 A nagyján már túl volt, de még mindig égette a legnehezebb feladat, értesíteni a kormányt az eseményekről. Az Elnök nem nagyon fog örülni.
 Az elnök valóban nem örült. Amikor három perc múlva kapcsolták a dolgozószobáját, meglehetősen hideg hangon fogadta Rons közléseit. Később, mintha kicsit megenyhült volna, előléptetéseket, jutalmakat helyezett kilátásba, ha megoldják a problémát. Rons előtt nyilvánvalóvá vált, hogy nem veszi komolyan a jelentését.
 Most, hogy a gépezet egy darabig magától is gurul, és ő itt ül egy terrorista férfi társaságában, aki úgy érzi, néhány hasonszőrű társával megváltoztathatja a világot, ismét magabiztosnak érezte magát. Ezt igyekezett nem mutatni. Meggyőződése volt, hogy minden "nagyokos" akkor követi el az első hibát, amikor azt hiszi, hogy jól gondolkodik. A hiúság az első lépés a bukáshoz, szokta mondogatni.
- Magából jó katona lett volna! - mondta az ezredes. - Kár.
- Ellentétes oldalon állunk, ezredes, - válaszolta Xween.
 Ronshoz hasonlóan ő is elégedett volt. Minden a tervek szerint alakult. Kevés időt hagyott az ellenségnek, de elegendő nyomot, hogy sok mindennek utána tudjanak járni. Mindent kideríthetnek, mindent elemezhetnek, örülhetnek a sikerüknek, csak a megoldáshoz nem lesznek egy lépéssel sem közelebb. És ez a folyamatos harc fogja elemészteni a kiszabott egy napot.
- Személyesen jöttem Önhöz. - kezdte Rons. - Biztos vagyok benne, hogy nem blöfföl, hogy nem is őrült, de abban is bizonyos vagyok, valahol tudja, hogy nem nyerheti meg ezt a játszmát. Az ön, vagy önök követelése teljesíthetetlen.
Xween mélyen az ezredes szemébe nézett.
- Nem tudom, ezt miért mondja. Az elmúlt évezredek alatt buktak már meg kormányok, tűntek el nyomtalanul uralkodók. Nem látom be, a mai nap miért lenne alkalmatlanabb egy újabb bukáshoz, mint az a sok másik volt.
- Azóta évszázadok teltek el. És a technikai fejlődés...
- Ne jöjjön ezzel ezredes! Maga sokkal komolyabb ember, mintsem ilyen ósdi töltelékkel akarjon megdolgozni. Amióta elpusztították Porkoont, különben sem vagyok túlságosan vicces kedvemben. Az én hazámat el lehetett söpörni egyetlen jól időzített másodperc alatt, az ön kormányára egy egész nap kevés?
 Xween cigarettát kínált Rons felé. Az elfogadta. Mindketten rágyújtottak.
- Higgye el ezredes, az idő most nekünk dolgozik. Ne gondolja, hogy tréfálok. Ha bárki, akár ön, akár a legképzettebb szakembere, akár az enyéim, vagy én magam hozzáérünk valamelyik bombához, az felrobban. Legalább olyan pusztítást hagy majd maga után, mint amilyen Porkoont elsöpörte. Az irányítás egyedül az én kezemben van.
- És ha valamelyik embere nem bírja idegileg? Ha véletlenül is, de megtörténik a katasztrófa?
- Az embereimért vállalom a felelősséget. Többek között ezért kaptak csak egy napot. Ennyit mindegyikük kibír. Nekem pedig jók az idegeim. És nem szeretném, ha valaki arra kényszerítene, hogy feledékeny legyek.
- Ezt már mondta. Még egy kérdésem van.
- Tessék.
- Adnak valamilyen biztosítékot a szabad elvonulásra, vagy véres bosszút terveznek? Ez minden bizonnyal olyan kérdés, ami érdekelheti a kormányt. Miheztartás végett, tudja.
- Erre van egy elgondolásom. Figyeljen ide...

9.

 Hyle Ghroos kimerült volt, fáradt és álmos, amikor a telefoncsörgés kiugrasztotta az ágyából. Közel negyven órát volt talpon, életveszélyes tűzpárbajt vívott egy ámokfutó gyilkossal, majd hosszú jelentéseket körmölt, mire déli tizenkettőkor végre ágyba került. Hosszú percek, talán negyed óra is eltelt, mire végre elnyomta az álom.
 A telefon pontosan négykor szólalt meg. A rendőrtiszt hangja rekedten csengett a hallgatóba. A parancs hallatára azonnal öltözni kezdett. Tétova mozdulatokkal vette fel civil ruháját, majd nagy csésze kávét melegített magának. Mire elkészült, megérkezett érte a riadókocsi. Zsebében Lahor Xween fényképével és adataival, kissé még mindig kábultan a kialvatlanságtól nem sok reményt fűzött az általános hajtóvadászat sikeréhez. Álmában sem gondolta, hogy már a második próbálkozásával célba talál.
 A Hotel Brent és környéke ugyanolyan sivár elhagyatottságot árasztott, mint néhány órával azelőtt. Egy kóbor macska ijedten ugrott félre a kocsi elől, amikor az lefékezett az épület előtt. Ghroos és a sofőr kiszálltak. A szálló halijába a portáspulthoz léptek, Ghroos a portás elé tartotta igazolványát, majd Xween fényképét.
- Ismeri ezt az embert? - kérdezte.
 A portás igyekezett tanácstalan képet vágni, és ezzel időt nyerni. Szeretett volna többet megtudni az ügyről, vajon mennyire fontos a rendőröknek a vendége. Nem akart újat húzni a hatóságokkal, de a bőséges borravalót osztogató ügyfeleket még a törvénynél is jobban tisztelte.
- Miért, mit követett el?
- Itt csak én kérdezhetek - csattant fel Ghroos élesen. - Vagy azt akarja, hogy bezárassam ezt a kócerájt? Kutassak végig minden szobát, nézzek be minden szekrénybe?!
 A kövér portás ezt végképp nem szerette volna. Mélyet sóhajtott, és lassan megcsóválta a fejét.
 - Ez az úr itt lakik. - mondta. - De nagyon rendes ember. Meg mernék esküdni, hogy csak valami súlyos tévedésről lehet szó.
- Hányas szoba?
- 324-es. Felkísérjem az urakat?
- Az urakat szót kissé cinikusan hangsúlyozta, de ez most Ghroost nem érdekelte. Kettesével szedte a lépcsőfokokat, rohant felfelé. A kocsit vezető tizedes alig tudta követni.
 A 324-es szoba ajtajához érve elővette revolverét. Nem mintha különösebb örömöt okozott volna a használata, mégis némi biztonságérzetet kölcsönzött. A rendőrség kötelékében eltöltött tizennyolc év alatt megtanulta, hogy semmit se bízzon a véletlenre. Az ember sohasem tudhatja kivel akad össze. Bekopogott az ajtón, és azonnal ellépett az ajtó elöl.
 Ez az egyszerű óvintézkedés már nemegyszer megmentette az életét, amikor hevesvérű ellenfelekkel találkozott, akik előbb lőtték keresztül az ajtót, mint megnézték volna látogatójuk arcát.
- Ki az? - hallottak egy női hangot a szobából.
- Rendőrség! - kiáltotta Ghroos. - Azonnal nyissák ki! Kezeket a tarkóra, és semmi gyanús mozdulat.
 Magában elkezdett visszafelé számolni. Hét volt a szerencseszáma. Mindig hétnél lőtt először a zárba. Keze nem remegett, ahogy lassan megcélozta a kilincset.
 Ötnél tartott, amikor lassan kitárult az ajtó. Ghroos megvárta, amíg teljesen kinyílik, majd egy villámgyors mozdulattal átugrott az ajtófélfa túlsó oldalára. Közben próbálta feltérképezni a szoba belsejét. Két alakot látott, mindkettő keze a tarkójukhoz szorítva. Fegyverét még mindig előreszegezve átlépte a küszöböt. Tekintete végigtapogatta a szobát, az ablak és a szekrények mellett vagy mögött esetleg megbújó ellenséget keresve. Amikor meggyőződött róla, hogy láthatóan nincs más a szobában, leengedte a fegyvert.
- Ketten vannak? - kérdezte. Közben hallotta, hogy mögötte Forth tizedes becsukja az ajtót.

10.

- Igen, válaszolta a férfi.
 Ghroos harminc év körülinek ítélte, noha a férfi arcán ülő fáradtság akár öt év tévedést is okozhatott.
- Lahor Xweent keressük - mondta a háta mögött Forth.
- Nincs itt. - A nő vonzó volt, és fensőséges. Mint egy igazi dáma gondolta Ghroos. - Én a felesége vagyok.
- És a bomba? - Hirtelen, támadó hangsúllyal tette fel a kérdést, de mintha csak az időjárásról beszélgetnének. Egyikük arca sem rezzent. Néhány pillanatig egymásra néztek, majd a nő egy lágy mozdulattal a szekrény felé bökött.
- De ne nyúljon hozzá. - mondta.
 Ghroos mintha megbénult volna, csak állt velük szemben, és a hideg futkosott a hátán. Nem tudta volna megmondani mi volt ez, a nő jéghideg hangja, a mellette álló férfi gyilkos tekintete, vagy a hirtelen felismerés, hogy megtalálta azt a gyilkos fegyvert, amely időn és téren túlivá varázsolhatja nem csak őket négyüket ott a szobában, de egész Kwalet, és ha elszabadul a pokol, talán az egész Birodalmat. Érezte, hogy tennie kellene valamit, vagy legalább megszólalnia, ha lehet keményen és határozottan, pontosan úgy, ahogy azok vele szemben állnak, a szavak mégis nehezen, szinte csendesen csúsztak elő ajkai közül.
- Meg lehet nézni?
A lány bólintott.
- Nyissa ki a szekrényajtót, de ne lépjen közelebb.
Ghroos némán engedelmeskedett. A bomba ott volt.
Méreteit nézve nem tűnt sem pusztítónak, sem félelmetesnek. Egyszerű fémdoboz, alig nagyobb, mint egy pénztartó kazetta. És mégis - ahogy Ghroos meredten bámulta, egyre törpébbnek, egyre jelentéktelenebbnek érezte magát.
- Ez az ember őrült! - kiáltotta a műszaki csoport vezetője, amikor Rons ezredes visszatérve szobájába, elmesélte a Xweennel folytatott beszélgetését. – Nevetséges ötlet, egyszerűen nevetséges!
- Egyáltalán nem az - mormogta komoran Rons. - Sajnos, nagyon is jól tudja, mit csinál.
 Az asztalon megcsendült a telefon. A számítóközpont jelentkezett.
- Sikerült rögzíteni?
- Igen, uram. Nincs három perce, hogy leadta a kódot. Mindössze három betű: N.O.M. Nem tudom, a gép mit fog vele kezdeni.
- Mindenesetre próbáljanak meg kisütni belőle valamit.
- Szinte reménytelen, ezredes úr! Ennyi adat a nullával egyenlő!
- Értem. Ez azt jelenti, hogy félóránként egy szót tudunk megszerezni. Maga szerint mennyi időre lesz szükség, hogy valamire rájöhessenek?
- Ez a kódtól, annak bonyolultságától is sokban függ.
Nem merek számot mondani.
- És az elmúlt órában, semmi más adást nem fogtak?
- Nem uram. Senkivel sem vett fel kapcsolatot.
- Köszönöm. Amint megtud valamit, azonnal értesítsen!
 Rons kávét töltött magának az előtte álló öblös hőtárolós kancsóból, miközben bal kezének mutatóujjával megnyomta a titkárnőjének szóló jelzőgombot. Az íróasztalon lévő készülék hangszórójából azonnal érkezett a válasz.
- Mit óhajt uram?
- Legyen szíves kapcsolatot kérni a Belügyi Intézettel.
Ismét beszélnem kell az elnökkel.
 Rons ezredes kezdte egyre kellemetlenebbül érezni magát. Tisztában volt vele, hogy a hatalmához ragaszkodó vezetés nem fogja beadni a derekát. Esetleg korlátlan hatalommal ruházzák föl mindaddig, amíg be nem fejezi az ügyet. Ez pedig még nagyobb felelőséggel jár. Persze mindez csak azért, hogy aztán legyen valaki, akit elővehetnek egy esetleges kudarc után. Bár kérdéses, lesz-e egyáltalán valaki, aki felelősségre vonhatja, ha Xween betartja az igéretét. A vezetés mindig csak hatalma fenntartásán fáradozott. Rons azon kívül, hogy hatalmat és embert kap tőlük, egyébre nem számíthatott.
 Arra minden hülye képes, hogy parancsot osztogasson, gondolta, miközben a kapcsolásra várt.
 Felpattant az ajtó, és Rons jobbkeze, Qwert őrnagy sietett be rajta. Arcán izgatott, mégis elégedett félmosoly játszott.
- Uram! Megtalálták a Kwaleben elhelyezett bombát! Lahor Xween felesége és egy férfi őrizték!
 A szobában hirtelen néma csend telepedett meg, minden tekintet Qwert őrnagy felé fordult.
- Ez gyors munka volt - jegyezte meg elismerően Rons. - De remélem, az emberek semmi ostobaságot nem követnek el?!
Qwert kihúzta magát.
- Jelentem nem, uram. Négy tűzszerész szakértő már útban van a Hotel Brent felé. De a legnagyobb óvatossággal fognak eljárni. A két személyt az embereink őrizetbe vették. A jelentés szerint semmiféle ellenállást nem tanúsítottak. Ha a szakértők megérkeznek, a két nyomozó idehozza a két letartóztatottat.
- Helyes. Talán még hasznunkra lesznek - mormogta Rons. Aztán meghallotta a titkárnője hangját.
- Ezredes úr, az elnök úr van a vonalban.
Rons röviden, de minden részletre kitérve előadta az újabb fejleményeket.
- Ez minden? - kérdezte végül az elnök.
- Ez, uram.
- Nézze Rons, én nem látom olyan borúsnak a helyzetet, mint ön. Látja, szinte percek alatt lefülelték a főkolomposokat, és ugyanezt fogják tenni az embereink a többi városban is. Azt maga is tudja, a követelésük képtelenség. Nem gondolja, hogy egyszerűen nevetséges lenne, ha néhány felfuvalkodott lázadó meghátrálásra kényszeríthetne? A bolygó történelmének leghatalmasabb birodalmát? Úgy látom, jól haladnak a munkával, ezért természetesen nem leszek hálátlan. Ezt már most megígérhetem. Ön a stratéga, nem én. Találjon ki valamit, húzza az időt, játszón velük, csináljon úgy, mintha mindenbe belemenne, aztán csapjon le rájuk.
- Elnök úr, úgy érzem, ön nincs tisztában azzal, milyen következményekkel járna, ha nyilvánosságra kerülne az ügy?
- Már miért kerülne? Ön mondta az imént, hogy hírzárlatot rendelt el.
- Szabad országban élünk. A teljes cenzúrát nem lehet a végtelenségig életben tartani. Ki fog szivárogni. Akkor pedig kitör a pánik, ami talán még a bombánál is rosszabb.
- Evakuáljuk a lakosságot.
- Mit? Hatvanmillió embert?
- Dehogy! Csak megígérjük nekik. Maga is jól tudja, a puszta ígéret, ha a megfelelő időben a megfelelő körítéssel tálalják, lecsendesítheti a kedélyeket.
- Egyszóval Ön azt tanácsolja, várjuk meg, amíg az ellenség lép, várjuk meg, amíg megsemmisítik valamelyik városunkat, várjuk meg, míg a hírre kitör a pánik az egész birodalom területén?
Az elnök hangja ingerülten csattant fel.
- Ön félreértett engem ezredes. Hangsúlyozom, én nem tanácsolom hanem parancsolom, hogy fékezze meg azokat az őrültek. És ne engedje, hogy az irányítás kicsússzon a kezéből!
- Ezzel azt is mondhatta volna, hogy forgassam a világot, ha már magától nem megy - sóhajtotta az ezredes, miután letette a hallgatót. Aztán újabb kávét töltött magának.
 Amikor a következő pillanatban ismét megcsendült a telefon, az ezredes legszívesebben a földhöz vágta volna. A számítóközpont jelentkezett.
 - Elfogtuk a következő üzenetet, megint csak három betű: WA.Y. Semmi több. A komputer újabb adatokat követel, különben nem birkózik meg a feladattal.
 - Rendben van. - sóhajtott Rons. - Fogják továbbra is az adásokat. Talán mégis csak sikerül valamit kitalálniuk.
A következő telefon a nyomozást vezető tisztet hívta.
- Megtudtak valamit?
- Sok mindent, de még igazi tények nincsenek a kezünkben. Az imént érkezett egy részletes lista azokról a személyekről, akik érintkezésben álltak Labor Xween-nel.
Huszonhárom név, ebből a lányt és a Covar nevű férfit kipipálhatjuk. De gondolom erről értesült. Most kaptam a hírt, hogy a letartóztatást végző két nyomozónk elindult velük önökhöz.
- Rendben van, köszönöm. Más hír?
- Sajnos, ez minden, ezredes. Higgye el, mi mindent megteszünk.
- Tudom. És sok sikert.
 Rons kezében megállt a telefonkagyló. Kit kell még felhívnia, kivel kellene beszélnie? Nem szabad megállni, mert akkor vége. Agya lázasan dolgozott, adatokat ellenőrzött, raktározott, kombinált. Néha, mint valami vészjelző, villant fel benne a gondolat, hogy nincs értelme, fel kell adni. Mindig is lesznek olyanok, akik több lépést képesek előre kiszámítani, mint az ellenfél, és az ilyen jellegű harcoknál jóformán semmi más nem számít. Gondolkodni, gondolkodni! Nincs túlerő, nincs többség és kisebbség, csak kiszámított, mértani tökéletességgel megtervezett gondolatok vannak. Lépéselőnyt kellene szerezni, de honnan? Azok, ott a túloldalon minden lépésükre felkészültek, minden elképzelhető ellenakciót beépítettek a tervbe. És ha nem őrültek! Nem őrültek! - zakatolta a belső hang. És ha nem őrültek, akkor csak egy magyarázat van arra, hogy ki merték hívni maguk ellen az egész világot - erősebbnek érzik magukat mindennél és mindenkinél! Dühödten vetette el a gondolatot. Nem létezik hogy mindent kiszámoltak, nem lehet, hogy mindenre felkészültek! Csak idő kell, hogy megtalálja a gyenge pontot, és felborítsa a tervüket. Egyetlen rést kell, hogy találjon ezen az átkozottul simának tűnő, áthatolhatatlan falon, egyetlen apró repedést. Méghogy ők az erősebbek! Nevetséges! Néhány lázadó, néhány elkeseredett férfi és nő, akik hazájuk romjain bosszút esküdtek - ezek akarnak elsöpörni egy világot?!
Keze ökölbe szorult, fogai megcsikordultak, ahogy egymáshoz préselte őket. Győzni fog, megtalálja a gyenge pontot, és véget vet ennek az ostoba, lidérces álomnak. Az asztalon megcsendült a telefon.
- Uram - jelentkezett a telefonközpontos -, a tévétársaságok szakszervezetének igazgatója van a vonalban. Kapcsolhatom?
- Kapcsolja - legyintett lemondóan Rons.
 A férfi hangja olyan erősen hallatszott a kis hangszóróból, hogy a hallgatót kissé el kellett tartania a fülétől, hogy meg ne süketüljön.
- Követelem, hogy azonnal fogadjanak! - kezdte az igazgató. - Nem vagyunk hozzászokva ezekhez a szigorított intézkedésekhez, és nem vagyunk kötelesek eltűrni az Intézet zsarnokoskodását sem. Jogunk van tudni, és hírül adni a nézőknek, ha kell az egész világnak...
 - Tudja mihez van joguk? - vágott a szavába Rons ingerülten. - Ahhoz van joguk, hogy befogják a szájukat! Gondolom, ismeri az állami alkotmányt, de ha megfakultak volna az emlékei, elmondhatom hogy jogom van Önt, és az egész társaságot hadbíróság elé állítani, ha megtörik a hírzárlatot. És ne felejtse el, hogy mindketten ugyanazon oldalon állunk, mindketten a közösség érdekeit képviseljük. Most, lehet, hogy az elmúlt kétszáz évben először a köz érdekei azt kívánják, hogy maguk fogják be a szájukat! Megértette!?
Ingerülten csapta helyére a hallgatót.
- Adjon valaki egy cigarettát!

11.

 Miután a két nyomozó, valamit Aerine és Covar mögött végre becsukódott a 324-es szoba ajtaja, Horr és Klán tűzszerészek végre munkához láthattak. A két férfi, akit az egész Hadügyi Intézet csak Horr és Társa néven emlegetett, kétségtelenül a birodalom legjobb szakemberei voltak. Ezenkívül nem csak munkatársak, de jó barátok is. Együtt jártak középiskolába, egy padban ültek, minden csínyüket közösen követték el, később együtt jelentkeztek a Katonai Főiskolára, ahol ugyanazon a szakon végeztek, mindketten kitűnő eredménnyel. Pályafutásuk alatt egyszer sem fordult elő, hogy valamilyen feladatot ne közösen hajtottak volna végre. Az évek alatt szinte egyetlen, négy lábon járó agytrösztté kovácsolódtak, ritkán beszéltek munka közben, mégis értették egymást, a legapróbb mozdulatból is.
Időtlennek tűnő másodpercekig csak bámulták a halálthozó szerkezetet, amelynek hatását, működési elvét tökéletesen ismerték. A kapott feladattal, és annak veszélyességével tisztában voltak, és mind a ketten élni akartak. Horr lassan megfordult. Az ágyra dobott táskájából műszereket szedett elő, s azokat rendszeresen egymás mellé helyezte. Klán a csatlakozódrótokat halászta elő saját csomagjából, és a sorban előkerülő készülékeket egymáshoz kapcsolta. Tekintetük egyetlen egyszer találkozott, Klán kérdőn pillantott Horra, és fejével a szekrény felé bökött. A férfi megvonta a vállát, és arcán megjelent az a halvány-cinkos mosoly, amelyet Klán már olyan jól ismert. Különösebb jelentősége nem volt, azt jelentette, "fogalmam sincs mi ez, de úgyis rájövünk, és akkor kibabrálunk a rendszerével".
 Amikor Horr bólintott, Klán bekapcsolta a készüléket, és a kisméretű monitoron megjelenő jelzéseket figyelte. Horr az érzékelő végét egészen lassan a bomba felé közelítette. Tizenöt centire a halálos doboz fémtestétől keze megremegett, amikor észrevette a dobozon felvillanó vörös fényt. Nem kellett hátrafordulnia, Klán már diktálta az adatokat.
- Erősség 9,8, rezgésszám 116/90.
 Horr visszahúzta kezét, majd óvatosan a szekrény belseje fölé hajolva megismételte a műveletet a bomba hátsó részén. Az eredmény ugyanaz volt. Horr érezte, hogy a verítékcseppek lassan gyöngyözni kezdenek a homlokán.
- Megpróbáljam beljebb? - kérdezte.
- Várj egy kicsit. - mutatott Klán a még mindig villogó vörös fényre.
- Uraim!
Mintha dróton rángatták volna őket, úgy perdültek meg tengelyük körül, ahogy a férfi hangját meghallották a hátuk mögül. Tekintetük végigpásztázta az üres szobát.
- Kérem figyeljenek rám!
 A férfi hangja kellemesen csengett az idegtépő csendben. Horr érezte, hogy homlokán kidagadnak az erek, és a vér egyre erősebb lüktetéssel kering ereiben. Adrenalinreakció, könyvelte el magában.
 A hang a rádióból jött, amelyet az ágy melletti éjjeliszekrényre állítottak.
 - Vizsgálatuk tárgya - folytatta a hang - kettős elektromágneses hurok közepében helyezkedik el. A műszeres vizsgálat meggyőzheti önöket arról, hogy érzékenysége közel maximális. A külső hurkon áthatolva egyre intenzívebb rezgést fognak tapasztalni. Ekkor gyulladt ki a vörös fény a bomba oldalán, gondolom, ezt látták. Ha áthatolnak a belső hurokba, kigyullad a zöld fény. A két fény együttes villogása jelzi, hogy az érzékelőrendszer akcióba lépett. Ezek után tizenöt másodperccel a bomba felrobban, amennyiben a zavaró behatás nem szűnik meg. Kérem legyenek nagyon óvatosak! Szeretném még közölni, hogy magát a bombát nagyérzékenységű szenzorokkal láttuk el, arra az esetre, ha netán hatástalanítani tudnák az elektromágneses védőrendszert. Kérem ellenőrizzék az elmondottakat, de a legnagyobb óvatossággal járjanak el.
Ha ezek után mégis ki tudnak találni valamit, amivel ezt a bombát hatástalanítják, úgy a szerkezet azonnal működésbe lépteti a Birodalom területén elhelyezett többi bombát. Jó munkát, uraim!
 A rádió elnémult. Horr és Klán egymásra néztek, tekintetükben dermedt megdöbbenés keveredett az elismeréssel. Klán arcán halvány verítékcseppek fénylettek. Horr megtörölte a homlokát, arcát két tenyerébe temette, és olyat tett, amit még soha életében munka közben.
Röhögött.

12.

 Rons ezredes éppen intézkedett, hogy Aerinet és Covert melyik szobában helyezzék biztos őrizet alá, amikor a rádiósok főnöke jelentkezett. Az ezredes átkapcsolt a szobai hangszóróra, hogy telefonjelentését mindenki hallhassa.
... "Jó munkát, uraim! - hallották Lahor Xween utolsó szavait.
- Ennyi volt, ezredes úr.
- Köszönöm. - Válaszolta Rons. - Ha van valami szólok.
- Ezek szerint a bombák rádión is összeköttetésben állnak Xween-nel - szólalt meg Qwert őrnagy Rons felé fordulva. - Meg lehetne próbálkozni az adás zavarásával.
- Nem hiszem, hogy célravezető lenne – válaszolta Rons. - Azt hiszem, ez csak külön biztonsági kapcsolat, méghozzá a mi érdekünkben. Xween azonnal tudomást szerez arról, ha valamelyik bombát vizsgálat alá vesszük, és ilyen módon figyelmezteti embereinket a veszélyre.
Csak egyet tehetnénk... - szinte mormogott, maga elé mondta a szavakat. - Ha minden bombát megtalálnánk, és egyszerre próbálnánk meg... de ez sem jó... Valami mást kellene kitalálni!
 Ismét gondolataiba mélyedt. A percek múlása némán őrölte az idegeket, s noha a gépezet nem állt le, a rádiósok minden félórában fogták az adást, a nyomozók erejüket megfeszítve hajszolták a bombákat a Birodalom egész területén, a látszólagos tehetetlenség tétlenségre kárhoztatta a vezető tisztek egy jó részét. Elegendő adat hiányában a komputer kijelzői sem vibráltak a gépteremben, a központi vezérlő telefonja ritkán csendült meg, akkor is inkább csak adat ókat egyeztettek, újabb információt gyűjtöttek, és vártak.
 A kedélyek a Belügyi Intézetben sem voltak nyugodtabbak, ott is bolydult méhkasra emlékeztető körülmények uralkodtak. Az elnök személyesen hívta fel Rons ezredest, hogy az újabb fejleményekről tájékoztatást kérjen. Egyúttal biztosította az ezredest a végső siker esetén esedékes jutalmakról és előléptetésekről.
 A tizedik félóra után nem sokkal újra megélénkült a légkör Rons ezredes szobájában. A számítóközpont jelentkezett.
- Ezredes úr! - hadarta lelkesen az osztály vezetője.
- Úgy tűnik, sikerült a kódot megfejtenem!
- Mondja kérem!
- A gép adatai szerint a kódolt szöveg értelmet nyer, ha egyszerű betű transzformációt hajtunk végre. A szavak olyasféle módon vannak eltorzítva, mint amikor az iskolában a gyerekek saját titkosírást készítenek maguknak. Összekeverik az ábécé betűit, és a felcserélt hangzókkal új szavakat képeznek. Például tegyük fel, hogy a "T" betű helyett "G"-t mondunk, "E" helyett pedig "U"-t, akkor a TE szónak a GU felel meg az új nyelvben. Nem tudom, érthetően magyarázom-e...
- Természetesen értem. És a gépük képes megfejteni a kódot?
- Már meg is tette, uram. Másodpercenként több ezer variációt vizsgált meg. Igaz, még nincs meg a teljes betű készlet minden megfelelője, egyelőre csak húsz betű áll a rendelkezésünkre.
- Nagyszerű! - mondta Rons. A teremben érezhetően megkönnyebbült a légkör. Még az ezredes is cigarettára gyújtott. Az osztályvezető folytatta:
 - Arra számítunk, ha a kezünkben lesz az egész kód, már gyerekjáték lesz a folytatás. Ráállunk ugyanarra a hullámhosszra, amin ők sugároznak, és a szövegrészeket a megfelelő időben mi adjuk le. Így mindenkit elfoghatunk anélkül, hogy a bombák felrobbannának.
- Hm. Talán.
 Rons azért nem látta ilyen egyszerűnek a helyzetet. A hadseregnél eltöltött évek tapasztalatai kissé szkeptikussá tették, de a jó híreknek azért ő is örült. Még akkor is, ha nem hitte igazán, hogy az az alapos munka, amivel az akciót kitervelték, ilyen-egyszerűén zátonyra futhasson. Igaz, a legjobb, legmagabiztosabb bűnözők is apróságokon buknak le...,
 - Ezredes úr, - folytatta az osztályvezető. - Jó lenne, ha kivetíthetnénk önöknek a komputer által megfejtett eredményeket.
- Rendben van, kérjük a képet.
 Rons intett a fiatal számítógépes tisztnek, aki a szobában ült, hogy kezelje a műszereket. A szobában minden tekintet a falon függő monitorra meredt, ahol a megjelenő betűk alatt a megfejtett kód, és az eddig már leadott szavak eltorzított és lefordított változata tűnt fel.
 "Végre már utam lejtős völgybe ért holdas tavak csillag fénye ég".
- Ennyi a fordítás, uram. Ha megtaláljuk a folytatást...
- Biztos ön abban, hogy ez a megfejtés helyes?
- Majdnem biztos, a tévedés szinte kizárt.
 Bár a komputer még mindig a lehetséges variációkkal próbálkozik, nem hinném, hogy más megoldás is szóba jöhetne.
- Kérem, hogy a szöveget hagyják itt a képernyőn - mondta az ezredes, és megvakarta a fejét. Már vibrált a szeme olyan erővel meresztette a képernyőre.
- Gyanítom - vetette közbe Qwert őrnagy -, hogy megint zsákutcába jutottunk. A kódot szánt szándékkal tették bele a játékba, mégpedig azért, hogy órákat töltsünk el a megfejtésével. Honnan fogjuk megtudni a következő szavakat? Hiszen ennek a szövegnek nincs semmi értelme!
 - Talán igaza van - mormogta az ezredes kedvetlenül. - Ha így áll a dolog, akkor valóban hiába fáradtunk.
- És elvesztegettünk egy csomó drága időt – mondta Qwert.
- Így is fogalmazhatunk. Azt hiszem, itt az ideje, hogy megint beszéljek az elnökkel.
 Miközben á kapcsolást várta még mindig a monitort figyelte.
 "Végre már utam lejtős völgybe ért holdas tavak csillagfénye ég" A Belügyi Intézet nem jelentkezett. "Végre már utam lejtős völgybe ért..." Valami kattant az ezredes agyában.
- Megvan!
 Qwert, a számítógépes tiszt, és a két titkárnő köréje sereglettek. Rons magyarázott.
 - Valahonnan ismerős ez a szöveg, csak nem tudom, honnan. Figyeljék a szavak csengését. Nem olyan, mint egy versidézet?
Qwert őrnagy helyeslőén bólogatott.
 - Azonnal találnunk kell valakit, aki járatos az irodalomban - mondta.
 - Pontosan. Én is ugyanerre gondoltam. Ha megtaláljuk a vers eredetijét, megtudhatjuk a következő szavakat.
 Reménykedő sóhaj szakadt fel a körbenállók kis csoportjából.
- Mit bámulnak? - förmedt rájuk Rons. Az új reménysugár neki is erőt adott. Azon a napon először elmosolyodott. - Őrnagy, kerítsen egy irodalomtörténészt, de gyorsan! Személyesen menjen érte.
- Meglesz, uram! - Qwert vigyázállásba merevedett, majd eltűnt az ajtó mögött.
Alig hagyta el a szobát az őrnagy, a telefon ismét megcsendült az ezredes asztalán.
- Uram, nagy baj van! - jelentkezett izgatottan a Hadügyi Intézet bejáratát biztosító őrség parancsnoka.      - Mi történt már megint?
 - A sajtó és a rádió emberei! Verik az Intézet ajtaját, mindenképpen önnel akarnak beszélni. Senki más nem jó nekik, és azzal fenyegetőznek, ha nem kapnak kielégítő felvilágosítást, a rendelettel ellenszegülve szétkürtölik a hírt, hogy a Hadügyi Intézet az egész Birodalom lakosságát átejtve valami disznóságra készül...
- Küldjön ki két fegyverest, és dugják zárkába őket! Most végképp nincs időm ezekre a piócákra.
- Nem tehetem uram - panaszkodott tovább a tiszt.
- Rengetegen vannak, szinte elözönlőitek a parkot. Lehetnek legalább kétezren.
- Már csak ez hiányzott! - Rons beletúrt ritkuló-őszülő hajába, és beharapta a szája szélét. Tisztában volt vele, hogy ha nem fogadja a sajtót, képtelen megállítani a pánikot. Haditörvényszék ide, vagy oda, több ezer embert nem állíttathat bíróság elé.
 - Rendben van - mondta végül - mondja meg nekik, hogy két embert hajlandó vagyok fogadni, és garantálom nekik, hogy negyed óra múlva mindenről tudni fognak. De ennek fejében a többiek oszoljanak.
- Értettem uram!
 Nem telt bele két perc, az ajtónál álló őr jelentette, hogy a két újságíró az ezredes szobája előtt várakozik.
- Ebből nem csinálunk rendszert! - morogta köszönés helyett a két belépő férfi felé. - A Birodalom, talán az egész bolygó léte forog veszélyben, maguk pedig az ostoba jogaikkal jönnek nekem.
 A riporterek nem tűntek ellenségesnek. Az idősebb talán negyvenöt éves lehetett, ráncokkal faragott arcán nyoma sem volt erőszakos modornak. A fiatalabb is jóval elhagyta a harmincat, jóképű, vagány arcán kíváncsiság tükröződött, ahogy a szobában rájuk meredő ellenséges arcokra pillantott.
- Rons ezredes, ugye? - szólalt meg hűvösen az idősebb. - Nem mondom, hogy kellemesebb fogadtatást reméltünk. Egyáltalán köszönöm, hogy hajlandó volt fogadni.
- Fogjuk rövidre.
- Rendben van. A sajtó, a rádió és a televízió egyaránt azt a célt szolgálja, hogy az ország lakosságát, tágabb értelemben a világot tájékoztassa a világban előforduló eseményekről. Még akkor is, ha rossz hírt kell közölnünk az emberiséggel, jogunk van mindenről tudomást szerezni.
- Vannak azonban olyan dolgok, amikről mindenkinek jobb, ha hallgatunk.
- Nem kétlem, és ha ön azt állítja, hogy jelen pillanatban is ilyen jellegű bizalmas államtitokról van szó, én hiszek magának. A társaim azonban nehezen hiszik majd el, hogy rájuk nem vonatkozik az általános pánik, ami a Belügyi Intézetet átjárta. Ezen kívül majdnem minden tájékoztatási szervünk az országban rejtélyes telefonhívást kapott. Ezek kizárólag az Ön nevét jelölték meg informátorként minden közelebbi adat nélkül. Mi a magunk részéről úgy gondoljuk, a helyzet komoly lehet, miután a kormány visszavonult a bombabiztos óvóhelyre, és nem hajlandó fogadni...
- Mit beszél? - Az ezredes arca hamuszürkévé változott a hirtelen indulattól. - Ismételje még egyszer!
- A kormány visszavonult. - A férfi arca higgadt maradt. Érezte, olyan húrt pendített meg, amellyel célba talált. - Talán nem tud róla? Ezt nehezen hinném.
- Nincs egy órája, hogy beszéltem az elnökkel. - Belevillant a felismerés: a dolog elképzelhető. Nem ő hívta ez elnököt, hanem az őt! - Honnan szerezte az információt?
- Ez hadd maradjon az én titkom. Nekünk is vannak forrásaink. De úgy látom, ön komolyan megdöbbent.
- Ez a közlése valóban váratlanul ért.
- Nos jó. Két órával ezelőtt az egész Belügyi vezetés elszivárgott az Intézetből. Mindössze néhány hivatalnok maradt ott. És itt lép elő a sajtó. Vajon azok a milliók, akik eltartják az uralkodó apparátust, azt a néhány embert, akik gyáván visszahúzódnak a veszély esetén, miért nem értesülhetnek legalább arról, hogy milyen veszély fenyegeti őket?
 Az ezredes nem válaszolt. Üres szemekkel bámult maga elé. Soha nem volt jó véleménnyel a belügyiekről, ezt á lépésüket ő is elítélte, és kissé korainak tartotta. De tényleg miért nem számított erre?
- Nos, uram, milyen hírt vihetünk magunkkal?
- Az újságíró kérdőn vonta fel szemöldökét.
Rons egyenesen a férfi szemébe nézett.
 - Sajnálom. Nem áll jogomban elmondani. Önöknek igazuk van abban, hogy joguk van tudni arról a helyzetről, amely meghátrálásra késztette a kormányt, de amelyet minden erőnkkel megpróbálunk leküzdeni. Bízom benne, hogy néhány órán belül elhárítjuk a közvetlen veszélyt. A tét sok millió ember élete, talán az egész Birodalom léte, ' és meg kell érteniük, nem szabad hibáznunk. Gondoljon a pánikra, amivel a közvélemény reagálna. Kérem, mondja meg a kollégáinak, hogy személy szerint, mint felelős megbízott, semmi mást nem tartok szem előtt, mint a Birodalom lakosainak biztonságát. Én - és ezt a szót erősen kihangsúlyozta - nem fogok a föld alá bújni. Egyetlen dolgot azonban megteszek. Maga, de csakis kizárólag maga, külön engedélyt kap arra, hogy az akciócsoport munkáját közvetlen mellőlem figyelhesse. Társának vissza kell mennie a többiekhez. Szavamat adom, hogy mindent meg fog érteni, és egyet ért majd velem. De ehhez előbb meg kell győznie a kintieket. Az épületbe csak akkor térhet vissza, ha a tömeg eloszlik, és minden társaság garantálja, hogy még egy napig semmiféle rémhírt nem röppent fel. Egyetlen napról van szó. Utána azt írnak, amit akarnak.
Az újságíró összehúzott szemmel gondolkodott.
- Rendben van - mondta végül. - Áll az egyezség.
- Gondolja, hogy tud hatni rájuk? - kérdezte Rons, és fejével az ablakon túlra, a park irányába bökött.
- Megpróbálom.

13.

 Xween már megszokta, hogy figyelik. Különösebben nem zavarta, senki nem közeledett felé, hozzá sem szóltak. Néha rendelt egy kávét, vagy üdítőitalt, elszívott egy cigarettát, és fáradhatatlanul babrált a szerkezetével.
 Élénk érdeklődéssel figyelte a gyülekező újságírókat, tévéseket, rádiósokat a Hadügyi Intézet előtt. Látta a két férfit eltűnni az épület kapuja mögött, majd nem sokkal később ismét visszatérni társaik közé. Az ablakon keresztül látta, ahogy az idősebb férfi köré sereglett emberek jegyzetelnek, fényképeznek, majd néhány perccel később szétoszlott a tömeg. Aztán a kapu újra kitárult, és az idősödő férfi ismét eltűnt a bejárat mögött. Xween elismeréssel gondolt Rons ezredes szervezőkészségére, és rábeszélő erejére. Azt ugyan nem tudta mivel győzte meg az újságírókat, de hogy időt nyert tőlük, abban biztos volt. Olyasfajta elismerésfélét érzett, mint a jó sakkozó, akit nem elégít ki a gyengébb ellenfél fölött aratót győzelem. Az erős az erőset hívja ki viadalra, gondolta. Felállt és az étterem másik végében lévő telefonhoz ment. Kíváncsi fürkész tekintetek pergőtüzében tárcsázta a számot.
- Lahor Xween. Rons ezredessel akarok beszélni! - Hangjában nem kérés, parancs rezgett.
 Szinte a következő pillanatban meghallotta Rons hangját.
- Mit óhajt?
- Ne haragudjon, hogy megzavarom a munkájában, ezredes úr. A helyzet az, hogy bár tudom, hogy Aerine és Covar a lehető legjobb társaságnak örvend az Önök környezetében, mégis meg kell hogy kérjem arra, engedjék ki őket. Tudja, jobban szeretem, ha a barátaim mellettem vannak a kritikus pillanatokban.
- Sajnálom...
- Ne sajnálja, ezredes úr. - Xween hangja nyíltan gunyoros volt. - Tudja, elfelejtettem a következő kódomat. Már csak ilyen vagyok, kissé szeles és hebehurgya. Tizenhárom perc van a következő adásig, és ha nem jut eszembe a következő jel, Justwana elpusztul. Gondolom ezt ön sem akarja.
 - Meggyőzött - válaszolta az ezredes szárazon. – Öt percen belül ott leszek. És erőltesse meg a memóriáját.
 - Köszönöm - mondta Xween, és visszahelyezte a hallgatót.

14.

 Rons ezredes és környezete nem emlékezett olyan alkalomra, hogy az ezredes napi három kávénál valaha is többet ivott volna. Most a kilencedik csészét töltötte tele. A kancsót fejjel lefelé állítva csöpögtette ki az utolsó adagot.
- Hozzanak még egy kancsóval - intézkedett.
 Szobájának képe semmit sem változott az elmúlt órákban. A rádiós tiszt az ablak alatti asztalnál várta a központi jelentéseket. A két titkárnő - akik közül az egyik azonnal a kancsóért nyúlt, és kiment a szobából, - egy íróasztal két oldalán látták el faladatukat. Jegyzeteltek, telefonáltak, kiszolgálták az ezredest. Qwert őrnagy Rons-szal szemben ült - nemrég tért vissza küldetéséből -, az irodalmár, egy apró öregember, egy hatalmas karosszékből pislogott körbe a csatatéren. Ritkuló haját előrefésülte, hogy kopaszodását leplezze, öltönye szerencsétlenül lógott aszott testén.
 Professzortípus, gondolta Rons, amikor megpillantotta. Látta az öregemberen, hogy fél. Persze, nem mindennap hivatták a Hadügyi Intézet amúgy sem jóhírben álló falai közé.
 A számítógépes szakember a szoba végében babrált a gépével. Billentyűket, gombokat nyomkodott, az ablakkal szemközti monitoron változatlanul vibrált az eddig megfejtett kód, és a szöveg.
 Rons még mindig füstölgött. Szóval feláldoznak bennünket, fortyogott magában, s a belügyiekre gondolt. A telefonközpont végre kapcsolt.
- Itt Rons ezredes. Az elnököt kérem. - Az ezredes tudta, hogy a Belügyi Intézet telefonosa most hirtelen manipulációba kezd, hogy feltűnés nélkül, a lehető legrövidebb idő alatt összekapcsolja a két vonalat a bunker és az Intézet között. - Halló, elnök úr! Hallom, átköltöztek.
 A vonal másik végén hosszúra nyúlt a vallomásnak is beillő csönd, az ezredes hallotta az elnök elfúló lélegzetét.
- Ki mondta ezt magának?
- Beszélik. Sokan, egyre többen beszélik. És ez nem tetszik az embereknek.
- Az embereknek sok minden nem tetszik – vágott vissza az elnök. - Amit tettem, a közösség, az emberiség érdekében tettem. Az ország, történjék akármi, nem maradhat vezetés nélkül. Ez súlyos kimenetelű katasztrófához vezetne az egész emberi nemre kihatólag.
- Óh, természetesen. A kérdést nem szemrehányásnak szántam. Bár felmerül bennem a kérdés, hogy ha a katasztrófa bekövetkezik, utána Ön kinek, és hol fog már parancsolni.
- Úgy érzem ezredes, elfelejtette, hogy kivel beszél.
- Bocsánat.
- Nem történt semmi. - Az elnök hangja messziről érkezett, megbocsájtást és leereszkedést hordozott magában. - Hogy haladnak?
- Kiválóan. Megfejtettük a kódot, és kiderült, hogy semmire nem megyünk vele. De ne aggódjon, még vannak ötleteink.
- Helyes, nagyon helyes. Nem tudom, említettem-e már önnek, hogy az egész Belügyi Intézet igen nagyratartja a képességeit?
- Célzott rá elnök úr, de azért ismét köszönöm.
Sajnálom, most mennem kell - mondta, és letette a kagylót. Majd elvette a másikat, amit a titkárnője tartott felé.
- A nyomozók főnöke. - súgta az ezredesnek.
- Mi hír?
- Nem sok. Az iratok szerint mindenki, aki a listán szerepel, hetek óta halott. Valószínűleg tökéletesen hamisított okmányokkal bujkálnak, és csak az a baj, hogy az ilyen milliós városokban napokba is beletelik, mire egyet-egyet kiszűrünk közülük. Nem tudja valahogy húzni az időt?
- Még nem tudom, majd megpróbálom. Köszönöm a hívását.
 Ebben a pillanatban nyílt a szoba ajtaja, és az újságíró visszatért, Rons kérdőn nézett a férfire.
- Minden rendben lesz uram. A kollégáim is, jómagam is bízunk önben.
- Köszönöm. - Rons szemmel láthatóan megkönnyebbült. Egy teherrel mégis csak kevesebb. - Aldry, - szólt a háttérben mindezidáig meghúzódó fiatal, szinte gyermekarcú tiszt felé - legyen szíves tájékoztassa az urat... izé... mi is a neve?
- Opra. Jorme Opra.
 Tájékoztassa Opra urat mindarról, ami eddig történt. Minden részletet elmondhat. Semmit ne hagyjon ki, ez benne volt a megállapodásban.
 A férfi bólintott. Az arca komoly maradt, érezte, nem mindennapi történet részesévé válik. Rons az idős irodalmár felé fordult.
 - Sajnálom, hogy megvárakoztattam - kezdte Rons közvetlen, társasági hangnemben.
- Semmi baj tábornok úr, - motyogta a férfi.
- Csak ezredes, de ne zavartassa magát. A segítségét szeretnénk kérni egy igen komoly, és számunkra fontos ügyben. Van egy versidézetünk, mi legalábbis úgy véljük, hogy versről van szó. Talán ön meg tudná mondani honnan való.
 - Boldog lennék; ha segíthetnék - mondta az öreg, és szemmel láthatóan megkönnyebbült.
 Rons a képernyőre mutatott, majd a számítóközpontot hívta, és újabb adatokat, vagy szövegrészt kéri. A képernyőn hamarosan újabb sor szöveg jelent meg: "A bolygók állnak én változom"
 - Hamarosan újabb szót küldünk, perceken belül érkeznie kell az adásnak, - jelezte a számítóközpont vezetője.
- Rendben van.
Rons az öreghez fordult.
- Nos?
Az agg irodalmár a szemüvegét törölgette.
- Érdekes - mondta. - Nagyon érdekes.
- Ismerős? - kérdezte izgatottan az ezredes.
- Rendkívül. Ez egyszerűen hihetetlen!
- Ember! Mondja már meg mi ez?!
- Ez uraim! Ez kérem egy versmontázs.
- Micsoda????
- Versmontázs. Figyeljenek!
 A férfi egészen fellelkesült. Érezte, hogy a figyelem középpontjába került. Hangja átszellemülten csengett, ahogy szavalni kezdett:

"Vége már utamnak,
a tengernyi kín
Jót, szépet hoz a jövő
S a halál itt kinn
Kopogtat"

 -	Az első három szó egy ősi ballada kezdetéből való. Tudják, amikor még az ősi társadalom egyetlen osztályba sorolta az embereket. Egy nyelvet beszéltek az egész bolygón... Persze a művet azóta már több fordításban is kiadták, természetesen a modern nyelv szabályai szerinti értelmezésben. Az érdekes az, hogy az önök változatában a harmadik szó nem az eredeti formájában szerepel. Itt kihagytak néhány sort, a vers különben is így folytatódik:

"Lejtős völgybe ért lelkem
A segítség óh messze van.
Holdas éjek, tavakon
Csillagfények égnek,
Vibrálnak.
Otthon vagyok."

-  Hiányos, de kétséget kizáróan felismerhető. A következő sor:

" A bolygók állnak,
Én változom"

 - Ez is egy versből való. Múlt századi költő, a termoszferrikus forma megalkotója. Jhunr Bruhgto, bár nem tudom, ismerik-e a nevét. Az illető az Első Birodalomban élt.
Az Első Birodalom nevét kiejtve félénken nézett körül.
- A vers itt is változtatott formában szerepel.
Eredetiben így szól:

„A bolygók állnak
És sátrat vert
Szívemben az éj.
Érzem fáradt
És öreg lettem én.
Vagy csak változom?"

 - Még töredékében is érdekes, akár összefüggő egész is lehetne. Valóban gyönyörű versek.
 - Ezek szerint - szólt közbe Rons -, meg tudná mondani legalább a következő harminc szót vagy nem?
 - Mondom, uram, hogy ezek csak töredékek. A verseket kívülről tudom, de hogy az önök intézetében milyen szavak követik egymást, azt csak az idézet összeállítója tudhatja.
 - Köszönöm, sokat segített. A fáradozását természetesen megfizetjük, de meg kell kérnem arra, hogy egy darabig még vendégszeretetünket élvezze. Úgy tűnik, lesz még néhány idézet, aminél az ön segítségére szorulunk. Megkérem, fáradjon el Qwert őrnaggyal a különlegesen fontos személyek részére fenntartott fogadószobába.
- Igen... természetesen.
Az öregember hajlongva követte az őrnagyot.
 - Agyafúrt ötlet - jegyezte meg az egyik titkárnő, amikor becsukódott mögöttük az ajtó.
 - Túlságosan is az - sóhajtotta Rons. - Összekeverték a sorokat, megváltoztatták a betűket. Hogyan tovább ezek után? Hol a garancia, hogy sikerül eltalálni a következő szót? És ha egyszer sikerül is, mi a biztosíték, hogy a következő már nem egy másik versből való idézet?
- Újabb zsákutca? - kérdezte az újságíró.
- Az, méghozzá egyre kilátástalanabb reményekkel.
A monitoron újabb szó jelent meg: F.É.L.
- Ezek szerint ez sem segít már sokat - jegyezte meg Opra.
- Olyannyira, hogy ismét csődöt jelenthetünk az elnöknek. Ezen az úton semmi esély.
- Van valami ötlete, ezredes?
- Jelenleg nincs. Miért, magának talán van?
- Nem azért kérdeztem.
- Tudja, ez már nem lépéselőny. Az első pillanatban azt hittem blöff az egész. Később rájöttem, hogy még csak nem is őrültek. És ez az igazi tragédia.
- Ha úgy vesszük, nem is bűnözők - tette hozzá Opra, és cigarettára gyújtott. - Elvégre mind ez ideig becsületes polgárok voltak.
- Pontosan. A bűnözők, vagy elmebetegek mindig elkövetik a maguk apró hibáit, amin elindulva aztán szépen felgombolyíthatjuk az ügyet. Ezeknél más a helyzet. Persze arra is gondoltam, hogy nem lehet, hogy ennyire tökéletes műszerekkel dolgozzanak. Kalandos feladványnak tekintettem, fejtörőnek, ahol az nyer, akinek fejlettebb segédeszközei vannak, aki többet képes előre gondolkodni, aki jobban ismeri az ellenfél észjárását, és ezáltal képes legyőzni. Kezdek rájönni, hogy visszafelé sült el a dolog. Tökéletesen kitervelt akcióról van szó, ahol minden csavar a helyén van. Bármit csinálunk, embermilliók életét tesszük kockára, és miért? Adjon kérem egy cigarettát!
- Ugyanúgy - folytatta Rons - , ahogy nem tudtak védekezni Porkoon esetében, most mi vagyunk tehetetlenek. Csak nekünk több a veszteni valónk. Tudjuk, rajta ülünk a bombán, és azt is tudjuk, bármit teszünk ellene, csak magunknak ártana.
- Szinte hihetetlen, hogy mindent tökéletesen csináljanak. Valahol el kell követniük egy apró hibát, valamit, amin megbukhatnak.
- Ebben azóta nem vagyok olyan biztos, hogy rájöttem, az egészet egyetlen ember irányítja, kiküszöbölve minden tévedést. A többiek csak segédeszközök, akik biztosítják a pályát. Ők egyébként semmit nem tehetnek. Hiába roppannak össze, hiába adnák föl a harcot, a bombákat nem képesek ártalmatlanná tenni, még árulókká sem válhatnak. Az egyetlen, aki hibázhat, az Xween, de ő nagyon szűkre szabta az időnket. Nagyon jól tudja ő is, hogy az idő mindenképpen nekünk dolgozna, hát elvette ezt a parányi lehetőséget. Biztos vagyok benne, hogy ebből nem engedne. Szokott krimiket olvasni?
- Nem sokat.
- Tudja, a bűnügyi regények értelme és népszerűsége abban rejlik, hogy az író nem hagy üres foltokat az olvasóban, amikor az befejezve leteszi a könyvet. Senki sem olvasna krimiket, ha tudná, a végén úgysem tudja meg, ki a gyilkos. Az életben ez másként van. A bűntetteket nem forgatókönyvre szabják, nem írók követik el, akik ügyelnének arra, hogy a precíz gyilkos elcsússzon egy törött mandzsettagombon. Ilyen az életben ritkán fordul elő. A valóságban sokkal több a fehér folt, és ez talán így is van jól. Értelmét vesztené az egész élet, ha mindig mindenről mindent tudnánk. Gondolja csak végig! Elhelyezik a bombákat. Őriztetik, olyan emberekkel, akiket csak hosszú keresés után találnak meg, mert tökéletes hamis iratokkal rendelkeznek. Ha mégis megtalálná őket, akkor sincs semmi, mert a bombák úgy vannak megszerkesztve, és a hozzájuk tartozó számítógépes program úgy van felépítve, hogy a hármas védelmi rendszerükön úgysem tudunk áthatolni. Ha túlságosan megközelíti őket, felrobbannak. Ha eltereli a mágneses erőteret és hozzájuk ér, felrobbannak. Ha mindezt sikerült is hosszadalmas munkával megoldania, még mindig felrobbannak, ha ezt egyszerre csak az egyik bombával tudja megtenni, mert bármelyik bomba védelmi rendszerének hatástalanítása üzembe helyezi a többi robbanószerkezetet. Ezekkel tehát nem variálhatunk sokat. Idő híján persze. Tulajdonképpen nem is olyan komplikált dolog az egész. Mint ahogy Porkoon megtámadása sem volt az. De jött ez a Xween nevű pasas és közölte, huszonnégy óránk van az egészre. Nagyon jól tudta, hogy legalább egy hét, ha nem több kellene, hogy mindent elintézzünk, és felkészüljünk a védelemre. Semmi másra nem vár, mint hogy megadjuk magunkat. El nem foghatjuk, mert megmakacsolja magát, és elfelejti nyomkodni a nyavalyás billentyűit. Értelme sem sok lenne, hiszen nem szökik előlünk, bármikor megtalálhatjuk. Minden mozdulatát figyeljük, de éppen az a tragédia, hogy semmit sem csinál. Ül, dohányzik, kávét iszik és a szerkezetével piszmog. Egyetlen társával sem érintkezik, mert nincs szüksége rájuk. Különben is azonnal kinyomoznánk őket. Tehát hallgat. És a hallgatáshoz iszonyatosan nagy erő kell. És hallgatnak a többiek is, mert a bosszúvágy olyan erős bennük, hogy képesek elviselni a tudatot, hogy egy szobában éljenek egy bombával, amelyik bármelyik pillanatban megsemmisíthetné őket. Mindez azonban nem érdekli őket. Lefogadom, hogy még a rádiót sem nyitják ki, a tévét sem kapcsolják be. Igaz, egy idő után összeroppannának, de ezt nem hajlandók kivárni. És talán ez nekünk is jó. El sem merem gondolni, mi lenne, ha valamelyikük idegrendszere felmondaná a szolgálatot...
 És mit csinálunk mi? Számítógépbe tápláljuk a beérkezett adatokat, rögzítjük az adásait, és próbáljuk megfejteni a megfejthetetlent. Igaz, nem tehetünk egyebet, ez az egyetlen szál, amin elindulhatunk. Reménykedünk, hogy lesznek olyan ostobák, és elkövetnek valami hibát. Erre ők? Hibák halmozása helyett olyan rejtjelkulcsot készítenek, amit hiába fejtettünk meg, mert nincs logikus kulcs a következő lépéshez. Mi ismét lépéseket teszünk, megverekszünk a sajtóval, televízióval. Miért? Mert nem akarjuk, hogy amikor hatvanmillió ember élete amúgy is veszélyben forog, még másik százmillió is pánikba essen. Nem tudjuk ugyanis a városok nevét, ahol a bombákat elhelyezték. El tud képzelni százötvenmillió rettegő embert, akik menekülnek a nagyvárosokból? És akkor is hová? Az erdőbe? Hegyekbe? Vagy talán a sivatagba? Egy néhány fős csoport, aki felkészül egy hosszabb túrára, vagy expedícióra még csak elboldogul a puszta természetben. De mit csinálnak a milliók a technika és a civilizáció áldásai nélkül? Tudja, néha beleborzongok a gondolatba, hogy milyen iszonyú lavinát indított el az emberiség a saját fejlődésével. Néhány ezer, vagy akár csak néhány száz éve is kiválóan elboldogultunk villany, repülőgép, számítógépek nélkül. Ha a mai világban csak három napra megszüntetnénk az elektromos ellátást, vagy a vízszolgáltatást, beláthatatlan következményei lehetnének. Szinte egyetlen percre sem tudunk meglenni technikai börtönünk nélkül.
 Opra egyetértőén bólogatott. Újabb cigarettát vett elő, megkínálta az ezredest.
- És mi lesz, ha letelik a nap, és még mindig nem sikerült megoldani a feladványt? Nem hiszem, hogy a kormány lemondását beleszőhetné a tervébe.
Rons megvonta a vállát.
- Arra nem is számítottam. Mindenesetre, ha engedjük az időt kicsúszni a kezünkből, Xween felrobbantja az első bombát. Ebben biztos vagyok. És akkor kitör a pánik, mert nem lehet majd tovább elhallgatni a dolgot.
Kis szünetet tartott, az előtte heverő iratokat bámulta. Opra nem szólt közbe, csak figyelte a férfi arcán elmélyülő ráncokat. Aztán az ezredes felemelte a fejét, és egyenesen az újságíró szemébe nézve megszólalt.
 - Azért még mindig van egy lehetőség, - mondta, és a férfi különös fényt látott felvillanni a szemében.

15.

 A népszerű embereket gyakran gyűlölik, és Rons ezredes tudta, kik az ellenségei. Legelőször velük kellett leszámolnia. Az a tény, hogy az elnöktől teljhatalmat kapott a Xween-válság idejére, némileg megkönnyítette a helyzetet.
 Az akciót egyidejűleg kellett végrehajtani a Hadügyi és a Belügyi Intézetekben, valamint a bombabiztos bunkerben, ahol az elnök és közvetlen környezete tartózkodott. Soha semmilyen feljegyzés vagy dokumentum nem maradt azoknak a személyeknek, tiszteknek és civileknek a nevéről, akik részt vettek a Második Birodalom kormányának megbuktatásában. A későbbi időkben azonban valamennyi történész egyetértett abban, hogy ez volt az emberi történelem legrövidebb, legjobban megszervezett, és a legkevesebb véráldozattal járó államcsínye. Mindez természetesen csak azt bizonyítja, hogy Rons ezredes nem csak kiváló katona és szervező volt, de nagy népszerűségnek örvendett beosztottjai, gyakran még felettesei körében is. Az a néhány magasrangú tiszt, akiket a puccs első félórájában háziőrizetbe vettek, amúgy is a száműzöttek listáján szerepelt.
 A város szinte észre sem vette a forgalomba beolvadó, az állami és politikai intézetekbe beszivárgó katonákat, akik fegyverrel ugyan, de civilruhában láttak hozzá a parancs végrehajtásához. A Belügyi Intézet megszállása jelentette a legkönnyebb akadályt. Az a néhány katona, akit őrnek hagytak hátra az Intézet védelmére, az első pillanatban megadta magát Rons ezredes embereinek.
 Mindezzel egyidejűleg három kommandós csoport vette körül az elnöki bunker két kijáratát. Az őrséget lefegyverezték, a telefonösszeköttetést megszakították, a vezetőség saját csapdájába esett.
 Az elnök és bizalmasai elmélyült beszélgetést folytattak, amikor az elektronikus vezérlésű ajtó nesztelen kitárult, és fél tucat állig felfegyverzett kommandós viharzott be a helyiségbe.
 - Uraim! - mondta vezetőjük rezzenéstelen arccal, - Önök le vannak tartóztatva. Kérem, senki ne mozduljon!

16.

 Lahor Xweeri nem csodálkozott, bár kissé meglepte az ezredes újabb látogatása. Ő akkor még mit sem tudott a katonai akciókról, amit egyelőre a legnagyobb titokban tartottak.
 - Meghívhatom egy italra? - Xween mosolygott és úgy viselkedett, mintha otthon lenne. - Ha megengedi, én magam nem iszom, csak egy üdítőt.
Az ezredes kávét rendelt.
-.Nyomós oka lehet, hogy személyesen keresett fel.
Rons bólintott.
- Úgy van. Feladjuk a harcot. Ön nyert. És most hallani szeretném a feltételeit.
- Csak nem azt akarja mondani, hogy a kormány önként lemondott?
- Azt nem. De kényszerítettük rá. Bármelyik pillanatban bejelenthetem egy új kormány megalakulását.
- Ön tréfál ezredes, vagy engem akar kelepcébe csalni.
Három óra alatt megbuktatni a Birodalom vezetését?! Ez nevetséges!
- Csak nem gondolja, hogy tréfálkoznék, amikor hatvanmillió ember van életveszélyben?! Ismétlem, a feltételeit szeretném hallani, valamint az időpontot, amikor hajlandó abbahagyni a bombákkal való játékot.
- A második kérdésre válaszolok először. Ha a megalakuló új kormány visszarendelte katonai egységeit az Első Birodalomból, megszüntette az ellenőrzést gazdasági és politikai területen egyaránt országom felett, és a Rador-2 űrromboló felszállt a száműzöttekkel. Ez minden. Ezzel már a feltételeket is hallotta.
- Arra nem gondol, hogy becsaphatom?
- Dehogynem. Ezért akarok mindenről előbb meggyőződni, hogy megtörtént, és csak azután hatástalanítani a bombákat.
- De utána. Letartóztathatom, mint az emberiségre káros terroristát, akár ki is végeztethetem.
Xween elmosolyodott.
- Ilyet úgysem tenne. De ha mégis, csak nekem és néhány társamnak tudna ártani. Hazám állampolgárai ismét szabadok lesznek, és egy újabb hatalomátvételhez már komoly véráldozattal járó háborút kellene kirobbantania. Egy ilyen harc pedig nem csak értelmetlen lenne, de újabb milliók halálát okozná mindkét Birodalom részéről. Minek tárgyalna velem, ha ezt akarná?
- Látom, maga minden kérdésre felkészült.
- Azért vagyok még mindig itt.
- Akkor ne halasszuk tovább az ügyet. Ha elfogadom a feltételeket, most már hajlandó velem jönni?
- Természetesen!

17.

 A két Birodalom valamennyi tévé és rádiótársaságának, minden napilapjának és képes magazinjának, munkatársai, valamint emberek tízezrei gyűltek össze a Lywron űrhajókilövőállomás környéki síkságon. A Rador-2 romboló már felkészült a felszálláshoz, hatalmas testéről ezüstösen verődtek vissza a napsugarak. Fedélzete ad majd szállást annak a valamivel több mint száz embernek, akiken talán a világtörténelem legfurcsább ítéletét készültek végrehajtani.
 Rons tábornok, az Egyesített Birodalmak Hadi Intézetének Második Birodalmi Vezető Elnöke a vezérlőszobából képernyőn figyelte a készülődést. Torkát furcsa érzés szorongatta, amikor azokra gondolt, akik néhány percen belül elhagyják az öröknek vélt világot, hogy megkezdjék hosszú útjukat a kietlen világűrön át egy másik bolygó felé, ahol majd száműzetésüket töltik . Emberek, akik soha többé nem láthatják majd a hazai tájakat, nem érezhetik a friss levegő édes ízét, és a kényelemből egy új bolygó veszélyekkel teli birodalmába kerülnek, ahol még a puszta létükért is küzdeniük kell majd.
 Az előtte sorakozó képernyők valamelyikén Lahor Xween arcát pillantotta meg újságírók és riporterek gyűrűjében. A felvételt még a két Birodalom részleges egyesítésének napján készítették. Ez volt az első olyan adás, amelyet a bolygó összes tévéállomása egyidőben sugárzott. Felhangosította a készüléket. Éppen egy riporter érdeklődött Xweentől.
- Xween úr, mennyire látja megbízhatónak a mostani, kissé megosztottnak is nevezhető politikai helyzetet?
- Annak idején sokat gondolkoztam azon, vajon hasznos lenne-e a két birodalmat teljesen egyesíteni, de végül is több érv szólt a nemleges válasz mellett. De hogy soha többé ne fordulhasson elő hasonló eset, szükségesnek tartottam valami módon néhány fontos intézmény összekapcsolását. A közösen irányított Belügyi és Hadügyi Intézetek nem függenek egymástól, mégis, az együttes ellenőrzés, az eszmecserék olyan légkört alakíthatnak ki, amely mindkét Birodalom számára csak előnyös lehet. A magam részéről bízom benne, hogy sikeresen tudnak majd együttműködni új vezetőink.
 - Xween úr, még egy kérdést engedjen meg! Hogy jutott eszébe a megbuktatott vezetést száműzni az egész naprendszerből?
 - Nézzék, a száműzetés, mint fogalom és tény, nem ismeretlen az emberek szemében. Egy szigetről, vagy más országból azonban vissza lehet térni. Azonkívül ezek az emberek olyan bűnt követtek el az emberi faj ellen, hogy az méltóbb büntetést kíván, mint hogy pár kilométerrel arrébb ugyanúgy folytathassák az életet. A vérontásnak viszont nem vagyok híve. A felelősségre vonás sohasem követelheti meg a mészárlást, vagy az eltúlzott megtorló intézkedéseket. Ez a néhány ember lehetőséget kap arra, hogy a szó legszorosabb értelmében egy új világban új életet kezdjen. A családosok családjukkal együtt mehetnek, és noha lehetőségeik korlátozottak, sok olyan készletet és felszerelést adunk nekik, amelyekkel némileg megkönnyíthetik életüket.
 - Ön nem csillagász, Xween úr. Hogyan esett éppen arra a bolygóra a választása?
 - Még a Porkoon elleni támadás előtt olvastam valamelyik újságban a legutóbbi felderítő űrutazás eredményeiről. Ott írták, hogy abban a naprendszerben, amelyet megvizsgáltak, találtak egy, a mi bolygónkhoz hasonló világot. Kezdetleges, primitív élőlényekre is bukkantak. Tudom, nem paradicsomi élet vár a száműzöttekre, de erővel és kitartással bebizonyíthatják, hogy megérdemelték az életet.
 - Ez azt jelenti, hogy ön szerint esélyük van az életben maradásra?
- Természetesen. Nem szabad elfelejtenünk...
 Rons tábornok kikapcsolta a hangot. A másik képernyőn megkezdték a visszaszámlálást.
- Mire gondol, tábornok?
 Hátrafordulva Lahor Xweent pillantotta meg. Mellette Aerine állt, frissen mosott hosszú haja aranylón omlott formás vállaira.
 - Iszonyatosan messze lesznek... A Rador-2 személyzete három év múlva tér vissza.
- Mit tegyünk, ha nincs lakható bolygó közelebb a környékünkön?
 Rons a képernyőt figyelte, az utolsó fél percet a visszaszámlálásból. Tekintetét nem vette le a képről, úgy kérdezte:
- Elégedett?
- Nem tudom. - Xween hangjában is érződött némi megrendülés. - A bosszú, vagy ha jobban tetszik a kifejezés az igazságszolgáltatás soha nem az elégedettség kérdése. De ha a hazámra gondolok, tudom, hogy helyesen cselekedtem.
 A képernyőn felmorduló robaj a visszaszámlálás végét, a hajtóművek beindítását jelezte: Izzó tűzcsóva hagyta el a hajtóművek fúvókáit, hogy energiája a magasba emelje a hatalmas tömeget, ami egyre növekvő sebességgel hagyta maga alatt a bolygót.
Lahor Xween szabad bolygóját.

Harmadik rész

1. Részletek Sallun Oxir naplójából. A "Palackposta" eredeti példánya a Harmadik Birodalom tulajdona, s jelenleg a Porkoon Városi Nemzeti Múzeum Földtörténeti tárlatán látható.

2167. július 1. A Galaxy 9 fedélzetén.

 Nem tudom, van e értelme részleteznem azt a háborút, amely végül is nyolc milliárd ember halálát okozta, s engem, valamint társaimat pedig örök időkre a jéghideg világűrbe száműzött.
 Xeroon kapitány szerint minden háború alapvető mozgatórugója a hatalom kérdése, még akkor is; ha a politikusok mindent elkövetnek annak érdekében, hogy a vérengzéseket az igazságosztás díszdobozába csomagolják. Lényegében ez dominált most is. A harcok április 8-án kezdődtek, és mindössze négy napig tartottak. Legjobb tudásom szerint ez volt az emberi történelem második legrövidebb háborúja. Természetesen a legutolsó és a legpusztítóbb is. Mindössze tizenkét embernek sikerült elmenekülnie a földről, a pokol bolygójáról, hogy az űrben új életet, és új lehetőségeket keresve, egy szebb világot teremtsen magának.
 Lehetségesnek tartom, hogy akadt a Földön néhány olyan település, amely nem szenvedett totális pusztulást. Akkor is meggyőződésem, hogy újabb évszázadoknak, ha nem ezredeknek kell majd eltérniük, mire az ember ismét megérdemli az ember nevét.
 A háború kitörését követően a hírek hihetetlen gyorsasággal elszomorító pusztulásról számoltak be. Városok semmisültek meg pillanatok alatt. A Földön megszűnt az éjszaka jelensége. Az árnyékos oldal, mint gigászi fáklya lobogott, állandó fényt árasztva maga körül.
 A mentési munkákat már a harmadik napon abbahagyták. Nem voltak többé orvosok, akik a betegeket ápolják, nem voltak többé tűzoltók, akik gátat vetettek volna a lángtenger terjedésének, nem voltak politikusok, akik irányítottak volna, és végül nem voltak katonák sem, akik harcoltak volna.
 Szerencsémre, vagy szerencsétlenségemre, tagja lettem annak a kényszer-expedíciónak, amely az eredeti tervek szerint egy évvel később indult volna útnak, az Androméda felé. A Galaxy 9 a legmodernebb űrhajók közé számított, bár tudomásom szerint hozzáértőbb legénységre tervezték. Felszállás után nem sokkal a parancsnok mindannyiunkat a vezérlőterembe hivatott.
 - Üdvözlöm önöket a Galaxy 9 fedélzetén, - kezdte, és nem mosolygott. - Azt hiszem, nem túlzok, ha egyben az emberiség maradékát köszöntöm önökben, akik még képesek pusztuló civilizációnkról hírt vinni az Univerzumba. Mindenek előtt engedjék meg, hogy bemutatkozzam. Nevem Klar Xeroon. Űrhajónk a föld legmodernebb, a fénysebességet megközelíteni képes közlekedési eszköze, amelynek tervezése és elkészítése tizenhét évet vett igénybe. A múlt évi próbautat teljes sikerrel hajtottuk végre.
A kapitány még hosszasan beszélt az űrhajó kényelmi berendezéseiről, és az uticélról, amelyet reménysége szerint mindannyian épségben, és egészségben érünk majd el, körülbelül egy év múlva. Ez a Rachel nevű űrbázis lenne, amelyet negyven évvel ezelőtt létesítettek a Naprendszeren kívül.

2.

2169. január 7. A Galaxy 9 fedélzetén.

 Nem szívesen gondolok vissza az elmúlt időszakra. Valószínűleg soha néni fogjuk megtudni az okot, hogy a Rachel nevű űrkomplexumot miért nem találtuk meg. A hónapok lassú egyhangúságban csendesen évekké növekednek, és mi egyre kétségbeesettebben döbbenünk rá az űr végtelenségére. Most, hogy a Rachellel való találkozás reményei szertefoszlottak, újabb éveket kell az űrhajóban töltenünk, mire a legközelebbi naprendszert elérjük. Az időt még mindig földi lépték szerint mérjük, de már senkit nem érdekelnek a dátumok. Megszűnt az ünnepek hangulata, nem léteznek évszakok, és eltűnt életünkből a nappalok és éjszakák dialektikus váltakozása. Keserű iróniával veszem kezembe a régi bölcsességeket, és megcsúfolva érzem a tanokat itt, az örök egyhangúság birodalmában. Olyan közegbe kerültünk, ahol szinte már idő sincs.
 Néha régi olvasmányaimon elmélkedem. Régi írók könyvem, akik oly bájos derűvel írták le az Univerzumot, amit nem csak meg lehet, de meg is kell hódítani. Ezekben a történetekben a bátor űrhajósok úgy ugrottak át egyik galaxisból a másikba, mint földi emberek a cipőboltból a fűszereshez. Ezek az írók naiv lelkesedéssel hitték és hirdették az élet milliónyi lehetőségét, amelyekkel az ember találkozni fog, ha egyszer nekivág a térnek. Ne értsenek félre, én nem tagadom az élet előfordulásának lehetőségét, csak azt nem hiszem, hogy esélyeink mérhetőek lennének az ezekkel való találkozásra. Két éve száguldunk közel fénysebességgel, és még olyan messze van az első naprendszer, amit átkutathatunk.
 Amikor egyik nap a parancsnokkal ezekről a dolgokról beszélgettem, felvetettem a kérdést a térugrással kapcsolatban, amiről már a huszadik századi írók is említést tettek.
- Gyönyörű ötlet volt. - felelte mosolyogva Xeroon.
- Jó. jó, nem csak puszta ötlet, nevezzük elméletnek. Abban időben sokan hittek benne. Sajnos, ezt az elméletet soha nem lehetett megvalósítani. Mint ahogy egy labdát sem lehet mínusz kétszer a falhoz dobni, pedig matematikailag ez sem értelmetlen. Azt hiszem, főleg azok szórakoztak el ezekkel a gondolatokkal, akik felismerték a térben uralkodó végtelent, beleborzadtak az emberiség elszigetelt magányába, és vigaszt akartak nyújtani.
- Pedig annak idején sok követője volt az elméletnek. - vetettem közbe. - Váltig állították, hogy bizonyítottan kivitelezhető.
- Sok minden elméletről mondták már hogy tökéletes, mégis katasztrofális kudarc lett a megvalósítása. Ezrek hittek az időgép lehetőségében is. Ma már egy ötéves gyerek is tudja, minden létezést két dolog, az idő és a tér határoz meg. Az idő csak anyag mellett értelmezhető, enélkül nincs is értelme beszélni róla. Az idő nem megfogható valami, még csak nem is olyan láthatatlan, de érzékelhető valóság, mint mondjuk az elektromosság. Csupán viszonyítani tudunk vele, de valójában nem létezik. Ha van időgép, vajon térben hova utaznak a hős időutazók? Helyileg hová? Anyag és kiterjedés nélküli időben? Ez lehetetlen! Arról nem beszélve, hogy ha ismerhetnénk a múltat, mint anyagi valóságot, számunkra megszűnne a történelem szó értelme. Bármikor megváltoztathatnánk mindent a múltunkban, az pedig katasztrofális anarchiához vezetne. Minden egyes időutazással módosulnia kellene a történelemnek.
 - Így van. - helyeseltem. - Emlékszem egy-két ilyen jellegű könyvre. Amikor az írók rájöttek, hogy saját csapdájukba estek, kikötötték, hogy a jövőből visszalátogatók nem szólhatnak bele a múltba. Csakhogy ez már jogi kérdés, és kicsit megsavanyította az egésznek az ízét.
 Még sokat beszélgettünk a kapitánnyal. Higgadt optimizmusa valahogy mindig új erőt ad nekem is.

3.

2175. december 30. A Galaxy 9 fedélzetén.

Végtelen tér...
 Elmúlt a karácsony, ismét fakult a remény. Úgy érzem, egy vörösre festett homokszemet nem nehéz feladat megkeresni a sivatagban, ha méreteinket az Univerzumhoz hasonlítjuk.

4.

2176. március26. A Galaxy 9 fedélzetén.

Újabb halott.
Már csak négyen vagyunk.
 Még mindig nem tudni az okát ennek a hirtelen fellobbant járványnak. Persze orvos nincs közöttünk.
 A magam részéről magánybetegségnek nevezném, de előfordulhat, más oka is van, talán valami vírus...
 Akkor pedig mindannyian sorra kerülünk az elkövetkező napokban.
 Xeroon kapitánnyal megegyeztünk, hogy a halottakat többé nem vetjük ki az űrbe, hanem a hűtőkamrában helyezzük őket örök nyugalomra. Kier holtteste már odakerült.
 Nem mintha az immár érzéketlen test felelősségre vonhatna minket a temetési módot illetően. Sokkal inkább a magunk megnyugtatása miatt döntöttünk így, miután mindannyiunkat megviselt a hátunk mögött álló temetések sora. Temetés? Micsoda kifejezés, milyen szörnyű szó ez arra, amikor egy valaha élő, létező testet kilöknek a fagyott térbe, hogy a semmiben való száguldás legyen örök osztályrésze. A halál misztériuma évezredek óta némi nyugalommal is asszociálható. Ez minden élőlény joga, és a halottakat nem az élettelen anyag összezsugorodott emléke miatt tisztelték, sokkal inkább az élők iránti kegyeletből. Az ember miatt, aki megszületett azért, hogy megismerhessen valamit abból, amit végtelennek hívnak.

5.

2176. május 4. A Galaxy 9 fedélzetén.

 Egyedül maradtam. Nem tudom, a sors miért éppen engem választott, hogy el kelljen temetnem összes társamat, és reménytelenül, értelmetlenül egyedül száguldjak az üres térben.
 Xeroon kapitány utolsó szavai nem hagynak nyugodni, bár valószínűleg megháborodott a derék öreg. Valami titokzatos küldetésről beszélt, és a fény bolygójáról. Szeme fátyolossá vált, szavai értelmetlen szóhalmazzá málltak a halál közeledtével. Talán látomásai voltak?

6.

2176. szeptember 8. A Galaxy 9 fedélzetén.

 A csillagok állása alig változik, magam észre sem venném, ha a számítógép nem jelezné állandóan. A komputer szerint mindössze - mindössze! - ötszázmillió kilométerre vagyunk egy olyan naprendszer határától, amely egy, a mi napunknál is kisebb tömegű csillag körül kering. A rendszer hat bolygóból áll, és a számítógép minden igyekezetével azon van, hogy meggyőzzön, érdemes körülnézni azokon a bolygókon. Szeretem az optimizmusát, amellyel olyan biztató képet tud festeni az űrbéli körülményekről, és olyan magabiztosan számolja ki az élet elő-fordulhatóságának százalékos esélyeit. Az igazság az, hogy ennyi év után már nem bízom benne, bár nem szeretnék igazságtalan lenni a számítógéppel szemben. Az annak idején belétáplált program szerint működik, és legfőbb feladatának tartja, hogy számunkra-számomra valamilyen életmegnyilvánulást leljen fel. Irigylésreméltó a buzgalma, amivel munkáját ellátja. Ha nem tudnám, hogy agysejtjei csupán élettelen fémek és egyéb anyagok halmaza, őszintén becsülném lelkesedését, így csak csodálattal tudok megalkotójára gondolni, aki ilyen tökéletesre tervezte.

7.

2176. szeptember 19. A Galaxy 9 fedélzetén.

 Két napja hagytuk el a naprendszert, amit a számítógép M-987 néven emlegetett. A három szonda közül, amit leküldtem vizsgálódni, az egyik nyomtalanul eltűnt, talán leszálláskor sérült meg, nem tudom. A másik kettő abszolút halott világokról számolt be.
 A számítógép először bíztatott, közölte, hogy a következő naprendszer mindössze huszonhét fényévre helyezkedik el tartózkodási helyünktől. Később, látva elkeseredettségemet, vigasztalni próbált. Felajánlott egy sakkpartit, amit el is fogadtam. Vesztettem, de azért a gép megdicsért.
 Nagy eszemet, sziporkázó kombinatív készségemet magasztalta, majd megkérdezte, akarok-e egy visszavágót.
 Nem akartam. Azóta nem szól hozzám. Talán megsértődött.

8.

2177. május 4. A Galaxy 9 fedélzetén.

 Véget nem érő tér, mély és örök sötétség, és a döbbent feketeségben felszikrázó csillagok bágyadt fénye öleli át az űrhajót. A Galaxy 9 hatalmas teste némán suhan keresztül az Univerzum eme félelmetesen üres birodalmán.
 Hosszú órák óta ülök így, mozdulatlanul, és figyelem a gép munkáját. Ma közösen ünnepelünk, a számítógép és én. Ma egy éve, hogy utolsó emberi kapcsolatomat elvesztve egyetlen társammal, a Galaxy 9 fedélzeti komputerével társalogva száguldok tovább hihetetlen sebességgel magányos utamon, abban a reményben, hogy egyszer majd megtalálom az emberiség talán még életben maradt mohikánjait, vagy más, értelmes lényekre bukkanok a világmindenségben.
 Most úgy érzem, belefáradtam az üres és céltalan keresésbe, a világegyetem egyhangú feketeségébe, és az egyedüllét nyomasztó csendjébe. Kimerített az értelmetlennek tűnő hajsza, ahol az út végén nem látom a célt.
 
Tíz év utazás és egy év körbezárt magány után elhatároztam, megsemmisítem a Galaxy 9-et, amely meggyőződésem szerint ma már az egyetlen űrhajó, amely emberi lényt szállít ismeretlen célja felé, és elpusztítom vele önmagam is. Úgy döntöttem, hogy minden ismeretet, amit a számítógép memóriaegységei őriznek, valamint tíz év alatt terjedelmes méretűre duzzadt feljegyzéseimet útjára bocsájtom, a világűrbe. Ha valaki - bár ebben ma már egyáltalán nem vagyok bizonyos - egyszer megtalálja a magányosan száguldó kazettát, minden bizonnyal megfejti értelmét. Hogy dolgát némileg megkönnyítsem, a számítógéppel minden szöveget a Föld nevű bolygó összes nyelvére lefordíttattam, és az anyagot a Galaxy 9 fedélzetén található összes képanyaggal kiegészítettem.
 Nem tudom, milyen a halál, noha sok változatával találkoztam már életem során. Lehet, ugyanaz a magány folytatódik, ami életem utolsó szakaszának osztályrésze volt. Talán a teljes megsemmisülés...
Hamarosan megtudom.

9.

 A férfi különféle gombokkal és billentyűkkel babrált. Mozdulatai pontosak, kimértek.
 Az üzenetet tartalmazó kazettát behelyezte a légzsilipbe, ahonnan annak idején a holttesteket indították végtelen pályájukra. Az átlátszó falon túl megnyílt a fémtest, és a következő pillanatban a feketeség elnyelte a kiröppenő ladikot.
Sallun Oxir visszatért a vezérlőterembe.
Nem sietett. Beült megszokott székébe, cigarettára gyújtott.
- Te nem dohányzol, ZX-4? - kérdezte a számítógéptől.
- Dohányzol szó értelmezését keresem - recsegte a gép. - Megoldást a központi monitoron láthatod.
Sallun elmosolyodott.
- Kezdhetjük. ZX-4?
- Minden rendben - felelte a gép.
- Akkor rajta - mondta a férfi, és megnyomta a gombot.
- Visszaszámlálás megkezdődött - közölte a komputer. - Négy perc ötven másodperc... négy perc negyven másodperc... négy perc harminc másodperc... négy perc húsz másodperc...

10.

 - ... kettő perc tíz másodperc... kettő perc... egy perc ötven másodperc... egy perc negyven másodperc...
 A hang recsegő monotóniával számlált visszafelé. Sallun szívta a cigarettáját, időnként körbehordozta tekintetét a hatalmas yezérlőterem villogó fényein, a vörös és sárga, vészhelyzetet jelentő vibrálásán.
 - Egy perc harminc másodperc... egy perc húsz másodperc...
 Az előtte villogó képernyő hirtelen elsötétült, majd azonnal ismét kivilágosodott. A számok és betűk kusza forgataga eltűnt, és a hangszóróból megszólalt a számítógép jólismert, zümmögő hangja.
 - Rövidhullámú rádióadást fogtam egy tőlünk tizenötmillió kilométer távolságban lévő, és hozzánk egyre közeledő objektumról. Ha van egy csöpp eszed, kikapcsolod a megsemmisítő szerkezetet. Adatokat ellenőrzöm, kijelzés a bal hetes képernyőn. Ismétlem...
Sallun karja hihetetlenül lassan mozdult. Hitetlen tekintettel meredt a monitorra.
- Ez nem lehet igaz - sóhajtotta.
A számítógép azonnal válaszolt:
- Kapaszkodj meg, igaz. Látod, mégiscsak nekem lett igazam.
Reszelős géphangján röviden felnevetett.
- Meglátjuk - felelte Sallun, és a képernyőn felvillanó adatokat figyelte. Semmi kétség, felém tart, állapította meg.  Nem kell sok idő és megtudom... de vajon a szándékaik? Eszébe ötlöttek földi emlékei az űrből érkező idegen élőlényekről. Lehet, csak az ember pusztító, önző ösztönei okozták, hogy ez a valóban intelligens faj évezredeken keresztül félelemmel és rettegéssel gondolt a más csillagrendszerekből érkező életre. A képzeletben a más civilizáció küldöttei szinte kivétel nélkül bajt és szenvedést hoztak a Földre. Pusztulást és halált szórtak, amerre csak megjelentek. Érdekes módon ez a félelem akkor sem csillapodott, amikor a huszadik század közepe táján az ember maga is űrhajót alkotott, és elszakadt szülőbolygójáról. Még abban a korban is százával jelentek meg könyvek, amelyek állandó veszélyről, titokzatos és ismeretlen, pusztító szándékú lényekről számoltak be.
 Ezeknek a kiadványoknak persze melegágya volt az a sok megfejthetetlen jelenség, amelyek később UFO-izmus néven kerültek a csillagászat történelmébe. Titkukat soha nem fejtette meg senki, még a tudósok között is szakadék támadt az ügyet illetően. Néhányan fanatikusán hittek ezek létezésében, mások látva, vagy látatlanul tagadták még a lehetőségét is.
 Tény, hogy évszázadokon keresztül gyakran bukkantak fel hatalmas, csészealj formájú tárgyak a Föld egén, amelyek titokzatosságukkal félelmet ültettek a tömegek szívébe. Még akik hittek is az UFOk-ban, értetlenül álltak a tény előtt, hogy ha valóban értelmes lények űrhajóiról van szó, azok vajon miért nem akarnak kapcsolatba lépni a földi emberekkel. Holott minden józan számítás szerint, ha egy kultúra olyan szakaszba lép, ami lehetővé teszi számára közvetlen élettere elhagyását, a végtelen univerzumba kilépve kutatásainak elsődleges célja nem feltétlenül a pusztítás kell hogy legyen, hanem az ismeretek bővítése, a kapcsolatteremtés.
 Sallun egész életében inkább hajlott a békés szándékú idegenekben való hitre, most mégis bizonytalan érzés kerítette hatalmába. Hogyan veszik fel a kapcsolatot? Felveszik e egyáltalán, vagy az idegenek csak megnézik maguknak, és továbbrobognak? Milyenek lesznek vajon, meglátja-e őket szemtől szembe?
A rádió hangja riasztotta fel gondolataiból.
- Galaxy 9., Galaxy 9., hallanak minket? Galaxy 9 jelentkezzen!
 Az első döbbenet, hogy emberi nyelven, sőt az anyanyelvén szóltak hozzá, szinte megbénította a nyelvét. Ne, ez nem lehet igaz, gondolta. Ez csak valami trükk a számítógép részéről. A computer megint kitalált valamit. Talán a gép jobban ragaszkodik nyomorult fém-létéhez, mint ő az életéhez.
- Halló Galaxy 9, miért nem válaszolnak?
- Igen,., hallom magukat. - nyögte ki végül. – Mit akarnak?
- Hogyhogy mit akarunk? Önökért jöttünk Jól vannak?
- Nem értem... Honnan tudják, hogy itt vagyok, honnan tudják, hogy ez a Galaxy 9? Kik maguk és honnan kerültek ide?
- Ez hosszú történet Galaxy 9. Jöjjenek át!
- Kik maguk?	
- Emberek, mint önök. Hát nem érti?
Ezek szerint nem csak ők menekültek meg a világégésből?! Talán több űrhajó is elindult, csak azok megtalálták a Rachelt? Ezek az emberek már egy új civilizáció hírnökei volnának? De akkor is... lehetetlen, hogy ennyi milliárd kilométerre a Földtől, annyi üres fényéven túl, ilyen véletlenül, összefussanak! Vagy betervezett sorsszerűség? Nem, ilyen véletlenek nem lehetnek! Annak idején a Földön élt a mondás, "milyen kicsi a világ". De Sallun Oxir tudta, az Univerzum nem kicsi. Bensője remegett, émelygés környékezte, karját ólomsúly húzta az asztal felé, úgy érezte, pillanatokon belül kitör rajta az őrület. Aztán megint csak a számítógépre gyanakodott. Csak az ő ármánykodása lehet mindez.
- Mi van magukkal Galaxy 9? Valami baj van? Kérem válaszoljanak!
- Igen... igen... itt vagyok.
- Át tudnak jönni?
- Nem... nem tudok... Az összes mentőhajó elveszett, vagy működésképtelenné vált.
- Rendben van, akkor mi megyünk át önökért. Készítsék elő a zsilipet!
A két űrhajó találkozott.
 Sallun a képernyőn figyelte a másik közeledését, aztán hirtelen elszorult benne valami. Emlékképek sora cikázott át agyán. A hatalmas test szinte teljesen betöltötte a képernyőt - nagy, lapított forma, kerek, csészealj alakzat. Ezüstös teste oldalán felvillanó fények.
 UFO... UFO... lüktetett agyában a szó. Emberek? Mégis emberek? Milyen emberek? Az UFO-hívők már a huszadik században bizonyítottnak érezték, hogy ezek az objektumok nem földi eredetűek. Akkor pedig nem lehetnek emberek! Ha van is élet a világegyetem több pontján, az nem lehet azonos. Két egyforma fejlődés nem alakulhat ki fényévekre egymástól.
Tudta, hogy azok ott, a másik űrhajóban most minden elkövetnek, hogy bejussanak a Galaxy 9-be. Átfutott agyán a gondolat, hogy menekülni kellene. Aztán csak kesernyésen legyintett. Úgy érezte, nincs vesztenivalója. Az emberek hangja a rádióban egyáltalán nem tűnt ellenségesnek. De vajon miért mondták magukat embernek? Talán megnyugtatásul?
 A csészealj egészen közel lebegett a kabinablak előtt. Sallun figyelte, ahogy az apró űrkomp elválik a hatalmas testtől, és irányt vesz a Galaxy 9 felé.
 A két férfi egymás mellett lépett a vezérlőterembe. Sisakjukat már levetették mosolyogva léptek Sallun felé.
 Sallun lassan mozdult. Felállt székéből, és megbabonázva vizsgálta a két idegent. Aztán lábai nem bírták tovább, visszarogyott a székbe. Elnézésfélét motyogott, és nem szólt többet.
A férfiak megálltak mellette.
 - Üdvözlöm. - mondta az egyik. Valamivel idősebbnek tűnt, mint társa. - Nevem Lorr Equeen, a társam pedig Kwim Norta. A többiek hol vannak?
- Halottak - mondta Sallun fáradtan.
- Senki nem maradt életben?
- Senki. Odaát vannak a fagyasztóban - bökött a folyosó felé.
- Xeroon kapitány is?
- Ő is, és mindenki. - Hirtelen felkapta a fejét. - Honnan ismerik a kapitányt? Honnan tudják...? - minden porcikáját átjárta a bizonytalan félelem.
- Ez hosszú történet. - mondta a fiatalabbá, és pillantása találkozott idősebb társáéval. - Xeroon kapitány programozta be a fedélzeti számítógépet. Valami hiba csúszhatott közbe, különben már régen megérkeztek volna a Wernára.
 Milyen különös, gondolta Sallun, ahogy a férfiak szemébe nézett. Zöld hüllőszemük volt, hosszan elnyújtott, ellipszis alakú szembogárral, és noha nem tűntek ellenségesnek, tekintetükben mégis hideg kegyetlenség bujkált. Sallun azt is észrevette, hogy soha nem pislognak.
 - Milyen emberek maguk? - kérdezte hirtelen. - Milyen emberek? Egyáltalán valódi emberek?
 Még látta a férfiak metsző tekintetét a szemébe szegeződni, még hallotta, amint azok egymással szót váltanak, aztán érezte amint lassan távolodni kezd önmagától, egyre nagyobb sebességgel száguldva, az öntudatlanság mélységes nyugalmát árasztó kútjába zuhanva.
 Csak zuhant, zuhant, zuhant, és a feneketlen mélység melegen átölelte.

11.

 Először csak hangokat hallott, összefüggőnek tűnő beszédet, amiből egy szót sem értett. Szemét nem nyitotta ki, csak a hangokra figyelt. Szokatlan volt számára a tény, hogy ismét élőlények mozognak körülötte, élő beszédet hall, még akkor is, ha nem érti, miről van szó.
 Agya és idegrendszere lassan fogott munkához. Tagjait fáradtnak és zsibbadtnak érezte, és elméje halvány derengésében az jutott eszébe, hogy ez már a túlvilág. Sallun Oxir meghalt, felrobbant a Galaxy 9-cel, megsemmisült fizikailag, de a lelke valahol tovább él. Tovább él egy olyan világban, ahol elkárhozott, vagy üdvözült lelkek veszik körül. Talán csak arra várnak, hogy felnyissa szemét.
 A szemét? Ha szeme van, akkor testnek is lennie kell. És a robbanás? Bárhogy is erőltette memóriáját, nem emlékezett a mindent elpusztító detonációra. Aztán lassan két jéghideg szempár jelent meg a szeme előtt. Idegenek. És emberek. Legalábbis lények, akik talán képesek fizikai megjelenésüket megváltoztatni, és emberi hangon megszólalni. Talán nem is beszéltek, minden homályos beszédfoszlány, amire emlékezett csupán telepatikus gondolatátvitel volt. De mindez mikor történt? A robbanás előtt, vagy utána? Mindez csak álom, és akkor a halállal nem fejeződik be az élet? Vagy a Galaxy 9 megmenekült volna? Igen, de akkor hol van?
 Amikor lassan felnyitotta a szemét, az első, ami feltűnt, a természetes fény lágy sugarai voltak, ahogy beáradtak az ablakon.
Napfény, napfény, napfény!
 Mintha csak a földön ébredt volna, hosszú, ideig tartó lidérces álma után.
 A nő háttal állt neki. Feszes, testhez simuló, hófehér ruhát viselt, hosszú, fekete haja derekáig ért. Fiatalosnak tűnt, bár ezt hátulról nehezen tudta meghatározni.
 A nap arányló sugaraival tűzött be a résnyire nyitott ablakon, a porszemek vidám táncot jártak a beáramló szellő nyomán. Éppen úgy, mint a Földön, gondolta, és lehunyta a szemét, mert észrevette, hogy a nő feléje fordul. Nem, most még nem akarta, hogy észrevegyék; felébredt.
 Rendezni próbálta gondolatait. Hol van? Ez volt az első és legfontosabb kérdés, ami szünet nélkül lüktetett az agyában. A Földön, vagy egy idegen bolygón? És egyáltalán létezett-e a Galaxy 9? És ha a Földön van, akkor bizonyára semmi sem igaz mindabból, amit végigálmodott. Nem igaz a Galaxy 9, nem igaz hihetetlenül hosszú életkora, a lidérces álom, amely szerint évszázadokat töltött a Földön, majd évtizedeket az űrben. Semmi sem igaz, csak a kórházi ágy, ahol feküdt, az ápolónő mellette, akit bizonyára súlyos állapotára való tekintettel rendeltek melléje állandó felügyeletül. Arra azonban sehogy sem tudott visszaemlékezni, milyen betegséggel került kórházba.
Hallotta, amint megint nyílik az ajtó, és ismét azon az idegen nyelven beszélgetnek. Nem tudta megállapítani milyen nyelven. Nem latinul, pedig arra tisztán emlékezett, hogy az orvostudomány évszázadok óta ezen a holt nyelven kommunikált. Újabb ajtócsapódás, ismét csönd, csak az ápolónő lépteinek, és mozdulatainak nesze.
 Megőrültem, volt a következő gondolata, és ez most az elmegyógyintézet. Talán amnézia, hogy semmire nem emlékszem. Vajon hol van Anita, és a gyerekek? Valószínűleg minden nap meglátogatják. Ki is Anita? Ja, a felesége. Csak a fiúk neve nem jut eszébe hirtelen. Baleset volt.
 Baleset volt? Igen, minden bizonnyal, de hogy mikor és hol történt azt nem tudta volna megmondani. Mi lehet Ronald-dal és Róbertéval? Vajon ugyanebben a kórházban fekszenek ők is?
 Nem, mégsem lehet, nem álom volt. Az ember kell hogy különbséget tudjon tenni álom és ébrenlét között.
 Sokáig kellett várnia, mire végre egyedül maradt a szobában. Az ápolónő kiment valamiért. Beszélget a kolléganőjével, talán a szeretőjének telefonál, vagy kihívja a vízszerelőt, mert elromlott a tömítés a fürdőkád csapjában? Átvillant benne, hogy talán még így, egyedül is figyelik. Kamerák szorgos szeme lesi minden mozdulatát.
 De a bizonyosság iránti vágy felülkerekedett benne. Felült az ágyban, és körülnézett. A szoba, ahol elhelyezték, nem volt túlzottan tágas, de kényelmesen volt berendezve. Az ablakkal szemközti falon nagyméretű, tévéképernyőre emlékeztető csillogó üvegfal, az ágya mellett különféle számára ismeretlen műszerek, minden bizonnyal az életfunkciókat ellenőrző gépek. A szoba másik felében alacsony asztal, mellette két fotel, valószínűleg a látogatók számára. Az ágya melletti éjjeliszekrényen nyomógombokkal és képernyővel ellátott szerkezet, valószínűleg képtelefon, de ebben nem volt biztos.
 Óvatosan kilépett az ágyból, és az ablakhoz sétált. Hunyorgott, amint a hosszú évek óta nem látott napfény a szemébe világított. Megtapintotta az ablakpárkányt. Valódinak tűnt és forrónak. Mögötte, amíg csak ellátott, az óceán végtelen hullámai a távoli horizonton halványan egybeolvadtak az ég kékjével.
 Mint csínytevésen kapott rossz gyerek pattant el az ablaktól, és ugrott vissza az ágyra, amikor meghallotta az ajtó nyitását. Elkésett. A férfi ugyanolyan testhez álló fehér ruhát viselt, mint előbb az ápolónő, csak nem volt olyan formás alakja. Mosolyogva intett Salunnak, maradjon a helyén.
 - Jó reggelt - mondta. - Örülök, hogy felébredt. Kicsit aggódtunk magáért.
 - Jó reggelt - válaszolta Sallun, és hirtelen nem érezte olyan távolinak azt a napot, amikor ezt a két szót utoljára kiejtette a száján. - Meg tudná mondani hol vagyok?
- Természetesen. A Wernán.
 Sallun nagyon ostoba képet vágott, mert a férfi elnevette magát, majd leült az ágy szélére.
 - A Werna nevű bolygón, ami remélem megfelel önnek az elkövetkezendő néhány évben lakhelyül.
 - Bár nem vagyok csillagász, be kell vallanom, soha életemben nem hallottam ennek a bolygónak a nevét. Egy hasonló bolygót ismertem, legalábbis látszólag hasonlót, de azt Földnek hívták.
 - Tudom - mondta a férfi teljes nyugalommal. - Ismerem a Föld nevű bolygó történetét, noha személyesen nem jártam ott.
 - Szóval ön azt állítja, hogy a Föld, és a maga által Wernának nevezett bolygó nem egy és ugyanaz a világ?
 - Persze, hogy nem. Természetesen ön most nagyon kíváncsi arra, hogyan került ide, egy más világba, emberek közé, akik szinte semmiben sem különböznek öntől.
Ígérem, minden kérdésére rövidesen választ kap. A megfelelő időben - tette hozzá. - Nem éhes?
- De, nagyon. - felelte Sallun gondolkodás nélkül.
 A férfi az éjjeliszekrényen lévő készülékhez nyúlt, s néhány billentyűt nyomott meg rajta. A következő pillanatban halk zümmögés mellett bőségesen terített reggeliző-asztal gördült át az addig szilárdnak tűnő falon. Sallun hitetlen pillantást vetett először a férfire, majd az ételekre.
 - Fogjon hozzá. - mondta a férfi. - Nem olyan ördöngős dolog, mint képzelné. Ez még nálunk sem nagyon régi találmány, és rendkívül komplikált szerkezete miatt még nem terjedt el minden tartományunkban.
 - Akkor is fantasztikus! - mondta Sallun, és leemelt egy szendvicset az asztalkáról. - Kérem, mondja, hogy nem álmodom!
 - Persze, hogy nem álmodik. Ez például egy valóban elmés szerkezet. Önök, a Földön, még csak a hang és képátvitelt ismerték, és használták. De ha mondjuk egy tizenhatodik századbeli embernek azt mondták volna, hogy lehetséges képeket továbbítani különféle hullámok útján, akkor sokezer kilométeres távolságra is, az valószínűleg megkérdőjelezte volna a beszélő szellemi képességeit. Ez a találmány csupán annyiban különbözik a televíziótól, hogy a szilárd halmazállapotú anyagot bontja le alkotó elemeire, azokat továbbítja, akár csak a telefon a hangot, majd a vevő készülék újra felépíti ugyanazt az anyagot a kapott információk alapján. Az ételes-kocsi tehát nem a falon keresztül jött ide, csupán az újrafelépítőrendszer van a falba építve. Nem tudom, sikerült-e elég érthetően elmagyaráznom?
- Nagyjából - felelte Sallum, és újabb szendvicsért nyúlt. Az íze nagyon hasonlított a földi ételekéhez. – És mondja csak, sok ember lakik a Wernán?
- Meglehetősen. Talán valamivel többen, mint kényelmes lenne, de most ne próbáljon földi arányokban gondolkodni.
- Ez mit jelent?
- Kérem, higgye el, minden kérdésére választ fog kapni. Most az a feladata, hogy egyen.

12.

 A férfi később sem volt hajlandó többet elárulni a titokzatos bolygóról. Megvárta, míg Sallun jól lakott, egy újabb gombnyomással eltüntette az étkezőkocsit, majd ruhát hozatott Sallun részére.
 A repülő szerkezet, amihez hasonlót Sallun még soha nem látott, kényelmes tempóban szállt velük a város fölött. Sallun érezte, és a gépből lepillantva látta az abszolút szervezést, amely nem szorult kiigazításra. Mindennek helye és rendszere volt. Valószínűleg az itt élő emberek is szigorúan megszabott szerepet kaptak, és a férfi is csak annyit árult el a bolygó titkaiból, amennyit engedélyeztek, vagy parancsoltak neki. Sallun nem is erőltette a beszélgetést, saját gondolatai kötötték le, és a látvány, amely földi életében sem gyakran adatott meg neki. A gép ereszkedett, végül egy hatalmas épület tetején szállt le.
- Megérkeztünk. - mondta a férfi. - Ez a város legmagasabb pontja. Erre jöjjön!
 Mutatta az utat. Átlátszó falu helységbe vezette Sal-lunt, ahonnan meghökkentően gyönyörű kilátás nyílt az alattuk elterülő városra. Körülnézve Sallun hirtelen ismét a földön érezte magát. Körülötte ízlésesen megterített asztalok, mellettük székek, mintha csak valamelyik földi étterembe lépett volna be.
A férfi mosolygott.
- Otthonos? - kérdezte, s választ nem várva folytatta.
- Ez az úgynevezett földi negyed. Az egész városrészt úgy rendeztük be, hogy az ideérkező földlakók könnyebben illeszkedhessenek bele új környezetükbe. Az épületek tervezésénél is igyekeztünk némi hasonlóságot venni az otthoni formákból. Itt nincs hipertechnika, és ebben az étteremben például nem robotok szolgálnak fel, hanem hús-vér emberek, akik közül nem egy a Földről került ide. De a többiek is beszélnek néhány ottani nyelven.
- Ha kinéz az ablakon - folytatta a férfi -, a szemközti épület eredetije Párizsban állt, az alacsonyabb pedig mellette Moszkvában. A mögötte lévő New-Yorkban, de abból így nem sokat láthat. Ezek a modernebbek, de megtalálhatja a bécsi Szent István katedrális, vagy a kölni dóm másolatát is.
 Sallun a meghitt és nosztalgikus hangulatot árasztó városrészt bámulta, s az épületek között száguldozó apró repülő járművek ezreit.
- Meglehetősen jól sikerült a különféle stílusokat egybehangolniuk - jegyezte meg.
A férfi bólintott.
- Ez mi? - kérdezte Sallun, amikor a fiatal pincérlány két pohárban aranysárga folyadékot tett eléjük.
- Wiwi. Kizárólag ünnepi alkalmakra. Kóstolja meg!
Sallun fanyar, de kellemes ízt érzett, ami a gyomrába érve lágyan áradt szét.
- Finom.
- Az. A Wiwi meglehetősen ritka növény, igényes, és nehezen telepíthető, ezért is olyan drága. Ez a párlat, noha nem alkohol, legalább olyan értékes, mint egy palack százéves bor annak idején a Földön.
- Sokat tud a Földről annak ellenére, hogy az állítja, soha nem járt ott.
 - Régészettel foglalkozom és történelemmel. - A férfi kesernyésen elmosolyodott. - Az egyetemen osztályelsőként végeztem, és jutalmul féléves utazást kaptam. Elutazhattam volna a Földre, és mindent, amiről csak olvastam, vagy tanultam, szabad szemmel is megláthattam volna. Gondolhatja, milyen lázasan készülődtem... Aztán az utazás előtti héten kaptuk a hírt a Föld pusztulásáról.
 Sallun érezte, hogy ismét elszorul benne valami, de a férfi nem hagyott időt a töprengésre.
 - Ezen már úgysem változtathatunk - mondta. - Különben is, most az a fontos, hogy ön beilleszkedjen a mi társadalmunkba, és ahhoz szükséges, hogy megismerje a történetét.
 - Hallgatom - mondta Sallun, és hátradőlt a kényelmes ülésen.
 - Hosszú évezredekkel ezelőtt a Wernán élő emberek végigjárták a fejlődés göröngyös, nem minden zökkenőtől mentes útját. Háborúztak, békét kötöttek, majd ismét gyilkolták egymást, társadalmakat hoztak létre, szolgáltak és uralkodtak. Amikor a technikai szint, és az ember maga olyan fokra jutott, mint a Földön soha, úgy tűnt, a háborúk befejeződtek. Két Birodalom jött létre, amelyek hosszú időn keresztül békében éltek egymás mellett. Aztán egy napon mégis kitört a Werna történelmének legaljasabb háborúja. A Második Birodalom hadüzenet nélkül megtámadta és elpusztította az Első Birodalom fővárosát, Porkoont. Ezt a várost, ahol most vagyunk. Kiderült, hogy az emberi lélek még mindig nem elég fejlett ahhoz, hogy békében, gyilkolás nélkül tudjon élni. Néhány bátor ember azonban megmentette a Wernát és lakóit a további pusztításoktól. Ennek a kis csoportnak a vezetője, Lahor Xween, akit később az Egyesült Birodalomnak Legfelsőbb Tanácsának elnökévé választottak, úgy döntött, hogy a háborút kirobbantó bűnösöket egy, a Wernától meglehetősen távol eső, lakatlan bolygóra száműzi. Ezzel öröknek tűnő példát mutatott. Gondolhatja, milyen megdöbbenést keltett, amikor néhány száz férfit családostól bepakoltak egy űrhajóba, hogy olyan földre vigye őket, ahonnan soha nem lesz visszatérés. Nos, ezt a büntetőbolygót nevezték Földnek.
- Úristen! - sóhajtott Sallun. - Mennyit kutatott a tudomány eredetünk után! Mennyi adat hiányzott, mennyi űr és mennyi féleredmény, hány évezred, amikről semmit sem tudtunk.
A férfi hallgatott néhány pillanatig, majd folytatta.
- Még nincs vége a történetnek. Lahor Xween ennek a néhány embernek akármilyen furcsán hangzik is, új lehetőséget adott. Újra kezdhették a történelmet. Ismét végig kellett járniuk az emberréválás hosszú útját, meg kellett küzdeniük a természet erőivel. Azaz, talán nem feltétlenül kellett volna... Emlékszik arra a sok megmagyarázhatatlan régészeti emlékre a Földön? Évezredek homokjában talált rozsdamentes acéltárgyak, értelmetlennek tűnő alakzatok, sivatagi sziklákba vájt rejtélyes ábrák... Úgy tudom a tudományuk nem keveset foglalkozott ezek megfejtésével.
 A száműzöttek, ha nem is mindent, de sok olyan szükségleti tárgyat, eszközt vagy felszerelést kaptak, ami megkönnyítette életüket. Az itteniek úgy gondolták, ha a tudást utódaiknak átadják, néhány évszázad alatt a száműzöttek újra felépíthetik a civilizációt a Földön. Sajnos tévedtek. Azok az emberek nem voltak alkalmasak a feladat elvégzésére. Elvadultak, csüggedten, cél nélkül tengették napjaikat, és a hatodik generáció már jóformán semmit sem tudott a Wernáról, az őshazáról.
 - A Werna azonban nem feledkezett meg a száműzöttekről, igaz? - mosolygott Sallun.
 - Pontosan így volt. Lahor Xween végakaratában meghagyta, hogy az utókor tartsa szemmel a Földet, az ott élő embereket, de életükbe ne avatkozzon bele, Xween hitt az Emberben, és ezért törvénybe iktatta, hogy az ötvenedik generáció után minden évben tíz arra érdemes embert szállítsanak vissza a Wernára. Ez így hallva, talán kegyetlennek hangzik, de Xween meg volt győződve arról, hogy a földi emberek gonoszsága azt a kevés jót is megronthatja, ami létrejön. Ezért már az önök történelme szerinti ókorban is megjelentek űrhajóink a Föld egén, hogy kiválasszák a legalkalmasabbakat.
- Illés szekere - mormolta Sallun maga elé.
- Az emberek, akik rég elfelejtették a Wernát, rettegéssel és tisztelettel figyelték közeledésünket. Gyakran ellenséges szándékot tulajdonítottak űrhajóink legénységének, holott éppen az ellenkezője volt igaz. Évezredek múltak el, és a Werna vezetői újra és újra keserűen állapították meg, hogy a földi emberekben alapvető ösztönként jelentkezik a pusztítás vágya. Érdekes módon a Wernán ez nem így van. Látni fogja; hogy az emberi faj alapjában véve nem agresszív, hanem békeszerető.
 Előfordult, hogy a küldöttek hosszabb időt töltöttek el a Földön. Ilyenkor elvegyültek az emberek között, úgy tanulmányozták viselkedésüket.
- És a földiek nem vettek észre semmi különöset? - kérdezte Sallun. - Például a szemük.
A férfi elmosolyodott.
- Nem tudok róla, hogy valaha feltűnt volna valakinek is. Tény, hogy a földi ember, ha nem is sokban, de különbözik tőlünk. Talán az éghajlati körülmények miatt, nem tudom pontosan.
- És a Föld? Teljesen elpusztult?
- Mint kultúra és. civilizáció igen. Kevesen maradtak életben, nagy részük sugárfertőzést kapott, abba pusztult el azóta. Néhány maroknyi ember azonban újrakezdte.
Megfigyelőhajóink már többször jártak ott az elmúlt években.
- Önök nagyon optimisták.
- Ha nem lennénk azok, nem ülnénk itt. Porkoonban semmi esetre sem. Láttam néhány régi felvételt az annak idején elpusztított városról. Ha egyszer a Várostörténeti múzeumban jár, megnézheti. Amikor Lahor Xweent elnökké választották, az első dolga volt, hogy Porkoont az Egyesített Birodalmak fővárosának nevezze ki. Az egyik újságíró meg is jegyezte: "hiszen Porkoon már nem létezik!" És tudja mit válaszolt, Lahor Xween:
- De létezni fog, mert újra felépítjük.