Stephen King

A MÁNGORLÓ

Hunton felügyelõ éppen akkor ért a mosodához, amikor a mentõk elmentek - lassan, sziréna és villogó nélkül. Rossz elõjel. Az iroda tele volt némán rohangáló emberekkel, néhányuk sírt. Az üzem viszont üres volt; a túlsó végében lévõ nagy automata mosogépeket még csak ki sem kapcsolták. Ez nagyon gyanús. A tömegnek a baleset színhelyén kellene lennie, nem pedig az irodában. Mindig így szokot lenni - az emberi állat veleszületett késztetése, hogy lássa a maradványokat. Most viszont nagyon rossz lehet a helyzet. Hunton gyomra összeszorult, mint mindig, súlyos baleset esetén. Az a tizennégy év, amióta az emberek mocskát takarítja az autópályákról, az utcákról és a nagyon magas épületek melletti járdákról, az sem volt elég, hogy megszûnjön az az egyhe rándulás a gyomrában; mintha valami gonosz fészkelte volna be magát oda.
  Egy fehér inges férfi meglátta Huntont, és vonakodva elindult felé. Bivaly nagyságú ember volt, feje elõretolva két válla között, orra és arca véreres a magas vérnyomás vagy esetleg a barna üveggel folytatott túl bensõséges kapcsolat miatt. Próbált szavakat formálni, a második sikertelen kísérlet után azonban Hunton gyorsan közbevágott:
  - Maga a tulajdonos? Mr. Gartley?
  - Nem... nem. Stanner vagyok. A mûvezetõ. Istenem, ez...
  Hunton elõvette a jegyzetfüzetét. - Kérem, mutassa meg a baleset helyszínét, Mr. Stanner, és mesélje el, mi történt.
  Stanner még jobban elfehéredett; az orrán és az arcán lévõ pörsenések anyajegyekként dudorodtak ki.
- M-muszáj?
  Hunton szemöldöke a homlokára szaladt. - Attól tartok, igen. A telefonos bejelentés szerint igen súlyos az eset.
  - Súlyos... - Úgy tûnt, Stanner a gégéjével hadakozik; ádámcsutkája egy percig olyan vadul ugrándozott, mint egy bolha. - Mrs. Frawley halott. Jézusom, bárcsak Bill Gartley itt lenne.
 - Mi történt?
 - Legjobb lesz, ha megnézi.
Ezzel Stanner elindult és elvezette Huntont egy sor kézi vasaló és egy inghajtogató gép mellett, majd megállt egy szennyesválogató gépnél. Remegõ kézzel simította végig homlokát. - Egyedül kell továbbmennie, felügyelõ úr. Képtelen lennék újra megnézni. Attól... egyszerûen képtelen vagyok. Sajnálom.
 Hunton enyhe megvetéssel kerülte meg a válogatógépet. Hanyagul vezetik az üzletet, leegyszerûsítik az ügyintézést, tûzforró gõzt engednek kontár módon összehegesztett csöveken át, a megfelelõ óvintézkedések betartása nélkül dolgoznak a különféle veszélyes tisztítószerekkel, míg végül aztán valaki mégsérül. Vagy meghal. akkor meg nem tudnak odanézni. Képtelenek...
 És ekkor Hunton megpillantotta. A gép még mindig mûködött. Nem volt senki, aki leállította volna. A gép, amelyet késõbb volt szerencséje közelebbrõl is megismerni: egy Hadley-Watson gyorsvasaló- és hajtogatógép 6-os modellje. Hosszú és idétlen név. Akik itt dolgoznak a gõzben és nyirkosságban, sokkal jobb nevet találtak neki. A mángorló.
 Hunton hosszú, dermedt pillantást vetett a gépre, aztán olyat tett, amit felügyelõként eltöltött tizennégy éve alatt még soha: megfordult, remegõ kezét a szájához emelte és hányt.

 - Nem ettél valami sokat - mondta Jackson.
 A nõk odabent mosogattak és csicseregtek, John Hunton és Mark Jackson pedig az illatos grillsütõ melletti kerti székeken üldögélt. Hunton halványan elmosolyodott erre a szerény kijelentésre. Tulajdonképpen semmit sem evett.
 - Volt ma egy ronda ügyem - mondta. - Az eddigi legrondább.
 - Autóbaleset?
 - Nem. Üzemi.
 - Mocskos?
 Hunton nem felelt azonnal. Arca önkéntelenül megvonaglott. Kivett egy sört a mellettük lévõ hûtõtáskából, kinyitotta, és lehúzta a felét. - Szerintem egy egyetemi tanár nem tudhat túl sokat az ipari mosodákról.
Jackson kuncogott. - A melletted ülõ igen. Egyetemista koromban egy nyáron ilyen helyen dolgoztam.
 - Akkor biztosan ismered a gyorsvasalónak nevezett gépet.
 Jackson bólintott. - Persze. Nedves ruhákat küldenek át rajta, általában ágynemût vagy fehérnemût. Nagy, hosszú gép.
 - Igen. - mondta Hunton. - A város túlsó végében lévõ Kék Szalag Mosodában egy Adelle Frawley nevû nõ beleragadt. A gép egyenesen magába szippantotta.
 Jackson elsápadt. - De... ez lehetetlen, Johnny. Van rajta egy biztonsági kar. Ha a gépet kezelõ nõk egyike véletlenül beledugja a kezét, a kar felpattan, és leállítja a gépet. Legalábbis én így emlékszem.
 Hunton bólintott. - Igen, ezt írja elõ az állami törvény. Mégis megtörtént.
 Hunton lehunyta a szemét, és a sötétségben újra maga elõtt látta a Hadley-Watson-típusú vasalógépet. Ötven méter hosszú, szögletes doboz. Az elejénél egy vászonszalag mozog a biztonsági rúd alatt. Ezen a futószalagon nedves, ráncos ruhák haladnak folyamatos körben a tizenhat hatalmas, forgó henger alatt, amelyek a gép fõ testét alkotják. Felül nyolc és alul nyolc henger, melyek úgy préselik össze a ruhákat, mint a meleg szendvics forró kenyérszeletei a vékony sonkaszeletet. A maximális hatás elérése érdekében a hengerek gõzét akár százötven fokos hõmérsékletre is be lehet állítani. A futószalag nyomása 3906 kg/m²-re van állítva, hogy minden egyes ránc kisimuljon.
 Mrs. Frawley pedig valahogy beragadt, és a gép beszippantotta. Az acélból készült, azbesztbevonatú hengerek olyan vörösek voltak, mintha befestették volna õket, a gépbõl felszálló gõz pedig a forrú vér émelyítõ bûzétõl volt terhes. Mrs. Frawley fehér blúzának, kék nadrágjának darabkái, sõt melltartójának és bugyijának szakadozott foszlányai tíz méterrel arrébb, a gép túlsó végénél hevertek, a nagyobb ruhadarabokat pedig a gép groteszk, véres gondossággal összehajtogatta. De nem is ez volt a legszörnyûbb.

 - A gép mindent össze akart hajtogatni - mondta Hunt Jacksonnak keserû szájízzel. - De hát az ember nem egy egyszerû lepedõ, Mark. Amit ott láttam... ami megmaradt belõle... - mint Stanner, a szerencsétlen mûvezetõ, Hunton sem tudta befejezni a mondatot. - Vödörben vitték el - nyögte ki halkan.
 Jackson füttyentett egyet. - Kinek fogjátok ezt a nyakába varrni? A mosodának vagy az állami ellenõröknek?
 - Még nem tudom - felelte Hunton. A förtelmes kép még mindig a szeme elõtt lebegett: ahogy a mángorló lihegett, dübörgött és sziszegett, miközben zöld testén vér csörgedezett hosszú patakokban, és a nõ égõ testének bûze... - Ez attól függ, ki engedélyezte azt az átkozott biztonsági kart, és hogy milyen körülmények között.
 - A vezetõség ki tud mászni ebbõl, ha esetleg kiderül, hogy övék a felelõsség?
 Hunton komoran elmosolyodott. - A nõ meghalt, Mark. Ha kiderül, hogy Gartley és Stanner spórolt a vasalógép karbantartási költségein, börtönbe fognak kerülni. Nem számít, milyen ismerõseik vannak a városi tanácsban.
 - Szerinted ez történt?
 Hunton a Kék Szalag Mosodára gondolt: gyenge a világítás, a padló nedves és csúszós, néhány gép pedig hihetetlenül elavult. - Szerintem valószínû - felelte csendesen.
 A két férfi felállt, és a ház felé indult. - Majd mondd el, mire jutottatok, Johnny - mondta Jackson. - Nagyon kíváncsi vagyok.

Huntonnak nem lett igaza a mángorlóval kapcsolatban. A gép patyolattiszta volt.
 Hat ellenõr vizsgálta át minden egyes darabják a nyomozás elindítása elõtt. Az eredmény: a nagy semmi. A nyomozás végeredménye pedig az lett, hogy baleset történt.
 A meghallgatás után hunton döbbenten környékezte meg Roger Martint, az egyik ellenõrt. Martin magas, sótlan férfi, szódásüveg vastagságú szemüveggel. Hunton kérdezõsködése közben egy golyóstollal babrált.
 - Semmi? Semmit sem találtak a gépen?
 - Semmit - csóválta a fejét Martin. - Természetesen a biztonsági kar volt az ellenõrzés fõ célpontja. De a kar tökéletes állapotban van. Hallgatta, hogy ezt Mrs. Gillian is tanúsította. Mrs. Frawley valószínûleg túl mélyen nyúlt bele. Sajnos senki sem látta, mi történt; mindenki a saját munkájával volt elfoglalva. Mrs. Frawley pedig egyszer csak sikoltozni kezdett. A kézfeje akkor már eltûnt, és a gép a karját húzta befelé. Az asszonyok megprólták kiszabadítani, ahelyett, hogy a gépet állították volna le - teljes pánik tört ki. Az egyik nõ, Mrs. Keene viszont azt állítja, hogy õ igenis megpróbálta leállítani a vasalót, de minden valószínûség szerint a nagy zûrzavarban az indítógombot nyomogatta a kikapcsoló helyett. És akkor már késõ volt.
 - Tehát rosszul mûködött a biztonsági kar - jelentette ki Hunton határozottan. - Mi van, ha Mrs. Frawley esetleg a kar fölé dugta a kezét, nem pedig alá?
 - Az lehetetlen. A biztonsági kar fölött rozsdamentes acélburkolat van. A karnak pedig nem lehet semmi baja. A gép áramkörének része: ha a biztonsági kar elromlik, a gép egyszerûen leáll.
 - Akkor hát hogyan történhetett ez meg, az isten szerelmére?
 - Nem tudjuk. A kollégáimmal együtt azon a véleményen vagyok, hogy csak úgy történhetett, hogy Mrs. Frawley felülrõl esett a gépbe. De hát azt tudjuk, hogy mindkét lábával a földön állt, amikor a baleset történt. Ezt tucatnyi szemtanú igazolja.
 - Most egy lehetetlen balesetet vázolt fel - mondta Hunton.
 - Nem lehetetlen. Csak nem értjük. - Martin habozva szünetet tartott, aztán így szólt: - Elárulok magának valamit, Hunton, mert úgy látom, nagyon szívére veszi az ügyet. Ha elmeséli valakinek, le fogom tagadni, hogy ilyet mondtam. Egyáltalán nem tetszett nekem az a gép. Olyan volt, mintha... kigúnyolt volna bennünket. Az elmúlt öt év során több tucat ehhez hasonló vasalógépet vizsgáltam már át. Némelyik olyan rossz állapotban volt, hogy még egy kutyát sem engednének a közelébe - az állami törvény szánalmasan hanyag. De azok mégis csak egyszerû gépek voltak. Ez viszont... ez egy kísértet. Nem tudom, miért, de az. Azt hiszem, ha csak egyetlen dolgot is találtam volna, még ha csak valami technikai apróságot is, azonnal elrendeltem volna, hogy vonják ki a forgalomból. Õrültség, mi?
 - Nem. Én is ugyanezt éreztem - vallotta be Hunton.
 - Hadd meséljek el valamit, ami két éve történt Miltonban - mondta Martin. Levette a szemüvegét, és lassú mozdulatokkal törölgetni kezdte a mellényébe. - Egy fickó kirakta a hátsó udvarba a régi hûtõjét. Egy nõ felhívott bennünket és azt mondta, hogy a kutyája beszorult a gépbe, és azt megfojtotta. Szóltunk a körzet megbízott rendõrének, hogy vitesse ki a fickóval a hûtõt a városi szeméttelepre. A fickó elég rendes volt, de azért sajnáltuk azt a kutyát. Másnap reggel a teherautójára pakolta a hûtõt és kivitte a szeméttelepre. Aznap délután egy környékbeli nõ bejelentette, hogy eltûnt a fia.
 - Istenem - suttogta Hunton.
 - A hûtõ a szeméttelepen volt, a kölykük pedig benne, holtan. Az anyja szerint nem volt hülye gyerek. Azt mondta, éppen annyira bújt volna bele egy üres hûtõbe, mint egy idegen autójába. Hát, mégis így tett. Megírtuk a jelentést. És azt hiszi, az ügy ezzel lezárult?
 - Gondolom - mondta Hunton.
 - Pedig nem. A szeméttelep õre másnap kiment, hogy levegye a hûtõ ajtaját. A nyílvános szemétlerakodó helyek fenntartásáról szóló, az 58-as számú városi határozat ezt írja elõ. - Martin kifejezéstelen arccal beszélt. - Hat döglött madarat talált benne. Sirályokat, verebeket és egy vörösbegyet. És azt állítja, az ajtó becsukódott, miközben söpörte õket kifelé. Pokoli nagyot ugrott. Az a mángorló ott a Kék Szalagban ugyanilyen érzéseket ébreszt bennem, Hunton. Egyáltalán nem tetszik nekem.
 A két férfi szótlanul nézte egymást az üres vizsgálószobában ülve, úgy hat sarokra a nyüzsgõ mosodától, ahol a Hadley-Watson gyorsvasaló- és hajtogatógép 6-os modellje sziszegve gõzölgött a lepedõkön.

A sokkal prózaibb rendõrségi munka nyomása egy hét alatt kiverte Hunton fejébõl az esetet. Csak akkor jutott újra eszébe, amikor egyik este árugrottak a feleségével kártyázni és sörözni Mark Jacksonékhoz.
 Jackson egy igen fura kérdéssel fogadta: - Elgondolkoztál már azon, Johnny, hogy a gépet, amelyrõl meséltél nekem, esetleg kísértetek szállták meg?
 Hunton értetlenül pislogott. - Mi?
 - A gyorsvasalóról beszélek. A Kék Szalag Mosodában. Azt hiszem, ezúttal nem kaptál fülest.
 - Miféle fülest? - értetlenkedett tovább Hunton.
 Jackson átadta az újságot, és egy cikkre mutatott a második oldal alján. A Kék Szalag Mosodában egy hatalmas vasalógép egyik ékszíja elszabadult, és az adagolónál dolgozó hat nõ közül hármat megégetett. A baleset délután háromnegyed négykor történt, és a kazán megnövekedett gõznyomásának tulajdonították. Az egyik nõt, Mrs. Anette Gilliant másodfokú égési sérülésekkel szállították a városi kórházba.
 - Különös véletlen - motyogta Hunton, de hirtelen eszébe villant, mit mondott Martin az üres vizsgálószobában: Ez egy kísértet... És az a történet a kiszuperált hûtõszekrényben ragadt kutyáról, kisfiúról és madarakról.
 Aznap este nem volt szerencséje a kártyában.

Amikor Hunton belépett a négyágyas kórházi szobába, Mrs. Gillian a Tévés Titkok egyik számát olvasgatta az ágyban ülve. Egyik karját és a nyakát vastag kötés fedte. A szoba másik lakója, egy sápadt fiatal nõ, mélyen aludt.
 Mrs. Gillian a kék egyenruhára nézve elõzékenyen elmosolyodott. - Ha Mrs. Cherinikovval akar beszélni, vissza kell jönnie egy kicsit késõbb. Éppen most kapta meg a gyógyszereit.
 - Nem, magához jöttem, Mrs. Gillian - a nõ mosolya erre egy kissé elhalványult. - Nem hivatalosan vagyok itt. A mosodában történt balesetrõl szeretnék érdeklõdni. A nevem John Hunton - ezzel kezet nyújtott.
 Ez volt a megfelelõ mozdulat. Mrs. Gillian mosolya felragyogott, és ép kezével ügyetlenül megszorította Hunton kinyújtott kezét. - Mindent elmondok, amit csak tudok, Mr. Hunton. Istenem, már azt hittem, hogy az én Andym keveredett megint valami bajba az iskolában.
 - Mi történt tulajdonképpen?
 - Lepedõket vasaltunk, a gép pedig egyszerûen felrobbant - legalábbis úgy tûnt. Éppen azon gondolkoztam, hogy ha majd hazamegyek, elengedem egy kicsit a kutyáimat, amikor hirtelen nagy durranás hallatszott, mintha egy bomba robbant volna fel. Mindent ellepett a gõz és az a sziszegõ hang... szörnyû volt - a mosolyt mintha letörölték volna a nõ ajkáról. - Olyan volt, mintha a vasaló lélegezett volna. Mint egy sárkány. Alberta meg - Alberta Keene - üvöltött, hogy valami felrobbant, mindenki rohangált és ordítozott, Ginny Jason pedig visított, hogy megégett. El akartam menekülni, de hasra estem. Addig fel sem fogtam, mi történik. Istenemre mondom, ennél rosszabbat el sem tudok képzelni. A gõz százötven fokos.
 - Az újságok szerint egy ékszíj szabadult el. Ez mit jelent?
 - A felsõ csõ egy ilyen rugalmas szíjban végzõdik. Ez adagolja a gépet. George - Mr. Stanner - azt mondta, hogy biztos szivárgott a bojler vagy valami hasonló. A szíj teljesen szétdurrant.
 Huntonnak nem jutott eszébe több kérdés. Már éppen menni készült, amikor Mrs. Gillian töprengve megszólalt:
 - Azelõtt sosem történt ilyesmi ezzel a géppel. Csak az utóbbi idõben. Például, hogy az ékszíj elszakadt. És ott van Mrs. Frawley szörnyû, rettenetes balesete, Isten nyugosztalja. És olyan apróságok, mint például hogy Essie ruhája beakadt az egyik hajtóláncba. Nagyon rosszul is végzõdhetett volna a dolog, ha nem tépi ki azonnal. A csavarok és egyéb alkatrészek pedig csak úgy potyogtak belõle. Herb Diment - a mosoda szerelõje - rengeteget szenved azzal a géppel mostanában. A lepedõk állandóan beakadnak. George szerint azért, mert túl sok fehérítõt használunk, de hát mindig is ennyit használtunk. A lányok már utálnak azzal a géppel dolgozni. Ráadásul Essie szerint Adelle Frawley kis darabkái még mindig benne vannak, és ez szentségtörés vagy mi. Mintha ezzel megátkozták volna a gépet. Ez azóta megy így, hogy Sherry megvágta a kezét az egyik kampóval.
 - Sherry? - kapta fel a fejét Hunton.
 - Sherry Ouelette. Csinos kis hölgy. Nemrég érettségizett. Jó munkaerõ, de néha ügyetlenkedik. Tudja, milyenek a fiatal lányok.
 - Megvágta a kezét?
 - Ebben nincs semmi különös. Tudja, a ruhákat adagoló futószalagot kampók szorítják le. Sherry éppen ezeket állította át, hogy nehezebb terhet is rá tudjunk tenni, és közben talán egy fiúról ábrándozott. Megvágta az ujját, és minden csupa vér lett. - Mrs. Gillian zavartan folytatta: - És ezután kezdtek potyogni a csavarok. Adelle... tudja... úgy egy héttel késõbb történt. Mintha a gép megízlelte volna a vért, és rájött, hogy szereti. A nõknek igen különös gondolataik támadnak néha, nem igaz, Hinton felügyelõ?
 - Hunton - javította ki a felügyelõ elgondolkozva, miközben a nõ feje fölött a semmibe bámult.

A sors iróniája, hogy Hunton és Jackson legérdekesebb beszélgetésére egy kis mosodában került sor.
 Kényelmes mûanyag székeken üldögéltek, miközben ruhák körbe-körbe forogtak a pénzzel mûködõ mosógépek kerek üvegablakai mögött. Jackson félretette a Milton-kötetet, miközben Huntont hallgatta, aki Mrs. Gillian történetét mesélte.
 Amikor Hunton befejezte, Jackson szólalt meg:
- Már kérdeztem egyszer, hogy szerinted lehetséges-e, hogy a mángorlóban démonok lakoznak. Nem hülyéskedtem. És most újra megkérdezlek.
 - Jaj - nyögött fel Hunton kényelmetlenül. - Ne marháskodj már.
 Jackson töprengve bámulta a forgó ruhákat. - A "lakozik" nem a legmegfelelõbb kifejezés. Mondjuk inkább, hogy "megszállta". Legalább annyiféle varázslat létezik a démonok hívogatására is, mint kiûzésükre. Frazer Aranyág címû mûve bõvelkedik ilyenekben. A druida és azt azték hagyomány szintén tartalmaz hasonlókat. Még ezeknél régebbiek is vannak, olyanok, amelyek az õsi Egyiptomból származnak. Nagy részüket döbbenetesen hasonló elemek alapján lehet csoportosítani. Az összes ilyen elem közül a legelterjedtebb, természetesen, a szüzek vére - Jackson Huntonra sandított. - Mrs. Gillian azt mondta, a bajok akkor kezdõdtek, amikor ez a Sherry Ouelette véletlenül megvágta magát.
 - Ugyan, menj már - legyintett Hunton.
 - El kell ismerned, hogy a lány annak tûnik - mondta Jackson.
 Hunton halványan elmosolyodott. - És én majd egyszerûen besétálok hozzá; szinte látom magam elõtt. "Jó napot, Miss Ouellette, John Hunton felügyelõ vagyok. Éppen egy vasalógép ügyében nyomozok, amelyet démonok egész hada szállt meg. Azt szeretném tudni, hogy szûz-e még." Szerinted lenne alkalmam elbúcsúzni Sandrától és a gyerekektõl, mielõtt elvisznek a diliházba?
 - A nyakamat tenném rá, hogy végül tényleg valami ilyesmit fogsz mondani - mondta Jackson komor arccal. - Komolyan beszélek, Johnny. Ez a gép halálra rémít, pedig még nem is láttam.
 - Csak úgy kíváncsiságból megkérdezem: miféle bûbájjal lehet még démonokat hívogatni?
 Jackson vállat vont. - Ezt nehéz lenne így, komolyabb tanulmányozás nélkül megmondani. A legtöbb angolszász varázsige megemlíti a temetõ földjét és a varangyszemet. Az európai varázsigékben gyakran szerepel a dicsõség keze, amelyet lehet egy halott kezeként értelmezni, vagy valamilyen hallucinogén anyagként is, amelyet annak idején boszorkányszombatkor használtak - ez általában belladonna vagy valamilyen izgatószer volt. De persze még számtalan varázslat létezik.
 - És szerinted ezek a dolgok bekerültek a Kék Szalag Mosoda vasalójába. Jézusom, Mark, le merném fogadni, hogy ezer kilóméteres körzetben egy fia belladonna sincs. És talán azt hiszed, valaki levágta Fred bácsi kezét és a gépbe dobta?
 - Ha hétszáz majom hétszáz évig folyamatosan írna...
 - Egyikük megírná Shakespeare mûveit - fejezte be keserûen. - Menj a pokolba. Te vagy a soros. Hozz aprót a szárítóhoz a gyógyszertárból.

George Stanner igen különös körülmények között veszítette el a karját.
 Hétfõn reggel hétkor a mosodában csak Stanner és Herb Diment, a szerelõ tartózkodott. A mángorló csapágyainak évente kétszer esedékes olajozását végezték, a szokásos fél nyolcas munkakezdés elõtt. Diment a túloldalon olajozta a négy másodlagos csapágyat, és azon töprengett, hogy az utóbbi idõben milyen kellemetlen érzéseket kelt benne ez a gép, amikor a mángorló egy mordulással hirtelen életre kelt.
 Diment éppen négy futószalagot tartott a kezében, hogy hozzáférjen az alattuk lévõ motorhoz, amikor a szalagok meglódultak a kezében, letépték a húst a tenyerérõl, és nagyot rántottak rajta.
 Egy görcsös mozdulattal sikerült kiszabadítania magát néhány másodperccel azelõtt, hogy a szalagok a gépbe húzták volna a kezét.
 - Mi a fene ez, George?! - ordította Diment. - Kapcsold ki ezt a kurva gépet!
 Ekkor viszont George Stanner üvölteni kezdett.
 A mosodát magas, vérfagyasztó sikoltás töltötte be, amely visszaverõdött a mosógépek acélarcáról, a gõzvasalók vigyorgó szájáról és a szárítógépek üveges szemérõl. Stanner mély, hörgõ lélegzetet vett, és újra felordított: - Jézus Isten, beragadtam, BERAGADTAM...
 A hengerek gõzölögni kezdtek. A mángorló csikorgott-dübörgött. Úgy tûnt, hogy a csavarok és motorok önálló, rejtett életre keltek.
 Diment a gép másik végéhez rohant.
 Az elsõ henger már vészjóslóan vörös volt. Diment torkából elcsukló nyögés tört fel. A mángorló üvöltött, dübörgött és sziszegett.
 Egy süket szemtanú elõször azt gondolhatta volna, hogy Stanner csupán furcsa szögben hajol a gép fölé. Aztán viszont még egy süket is észrevette volnasápadt arcát, kidülledõ szemét és végtelen sikolyra tátott száját. Karja szép lassan eltûnt a biztonsági kar, majd az elsõ henger alatt; ingujja elszakadt a vállvarrásnál, felkarja pedig torz módon megduzzadt, ahogy a vér fokozatosan felfelé szorult.
 - Kapcsold ki! - üvöltötte Stanner. Könyöke hangos reccsenéssel eltört.
 Diment megnyomta a kikapcsoló gombot.
 A mángorló zúgva és morogva tovább dolgozott.
 Diment hitetlenkedve nyomogatta a gombot - semmi. Stanner karján a bõr kifényesedett és megfeszült. Pillanatokon belül el fog szakadni; Stanner ennek ellenére magádnál volt. Sikoltott. Diment agyában rémálomszerû rajzfilm pergett: egy embert szétlapít a gõzhenger, és csupán egy árny marad belõle.
 - A biztosíték - nyögte Stanner a fogát csikorogtatva. A feje egyre lejjebb bukott, ahogy a gép beljebb húzta.
 Diment megperdült, és a kazánházba rohant, miközben Stanner sikoltözása holdkóros szellemként üldözte. Vér és gõz keveredõ bûze terjengett a levegõben.
 A bal oldali falon lévõ három nehéz, szürke dobozban volt a mosoda összes biztosítéka. Diment egyenként felrántotta a dobozok ajtaját, és mint egy õrült rángatta ki a hosszú, hengeres biztosítékokat, és a válla fölött a háta mögé dobálta õket. A világítás kialudt; a légsûrítõ is leállt; aztán elhaló szûköléssel maga a kazán is.
 A mángorló viszont mûködött. Stanner sikoltozása bugyborékoló nyögdécseléssé vált.
 Diment pillantása véletlenül az üvegezett dobozban lévõ tûzbaltára esett. Elfojtott nyöszörgéssel megragadta a szerszámot, és visszafutott Stannerhez, akinek karja már majdnem vállig eltûnt a gépben. A biztonsági kar pillanatokon belül elkapta a meghajlott, megfeszült nyakát is.
 - Nem megy - zokogott Diment a baltával a kezében. - Jézusom, George, nem megy, nem megy, én...
 A gép már olyan volt, mint egy vágóhíd. Ingdarabokat, húsfoszlányokat és egy ujjat köpött ki magából. Stannerbõl tébolyult, hörgõ sikoltás szakadt ki, Diment pedig magasra lendítette a baltát, és lesújtott vele a mosoda homályos árnyai között. Másodjára is lesújtott. Aztán újra.
 Stanner a földre zuhant. Teljesen elkékült, eszméletlen volt, a válla alatti csonkból pedig sugárban lövellt a vér. A mángorló magába szippantotta a maradékokat... aztán leállt.
 Diment zokogva levette derékszíját, és érszorítót készített.

Hunton Roger Martinnal, az ellenõrrel beszélt telefonon, Jackson pedig figyelte az arcát, miközben türelmesen görgetett egy labdát a hároméves Patty Huntonnal.
 - Kihúzta az összes biztosítékot? - kérdezte Hunton.
- A kikapcsoló gomb meg egyszerûen nem mûködött, mi...? Lezárták a gépet...? Rendben. Helyes. Micsoda...? Nem, nem hivatalos - Hunton összeráncolta a szemöldökét, és Jacksonra sandított. - Még mindig arra a hûtõszekrényre emlékezteti a gép, Roger...? Igen. Én is. Viszlát.
 Hunton letette a kagylót, és eltökélten Jacksonra nézett. - Látogassuk meg a lányt, Mark.

Sherry Ouelette-nek saját lakása volt (a tétova tulajdonos mozdulata, amellyel vendégeit betessékelte, miután Hunton felvillantotta a jelvényét, arra engedett következtetni, hogy nem régóta), és feszengve foglalt helyet a két férfival szemben az ízléstelenül berendezett, bélyeg nagyságú nappaliban.
 - Hunton felügyelõ vagyok, õ pedig a társam, Mr. Jackson. A mosodában történt balesetrõl szeretnék érdeklõdni. - Hunton rettenetesen kényelmetlenül érezte magát ezzel a csinos, barna, félénk lánnyal szemben.
 - Szörnyû volt - motyogta Sherry Ouelette. - Ez volt az elsõ munkahelyem. Mr. Gartley a nagybátyám. Azért szerettem ott dolgozni, mert lehetõvé tette, hogy fenntartsam ezt a lakást, és hogy barátaim legyenek. Most viszont az egész olyan... kísérteties.
 - Az Állami Munkavédelmi Tanács a vizsgálat idejére lezáratta a vasalógépet - mondta Hunton. - Tudta eztl?
 - Persze - Sherry idegesen felsóhajtott. Fogalmam sincs, mihez fogok most kezdeni...
 - Miss Ouelette - szakította félbe Jackson -, történt önnel egy baleset a vasalónál, ugye? Ha jól tudom, megvágta a kezét az egyik kampóval.
 - Igen, megvágtam az ujjam - a lány arca hirtelen elborult. - Ez volt az elsõ baleset - folytatta szomorú arccal. - Néha úgy érzem, hogy a lányok már nem szeretnek annyira... mintha én lennék a hibás.
 - Egy nagyon kínos kérdést kell feltennem - kezdte Jackson lassan. - Nem fog tetszeni. Személyeskedésnek fog tûnni, és talán úgy véli, hogy nem tartozik a tárgyhoz, de csak annyit mondhatok, hogy nagyon is hozzátartozik. A válaszát viszont soha, semmilyen feljegyzésben vagy aktában nem fogjuk megemlíteni.
 Sherry ijedtnek tûnt. - Csi-csináltam valamit?
 Jackson mosolyogva megrázta a fejét; mire a lány megkönnyebbült. Hála Istennek, hogy Mark itt van, gondolta Hunton.
 - Azt még hozzátenném, hogy a válasza nagyban hozzájárulhat ahhoz, hogy megtarthassa ezt a szép kis lakást, visszaszerezze a munkáját, és hogy a mosodában minden visszatérjen a régi kerékvágásba.
 - Ennek érdekében bármire válaszolnék - jelentette ki a lány.
 - Sherry, szûz még?
 A lány olyan meghökkent, zavart arcot vágott, mintha a pap az áldozás után pofon vágta volna. Aztán felemelte a fejét, és körbemutatott, mintha azt kérdezné, hogyan képzelheti bárki is, hogy ez a takaros, egyszerû lakás gusztustalan találkáknak ad otthont.
 - A férjem számára tartogatom magam - mondta egyszerûen.
Hunton és Jackson higgadtan egymásra nézett, és abban a másodpercben Hunton már tudta, hogy igaz az egész: a mángorló élettelen acéltestét, fogaskerekeit és szerelvényeit maga az ördög kerítette hatalmába, és valami belsõ élettel ruházta fel.
 - Köszönjük - mondta Jackson csendesen.

 - Most hogyan tovább? - kérdezte Hunton komoran a visszafelé vezetõ úton. - Keressünk egy papot, és segítségével kiûzzök belõle az ördögöt?
 Jackson felhorkant. - Jó sokáig kellene keresgélned ahhoz, hogy találj egyet, aki nem nyom a kezedbe néhány röpiratot, miközben felhívja a diliházat. Ez a mi kettõnk játszmája, Johnny.
 - És képesek leszünk végigjátszani?
 - Talán. A legnagyobb gond a következõ: azt már tudjuk, hogy van valami a mángorlóban. Azt azonban nem tudjuk, hogy mi - Hunton megborzongott, mintha egy hústalan ujj érintette volna meg. - Rengetek démon létezik. De vajon az,a melyikkel nekünk van dolgunk, Belzebub vagy Pan társaságához tartzoik? Vagy esetleg Baaléhoz? Vagy a keresztény hit Sátánjához? Nem tudjuk. Ha a démont szándékosan idézték meg, több esélyünk van. De ez véletlenszerû támadásnak tûnik.
 Jackson a hajába túrt. - Igen, megvan a szûz lány vére. De ez nem szûkíti le túlságosan a kört. Biztosra kell mennünk. Nem tévedhetünk.
 - Miért? - kérdezte Hunton tompán. - Miért nem szedünk egyszerûen össze egy csomó ördögûzõ mondókát, és próbálgatjuk végig õket?
 Jackson arca elborult. - Ez nem rabló-pandúr, Johnny. Az isten szerelmére, ne így gondolkozz. Az ördögûzés szertartása szörnyen veszélyes. Bizonyos szempontból olyan, mint a nukleáris folyamatok. Elég egyetlen apró hiba, hogy elpusztítsuk magunkat. A démon a gép foglya, csapdában van. De ha csak egyetlen esélyt is kap...
 - Kiszabadulhat?
 - Ki szeretne szabadulni - mondta Jackson zordul. - És imád gyilkolni.

Jackson másnap este átugrott, Hunton pedig moziba küldte a feleségét és a lányát, így csak az övék volt a nappali, amitõl Hunton igen megkönnyebbült. Még mindig alig tudta felfogni, hogy mibe keveredett.
 - Lemondtam az óráimat - mondta Jackson -, és az egész napot az elképzelhetõ legistentelenebb könyvek társaságában töltötem. Több mint harminc, démonok megidézésére szolgáló módszert tápláltam a fõiskola számítógépébe. Kaptam néhány megegyezõ adatot. Meglepõ módon igen keveset.
 Megmutatta Huntonnak a listát: egy szûz lány vére, a temetõ földje, a dicsõség keze, egy denevér vére, moha, pata, varangyszem.
 A többi elem csupán másodlagos.
 - Pata - mondta Hunton elgondolkozva. - Különös...
 - Nagyon gyakori közös elem. Tulajdonképpen...
 - Lehet tágan értelmezni ezeket a dolgokat - bármelyiket? - szakította félbe Hunton.
 - Arra gondolsz, hogy lehet- e például a mohát zuzmóval helyettesíteni?
 - Igen.
 - Ez több mint valószínû - felelte Jackson. - A varázsigék gyakran igen kétértelmûek és rugalmasak. A fekete mágia mindig is tág teret hagyott a kreativitásnak.
 - Vegyük a pata helyett például a zselatint. - mondta Hunton. - Nagyon népszerû tartozék az ebédes zacskóban. Mrs. Frawley halálának napján felfedeztem egy kis dobozzal a gép alatt. És a zselatint szaruból készítik.
 Jackson bólintott. - A többi?
 - Denevérvér... nos, a mosoda elég nagy. Rengeteg megvilágítatlan zug és rés van ott. Ott akár denevérek is lakhatnak, bár kétlem, hogy a vezetõség ezt elismerné. Az egyik beleeshetett a mángorlóba.
 Jackson hátravetette a fejét, és megdörzsölte véreres szemét. - Stimmel... minden stimmel.
 - Gondolod?
 - Igen. De szerintem a dicsõség kezét nyugodtan kihúzhatjuk. Egészen biztosan nem került semmilyen kéz a gépbe Mrs. Frawley halála elõtt, a belladonna pedig egyáltalán nem honos a környéken.
 - És a temetõ földje?
 - Te mit gondolsz?
 - Pokolian nagy véletlennek kell lennie - mondta Hunton. - A legközelebbi temetõ a Pleasant Hill, amely a Kék Szalag Mosodától nyolc kilóméterre van.
 - Rendben - mondta Jackson. Megkértem az egyik programozót - biztosan azt hitte, mindenszentekre készülök -, hogy készítsen pozitív felbontást a lista minden elsõdleges és másodlagos elemérõl. Minden lehetséges kombinációról. Aztán kidobtam úgy két tucatot, amelyek teljességgel értelmetlenek voltak. A többi kombináció viszont világos csoportokba osztható. Az általunk elkülönített elemek pedig beleillenek az egyik ilyen csoportba.
 - És mi ez a kategória?
 - Jackson elvigyorodott. - Nagyon egyszerû. Egy mítosz, amelynek bölcsõje Dél-Amerika, néhány változata viszont a Karib-szigeteken is honos. Szorosan kapcsolódik a vuduhoz. Az általam áttanulmányozott irodalom szerint volt néhány kisebb istenség, ellentétben az igazán jelentõsekkel, mint például Saddath avagy Akit-Nem-Lehet-Megnevezni. Azt hiszem, sínen vagyunk. A gépben lakozó valami úgy fog eloldalogni, mint egy kivert kutya.
 - Hogyan csináljuk?
 - A szenteltvíz és egy darabka ostya megtszi. Közben pedig felolvashatunk Mózes harmadik könyvébõl. Szigorúan keresztény fehér mágia.
 - Biztos, hogy nem lesz ettõl még rosszabb a helyzet?
 - Miért lenne - töprengett Jackson. - Elárulom neked, hogy a dicsõség keze nagyon nyugtalanított. Ez a fekete mágia egyik igen komoly tabuja. Hatalmas varázsereje van.
 - A szenteltvíz sem állítja meg?
 - Egy dicsõség kezével elõhívott démon képes felzabálni egy egész halom Bibliát reggelire. Nagy bajba kerülhetnénk, ha valami ehhez hasonlóval húznánk ujjat. Ilyenkor jobb az átkozottakat békében hagyni.
 - Egészen biztos vagy abba, hogy...
 - Nem, de nagyon biztos. Túlságosan passzol minden.
 - Mikor indulunk?
 - Minél elõbb, annál jobb - mondta Jackson. - De hogyan jutunk be? Betörünk?
 Hunton elmosolyodott, a zsebébe nyúlt, és meglóbált egy kulcsot Jackson orra elõtt.
 - Hol szerezted ezt? Gartleytõl?
 - Nem - mondta Hunton. - Egy Martin nevû ellenõrtõl.
 - Tudja, mire készülünk?
 - Szerintem sejti. Néhány hete elmesélt egy különös történetet.
 - A mángorlóról?
 - Nem - mondta Hunton - Egy hûtõszekrényrõl. Gyere.

Adelle Frawley halott; egy türelmes temetkezési vállalkozó összevarrta, és most koporsóban fekszik. De a lelke egy része talán mégis a gépben maradt, és most hangosan kiáltozik. Ha mindezt tudta volna, figyelmeztethette volna a többieket. Mrs. Frawley ugyanis emésztési zavarokkal küszködött, és ez ellen az igen elterjedt betegség ellen egy szintén igen elterjedt, E-Z Gel nevû gyomortablettát szedett, amely hetvenkilenc centért bármely gyógyszertárban beszerezhezõ. A doboz oldalán egy figyelmeztetés olvasható: akinek zöld hályogja van, nem szedheti, mert az összetevõk károsan befolyásolhatják a betegséget. Sajnos, Adelle Frawleynak nem volt zöld hályogja. Pedig akkor talán most eszébe jutna, hogy egy napon, röveddel azelõtt, hogy Sherry Ouelette megvágta a kezét, véletlenül beleejtett egy doboz tablettát a mángorlóba. Mrs. Frawley viszont halott, és nem tudhatja, hogy az az összetevõ, amely gyomorégését csillapította, a belladonna kémiai kivonata, amely néhány európai országban a régies "dicsõség keze" nevet viseli.
 Túlvilági böfögés törte meg a Kék Szalag Mosoda kísérteties csendjét - egy denevér eszeveszetten verdesve próbált a szárítók feletti szigetelésben lévõ búvóhelyéhez menekülni, ahol vak arca köré tekert szárnyakkal szokott pihenni.
 Aztán egy csuklásra emlékeztetõ hang hallatszott. 
 A gép hirtelen csikordulással beindult - ékszíjak rohantak a sötétségben, fogaskerekek kapcsolódtak egymásba csikorogva, és nehéz hengerek fordultak.
 A mángorló készen áll a találkozóra.

Hunton röviddel éjfél után hajtott be a parkolóba. A holdat nagy felhõtutaj takarta el. Hunton a fékre taposott, és ugyanezzel a lendülettel kikapcsolta a fényszórót. Jackson feje majdnem a mûszerfalnak ütõdött.
 Ahogy Hunton levette a gyújtásta, az egyenletesen váltakozó dübörgés és sziszegés hangosabbá vált. - Ez a mángorló - mondta a felügyelõ még mindig hitetlenkedve. - A mángorló. Magától megy. Az éjszaka kellõs közepén.
 A két férfi egy pillanatig csendben ült. Érezték, hogy a rettegés egyre feljebb kúszik bennük.
 Hunton törte meg a csendet. - Rendben. Lássunk hozzá.
 Kiszálltak az autóból, és az épület felé indultak. A mángorló egyre hangosabb lett. Ahogy Hunton a személyzeti bejárat zárjába dugta a kulcsot, az jutott eszébe, hogy a gép valóban él - mintha hangosan, forrongva zihálna, és sziszegve, gúnyosan sutyorogna magában.
 - Most az egyszer nagyon örülök annak, hogy egy zsaru társaságában vagyok - mondta Jackson, és barna táskáját egyik kezébõl a másikba lendítette. A táskában egy zsírpapírba csomagolt, szenteltvízzel tele kis üveg és egy Gideon-féle Biblia lapult.
 Beléptek a mosodába. Hunton sorra felkattintotta az ajtó melletti kapcsolókat, mire a neoncsövek hûvös fénnyel életre lobbantak. És ebben a pillanatban a mángorló leállt.
 Hengerei fölött sûrû gõz lebegett. Rájuk várt, szokatlan, baljós némasággal.
 - Istenem, ez nagyon ocsmány - suttogta Jackson.
 - Gyerünk - mondta Hunton. - Még mielõtt teljesen kikészül az idegrendszerünk.
 A géphez léptek. Az adagoló futószalag fölött lévõ biztonsági kar alsó állásban volt.
 Hunton kinyújtotta a kezét. - Már eléggé közel vagyunk, Mark. Add ide a cuccot, és mondd meg, mit kell tennem.
 - De...
 - Nincs vita.
 Jackson átadta a táskát, Hunton pedig a gép elõtti asztalra tette. Odaadta Jacksonnak a Bibliát.
 - Én fogok olvasni - mondta Jackson. - Amikor rád mutatok, az ujjaiddal spricceld a szenteltvizet a gépre. Közben mondd, hogy: "az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében elûzlek innen, tisztátalan lélek".
 - Rendben.
- Amikor másodszor is rád mutatok, törd ketté az ostyát és ismételd meg az igét.
 - Honnan fogjuk megtudni, hogy mûködik-e a dolog?
 - Észre fogod venni. A démonoknak szokásuk menekülés közben minden ablakot betörni. Ha elsõre nem sikerül, addig fogjuk ismételgetni, amíg össze nem jön.
 - Halálosan félek - vallotta be Hunton.
 - Ha már szóba hoztad, én is.
 - És ha tévedtünk a dicsõség kezével kapcsolatban...
 - Nem tévedtünk - mondta Jackson. - Kezdjük.
 Jackson olvasni kezdett. A hangja kísérteties visszhanggal töltötte be az üres mosodát. - Ne fordulj bálványok felé, és ne alkoss hamis isteneket magadnak. Én vagyok az Úr, a te Istened... - A szavak kövekként zuhantak a csendbe, amely hirtelen nyálkás, síri hideggel telt meg. A mángorló nyugodtan, némán állt a fénycsövek alatt, és Huntonnak még mindig úgy tûnt, hogy vigyorog.
 - ...és a föld ki fog okádni téged magából, amiért meggyaláztad, mint ahogy már nemzetekkel is tette elõtted. - Jackson felnézett, és feszült arccal Huntonra mutatott.
 Hunton szenteltvizet hintett a futószalagra.
 A gyötrõdõ gép fémesen csikorogva felsikított. Vonagló, vörös füstalakok szálltak fel a futószalagról, ahol a szenteltvíz megérintette. Aztán a mángorló egy hirtelen rándulással életre kelt.
 - Elkaptuk! - próbálta Jakcson túlkiabálni az egyre erõsödõ hangzavart. - Menekül!
 Aztán tovább olvasott, hangja a gép visítását is túlharsogta. Újra Huntonra mutatott, aki ismét szenteltvizet spriccelt a gépre. Huntont egyszeriben vérfagyasztó rettegés fogta el, belémart a gondolat, hogy biztosan elrontottak valamit, hogy a gép felveszi velük a harcot - és erõsebbnek bizonyul.
 Jackson hangja egyre hangosabb volt, a tetõpont felé közeledett.
 Szikrák kezdtek pattogni a gép fõ- és mellék motorja közötti hajlatban. A forró vér rezes bûzére emlékeztetõ ózonszag töltötte meg a levegõt. A fõmotor füstölt, a mángorló pedig õrült, fékezhetetlen sebességgek dübörgött: ha az ember az ujját egyik futószalaghoz érintette volna, a gép az egész testét beszippantja, és öt másodperc alatt véres cafattá marcangolja. A beton dübörgött-remegett a talpuk alatt.
 Egy biztosíték vakító, bíborszínû villanással szétrobbant, és a hûvös levegõt vihar szagával töltötte meg, a mángorló mégis egyre gyorsabban zakatolt, ékszíjai, hengerei és fogaskerekei olyan sebesen mozogtak, hogy szinte egybemosódtak, egyesültek, változtak, összeolvadtak, átalakultak...
 Hunton, aki eddig szinte megbabonázva állt, hirtelen hátralépett. - Meneküljünk! - üvöltötte a lármán keresztül.
 - Már majdnem elkaptuk! - ordított vissza Jackson.
- Miért...
 Ekkor valami leírhatatlan reccsenés hallatszott, és a betonpadlón egyre szélesedõ repedés keletkezett, amely feléjük vágtázott, majd elhaladt mellettük. A repedésbõl cementdarabok röppentek fel, mint egy csillagszóró szikrái.
 Jackson a mángorlóra nézett, és felüvöltött.
 A gép, mint egy csapdába szorult dinoszaurusz, megpróbálta kirángatni magát a betonból. De már nem csupán egy gép volt. Egyfolytában változott, képlékenyen át- és átalakult. Az ötszáz voltos kábel a földre zuhant, kék tüzet okádott a hengerek közé, a gép viszont egyszerûen felafalta. Két tûzgolyó meredt az áldozatokra, mint mohó, könyörtelen éhséggel teli, lángoló szempár.
Újabb kábel pattant el. A mángorló feléjük hajolt, és kis híján kiszabadult a testét a padlóhoz láncoló betoncölöpök fogságából. A biztonsági kar hirtelen felcsapódott, és Hunton egy tátongó, éhes, gõzzel teli szájat pillantott meg.
 Akét férfi sarkon fordult, és ekkor újabb repedés nyílt a padlóban. Mögöttük hangos, éles sikítás harsant, ahogy a lény elszabadult. Hunton átugrotta a repedést, Jackson azonban megbotlott és elterült.
 Hunton megfordult, hogy barátja segítségére siessen, és ekkor egy hatalmas, torz alak árnyéka esett rá, amely teljesen elállta a fényt.
 Jackson a hátán feküdt néma rémületben, a gép pedig fölé tornyosult - a tökéletes áldozat. A hatalmas, fekete, mozgó valami futball-labda nagyságú, elektromos szeme felragyogott, kitátott szájából pedig tekergõ, vászonnyelv lógott.
 Hunton sarkon fordult és elrohant; Jackson elhaló sikolya követte.

Amikor Roger Martin végül mégis kimászott az ágyból, hogy kinyissa az ajtót, még mindig csak félig volt ébren. Amikor viszont Hunton betántorgott az utcáról, a sokk egy kemény pofonnal teljesen visszahozta a való világba.
 Hunton szeme vadul kidülledt, a keze pedig karommá görbülve szántotta végig Martin köntösét. A piszkos, szürke cementtõl maszatos arcán lévõ kis sebbõl vér szivárgott.
 A haja hófehér volt
 - Segítsen... az isten szerelmére, segítsen! Mark meghalt! Jackson halott!
 - Nyugodjon meg - mondta Martin. - Jöjjön be a nappaliba.
 Hunton hangos szûköléssel követte, mint egy kutya. Martin öntött fél deci Jim Beam-et, Hunton pedig két kézzel megmarkolta a poharat, és egy hörpintéssel legurította a tömény italt. A pohár ezután a szõnyegre esett, és Hunton két keze, mint két kóbor szellem, újra Martin gallérja után kapkodott.
 - A mángorló meggyilkolta Mark Jacksont, és... és... ó, szentséges Isten, kiszabadulhat! Nem engedhetjük, hogy kiszabaduljon! Nem... nem... Istenem! - és rekedten, eszeveszetten üvölteni kezdett.
 Martin egy újabb itallal próbálkozott, Hunton viszont félrelökte. - Meg kell égetnünk. Felgyújtani, mielõtt elszabadul. Istenem, mi lesz velünk, ha kiszabadul? Ó, Jézusom, mi lesz, ha... - Hunton tekintete vadul ugrált, majd meredten egy pontra bámult, a szeme fennakadt, kilátszott a fehérje, majd ájultan a szõnyegre zuhant, mint egy zsák.
 Mrs. Martin az ajtóban állt, és köntöse gallérját szorongatta. - Ki ez, Rog? És mi baja? Megõrült? Azt hittem... - és megborzongott.
 - Nem hinném, hogy õrült - mondta Martin, és feleségét megrémítette a férje arcán átsuhanó émelygõ félelem. - Istenem, remélem, még idejében érkezett.
 Martin a telefonhoz fordult, felvette a kagylót, majd megdermedt.
 A háztól keletre, ahonnan Hunton is érkezett, egyre erõsödõ zaj hallattszott. Egyenletes, egyre hangosabb, csikorgó csörömpölés. A nappali ablaka félig nyitva volt, és a szellõ valami sötétet idézõ szagot hozott. Ózon... vagy vér.
 Martin keze a hasznavehetetlen telefonon maradt, és kõvé dermedve állt, ahogy a hang egyre közeledett. Az utcán valami forrú, gõzölgõ lény csikorgott. A vér bûze teljesen betöltötte a szobát.
 Martin keze lecsúszott a telefonról.
 Már késõ. Kiszabadult.