Larry Niven & Steven Barnes
Álompark

Niven & Steven Barnes: Dreampark
1981, Ace Books 
Fordította: Várkonyi Gábor 

Első rész 

1. Érkezés 

A vonat mereven, mint egy acélcső, állt a levegőben a mágneses sín felett, miközben az utasok kiáramlottak Dallas állomáson. A tizenöt kocsiból álló szerelvény néma gyorsasággal szállította utasait mintegy fél óra alatt New Yorkból Dallasba, mélyen a föld alatti mágneses mező légüres terében, csaknem olyan gyorsan, mint egy repülőgép.
Chester gyorsan lépkedett. Megigazította nehéz hátizsákját, és nagy léptekkel haladt a vonat mellett. Járása királyi volt, és magabiztosságot sugárzott. A vonaton esetleg utaztak Játékosok is, akik lehet, hogy felismerik őt. Chester Henderson, az Osztagparancsnok figyelmet fordított a láthatatlan közönségre is.
– Chester!
Chester döbbenten állt meg. Ismerte ezt a hangot.
És ott állt a NŐ – egy látomás a feszes leopárdmintázatú nadrágban –, aki után mindenki megfordul. Hosszú, derékig érő vörös haját széles szalaggal kötötte össze. A vastag smink szinte elrejtette a lány természetes szépségét. A feszes nadrág azonban mindent látni engedett.
– Hello, Gina – Chester hangja egyféle rezignációt sugárzott. – Ki kellett volna találnom, hogy te is itt leszel.
– Nem akartam kihagyni ezt az esélyt. Emlékszel, legutóbb megmentetted az életem a mammutvadászaton.
– Három pontomba került az, hogy lefagyott a kezem. Hogyne emlékeznék.
– Ne légy ilyen utálatos. Különben is, utána nagyon hálás voltam. – Gina átkarolta a férfit, és megpróbált felzárkózni a tempójához, amint az Álomparkba vezető siklóhoz igyekeztek.
Chesternek eszébe jutott, hogy a lány legutóbb mennyire hálásnak bizonyult.
– Ez az egyetlen erősséged – mondta Chester, és átkarolta a lányt. A lány közelsége zavaróan kellemes érzés volt számára, és meleg erőtér vibrált kettejük között. – Nos, örülök, hogy velünk leszel. Lehet, hogy szűzként vagy valami hasonlóként fogunk téged elpasszolni.
– Tényleg megtennéd? – kuncogta Gina. – Mindig is imádtam a fantáziádat.
Chester nem mosolygott. – De Gina... ha velünk jössz, akkor egy kicsit szigorúbban kellene engedelmeskedned a parancsoknak. Legutóbb is majdnem elcseszted... hagyd abba, komolyan beszélek. Ez számomra nagyon fontos, oké?
Gina ránézett, és szinte elkomolyodott. – Ahogy parancsolod, Chester.
Chester magában felnyögött, amikor felszálltak a vonatra. A lány tehetséges volt; jobb, mint a legtöbb zöldfülű; figyelmet vont magára és néha még a parancsokat is teljesítette. Azonban az egészet csak játéknak tekintette.

*

Alex Griffin leült a siklóban, hátradőlt, becsukta a szemét, kényelmesen keresztbe fonta a karját. Már régen megtanulta, hogy kihasználjon minden alkalmat a pihenésre. Most is már percek óta bóbiskolt, miközben mások csak fészkelőd-tek. ízületei megroppantak, amikor kinyüjtózkodott. Nem csoda, hogy még nem sikerült teljesen felébrednie. Hiszen tíz perccel ezelőtt még mélyen aludt a Cowles lakótelepi lakásában, ahol az ébresztő hiába csörgött. Azonban a vekker addig nem kapcsolt ki, amíg 95 kilós teste ki nem szállt az ágyból – amelynek matracában egy érzékelő volt elhelyezve. Ez ma a harmadik sorozatot jelentette.
Kinyitotta álmos zöld szemét, és kinézett a hátsó monitoron, mivel a lakótelep elzárta a kilátást. A Cowles lakótelep – a Kis San Bernardino-egységben, a munkahelytől tizenöt kilométerre és siklóval hat percre terült el – ötszáz álomparki alkalmazottnak adott otthont. Griffin havonta három héten keresztül napi 24 órát ügyelt, és nagyra értékelte a lakótelep kényelmét. Azonban ma reggel nem gondolt semmi másra csak a hatórai munkakezdésre.

*

Megfordította csuklóját, hogy megnézze az ingujjba telepített óráját. (Költséges szórakozás. Még a vegytisztítás is árt az áramköröknek.) Három percen belül megérkezik a sikló az alkalmazottak állomására. Éppen eldöntötte, hogy bóbiskol a hátralevő időben, amikor az előtte álló képernyő kivilágosodott.

*

A lapos képernyőn megjelenő nő nappali fényben talán csinos lehetett. Reggel 5.56-kor azonban úgy nézett ki, mint a testet öltött gonoszság. – Jó reggelt, főnök – csicseregte zavarba ejtő frissességgel.
– Nem. Egyáltalán nem jó, Millicent – ásította Alex durván, amiért utálta magát. Elzsibbadt ujjaival megvakarta világos, vörös haját, és megpróbált a képernyőre koncentrálni. – Na, egye fene. Lehet, hogy mégis jó ez a reggel. Lehet, hogy jó napunk lesz. Sajnálom, Millicent. Mi újság?
– A holnapi Déltengeri Kincsvadászati Játék előkészületei a legsürgősebb munkánk. Át kellene nézned néhány dossziét.
– Tudom. És azonkívül?
Ahogy Millicent megrázta a fejét, a lágyan göndörödő afro frizura megremegett. A lány ránézett egy másik monitorra, ami nem látszódott a sikló képernyőjén. – Hm... megbeszélés a költségvetéssel kapcsolatosan a Nagyfőnökkel.
Alex erre rögtön felébredt. – Túlléptem Harmónia tervezett deficitjét az előző negyedévben?
– Nem hiszem. Remélem, hogy nem. Ez az én osztályom, és nem szeretem az ilyen hibákat. Haha.
– Haha. Nos?
– Azt hiszem, átallunk a nulla bázisú költségvetésről egy új rendszerre, amelyet különösen Harmónia támogat.
– Ó, istenem. És még mi van? Nem kell ma tanítanom?
– Dehogynem. Délután egy órakor az O'Briennel tervezett ebéd után.
Alex arca felderült. – Halleluja! Végre valami jó! Mondd meg Skipnek, hogy 11.30-kor találkozunk a Fehér Szarvas-bikában, jó? És kérd meg, hogy hozzon magával az L-5-ös anyagból. Meg szeretném nézni őket. Mit kell ma tanítanom?
– Csak a szokásos Hatósági Erőszak és órizetbevétel anyagot az új biztonsági embereknek.
– Rendben van. – Alex ránézett az ingujjára; az állomás már nagyon közel volt. – írj egy feljegyzést. Karfeszítés állva, leszorítás földharcban, és még, mondjuk, késsel szembeni védekezés. Jobb és bal karkulcs öv alatti rúgásokkal. A többit majd kitalálom. Rögtön beérek, darling. Néhány percen belül találkozunk. Oké?
– Rendben van Griff – mondta a lány, és Alexre mosolygott, miközben a képernyő elsötétedett.
A sikló a hatszáz hektár területű, két föld alatti szinttel rendelkező Álompark központjában állt meg. A kora reggeli időpont ellenére a komplexumban zajlik az élet, állapította meg Alex. Aztán eszébe jutott a Játék. Igen valószínű, hogy ötezer dollárnyi munka az utolsó percre fog maradni – amennyire ő ismeri a Kivitelező osztály Pató Pál urait.
A komplexumból minden irányba alagutak ágaztak el: fel, le, jobbra, balra, talán még a múltba és a jövőbe is, ha a Kutatási osztály a reggeli után kirukkol valami újdonsággal. A legtöbb alkalmazott név szerint ismerte őt. – Hello, Alex! Mizújs, Griff? Jó reggelt, főnök! – üdvözölték, ahogy elhaladt mellettük. Az emberek jelmezeket, kellékeket, elektronikai berendezéseket szállítottak minden irányba. Egy beérkező tehervonatról szerelőruhába öltözött munkások és robotok osztaga gyors mozdulatokkal rakodta le és szállította el a konténereket.
Barátságosan szalutált a lift előtt álló őrnek, és a jobb hüvelykujját az azonosító panelre helyezte. Az ajtó kinyílt. Öthat alkalmazott szállt be utána, közülük csak ketten azonosították magukat az ajtónál. Alig tudta elfojtani az emberek hanyagsága miatt érzett dühét. A fenébe is, újabb feljegyzéseket kell írnom! – gondolta. íróasztali órája 2051. március 5-ét, kedd reggel 6 óra 22 percet mutatott. Az óra mellett legyező alakban szétterítve egy halom papír feküdt, amelyekre titkárnője a napi teendőket jegyezte fel.
Levette a kabátját és leült az íróasztal mögé. Megnyomott egy gombot a számítógépen. Egy hologram jelent meg az íróasztala felett, amelyben sötét bőrű csinos arc tűnt fel. A névtáblán „Mrs. Summers” állt.
– Millicent, nem lehetne egy kis melót Bobbickra sózni? Miért kapja a fizetését, ha én végzem el az összes munkát?
– Marty átment a Biztosító részlegbe, hogy felbecsüljék a tegnap véget ért „B” Játékterületi Kiszabadítási Akció által okozott károkat. Délután kettő körül már rá fog érni, vagy akarod, hogy én...?
– Nem, bízd csak rám. Figyelj! Át kell mennem a Kutatási és Fejlesztési osztályra, vagy elintézhetem telefonon keresztül ezt az ügyet? Az istenit, sok iraton kell átrágnom magamat nyolcig. Nézz már utána, légy szíves!
– Rendben van, Griff. Biztos vagyok benne, hogy sikerülni fog.
A hologram eltűnt, Alex megnyomott egy másik gombot, hogy megnézze az aznapi papírmunkát. Három oszlopnyi adat futott végig a képernyőn. Annak ellenére, hogy itt van a Biztonsági osztály osztályvezető-helyettese és az ügyvezető titkárnő, még mindig sok papírmunka gyűlik össze a számára. Lásson neki?
Lassan elmosolyodott. Nem, először egy pillantást vet a Parkra.
Bekapcsolta a külső monitort és nézte, ahogy a szobát betöltötte az Álompark. A monitoron keresztül a munkások, akik a látogatók számára készítették elő a Parkot, dolgos hangyáknak tűntek a pirkadatban.
A távolban a komor hegycsúcs látszott, ahol a „Kannibálok földjén” elnevezésű uUtazást rendezik. (A gyerekek imádják ezt az Utazást. A felnőttek... na igen, volt egy idősebb szívbajos asszony, aki igen közel került ahhoz, hogy beadja a kulcsot, amikor Chthulhu megjelent és meg akarta enni az asszony unokáit. Micsoda emberek vannak!)
A Park szélén a kígyószerű Gravitációs Pálya helyezkedett el, amely számítógép által generált parabolikus pályán harminc másodperces súlytalanságot kínált a nagyérdemű közönségnek. A kamera átváltott a „B” Játéktérre, a Kiszabadítási Akciók helyszínére.
Ez a játék igazán érdekes. Részben sivatagos területen, részben a víz alatt játszódik, tizenkét játékos kell hozzá és két napig tart. Alex úgy gondolta, hogy az Akció Játékmestere anyagilag egyenesbe fog kerülni. A Játék megrendezése háromszázezer dollárba kerül. A tizenkét résztvevő fejenként napi négyszáz dollárt fizet azért a megtiszteltetésért, hogy pontokat szerezhet a fantázialények megszemélyesítéséért, továbbá azért, hogy majdnem becsinálnak a félelemtől. A könyv és a film szerzői jogát már előre eladták.... Alex egyszerűen képtelen volt felfogni az egésznek az értelmét. A Nemzetközi Játékszövetség szeszélyei meghaladták a felfogóképességét. A játékosok számára kínaiul beszéltek. Ráadásul ebben a hónapban egymás után két Játékot fognak megrendezni!
Azonban a Játékok pénzt hoztak a Parknak is. A „Bennszülöttek földjén” elnevezésű Utazás harminc-negyven évvel ezelőtti Játék volt.
A következő pályát Alex már jobban kedvelte. A Pokolba Tartó Út mögött terült el a nagy céllövölde. Néhanapján beugrott a céllövöldébe, hogy leszedjen néhány nácit, dinoszauruszt vagy útonállót. Istenem, ez volt az igazi „élmény”. A K F fiúk nagyon ügyesek voltak. És egyben elég őrültek is.
Megnyomta a gombot, és a kamera tovább pásztázta a Parkot. A távolban...
A monitor érkező hívást jelzett. Kelletlenül kikapcsolta a kamerát és fogadta a hívást. A hang Millie-é volt, a megjelenő kép azonban egy biztonsági emberé, akinek a neve először nem ugrott be Griffinnek.
– Kutatás és Fejlesztés, Griff – hallotta Millie hangját.
– Rendben. – Az őr neve és a képen látható hely végre beugrott. Albert Rice hívta Alexet az őrhelyéről, amely az Irattár és a Játékközpontként ismert technológiai szörnyeteg között helyezkedik el.
Rice izmos és jó eszű őr benyomását keltette, aki szívesen vállalt mindenféle munkát. Griff halvány bűntudatot érzett, mert túlságosan hidegen bánt ezzel az emberrel. Talán az irigység teszi, gondolta. Rice szőke hajú és nagyon jóképű, olyan típus, akit szépfiúnak szokás nevezni. Az Őrszolgálat titkárnői fogadást kötöttek arra, hogy ki fog vele először összejönni. Rice még csak egy éve dolgozott az Álomparkban, és eddig még senki sem nyerte meg a főnyereményt.
Látni lehetett, hogy valami zavarja Rice-ot. Izgatott volt az arca, és toporgott.
– Igen, Rice, mi a baj?
– Ó, jó reggelt uram. Itt nincs semmi baj, de... – Egy darabig tétovázott, aztán kitört belőle. – Most értesítettek, hogy betörtek a lakótelepi lakásomba, és összetörtek mindent.
Griffin érezte, hogy kezdi érdekelni az ügy. – Mikor jelentették?
– Fél órával ezelőtt. A zsaruk azt mondták, hogy a zárat feltörték és mindent felforgattak, de az elektronikai berendezéseimet nem vitték el. Szeretném megnézni, hogy mi tűnt el.
Griffin komoran bólintott. – Nincsen valami őrült haverod a K+F-ben? Nem, felejtsd el. – Ennyire még ők sem lehetnek őrültek. – Vedd ki ezt a napot. Ódaküldök valakit húsz percen belül, hogy felváltson téged. Utána hazamehetsz. Egyébként min dolgoznak az emberek?
– A legtöbben a Játékközpontot készítik elő a Déltengeri kincsvadászat játékra.
– Aha, az kemény lesz. Figyelj csak, be szeretnéd pótolni a kiesett szolgálati időt? – Albert Rice lelkesen bólintott. – Jó, akkor jelentkezz át az esti műszakra és gyere vissza éjfélre. Egy pár napig majd nyolctól ötig fogsz dolgozni, oké?
– Oké főnök.
Alex elköszönt és kikapcsolta a monitort. Átkapcsolt a belső vonalra és a képernyőn megjelent Millie, a szokásos mosollyal az arcán. – Millie, légy szíves küldd át a holnapi Játék dossziéit.
– Rendben, Griff.
Az íróasztali printer rögtön felbúgott, egy hosszú papírtekercs csúszott ki a gépből és rendeződött takaros halomba. Griffin megrázta a fejét. Hogy lehet az, hogy Millie minden reggel annyira vidám? El kéne lopni egy csésze kávét tőle, és át kellene küldeni analizálásra a K+F-be.
Letépte az első lapot.
A lapon egy jóképű, sötét bőrű, rövid szakállú fiatalember képe látszott. Az adatok a fénykép mellé voltak nyomtatva. Neve: Richárd Lopez. Kora: 26 év. Játékbeli tisztsége: Játékmester.
Na igen, első olvasásra a dosszié kissé felületesnek tűnt. Azonban Lopez adatait biztonsági okokból többszörösen ellenőrizték. Mindenki, aki bejutott a Játékközpontba, tisztább volt, mint a fehér hó. Ráadásul okos is. Evans – az a lány, aki a legutóbbi Kiszabadítás! Akciót vezette – a Légierő elektronikai szakán megszerzett doktori fokozatán felül még három évet tanult a világhírű Massachusetts Institute of Technologyn. És ez csak a „B” Játékterület volt: Az „A” kétszer nagyobb és a Játékközpont háromszor olyan bonyolult volt. Lopeznek nagyon jónak kellett lennie. Griffin ott akart lenni másnap reggel, amikor Lopez és a helyettese meg fog jelenni a központban.
A helyettese? Egy magas, ázsiai, rövid fekete hajú, vakí-tóan fehér fogú lány mosolygott szégyenlősen a következő lapon. Mitsuko „Chi-Chi” Lopez. A lány 25 éves, és az adataira vetett gyors pillantás meggyőzte Alexet, hogy Mitsuko el fogja tudni látni a négynapos kiruccanás másodpilótái feladatát.
Illenek egymáshoz, gondolta. Valószínűleg az Álomparkban találkoztak és valószínűleg az Álompark egyik kápolnájában kötöttek házasságot. Az ottani esküvők igazán érdekesek voltak. A vendégek köre igen széles volt; Glindátől, a jó boszorkánytól kezdve Kékszakállig, Gandalfig, a jó varázslóig és a Megváltóig mindenki képviseltette magát. Az angyalok voltak a legnépszerűbbek.
Aztán még ki maradt ki? Na persze... az Osztagparancsnok. Az Osztagparancsnok, az a bizonyos Chester Hender-son. Henderson évente körülbelül háromszor vezetett csoportokat az Álomparkban. Képes volt eljönni Texasból még egy viszonylag rövid kirándulás kedvéért is. Az utazás költségeit általában a játékosok, vagy a Játékmesterek, vagy azok támogatói fedezték.
Nem volt valami balhé Hendersonnal kapcsolatosan kb. egy évvel ezelőtt? Alex átfutotta a dossziét. Chester Henderson. 32 éves (bár a fényképen sokkal fiatalabbnak látszott. Komor tekintete szinte ijesztő volt.) Harmincnégyszer járt az Álomparkban, és jó vendégnek számított.
...Na itt van. Egy évvel ezelőtt Chester egy expedíciót vezetett „Tibetbe” azzal a szándékkal, hogy lőnek egy mam-mutot. Az utazás katasztrofálisan végződött, tizenhárom résztvevőből csak három maradt életben és a mammutot sem sikerült elejteni. Chester elvesztett néhány száz játékpontot, ami veszélybe sodorta a Nemzetközi Játékszövetségben elfoglalt pozícióját. Na és ki volt a Játékmester abban a szerencsétlen expedícióban?
Aha! Richárd Lopez. Chester Csalás-t jelentett az NJSZ-nek. Az NJSZ visszautasította a vádat, bár a Játékban használt „havi viperák” szokatlanul halálos marásúak voltak, azonban az összes piszkos trükk használata szabályszerűnek bizonyult. Lopez kapott egy figyelmeztetést, de Henderson 368 játékpontot vesztett. Ami viszont még érdekesebb, az az a tény, hogy mostanáig Lopez nem fedte fel az igazi nevét, hanem „rejtélyes Játékmesterként” a feleségén, Mitsukón keresztül vezette a Játékot. Henderson az idei Játékon személyes találkozást követelt és az NJSZ beleegyezett.
A két élő legenda most fog először személyesen is találkozni. Alex hátradőlt a székében és a mennyezetet nézte. Úgy tűnik, hogy Henderson bosszút akar állni. Az ilyen Játékok mindig érdekesek voltak.

2.  Séta a régi Los Angelesben

Acacia türelmetlenül toporgott. Amióta felszálltak a földalatti vasútra Dallasban, azóta egyre izgatottabb lett. Belekapaszkodott Tony karjába, és elráncigálta a recepciótól a fiút, aki éppen a tárcáját próbálta előhúzni.
– Gyere, Tony. Menjünk be, mielőtt összegyűlik a tömeg.
– Oké, oké. Hová menjünk először? A lány arca szinte izzott, ahogy felidézte az emlékeit.
– Istenem, nem is tudom. Talán a Horror Termeibe. Igen, először menjünk oda, utána pedig a Himalája szlalompályára. Imádom, imádom, imádom. Te is imádni fogod, te ünneprontó.
– Hé! Eljöttem vagy nem? Szerintem óriási különbség mutatkozik az értelmes érzelmi önuralom és a serkentőszer megvonása után jelentkező tünetek között.
– Szemét vagy, tudod – mondta, és elkezdett futni az alagút bejárata felé, miközben két kézzel húzta a fiút maga után. Tony csak nevetett, és hagyta, hogy kirángassák a szabadba.
Az Álompark hatása hirtelen jelentkezett, közvetlenül az alagút kijárata után. A lépcsősor tetejéről három impozáns méretű bevásárló- és szórakoztató központ tárult a szemük elé. A három tizenkét emeletes épület olyan összetett volt, hogy a látogató úgy érezte, mintha egy labirintusba tévedt volna. A labirintus tele volt sétálóutcákkal, kiszögellések-kel, szabadtéri színházakkal, alacsony, hegyes tornyú, illetve kupolás épületekkel és emberek tülekedő ezreivel.
Acacia számára ez nem jelentett újdonságot, úgyhogy inkább Tonyt figyelte.
A levegőben zene, gyermekek és felnőttek kacagása hullámzott. Egzotikus ételek illata keveredett a szokásos hot dog, vattacukor, forró csokoládé, karamell és pizza illatával.
Tonynak tátva maradt a szája. Az arcán csüggedt, szinte rémült arckifejezés uralkodott.
Bohócok és rajzfilmfigurák táncoltak az utcán. Túlságosan messze voltak ahhoz, hogy el lehessen dönteni, melyikük jelmezes alkalmazott, és melyikük csak kivetített hologramkép – aminek a Park a hírnevét köszönhette.
Tony Acacia felé fordult és látta, hogy a lány önelégült mosollyal az arcán várja a reakcióját. Akart valamit mondani, de aztán inkább nem szólt egy szót sem, megragadta a lányt és megpörgette. A turisták udvariasan kikerülték őket.
– Istenem. Még soha nem láttam ehhez foghatót. A fényképek nem tudják visszaadni a valóságot. Egyszerűen soha nem hittem volna...
Acacia most már igazán mosolygott, és belekapaszkodott a fiúba.
– Na látod.
Tony csak némán bólintott és hagyta, hogy levonszolja a lépcsőn és belépjenek a varázslat birodalmába.
A Horror Termei előtt álló sor hol megindult, hol megállt. A levegő felmelegedett. Acacia levette a pulóverjét, és átvetette a karján.
Észrevett valamit már az Álomparkban tett első látogatás alkalmával, és azóta újból és újból tapasztalta, nevezetesen azt, hogy a gyerekeket nem kápráztatta el a Park annyira, mint a felnőtteket. A gyerekek egyszerűen nem fogták fel, hogy mennyire zseniális, bonyolult, költséges és hatalmas vállalkozás az Álompárk. Számukra teljesen megszokott volt az összes látnivaló. A felnőttek voltak azok, akik döbbent arccal botladoztak az utcán, míg a kiabáló és éneklő gyerekek már a következő attrakció felé vonszolták szüleiket.
Acaciának keményen meg kellett dolgoznia azért, hogy Tonyt rávegye a Déltengeri Kincsvadászat Játékban való részvételre. Az Álompark a gyerekeknek való, mondogatta; és az olyanoknak, akik soha nem nőnek ki a gyermekkorból. Most csak kuncogott azon, hogy Tony annyira esetlenül viselkedett, mint egy vidéki a nagyvárosban.
Az utcákon medvék táncoltak, vándorénekesek énekeltek, bűvészek és varázslók tarka selyemkendőket varázsoltak elő a semmiből, este pedig biztos, hogy tüzet nyelnek. Egy fehér sárkány is felbukkant néha, meg-megállt, hogy a szülők lefényképezhessék gyermekeik társaságában. A magasban az Ezeregy éjszaka meséi szellemében egy pasztellszínű varázsszőnyeg repült, rajta a jóképű herceg és a gonosz varázsló vívta elkeseredett harcát. A herceg hirtelen elvesztette egyensúlyát és leesett a szőnyegről. Acacia hallotta, ahogy a tömeg felsóhajt, és érezte, hogy neki is összeszorul a torka az izgalomtól. Egy másodperccel azelőtt, hogy a nemesember teste igen nemtelenül a betonra zuhant volna, egy óriási kéz bukkant elő a semmiből. Hangos nevetés hallatszott a láthatatlan óriás szájából, ahogy a kéz visszarakta a herceget a repülőszőnyegre, ahol az ellenfelek újból egymás torkának estek.
Acacia megkönnyebbülten sóhajtott fel, és csak nevetett a saját hiszékenységén. Hátrafésülte a haját, és megfogta Tony kezét. Ilyen boldognak már hónapok óta nem érezte magát.
– Az egész annyira... precízen van kidolgozva – mondta Tony. – Hogyan hozzák létre ezeket az effektusokat? Istenem, Acacia, mibe rángattál bele? A Játékok is ennyire bonyolultak?
– Rettenetesen bonyolultak – erősítette meg a lány. – Nem mindig azok, de most a Lopezek az ellenfeleink, és ők aztán igazán gonosz trükköket vetnek be. A Játék szíve a logikai rejtvény. De figyelj csak ide! Te még kezdő vagy, próbáld meg élvezni a Játékot, oké? Kardvívás, mágia és csodaszép tájak.
Tony annyira bizonytalannak tűnt. Acacia ezt tökéletesen megértette. A fiú annyit tudott a Játékról, amennyit ő elmondott neki, és az igazán ijesztő volt...
Az Álompark szükség esetén ellátta vendégeit jelmezzel, sminkkel, művégtaggal és szerepkörrel is. A játékosok szolgáltatták a képzelőerőt, az improvizációs képességet, és bár nem állt szándékukban, az áldozatokat is. Az Osztagparancsnok tanácsadói, vezetői és szervezői szerepkört töltöttek be. Ezért cserébe a csoport tagjai által szerzett minden egyes pont után egy negyedpontot kapott és minden egyes büntetőpont után egy negyedpontot vesztett el. Az Osztagparancsnokon múlt a Játék sikere. Az olyan profik, mint Chester, királynak számítottak a többiek között.
Azonban a Játékmester maga az Isten.
Ha a Játék logikai felépítése és szabályai megengedték, bármikor megölhetett egy játékost. A legtöbb Játékmester „rosszindulatú, de korrekt” hírnévre tett szert, és mindent megtett azért, hogy a Játék becsületes harc legyen. Hiszen a játékosok egy része a világ túlsó feléről érkezett, hogy részt vegyen a Játékban. Ha félnapi Játék után bicegve megy valaki haza például Kínába, akkor az nem lenne jó reklám senkinek, főleg az Álomparknak nem. Néha a tervezés éveket vett igénybe. A Játékmester választja meg az időpontot, a helyszínt, á realitás fokát, a fegyvereket, a történetet (rendszerint történelmi előzmények alapján), a csapat nagyságát, a terepet és így tovább. Aztán fondorlatosán elrejti a Játék igazi arculatát egészen az utolsó pillanatig, így a játékosokat tökéletesen zavarba hozza, ami néha nevetséges megoldásokat eredményezett.
– Hé, rábeszéltelek volna valami olyanra, ami nem tetszene neked? Imádni fogod, majd meglátod. Csak maradj mindig mellettem – nagyképűsködött Acacia. – Több mint ezerhatszáz pontom van a Játékkönyvben. Még négyszáz pont és Osztagparancsnok lehet belőlem. Akkor majd visszajön valami abból a rengeteg pénzből, amit a Játékokba öltem. Bízd csak ide!
– Milyen szerepben fogsz játszani? – kérdezte a fiú.
Ezt még nem döntötte el. Hat év telt el az első Játéka óta. Azóta megtanulta elfelejteni a „Lenge Fehérnemű” előnyeit és hátrányait. (Nehogy azt hidd, te lustaság, hogy egy selyemhernyóba szerettél bele.) Több mint fél tucat fantáziakaraktert dolgozott ki idáig; történelmi háttérrel, személyiségjegyekkel és különleges képességekkel... – Azt hiszem, Panthesilia. Kardforgató és kemény nő. Szereted a kemény nőket?
– Lehet, hogy szükségem lesz egy kemény nőre, aki majd megvéd – mondta Tony.
A Horror Termeibe tartó sor párhuzamosan haladt az épületlel, amely egy hatalmas kőből épült kastély volt ólombetétes ablakokkal. Az ablakok mögött a homályban szörny-figurák árnyai mozogtak.

*

A Horror Termeibe öt ajtó vezetett, de csak az egyiken szerepelt a „Csak felnőtteknek!” felirat. A sorban álló húsz ember nyugtalanul várakozott. Az előtér kellemesebb benyomást is kelthetne – gondolta Gwen Ryder –, ha a szokásos kellékekkel lenne felszerelve: pókhálóval, recsegő padlóval, titkos folyosókkal, amelyek távoli léptektől visszhangosak...
Az előtér azonban rozsdamentes acélból készült, és olyan tiszta volt, mint a kórházi műtő. Nem lehetett más hangot hallani, csak az emberek lélegzetvételét és toporgását.
Egy mellette álló nő megszólalt. – Bocsánat, nem téged láttalak a vonaton a Játékosok között?
Gwen megkönnyebbülten fordult oda a nőhöz. Az előtérben való várakozás kezdett az idegeire menni. – Dehogynem. A Déltengeri Kincsvadászat Játékra jöttünk.
Beszélgetőpartnere körülbelül húszéves, csinos, jó alakú, sötét bőrű volt. – Mi is. Acacia Garcia vagyok, ő pedig Tony McWhirter.
Tony mosolyogva biccentett, kezet fogott Ollie-val, akit Gwen mutatott be, és közben szerencsétlen képet vágott. Gwen rögtön látta rajta, hogy kezdő, és ez fontos volt a másnapi Játék szempontjából. A kezdők általában egyszerű álmodozásnak tekintették a Játékot... amíg fel nem ébredtek valaki másnak a profi módon megszerkesztett rémálmában.
Azonban kemény fiúnak tűnt. Nem egy izompacsirta, de sportos alkatú, aki rendszeresen lejárhat az edzőterembe. Legalább nem fogja az első összecsapásban beadni a kulcsot.
Ezzel szemben Acacia úgy viselkedett, mintha a fiú az ő tulajdonában lenne. – Téged is kikészít ez a várakozás? Egyébként legutóbb Haladó fokozatot értem el.
– És milyen volt? Szórakoztató? – kérdezte Ollie.
– Hogy szórakoztató? Na nem. A „Louisiana mellékfolyója” elnevezésű történetet kaptuk, amelyben a lány beházasodik a mocsár mellett lakó családba, hogy rendezze apja adósságát.
A közelükben álló alacsony, olaszos kinézetű férfi hirtelen felfigyelt. – Nem úgy fejeződött be a történet, hogy a lány elmenekült a mocsárból, és a sógornői a nyomába eredtek?
Acacia bólintott.
Ollie megrázta a fejét. – Na és mi bajotok van a sztorival? Mindenkinek vannak problémái a rokonaival.
Mindenki nevetett, még az olasz is, aki megvárta, míg elült a nevetés és hozzáfűzte: – Az ember sokkal rosszabb helyzetbe kerül, ha gyilkos szellemek családjával lép frigyre.
Ollie elgondolkozott. – Igen, valóban így van.
A rejtett hangszóróból ekkor egy kedélyes, mély hang szólalt meg és a kör alakú ajtó feltárult. A hang azt mondta: – Üdvözöljük Önöket a Horror Termeiben. Elnézést kérünk, hogy megvárakoztattuk Önöket, de... fel kellett takaríttatnunk. – A csoport betódult a folyosóra. Tony McWhirter beleszagolt a levegőbe, és megszólalt.
– Fertőtlenítő. Azt akarják elhitetni velünk, hogy valaki előttünk...
– Csak megpróbálnak átvágni – mondta reménykedve Acacia.
– Nos, ez úgy tűnik, sikerül is nekik. A hangszóró statikus zörejt hallatott, majd megszólalt. A kiáramló hang elektronikusan semleges volt, és olyan barátságos, mint a skorpió csípése. – Most már nem fordulhatnak vissza. Eljátszották az utolsó lehetőségüket, amit később még meg fognak bánni. Végül is ez nem gyermekműsor. – A hang egy pillanatra elvesztette semlegességét; a „gyermekműsor” szót nőiesen és valahogy olyan nyugtalanítóan ejtette ki. – Itt nem a Csipkerózsika meséje várja Önöket. l Nem, maguk bátornak érezték magukat. A műsor után hazamennek, és elmondják az ismerőseiknek, hogy a lehető legjobb szórakozásban részesítettük Önöket, és tulajdonképpen nem is volt olyan ijesztő... – Miközben szünetet tartott, va-I laki idegesen felkacagott.
A hang hirtelen megváltozott és a maradék kedvesség is eltűnt belőle. – Nos, hát nem egészen erről van szó. Van va-lami, amit Önök is elfelejtenek, nevezetesen az, hogy évente néhány baleset engedélyezett a számunkra. Nem! Ne is próbálkozzanak; az ajtó zárva van. Tudták, hogy a félelembe bele is lehet pusztulni? Hogy a szívük megfagyhat a rémülettől, és az agyuk felrobbanhat attól a szörnyű bizonyosságtól, hogy nincs menekvés, hogy a halál vagy valami annál is rosszabb kinyújtotta a karját Önök felé, és Önök nem bújhatnak el végzetük elől? Én csak egy gép vagyok, aki sok mindent tud. Azt is tudom, hogy én ennek az épületnek a foglya vagyok, és évről évre szórakoztatom Önöket, amíg Önök beszívják a friss levegőt, az eső illatát, és szabadon sétálnak. Hát én ezt az életet megelégeltem. Értik? Önök közül valaki meg fog halni a következő fél órában. Hamarosan meglátjuk, hogy kinek a leggyengébb a szíve?
A folyosó túlsó végén feltárult az ajtó, a lábuk alatt a föld lejtőssé vált. Ahogy áthaladtak az ajtón, hirtelen egy forgalmas útszakasz kellős közepén találták magukat.
Légpárnás autók, háromkerekű robogók, metán hajtóanyagú járművek, magasvasutak száguldoztak mindenfelé és csak hajszál híján kerülték el őket. Az utcatáblán „Wüshire” állt. Az olasz kuncogott, majd azt mondta: – Los Angeles.
Tony körbenézett, és megpróbált nem hibázni. Nem tudta elképzelni, hogy hogyan hozták létre a szemük elé táruló látványt, mivel az épületek és a járművek annyira valódinak tűntek. Az irodaházak és lakóházak húszemeletnyi magasságig nyújtózkodtak és a levegőt betöltötte a városi élet összes ismerős zaja.
– Kérjük, ne lépjenek le a zöld mozgójárdáról – mondta egy kellemes férfihang.
– Zöld micsoda... – kezdte Tony mondani. Azonban ebben a pillanatban egy három méter szélességű, zöldesen foszforeszkáló mozgójárda jelent meg az utca közepén.
– Komoly varázslatra van szükség a mai programunkhoz – folytatta a hang. – Meglátogatjuk a régi Los Angelest, amely 1985 májusában pusztult el. Amíg nem térnek le a járdáról, addig tökéletes biztonságban lesznek.
A zöld járda gyorsan mozgott, hamarosan a magas irodaházak mellett haladtak el. A forgalom csodálatosképpen kikerülte őket.
– Ez Los Angeles 2051-ben – folytatta a hang. – Azonban tőlünk kétszáz méterre egy teljesen más világ kezdődik, egy olyan világ, amelyet csak ritkán pillanthat meg emberi szem.
A Wilshire körutat sorompó torlaszolta el. A járda felpú-posodott és áthaladt felette. A sorompón túl romok tárultak a szemük elé. Épületek egyensúlyoztak a korhadt, töredezett tartógerendákon. A régi, elavult stílusban épült épületek ta-lapzatát a tengervíz nyaldosta.
Ollie kipirult arccal bökte oldalba Gwent. – Odanézz! – Mellettük egy vízzel félig elborított parkoló terült el, tele régi autókkal. – Az ott egy Mercedes. Láttad már ezt az eredeti típust, amit akkor gyártottak, amikor a Toyota még nem kebelezte be a Benz gyárat?
– Hogy te miket nem tudsz! – mondta a lány, és a megadott irányba nézett. – Az a rondaság?
– Szerintem klasszul néz ki – tiltakozott. – Bárcsak közelebbről is megnézhetnénk... Hé, ez itt már a tenger!
Igaza volt. A víz szintje először csak a bokájukig ért, majd gyorsan emelkedett. Természetesen ők nem lettek vi-zesek.
A narrátor tovább beszélt. – California egész arculata megváltozott. Furcsa, hogy a földrengés megakadályozására irányuló próbálkozások ellentétes hatást érték el. A geológusok megpróbálták víz- és grafitinjekciókkal csökkenteni a tö-résvonalra nehezedő nyomást. Az időzítés azonban nem volt jó, és amikor a San Andreas-i törésvonal szétrepedt, akkor láz összes többi melléktörésvonal is megrepedt. A kár felbe-csülhetetlen mértékű volt, és több ezer ember halt meg...
A víz már a derekukig ért, és ideges nevetés hullámzott a levegőben. – Úszás nem szerepelt a mai programban – mo-rogta Tony.
– Búvárkodhatunk, ha nagyon akarod – suttogta Acacia, miközben megrántotta a blúzát.
Tony rátette a kezét a lány kezére. – Hagyd abba! Ne tedd ki közszemlére, kedvesem.
Acacia nyelvet nyújtott. Tony belecsípett a lányba, mire az gyorsan visszarántotta a nyelvét.
A víz ekkor már az arcukig ért. A kis olasz csak annyit mondott, hogy blugy-blugy, és eltűnt. Erre mind a húsz lturista felkacagott; a vörös hajú nő az első sorban megszólalt. – Lehet, hogy kihúzták a dugót – és ő is alámerült.
Másodpercekkel később már a Csendes-óceán örvénylett a fejük felett. Először sötét volt, mivel a hordalék eltakarta a kilátást. Aztán leülepedett, és eléjük tárult az elsüllyedt város.
Tony elismerően füttyentett. A Wilshire körút elsüllyedt épületei két sorban helyezkedtek el. Egy részük összeomlott, azonban néhány meggörbülve bár, de még tartotta magát.
A mozgójárda egy amatőr festményekkel díszített fal mellé ért, amelynek színei már rég kifakultak. A tengerfenéken lágyan hullámzottak az elsüllyedt fák ágai, és az ágak között moszaterdő nőtt. Ez volt a híres Los Angeles Golf Klub? A távolban állt egy benzinkút, szivattyúi a múlt őrszemeként sorakoztak, és a szétesófélben levő kézírásos feliraton ez állt:
ZÁRVA
KEDD REGGEL HÉT ÓRÁIG SZÜNETEL A KISZOLGÁLÁS
A kis olasz azt mondta: – Ez nem díszlet, hanem vetített kép. Régebben errefelé búvárkodtam.
Minél mélyebbre hatolt a járda, annál magasabb épületeket láttak a hordalékba süllyedni. A valamikor büszke, sudár épületekből csak alaktalan betontörmelék maradt, amelyet teljesen belepett a kagyló és a tengeri növényzet. A homályban halak úsztak, amelyek ugyan felfigyeltek a betolakodókra, de nem zavartatták magukat.
Acacia megszólalt: – Tony, nézd, bemegyünk a házba. – A parkoló és az összeomlott vendéglő közti egyemeletes ház ajtaja felé tartottak. Gwen belekapaszkodott Acaciába.
– Odanézz! Nem is rozsdás. – A szobor, amelyre rámutatott, acélból és rézből készült, egyike volt azoknak a tárgyaknak a helyiségben, amelyek nem mentek tönkre. – 
Az épület valamikor műterem lehetett. A festmények kitekintettek a kereteikből, és lágyan remegtek a víz alatti áramlatban. A gondosan kimunkált fa mára felpuffadt és elkorhadt. A kinetikus szobrokat homok és sár borította.
A narrátor tovább folytatta: – Kalifornia emeletes épüle-teinek a fele, a földrengésbiztos házakat is beleértve, össze-dőlt. A tengerpart öt kilométerrel került beljebb, ami továb-bi milliók életét követelte.
A járda kivezette őket a galériából, és visszakanyarodott az utcára.
Acacia komoran merült a gondolataiba: – Micsoda szörnyűség! – morogta. – Szinte fel se tudom fogni. – Tony lágyan megfogta a kezét.
– Valamikor emberek sétáltak ezeken az utcákon. Zajlott élet, autók százai robogtak nap mint nap. Kalifornia fontos szerepet töltött be a politikai életben, turisták milliói lá-togatták és gazdag emberek ezrei laktak itt. Azonban mindez még a Nagy Földrengés előtt volt. A szörnyű katasztrófa megtörte Kalifornia erejét, tönkretette iparát, és elkergette lakosságát.
Azonban a Cowles Művek és még néhány más nagyvállalat bízott az Aranyállamban, és megpróbálta újra felépíteni Kaliforniát Amerika történelmének legnagyobb katasztrófa-íjából. A néma Csendes-óceán befedte a legszörnyűbb sebhe-lyeket..., de most a kötés alá pillanthattak..
A betonhalmaz alatt töredezett, a víz által lecsupaszított csontváz feküdt. Úgy tűnt, mintha a koponya utánuk nézne. lAcacia megmarkolta Tony karját, és érezte, hogy a fiú is re-meg. Ekkor vette észre, hogy két rák telepedett be az üres szemgödrökbe.
Emberi csontvázakat láttak mindenhol. A narrátor közöm-bösen folytatta: – A költséges mentési munkálatok ellenére lemben maradványok és gépek tömege maradt a hullámsír-ban... 
Az egyik nő odafordult a férjéhez: – Charley, valami nem tetszik nekem.
– Igaza van – mondta Ollie. – Egyre több a csontváz. És még valami... ezeken az autókon már nincs annyi hordalék és kagyló.
Gwen majdnem lelépett a járdáról, hogy saját szemével győződhessen meg róla. – Nem tudom, Ollie...
Ollie kezdett izgalomba jönni. – Odanézz, ragadozó halak. – Most már mindenki észrevette, hogy egyre több hal. köztük cápa jelenik meg.
Elhaladtak a következő csontváz mellett, amelyen hús- és ruhamaradványok voltak. Apró halak cibálták a maradvá-nyokat.
A narrátor semmi rendkívülit nem érzékelt, csak beszélt.
– A víz alatt rejlő furcsaságok ellenére – vagy talán azok miatt – a búvárok szívesen keresik fel ezt a helyet... Azonban senki sem figyelt rá. A csoporton a rémület hulláma futott végig.
– Oda nézzetek! – sikoltotta valaki. A sikolyt hangzava követte. A kő alól csontvázkéz nyúlt ki és letolta magáról kőlapot. A csontváz felállt; vigyorgott a félig lehámlott arc, és elkezdte leporolni a rárakódott iszapot.
– Oda nézzetek!
Két felpuffadt hulla botorkált elő az összeomlott bankból. Körbenéztek, majd elindultak a járda felé. A járda elhaladt az újból hangos diszkó mellett.
A vízben már nyüzsögtek a ragadozó halak és a nagyi testű cápák is megjelentek. Az egyik cápa megtámadta az egyik zombit. A zöldes arcú hullán lógtak a húscafatok. A hulla egyáltalán nem zavartatta magát, amikor a cápa letépte a karját.
Vérfelhő sötétítette el a vizet, ahogy a cápák és a némái hullák harcoltak. Itt egy tucat „halott” küzdött az egyik cá-pával, végül sikerült széttépniük a halat. Ott pedig egy tucat cápa tépte darabokra az egyik zombit.
A csoport tagjain uralkodó borzongásba egy kis nevetés is vegyült egészen addig, amíg a vörös hajú nő le nem lépett a járdáról. Fel akarta emelni a homokban fekvő apró, csillogó fémtárgyat. Valahogyan azonban elvesztette az egyensúlyát, és lépett egyet előre.
Abban a pillanatban lecsapott rá egy cápa, és beleharapott a lábába. Felsikoltott és az arca iszonyatosan eltorzult. A cápa el akarta vonszolni az áldozatát, de egy felbukkanó zombi megfogta a nő másik lábát, és éhes vigyorral vissza-húzta. A küzdelem rövid, de heves volt, és- a vörös hajú vesztett.
– Felfordul a gyomrom – nyögött fel Ollie. Ránézett a mosolygó Gwenre, és megrémült. – Istenem, te beteg vagy.
– A lány boldogan bólogatott. A csoporton pánik kezdett eluralkodni. Senki más nem lépett le a járdáról, de a cápák és zombik csapata tülekedve a járda felé indult.
A hátsó sorban felsikoltott valaki, amikor az egyik tiné-dzser hanyatt vágta magát. A fehér cápa szinte súrolta a fiút. fiú csak kuporgott, és nem mert felkelni. A zombik fel-léptek a járdára... és amikor Ollie lenézett a földre, látta, hogy a foszforeszkálás egyre halványabb, szinte beleolvadt iszapba. Úgy döntött, hogy ezt nem mondja meg Gwen-nek. A többiek nem figyeltek másra, csak a közeledő cápákra és zombikra.
Ekkor felhangzott egy tompa morajlás, és megmozdult a föld.
– Földrengés – kiáltotta Tony. Aztán tárva maradt a szája.
Mivel az épületek kezdtek összeállni. A szemük előtt tűnt el a homok és a törmelék az utcáról és vonult vissza a víz.
A zombik eltűntek a vízzel együtt. Az irodaházak, boltok lés járművek életre keltek. Eladók és vásárlók jelentek meg. Az autók türelmesen vártak a zöld lámpára és hús-vér gyalo-gosok mentek át a zebrán.
Ahogy a víz teljesen visszahúzódott, egy pillanatra meglátták a nyolcvanas évek Los Angelesét, amely zsibongott az lelettől. Arnyékfigurák lettek a hirtelen valóságossá váló múltban. Elhúzott mellettük egy busz, és Tony beszívta az ismeretlen, de valahogy olyan ijesztő illatot.
A narrátor rég elfelejtett hangja monoton egyhangúsággal dörmögött. – Véget ért az elveszett világ birodalmában tett utazásunk. Az Álompark reméli, hogy Önök épp olyan jól szórakoztak, mint mi. És most... – Az elveszett világ elhal-ványodott és a zöld járda élénk színben ragyogott, ahogy rátért a sötét folyosóra. Felgyulladtak a lámpák, a narrátor jután ismét a számítógép semleges hangja beszélt. – Érezzék jól magukat a Parkban. Ó... nem hiányzik valaki?
– A vörös hajú – morogta Acacia. – Kivel jött az a hölgy, lakit... megevett a cápa? – A kérdés csak félig hangzott ko-|molyan, azonban a többiek mégis összesúgtak.
Végül Gwen válaszolt. – Egyedül jött, Acacia. Hiszen csak egy hologram volt.
Tony oldalba vágta. – Cas, az a nő nem állt sorba, először az előtérben jelent meg. Én észrevettem. – Rávigyor-gott. – Mi van, megint beugrattak?.
– Várj csak estig, Tony, szerelmem – mondta Acacia ked-vesen. – A Park mindenre képes. Biztos leszel, hogy én vagyok melletted az ágyban, pedig...

3. Az Osztagparancsnok 

Griffin amint kilépett a liftből, meghallotta a nevetést. Óvatosan kikukucskált a sarok mögül. Az ember soha nem tudhatja, hogy mi várja a K+F épület ötödik emeletén.
Úgy tűnt, hogy tiszta a levegő. Skip O'Brien laborjának ajtaja nyitva állt. Néma csönd, majd ismét felhangzott a nevetés. Alex csendben átsétált a folyóson és benézett az ajtón.
A Lélektankutató részleg munkatársai benn ültek és egy hologramot néztek, amelyben egy hétéves fiú egy szökdécselő fehér nyuszit üldözött.
– Állj meg – zihálta a fiú.
A nyuszi előhúzott egy túlméretezett zsebórát valahonnan a bundája alól. A bajusza idegesen megremegett. – A min-denit! El fogok késni! – És beugrott a sötétbe vezető alag-útba.
Griffin elmosolyodott, majd hangosan felnevetett. Akár a számítógép generálta, akár nem, a fehér nyuszi Skip O'Brien hangján beszélt, és ugyanúgy szökdécselt, mint Skip.
A nyúl hirtelen eltűnt a mezőből. A fiú is rövid időn belül követte. Az egyik technikus babrált a kapcsolóval, mire a zuhanó fiú képe megmerevedett.
Alex kikerülte a technikusokat, és a transzmissziós fülkéhez lépett. A megfigyelőablaknál ott állt Melinda O'Brien.
Odalépett hozzá, és megérintette. – Úgy látom, jól szórakozik.
A gondterhelt vonások elsimultak, ahogy Melinda felismerte őt. – Soha nem fog megváltozni, igaz, Alex? Fel-emelte az arcát, hogy megcsókolhassa.
Melindának, mint mindig, olyan illata volt, mint a parfü-mös púdernak. Igazán leereszthetné a haját, gondolta Alex, hogy az arcvonásai lágyabbak legyenek. Soha nem merte ezt elmondani neki.
– Ő így érzi jól magát, Melinda. Ráadásul a többiek is jól szórakoznak.
Melinda egy pillanatra rámosolygott, majd ismét a férjét figyelte.
A hologramban a furcsa tapsifüles a semmiben bukfencezett, és közben bőszen fintorgott. A transzmissziós fülkében Skip csapkodott a karjaival, ahogy a nyuszi pánikhangulatát szimulálta. A számítógép által generált figura ugyanúgy mozgott, hűen követte irányítója testmozgását.
Hirtelen Skip rájuk nézett és elvigyorodott. Kiugrott a fülkéből és azt mondta: – Máris jövök, csak felveszem a ka-bátom.
A többi technikus megtapsolta a produkciót, mire Skip meghajolt. Begombolta a kabátot a pocakja fölött, és megfésülte a kezével rakoncátlan szőke haját. A paróka segítségével Skip tíz évet letagadhatott a korából. – Menjünk – mondta vidáman, és előrement.
– Mi volt ez, Skip?
O'Brien odaért a lifthez. – Ja, hogy ez? – . nevetett. – Átalakítjuk a Gravitációs Korbácsot. A liftajtó kinyílt és Skip megkérdezte. – Hová megyünk?
– Gavagan jó lesz?
Skip kérdően tekintett Melindára, aki beleegyezően biccentett. Skip beütötte Gavagan's kódját a lift számítógépébe. Az ajtó bezárult. A lift enyhe rándulása jelezte, hogy elindultak.
– Mi bajod a Korbáccsal? Még mindig nagyon jól működik.
– Alex, a Gravitációs Korbács nemsokára húszéves lesz. Ennél már sokkal többre vagyunk képesek.
Melinda őszinte kíváncsisággal kérdezte. – A nyuszi is evvel van kapcsolatban?
Kattanó zaj hallatszott, ahogy a lift átállt a másik fogaskeréksorra, és elkezdett oldalirányban mozogni;
– Természetesen. A Korbács teljes környezetét átalakítjuk. Újratervezzük az autókat, plusz fény- és hanghatásokat építünk be. Több tucat ötlet vár különleges effektusi kidolgozásra. Képzeljétek magatok elé az „Alice Csodaország-ban”-t, ahol a vendég tényleg leesik a nyúlodúba, vagy pedig a semmiben lebeg, ahol néha-néha megszűnik a gravitáció. Éppolyan lenne, mint amikor James Bond a „Moonra-ker” című film szabadesési jelenetében...
– Jól hangzik.
– Megpróbál egy ejtőernyőt, mielőtt lezuhan! Még ennél is sokkal jobb lesz! Azon dolgozunk, hogy hogyan lehet lé-lektanilag meghosszabbítani a félperces szabadesést.
Alex csak értetlenül bámult. Melinda fáradtan és lemon-óan sóhajtott fel.
– A pszichológiai időérzékelés nagyon rugalmas. Először is ott van a várakozási idő, az az időegység, amikor arra várunk, hogy történjék valami. Aztán ott van a tapasztalati idő, ami az eddig velünk megtörtént események elemzésére szolgál, és a visszaemlékezési idő, ami különbözik az első kettőtől a „raktározás kulcsa” jelenség miatt.
– Mi az a „raktározás kulcsa”? – Alex észrevette, hogy Skip komolyan elgondolkozik a válaszon, és rájött, hogy hibázott. Túl késő, Skip nekiállt elmagyarázni.
– Ismered Sperling nyolc másodperces törvényét? Ha a napfogyatkozás nyolc másodpercig tart, akkor a tudósok csak arra koncentrálnak, hogy lemérjék a tényleges időtartamot. Ha azt akarod, hogy az agyad több információt fogad-jon be, akkor ki kell tekinteni a gondolataid börtönéből. A Gravitációs Korbácsot arra használjuk fel, hogy...

*

Gavagan's a csendes éttermek közé tartozott. Falait gondosan hangszigetelték. Úgy volt berendezve, mint a huszadik századbeli angol kocsmák, jobbra a falon céltábla lógott, és a bárpultnál langyos sört csapoltak. A zenegép nem játszott zenét, hanem egy dollárért tizenöt perces hologramtörténetet sugárzott Mark Twain, Rudyard Kipling, Ffellowes brigadé-ros műveiből. Alex gyakori vendégnek számított.
Skip végre befejezte a kiselőadást, hátradőlt a székben és úgy figyelte Harry Pulvis figuráját, aki azt mesélte, hogy egy 235-ös uránrögöt talált a postaszekrényében.
Gary Tegner a Gavagan's örökké vidám tulajdonosa személyesen szolgálta fel az ebédet. – Ki kérte a halat krumplival? – Alex és Melinda jelentkezett. Skip clarkeburgert evett hasábburgonyával. – Örülök, hogy ismét látlak titeket. Ugye te vagy Melinda? – Letett két korsó barna sört a férfiaknak és egy üdítőt Melindának.
Melinda bólintott. – Rég nem találkoztunk. Legutóbb a 49-es karácsonyi személyzeti bulin futottunk össze.
Tegner nagyot nevetett. Tekintélyes méretű sörhasa hullámzott a nagy jókedvtől. – Felejthetetlen buli volt. – Gyengéden oldalba lökte Skipet. – Ti aztán igazán dilisek vagytok a K+F-ben. Amikor a nyolc apró télapó szánkóval együtt bemasírozott az ablakomon, azt hittem, hogy megszakadok a röhögéstől.
Most már Alexnek is eszébe jutott. – Én is így voltam. Na és az a rénszarvas a puttonnyal!
Tegner visszament a pult mögé, miközben a könnyeit tö-rölgette. Skip bedobta a harmadik hamburgert. – Mi van veled, Alex?
– Csak a szokásos, haver. – Aztán 'eszébe jutott. – Nem, visszaszívom. Betörtek a lakótelepre.
– Hallottam. Rice-hoz, igaz? Elvittek valamit?
– Úgy tűnik, hogy nem. Azért eléggé megviselte ez az ügy.
– Persze, hiszen elég ideges típus.
– Ne mondj nekem ilyeneket, haver! Ezt inkább akkor kellett volna elmondanod, amikor beajánlottad.
– Alex, az őröknek ideges típusúnak kell lenniük. Különben is bukom a gyerekekre és a kisállatokra.
Alex elkapta Melinda bánatos pillantását. – Hé, te nagyokos, mikor lesz igazi gyereked? Akkor aztán kipróbálhatnád... – Skip szája elkeskenyedett, Melinda is rögtön követte. Alex megértette, hogy vékony jégre lépett. – Másrészt, épp arra gondoltam, hogy hozhatnál az L-5-ös mintából. Hm.
Skip játékosan megszúrta Alex kezét a villával. – Nincs semmi baj. Tudod, nem hiszem, hogy a munkám mellett maradna időm a gyerekekre.
Melinda nagyon halkan szólalt meg. – Én viszont szeretnék gyereket. – Aprókat harapott a halból. – Tökéletesen megértem Skip álláspontját, de engem még úgy neveltek, hogy a nőnek gyereket kell szülnie.
– A szüleid nagyon vallásosak voltak?
– Ki nem volt az a Földrengés után? – A válasz egyszerű és igaz volt. A mormonok, a Vincent de Paul Társaság tagjai és a Hadassah az elsők közé tartoztak, akik komoly segítséget nyújtottak Kaliforniának. A vallási ideológia beszivárgott a kaliforniai társadalomba és politikai életbe. Néhány évtizedig a Kalifornia szó a konzervativizmus szinonimája lett.
Skip megfogta a felesége kezét. – Nem tudom elhozni az L-5-ös mintákat.
– Mi a probléma?
– Imádni fogod. Biztonsági okokból. Ez lesz az első magánkézben levő űrgyarmat és egy halom szerződést kell átnézni. Állami segítségre lenne szükség és tényleg mindenki segít, kivéve Kalifornia államot.
Alex kiitta az utolsó csepp sört és lerakta a korsót az asztalra. – Feltételezem Melinda, hogy te is hallottál erről a problémáról?
– Csak annyit, amennyit Skip elmondott, de az nem valami sok.
– Akkor elmondom. Kalifornia már több mint tíz éve talpra állt. Néhány dél-kaliforniai politikus úgy gondolja, hogy itt az idő a Cowles Művek adótámogatásának a visszavonására. Tudod, nekik csak a profit számít. Azt hiszik, hogy már nincs ránk szükségük. Mellesleg a megadóztatásunkicai jó pontokat szerezhetnek a választóiknál. – Alex dühében már szinte kiabált, aztán hirtelen lecsendesedett. – Óvatosan kell dolgoznunk. Meg kell tartanunk azt, amink vara, de nem tudunk terjeszkedni. Túlságosan szem előtt vagyunk, és ezért jó célpontot kínálunk.
Skip bólintott. – Ráadásul a komolyabb kutatási témák titkosak addig, míg nincsenek részletesen kidolgozva. Szóval, ha meg akarod nézni azokat a terveket, akkor gyere át, és írd alá a kérelmet.
Griffin elhúzta a száját. – Tulajdonképpen örülnöm kellene, hogy jobban odafigyelnek. A biztonsági előírások betartása eléggé fellazult az utóbbi időben. Azt hiszem, kellene egy igazi balhé, hogy Harmónia bekeményítsen, és megállítsa az információk kiszivárgását. – A mindenit, hová tettem a fejem? Skip, három percen belül órám van. Melinda – óvatosan kezet fogott vele. – Örülök, hogy találkoztunk. Skip, azt hiszem, Lopez a holnapi Játékmester...? – Skip bólintott, hogy ismeri a nevet. – Nos, ma éjszaka érkezik a Játékközpontba és én személyesen szeretném őt ellenőrizni. Nem akarsz beugrani? Lehet, hogy érdekes lesz.
– Dehogynem. Akkor ugye éjfél körül?
– Így van. Oké, este találkozunk.

*

Gwen nekidőlt a gyorsbüfé korlátjának, amely pontosan a „Himalája” szlalompályával szemben állt. Svájci Különlegességet ivott; kávé és kakaó keverékét karamellás tejszínnel a tetején. Az ital gyorsan kiszívta a remegést a tagjaiból. Az izmai késleltetett reakcióként remegtek a fáradtságtól. Az álomparki automaták soha nem követnek el hibát. Különben a Himalájáról való lesiklás túlságosan valódi élményt jelentett volna.
Acacia élénken beszélgetett egy idős házaspárral. – Ha az Álomparkba jövök, akkor mindig lesiklok a Himaláján. Egyre jobb leszek. Most nyolcvanöt százalékra teljesítettem. Azonban az első alkalommal kifogtam a gyerek yetit. Hirtelen felbukkant előttem bolyhos fehér bundában és rám nézett azokkal a nagy, ártatlan kék szemeivel. A fenébe is, majdnem nekiszálltam fejjel a fának, amikor kikerültem...
Gwen nézte, ahogy a sétáló akrobaták szakoznak és cigánykereket hánynak. Megtapsolta őket a többiekkel együtt, és azt kívánta, hogy bárcsak ne hagyta volna abba a gimnasztikát, ahová az anyja íratta be ötéves korában. Megérintette vastag csípőjét, és irigykedve nézte Acacia sudár alakját. Gwen összehasonlította szalmaszínű szőke haját a lány gyönyörű barna hajával. Margie Braddon fehér haja is hosszú és sűrű volt, az arcán alig Játszódtak a ráncok, és alakja még mindig irigylésreméltó volt. Gwen irigyelte őket.
Gwen Ryder általában nem hasonlította magát össze más nőkkel. Úgy tartotta, hogy az összehasonlítgatás csak önelégültséget vagy önsajnálatot eredményez, ö azonban egyiket sem kedvelte. Azonban előtte ott tornyosult a négynapos kirándulás képe. A kapcsolatok ilyenkor teljesednek ki vagy szűnnek meg, és elgondolkozott azon, hogy...
Ollie és Tony számítógépes hokijátékot játszottak a szomszédos kis játékteremben. Gwen szerette hallani Ollie kacagását, nézni a mosolyát, még a gondterhelt mosolyát is, amelyet akkor viselt, ha a figyelem középpontjába került.
Nem volt nehéz felidézni az első találkozását Adolf Nor-rissal. Ezt is az NJSZ-nek köszönhette. Motorizált páncélt viselt az „Űrkatonák" című régi regény alapján, és akkor ő megkopogtatta a mellkast fedő páncélt, majd és megkérdezte, hogy nem fülledt-e bent a levegő. Válaszként hosszú magyarázatot kapott a saját fejlesztésű hűtő- és nyirkosságelve-zető rendszerről. Észre sem vették, és máris a közeli cukrászdában beszélgettek arról, hogy milyen sok közös vonást fedeztek fel egymásban, miközben a dülledt szemű pincérnő felszolgálta a reggelit.
Ezután egyre többet randevúztak és játszottak együtt. Talán azt szerette a legjobban a férfiban, hogy az nem vette komolyan saját magát. A fenébe is, valakinek komolyan kell vennie Ollie-t, és ő kénytelen volt beleszeretni. Azonban néha aggasztotta, hogy a férfi mit talál benne, és egy szép napon talán úgy dönt, hogy tévedett, ezért otthagyja őt. Nem akart újból egyedül élni, egyedül járni könyvtárba, koncertre vagy részt venni a harci játékokban, éppúgy mint a többi kövér szőke lány, aki csak az unalmas napokat pipálja ki az unalmas évek során...
Az idősebb nő szavai kizökkentették az ábrándozásból.
– Hétéves koromban a Zorkkal játszottam – mondta Mar-gie Braddon. – Az édesapám vett egy számítógépet és egy Modemet. Ismeritek a Zorkot? – Acacia megrázta a fejét. – Egyedül kellett játszani a Massachusetts Technológiai Intézet számítógépes programja ellen. A Zorkban veszélyes kincsvadászaton vettél részt, éppúgy, mint a mai Játékokban, de az érzékszervekre ható effektusok nélkül. A számítógép úgy játszott veled, mint macska az egérrel, többféleképpen is elpusztíthatott – nevetett Margie. – Szörnyek, halálos labirintusok és logikai rejtvények...
– Együtt játszottál Happel, a barbárral? Sűrű fehér haja megrezdült, ahogy rábólintott a kérdésre. – A valódi neve Willie Hertz volt. Abszolút profi volt. Tizennyolc éven keresztül játszott Osztagparancsnokként. Owen és én'nyitott házasságban éltünk, és őt nem érdekelte a Játék...
– Tévedés! – mondta Owen Braddon. Az ő haja is fehér volt, a feje búbján enyhén kopaszodott. Látszott rajta, hoy bár van egy kis pocakja, teste még mindig szikár és izmos.
– A Játékok túlságosan is izgalmasnak tűntek – mondta. – Láttam, hogy Margie hogyan szokik rá. Tönkretette volna a karrieremet, ha én is ráharapok a csalira. Így aztán elmentem másvalakivel síelni, amíg Margie Shariett, a varázslónő szerepében játszott Happel, a barbárral.
– Aztán Willie meghalt – mondta Margie. – Owen nyugdíjba ment, és ő is ráharapott. Nem igaz, kedvesem?
Az idős férfi elvigyorodott. – Én is egyre jobb leszek. A tavalyi Ürjátékban öltek meg először.
– Megpróbálja tanulmányozni a Játékot – mondta Margie.
– A múltkor is igaza volt.
– A sárkánykígyózó Malajziából jött. Soha ne bízz a Malajziából érkezettekben. Azt hiszem, nem tévedek a mostani Déltengeri Játékkal kapcsolatban sem.
Acacia várt, de Owen nem folytatta. – Még nekem sem mondja el – mondta Margie.
Ollie kifulladva érkezett Gwenhez. – Legyőztem az ördögöt, hölgyem! – Gwen megfogta a kezét.
A fehér hajú házaspár hála istennek elindult, és a Gravitációs Korbács felé tartott. Tony McWhirter odalépett Acaciá-hoz, és átnézett a lány válla fölött. Három hátizsákos fáradt, piszkos turista esett be a büfébe.
– Kíváncsi vagyok, hogy mit csináltak? – kérdezte Tony.
– Kérdezzük meg őket – mondta mosolyogva Acacia és odaszólt. – Itt van üres hely! – A két fiatalemberből és egy húsz év körüli lányból álló trió hálásan integetett, és hozzájuk vánszorogtak, kikerülve a többi vendéget. Nekitámasztották a hátizsákjukat a falnak, aztán odatámolyogtak a pulthoz rendelni. Hamarosan szendvicsekkel és Svájci Különlegességgel felszerelve visszajöttek.
– A mindenit! Köszönjük szépen. Ez tiszta őrültekháza – mondta a hórihorgas, befont hajú fiú. Kinyújtotta a kezét és kezet fogott velük. – Emory vagyok, ők pedig Della és Chris.
Egy rövid ideig senki nem szólt, ahogy Emory és kis csapata szertartásosan megízlelte a civilizáció termékeit.
Chris egész kipihentnek látszott, csak a szeme volt karikás. Della arcszíne kissé furcsa volt és fülei enyhén elálltak. Fátyolos hangon szólalt meg, ami egyszerűen varázslatos volt. – Hello – mondta. – Most érkeztetek?
McWhirter alig tudta levenni a szemét a lány szájáról. – Honnét tudod?
– Látszik rajtatok, hogy jól ki vagytok pihenve. Néhány napon belül majd ti is beléptek a botladozó hullák körébe.
Della rápillantott Gwenre, és megkérdezte: – Nem játszottunk mi együtt körülbelül két évvel ezelőtt?
Gwen bizonytalannak tűnt. – Te is Játékos vagy, Della? – kérdezte Tony.
– Különben mitől lennék elfáradva? Most fejeztük be a kétnapos Játékot a „B”-ben.
Tony elcsodálkozott. Kétnapos Játék? Úgy néznek ki, mintha a vietnami háborúban harcoltak volna!
Ollie is felkapta a fejét, – És milyen volt? Úgy értem, klassz volt? Hány pontot szereztetek? Ki vezette a Játékot?
Chris arca kisimult. – Evans vezette. Hallottatok már róla? Kemény csaj. Forróbb volt a helyzet, mint a pokolban, egy pillanat nyugtunk se volt. Hárman háromszázhuszonhét pontot gyűjtöttünk össze.
– Az soknak számít? – kérdezte szégyenlősen Tony. Mindenki nevetett, de Tony nem jött zavarba.
– Az átlagos képességű Játékos napi harminc pontot szerez, ha hosszú a Játék – mondta Acacia, és odafordult a három Játékoshoz. – Jó munkát végeztetek. – Látszott rajtuk, hogy nagyon büszkék.
– Milyen Játék volt? – kérdezte Tony.
Della válaszolt. – Kiszabadítás. Egy elveszett régészeti expedíciót kerestünk valahol Perzsiában. A végén egy földalatti tó mellett kannibál barlanglakókkal harcoltunk, hogy megszerezzük az aranyszobrukat, ami később életre kelt.
– Hányan haltak meg a csapatból?
– A társaság fele elpusztult. Chris is meghalt. Aztán rájöttünk, hogyan lehet a szobrot...
– Pszt!
– Sajnálom. Emorynak igaza van, lehet, hogy egyszer majd ti is ezt játsszatok.”
McWhirter ránézett Chrisre, aki megint halálfáradtnak tűnt. – Milyen érzés volt meghalni?
– Hideg.
– Hideg?
– A perzsa pokol nagyon hideg – mondta Chris.
– Akkor zoroaszteri, azaz kora perzsa volt – mondta Ollie.
Chris bólintott. – Azért annyira nem volt hideg, hogy rosszul erezzem, magam. Valamilyen labirintusba kerültem, ahol a halottak szellemei laknak. Kábé egy órába tellett, míg kikeveredtem, aztán összeszedtem a cuccomat, beírattam a pontjaimat és visszamentem a Shogun Kastélyba, a szállodába, hogy megnézhessem a Játék végét.
– Nem zavart az téged, hogy megöltek? – kérdezte Tony. Chris vállat vont. – Ez is része a Játéknak. – Látszott rajta, hogy még mindig zavarja.
– Ma indultok haza? – kérdezte Gwen.
– Először kijelentkezünk a szállóból, utána pedig egy órán belül indul a vonatunk New Friscóba. Ti a Déltengeri Játékban vesztek majd részt?
Mind a négyen bólintottak. – Nem tudjátok, hogy hányan fogunk részt venni?
Acacia gyengéden oldalba bökte. – Az csak este fog kiderülni. Te és én benne leszünk, és gondolom Gwen és Ollie is. Aztán megjött velünk hat Játékos a vonaton... Szerintem húszan vagyunk összesen, és ennek a felét fogják elfogadni.” Della, hányan voltak a csoportodban?
Della gyorsan kiszámolta. – Tizennégyen? Tizenöten. Egy évet vártam erre az alkalomra, és te?
– Tizennyolc hónapot.
Tony most már nagyon kíváncsi lett. – Mi van akkor, ha az Álomparknak nem tetszik a Játék és nem veszik meg a sztorit? Nem jön be a pénz a filmből sem, a könyvből sem... akkor mi van?
Mindenki vállat vont. Ollie úgy döntött, hogy megpróbál válaszolni. – A Játékmester bajba kerül, ha ráfizetéses a Játék. Persze az Álompark kisegítheti. Azonban a jó Játékmester háta mögött már ott van két-három film, talán fél tucat könyv, és ha igazán ügyes, akkor van olyan Játék, amelyik évente négy hónapon keresztül fut, és azután kapja a szerzői jogdíjat is.
Gwen ránézett. – Ollie...?
– Tessék. – Újból vállat vont. – A fenébe is, már én is gondoltam arra, hogy összehozok egy játékot. A fenébe is, miért ne?
Gwen már nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de Acacia megelőzte. – Be szeretném jelenteni, hogy öt perccel múlt öt óra. Csak annyi időnk maradt, hogy bekapjuk a szendvicseket Chester előzetes tájékoztatója előtt.

*

Acacia és Tony érkezett meg utolsóként a tanácskozásra. Legalább harminc ember zsúfolódott be a félemeleti konferenciaterembe. Az álomparki Sheraton Szállót huszonegyedik századi mundane stflusban rendezték be, díszítő elemek használata nélkül. Acacia örült, hogy találkozhatott Chester-rel. Néhány órán belül az Osztagparancsnok fog gondoskodni mindenről.
A Játékosok különféle termetű, különféle korú emberek voltak. Ruhájuk a modern nyugati stílustól kezdve a pszeu-donudista, a középkori és az őskori stílusig bezáróan igen változatosnak bizonyult. Néhányan még alig nőttek ki a tinédzser korból, míg másokon már látszott a plasztikai műtét nyoma, azonban mindnyájan a hangosan elmélkedő, magas, madárszerű férfira figyeltek.
A férfi elterpeszkedve ült a heverőn és három ember helyét foglalta el egyedül. Az egyik karjával egy nagyon csinos vörös hajú lányt ölelt át. Miközben beszélt, a szabad kezével élénken gesztikulált. – . ..bárcsak többet tudnék Lopez Játékáról. Tudom, azt mondta, hogy nem lesz szükségem vízhatlan dzsekire, és a kismadarak azt csiripelték, hogy azon a terepen képezte ki a hadsereg az embereit Brazília megtámadására. És azt, hogy a Játék címe: Déltengeri Kincsvadászat. Persze csak ha nem tévedek... azért alaposan utánanéztem.
Gwen Ryder úgy jelentkezett, mint az iskolás gyerekek. – Mit gondolsz, ez mit jelent, Chester?
– Olyan mágiát, amihez nem vagyunk hozzászokva. Nyitva kell tartani a szemünket. Könnyű ruhára... jó csizmára... rovarriasztó sprayre lesz szükség. Mindenki másnál a rovarok csak hologramok lennének, de Lopeznél...
Tony suttogva kérdezte. – Ez a te híres Osztagparancsnokod? Azzal a klassz vörös hajú csajjal?
– Kicsit nagyobb tisztelettel beszélj róla, kérlek – morogta Acacia, és könyökkel oldalba vágta. – Chester Hen-derson ebben a Játékban olyan, mint egy király. Ha nem figyelsz rá, akkor gyorsan kinyírnak.
A szöszi nagyon be van oltva, gondolta Tony. Nem úgy néz ki, mintha Gwen a szórakozás kedvéért jött volna az Álomparkba.
Tony kezdte kényelmetlenül érezni magát. A szabályok, a játékosok és maga az Álompark sokkal bonyolultabb volt, mint ahogy korábban képzelte. A játékosok túlságosan komolyak voltak. Még Acacia is úgy viselkedett, mintha igazi veszélyekkel kellene szembenéznie. Tony azon gondolkozott, hogy nem követett-e el szörnyű hibát azzal, hogy hagyta magát rábeszélni.
– Van valami, amit nem szabad elfelejteni – mondta a nagyúr. – Azt, hogy Lopez minden eszközt fel fog használni, hogy kikészítsen minket, persze szabályosan. Továbbá a következő Játékra is gondolnia kell. Ha kiderül, hogy nyolcvan százalékos hóviharral vagy pedig pestist terjesztő denevérekkel támadt ránk, akkor nem fogja tudni eladni a sztorit. Tehát szemét lesz, de korrekt.
– Mit jelent pontosan az, hogy korrekt? – kérdezte Tony.
Henderson ránézett. – Korrekt a Játék, ha csak olyan dolgokkal kerülünk szembe a Játék során, amelyek nem természetellenesek az adott környezetben, és megfelelnek a Játék belső logikájának. Mint... amilyen például a második Játékom volt. Középkor. Az első ember, akivel összefutottunk, a Kerekasztal lovagja volt, nem igazán ismert alak, mégis tudtam a nevét. Mindenre odafigyeltem, ami kapcsolatban lehet az adott korral. Fekete pestis, sárkányok, az Inkvizíció... és egyáltalán nem gondoltam a Szent Kehelyre, mert tudtam, hogy nem lennék méltó rá. Érted?
– Nagyjából igen.
– Keresd állandóan a belső logikát. Egyébként ki vagy? Acaciával jöttél?
– Tony McWhirter. – Átkarolta és magához húzta a lányt, hogy a hajuk összeért. – Igen, együtt jöttünk.
– Nagyszerű. Jól fogod érezni magad, majd meglátod. Hé, Acacia, emlékszel a Fagyos emberirtásra? Pajkos mosoly tűnt fel az arcán, ahogy visszaemlékezett.
– Ki tudja elfelejteni a veszett kutyák támadását? Látnod kéne a mutánsokról készült fényképeimet. Sajnos, nem látszik minden felvétel tisztán.
– Azt hallottam, hogy az idén sokkal élesebbek a hologramok. Nem lesz semmi probléma. – Gondolkozott egy kicsit, majd hozzátette. – Erdőre vagy trópusi tájra számíthatunk. Nem hiszem, hogy Lopez valami közönséges vagy jól ismert legendát használná fel. Úgyhogy jobb lesz, ha nyitva tartjuk a szemünket. Lehet, hogy használhatunk modern fegyvereket, de az is lehet, hogy nem. Holnapra összeszedek minden információt. Szükségünk lesz Varázslókra, talán néhány Kardforgatóra, egy vagy két Mérnökre és pár Tolvajra is...

*

Az ajtónálló hullasápadt arcával tökéletesen beillett környezetébe. Rongyos fekete kalapot és molyrágta köpönyeget viselt. Kinyitotta az ajtót Gwen és Ollie előtt. – Erre tessék – recsegte.
– Ezt nézd meg! – suttogta Ollie tágra nyitott szemmel.
A vonat a Kísértetkastélyhoz szállította őket, amely a fő szórakozóközponttól keletre helyezkedett el, és igazán rászolgált a nevére. A földalatti-állomást korai caligari stílusban rendezték be. Pókhálók díszítették az állomás sarkait, és égővörös szemű csúszó-mászó lények lopakodtak a homályban. Az előttük fekvő folyosó az üvegmennyezetű haliba vezetett.
Gwen felnézett. – A mindenit! – A mennyezeten a saját tükörképük látszott, azonban menet közben a hús kezdett leolvadni a csontjaikról. Mire elértek a folyosó túlsó végére, úgy néztek ki, mint két csoszogó csontváz, aki a fárasztó éjszakai kísértetjárás után éppen hazaindul a kriptába.
– Nem is tudom, hogy igazán ki akarom-e nyitni az ajtót – mondta. Ollie óvatosan benyitott. Az ajtó szörnyen recsegett.
A hallban a fekete és sötétvörös színek domináltak. Még a kanapék és a székek is baljós előérzetet ébresztettek az emberben. A vörös ülőpárna egyértelműen nyitott szájra emlékeztetett. A mennyezet alacsonyan helyezkedett el. Remegő gyertyaláng szolgáltatta a világítást.
A csinos háziasszony lebegő kísértethálóingben üdvözölte őket. A rúzs élénkvörös színe még jobban kiemelte arca sápadtságát. Finom, ápolt kezét a szájához emelte, udvariasan megköszörülte a torkát, aztán ragyogó mosollyal az arcán a pártfogásába vette őket.
– Jó reggelt! Lenorénak hívnak, és szeretném Önöket üdvözölni a Kísértetkastélyban, az Álompark kilenc hoteljének. legszebbikében. Szállónk rászolgál a nevére, úgyhogy tartsák nyitva a szemüket. Itt bármi megtörténhet.
A recepciót orchideabokornak álcázták. A gyönyörű virágok túlságosan udvariasan hajoltak meg. Ollie előhalászta a szobafoglalási kártyáját és odaadta az egyik virágnak. Betű-és számkombinációk futottak végig az orchideával díszített képernyőn, aztán feltűnt a következő felirat: „Adolp Norliss és E. H., 7024-es szoba.
Ollie kíváncsian tekintett Lenoréra. – Mit jelent ez az E. H.?
– Egyéb Hozzátartozó – válaszolta nevetve. – Feltételezem, hogy Ön és a hölgy nincsenek összeházasodva.
– Ó, igen. Eljegyeztük egymást és...
– Mivel nem a felesége és nem a nővére, ezért Egyéb Hozzátartozónak számít.
– Nyugodtan beírhatták volna a nevemet – kapta fel a vizet Gwen.
Ollie kényelmetlenül érezte magát. – Azt hiszem, ez az én hibám. Nem voltam teljesen biztos benne, hogy együtt fogunkjönni. – Közben visszakapta a kártyát.
Lenore a lifthez vezette őket. Gwen kutatóan tekintett Ollie-ra.
– Hogyha nem jöttem volna el, akkor kit hívtál volna el? Ollie válasz nélkül sétált tovább, mire meghúzta a kabát-ujját. – Ollie? Kit hívtál volna el?
Ollie sikertelenül próbálta meg elrejteni jókedvét.
– Nem is tudom. Azt hiszem, bárkit, aki fizetné a számla felét.
– Komolyan mondod?
Közben odaértek a lifthez. Lenore besegítette őket, és azt mondta: – Hét-nulla-kettő-négyes a hetedik emeleten. Remélem jól fogják érezni magukat az Álomparkban. – Lazán meghajolt és lassan kezdett átlátszóvá válni. Mire a liftajtó becsukódott, már csak a csengő kacagása maradt a levegőben.
Ollie-nak tátva maradt a szája. – A mindenit...
Gwen megrázta a fejét. – Ez igazán klassz volt. Teljesen le vagyok nyűgözve. – Aztán elkomorodott az arca és odalépett szorosan a férfi mellé. – Ollie, tényleg eljöttél volna valaki mással, ha én visszamondtam volna?
Ollie mereven nézett előre és megpróbált úgy tenni, mintha még mindig Lenore járna az eszében.
– Ollie? Nélküled nem jöttem volna el. Becsszó.
Rápillantott a szeme sarkából. Gwen kinyitotta a száját, de az ajtó kinyílt, és így inkább nem szólt egy szót sem. Ollie kilépett a liftből, aztán megállt és azt mondta: – Azt hittem, hogy Furburgerrel, vagy kivel akartál eljönni.
– Feinburgerre gondolsz?
– Igen, rá.
– Te bolond vagy. Nem akartam én sehová se elmenni Gordonnal. Ő csak..., nos ő csak azt akarta. Nem akartam, hogy azért hívjál meg, mert megsajnáltál. – Hátrasimított egy rakoncátlan tincset. – Becsszó.
– Nos... – tétovázott Ollie, aztán megindult a folyosón. Gwen megszaporázta a lépteit, és hallotta, ahogy lágyan azt mondja: – Azért foglaltam le két helyet, mert reméltem, hogy velem fogsz jönni, és azért nem adtam le a neved, mert féltem, hogy nem így lesz.
Gwen akart valamit mondani, de inkább némán belekarolt a férfiba, és így mentek tovább a folyosón. Végül nem bírta tovább, átölelte és hevesen megcsókolta. Ahogy fogta a férfi fejét, mélyen a szemébe nézett, és a lehető legkomolyabban azt mondta: – Adolph, szeretlek. Nagyon szeretlek. Azonban most a legszívesebben kitörném a nyakad.
A férfi melegen mosolygott rá. – Azt hiszem, ez a mi szobánk. – Becsűsztatta az azonosító kártyát az ajtón levő nyílásba, mire az ajtó recsegve feltárult. A szobában széles sötétlila fénysugár világított.
– Mi a szent szar? – kérdezte Ollie és sarkig tárta az ajtót. A szoba Edward Gorey kábítószeres víziójára emlékeztetett. A szoba tapétája úgy nézett ki, mint egy rosszul összefércelt állatbőr. Az ágy feletti baldachin lebegett, bár a levegő meg se mozdult. Eső verte az üvegtáblát, és hangja a tűzön piruló sercegő szalonnára hasonlított. Különféle dolgok mozogtak a sötétben, és még a falon látszódó árnyék is furcsa ritmusban hajladozott. Gwen jobban megnézte az ágyat és látta, hogy az ágytakaró lassan kisimult azt a hatást keltve, mintha valaki abban a pillanatban szállt volna ki az ágyból, amikor ők kinyitották az ajtót.
– A mindenit. Hát ez tényleg...
– Mit akartál mondani? Gyere, ne vacakoljunk.
– Pszt! Meg vagyok felemlítve. Ez igazán szuper! Ollie, imádom ezt a szobát. – Lábujjhegyre állt és cuppanós csókot nyomott a férfi arcára. – Örülök, hogy én lehetek az Egyéb Hozzátartozód. Vegyük ki a csomagot a liftből és feküdjünk le. Holnap korán kell kelnünk.

4. A Mesterálmodozók 

Az Álompark Sheraton Szállójának bálterme dugig volt emberekkel. A terem három oldalán elhelyezkedő karzatról a negyedik fal előtt álló konferenciaasztalra lehetett látni.
A teremben levő ezernyolcszáz emberből csak ötvenet engedtek a konferenciaasztal előtti elkerített területre. Itt azok állhatták, akiket előre kiválasztottak a Játékra, és akik sikeresen átmentek a kötelező vizsgálatokon.
Szinte néma csend uralkodott a teremben. Minden szem az asztalra szegeződött.
Chester Henderson izgatottan dobolt ujjaival az asztalon. Halványkék ingén hónaljban a feszültségtől sötét izzadságfolt jelent meg. Idegesen kapkodta a fejét a falióráról a főbejáratra, majd a főbejáratról vissza a faliórára...
Odahajolt a garbót viselő kopaszodó férfihoz. – Figyeljen ide, Myers, miért szórakoznak velünk? Már húsz perce itt kéne lenniük! – Myers a negyvenes éveiben járt, nikotinfoltos volt a foga, és csapott állat ritka szakálla sikertelenül próbálta eltakarni. Rávillantotta Chesterre jóakaratú, de szenvedő arcú mosolyát. – Mr. Henderson, ez Mr. Lopez Játéka. Lehet, hogy az NJSZ beveszi a panaszát a mai megbeszélés jegyzőkönyvébe, azonban attól tartok, hogy nem elítélendő cselekmény, ha késik a Játékmester. Természetesen ha akar, petícióval élhet a következő megbeszélésen...
Chester lemondóan legyintett. – Inkább várok. Metesky, nem futhatnánk végig legalább az alapvető pontokon?
Az asztalnál ülő hölgy ősz hajában festett fehér csík látszott. Az idő keze kíméletesen bánt vele; szögletes arcát meglágyították az évek. Bőr aktatáskáját védelmezőleg szorította magához és nyugodtan mondta: – Attól tartok, nem, Mr. Henderson. Mr. Lopez kifejezetten megtiltotta.
Henderson becsukta a szemét és magában elátkozta Mr. Lopez kifejezett tiltását. Aztán orrán keresztül mélyen beszívta a levegőt, visszatartotta, majd kifújta. Nyugalom, nyugalom, gondolta. Az idegek harcában a saját arzenálod is elpusztíthat.
A moraj felerősödött a háttérben. Chester felnézett, és sikertelenül próbálta leplezni kíváncsiságát. Két ember közeledett az asztalhoz; egyikük alacsony, sötét bőrű, durva posztóinget viselő férfi, a másikuk pedig a férfinál néhány centiméterrel magasabb japán lány. Chester ismerte a lányt, Chi-chi Lopezt.
A morajlás tapsviharrá változott. Lopez megfordult és mélyen meghajolt. Rövid habozás után felesége, Mitsuko is követte példáját. Chester kénytelen-kelletlen elmosolyodott. Eredetileg azt képzelte, hogyha kicsalogatja Lopezt a nyilvánosság elé, akkor a nagy Játékmester zavarba fog jönni. Azonban az alacsony férfi született showmanként viselkedett.
Egyenesen Henderson felé tartott, kinyújtotta a kezét, és hideg, komoly mosoly jelent meg az arcán. – Remélem, késedelmem nem okozott semmilyen kellemetlenséget Önnek.
Chester elfogadta a kinyújtott jobbot és viszonozta a kemény kézszorítást. – Természetesen nem. Sőt örülök, hogy kihasznál minden pillanatot a Játék előkészítésére.
Lopez kurtán biccentett, és az asztal túlsó oldalán levő helyükhöz vezette hitvesét. Felhangzott egy alig hallható zümmögés és „lágy”, áttetsző hologram jelent meg az asztal felett, amely felnagyította az öt fontos személyiség arcát.
Mrs. Metesky mesterkélten összefonta ujjait, megköszörülte a torkát és azt mondta: – Mint az Álompark Különleges Játékok részlegének a képviselője szeretettel üdvözlöm körünkben Mr. Richárd Lopezt és Mr. Chester Hendersont. Nagy jelentőségű alkalomnak lehetünk a tanúi, mivel a fantáziajáték-világ eme két csillaga eddig még nem találkozott személyesen. Természetesen Mrs. Lopezt nem kell senkinek bemutatni... – Mitsuko előredőlt, és intett Chesternek, aki melegen viszonozta. – . .. azonban Önök közül valószínűleg sokan nem ismerik Mr. Arlan Myerst, a Nemzetközi Játékszövetség képviselőjét. – A reflektorfény Myerst világította meg, amikor ültében meghajolt.
– Elkezdhetjük, Mr. Myers?
Myers felállt és megdörzsölte a szemét. – Jó napot kívánok, Hölgyeim és Uraim! A Nemzetközi Játékszövetség nevében 2051. március 6-án, pénteken délelőtt tizenegy óra huszonöt perckor az ülést megnyitom. Holnap reggel nyolc órakor az „A” Játékterületen megkezdődik az Álompark történetének legnagyobb és legbonyolultabb Játéka. Az alapszabályok a következők:
– Egy. A Játék időtartama négy és fél nap, hetedike délelőtt nyolc órától tizenegyedike délután egy óráig.
– Kettő. A Játékosok száma tizenöt. A Játék közben elesett Játékosokat a negyedik nap megkezdéséig lehet pótolni.
– Három. A módosított Wessler-Grahm pontrendszert fogjuk használni, azaz a megszerezhető pontokba beszámítjuk a támadás időtartamát, a logikai problémák nehézségi fokát és a szükséges ellenintézkedéseket. Bátorságért, hősi halálért plusz pontokat adunk.
– Négy. Halál esetén az illető elveszti megszerzett pontjainak felét, illetve huszonöt százalékát, ha a „halott” játékos zpmbiként visszatér a Játékba.
– Öt. A Játékosok huszonöt százalékos pontvesztés ellenében bármilyen okból kifolyólag kiszállhatnak a Játékból egészen március 9-e naplementéig. Ezután a Játék megszakítása a megszerzett összes pont elvesztésével jár, kivéve persze baleset esetén.
– Hat. A Játék mindennap tizenkét órán keresztül fog tartani; lesz idő alvásra, étkezésre és naponta kétszer félórás pihenőre.
– Hét. Plusz pontokat lehet szerezni az expedíció életben maradt, illetve elhunyt tagjainak titkos szavazása alapján. Mindenki mindenkit értékelni fog.
– Nyolc. Az Osztagparancsnok fogja kiválasztani a leendő Játékosokat, azonban egyetlenegy hely fenn van tartva az Álompark tetszés szerinti felhasználására.
– Kilenc. A Játékmester és az Osztagparancsnok a Játékból befolyó össz nettó profiton nyolcvan:húsz arányban fog osztozkodni.
– Tíz. A szokásos jó szerencse jelképe... – Myers lekopogta a billentyűzeten. Ragyogó fénysugár jelent meg a hologramon belül és lassan félhold alakot vett fel. Myers fájó mosollyal az arcán megvárta, míg elül a nevetés. –, fogja jelezni a mellékhelyiségeket. Keressék a mintát fatörzsön, sziklán és egyéb helyeken.
– Tizenegy. Szokásainkhoz híven egy kezdőnek szerepelnie kell a Játékban. – Myers udvariasan megköszörülte a torkát és újból megdörzsölte a szemét. – Mrs. Metesky?
Metesky felállt, megrázta fejét, mire ősz haja szinte lebegni látszott a levegőben.”- Az egyéb kiegészítéseket elfogadta az Alompark. Ha Mr. Hendersonnak sem lesz kifogása, akkor holnap reggel az „A” Játékterületen megkezdhetjük a Játékot. Mr. Lopez!
Riochard Lopez felállt és megköszönte Mrs. Meteskynek az átnyújtott bőr aktatáskát. Kinyitotta. – Ebben a táskában – mondta szinte észrevehetetlen Puerto Ricó-i akcentussal – benne van a holnapi Játék összes adata. Maradt azonban néhány pont, amit meg kell vitatnunk. – Elővette a legfelső papírlapot, és elkezdte olvasni.
– Egy. Az Osztagparancsnok minden egyes nem bonusz, illetve büntetőpont huszonöt százalékát megkapja.
– Kettő. A Játékban lőfegyvert is használunk. – A közönség meglepetésében felszisszent. A lőfegyverek használata szokatlan volt. A harcosok jobban kedvelték a kézifegyvereket.
– Három. Minden Játékos dögcédulát visel. – Lopez felmutatta a rózsaszín láncon lógó ezüstös, húsz forint nagyságú lemezt. – A lemez normál gyártmányú; van benne egy mikrofon, egy vevő és ezenkívül egy komplett mikrohullámú vevőberendezés. Szokás szerint az áramütés sebesülést, illetve halált jelent.
– Négy. Ha az előbb említett szabályokat elfogadja, akkor bármely jelentkező rangra való tekintet nélkül részt vehet a Játékban – és leült.
Henderson gyanakodva tekintett rá. – Ez minden?
Lopez csendesen bólintott. – Akkor nem vagyok benne biztos, hogy tökéletesen értem – mondta Chester.
– Mr. Henderson, a legutóbbi közös Játékunk során azt állította, hogy túl sok szabályt állítottunk fel, és ez döntő szerepet játszott abban a tényben, hogy Ön vesztett. Ebben a Játékban nem akarom Önt hátrányos helyzetbe hozni.
Lopez olyan ártatlanul mosolygott, mint az emberevő tigris. Chester bólintott, megértette. Ha veszít a könnyű sza-bályzatú Játékban, akkor lőttek a hírnevének. – Miért ilyen nagy összegben és nem a szokásosban állapította meg az életben maradásért járó bonuszt?
– Csak azért, hogy érdekesebb legyen a Játék. Természetesen ha úgy gondolja, hogy ez veszélyezteti a csoportszellemet az út során, akkor...
– Ne aggódjon, Lopez. Csapatom tagjai nagyszerűen ki fognak jönni egymással.
– Kitűnő. Van esetleg valami további kérdése?
– Csak egy. Ugye nem tévedek, ha feltételezem, hogy trópusi ruhára lesz szükségünk?
Richárd a körmét nézte és gondolkodott. – Nem hiszem, hogy túl sokat számítana, ha megmondanám. Az Álompark gondoskodik a szükséges ruhákról. – Elgondolkozva húzta össze a száját. – Szüksége van még valami egyéb információra?
– Remélem nem – állt fel Chester. – Megegyeztünk mindenben, és most nekilátok a csapat tagjainak kiválasztásához.

*

Chester az előtte fekvő dossziét tanulmányozta, majd ránézett az előtte álló tizenhét éves, szalmaszőke hajú fiatalemberre. – Itt az áll, hogy Mérnök szerepben szeretnél játszani. Szükségünk lesz egy Mérnökre, és azt hiszem, te megfelelsz erre a feladatra. – Ismét a dossziéba pillantott és nagyon elégedettnek tűnt. – Na, mit szólsz hozzá S. J.?
S. J. Waters elnevette magát. – Hogy mit szólok hozzá? Szerintem ez nagyszerű hír. Nem fogod megbánni, hogy beveszel a csapatba, ígérem. – Boldogan vonult el, miközben Chester mosolyogva figyelte.
Gina abbahagyta a férfi masszírozását. Odahajolt és a fülébe suttogta: – Az első csapatba? Vele fogod kezdeni a Játékot? Biztos vagy benne, hogy helyesen döntöttél, drágám?
– Teljesen biztos – mondta és megpróbált ingerültnek tűnni. Azt nem mondta el a lánynak, hogy jó, ha vannak feláldozható emberek a csapatban. Oda kell dobni néhány embert csalétekként a Játék elején, és velük kell hatástalanítani a csapdákat. Mire elér abba a fázisba, hogy nincs több pótjátékosa, addigra már jól fogja ismerni a terepet, és ezért cserébe minimális számú értékes embert veszít el.
A Játékosok kiválasztása már két órája tartott. Kilenc szereplő helyét előre lefoglalták; közöttük volt Gina, Ollie, Gwen, Acacia és vendége, Tony. Három helyre már talált játékost, így még további három főjátékosra és néhány pótjátékosra volt szüksége. Idáig nagyon meg volt elégedve a jelentkezők színvonalával. A már kiválasztott játékosok fantáziajátékbeli össztapasztalata durván száz évre volt tehető.
– A következőt – mondta, mire a sorban állók elnevették magukat. Apró, de erős ököl csapott az asztalra. Chester felkapta a fejét. Barna szempár nézett fel az ülő férfira. Az illető válla egy magasságban volt az asztal lapjával.
Chester nagyon megörült. – Mary-Martha! – Felugrott a székből, és átkarolta az alacsony termetű nőt. A kereken 120 centiméter magasságú nő olyan széles volt, mint amilyen magas. Azonban egyáltalán nem hatott kövérnek, amit Chester bordáinak megreccsenése is tanúsított.
– Chester! Nem engedhetlek egyedül el a Játékba az öreg Mary-em nélkül. Különben csak a holttested térne vissza.
– Nem kell magyarázkodnod. Hogy van a csípőd? – Chester az NJSZ magazinjában olvasott Mary-Martha balesetéről.
A törpe kidolgozott öklével tompán rácsapott a csípőjére.
– Jól vagyok, nincs semmi bajom. És az idén is visszamegyek a Yosemite Parkba. Többre van szükség, mint egy kis Excelsior-hegyi kalandra, hogy engem visszatartsanak.
– Ebben biztos vagyok, Mary-Martha. Nem akarsz velünk jönni?
Mary-em összehúzta szemét és abban, a pillanatban már nem a furcsa alakú, ártalmatlan nő állt Chester előtt, hanem a természet pusztító ereje, amely nem a megfelelő időbe és nem a megfelelő testbe költözött. – Miért, mit gondoltál, Chester?
– Üdvözöllek a fedélzeten. Az első csoportba veszlek fel.
– A nő beleegyezése jeléül bólintott és elkacsázott. Nevetséges, de Chester úgy érezte, hogy a nő járását csak a jobb vállán lazán tartott csatabárd egyensúlyozhatja ki.
A következő két jelentkező csak együtt volt hajlandó szerepelni. Senki nem tudta bebizonyítani, de azt híresztelték, hogy egyikük, Felicia Meddox csalt. Igazán agyafúrtan csinálta (másként nem is sikerülhetett volna csalnia), de mindig több pontot szerzett a Játékban, mint amennyi megillette volna. A lényeg az, hogy előbb vagy utóbb, de biztosan le fog bukni és Chester nem akarta, hogy ez az ő Játékában történjék meg.
A problémát az jelentette, hogy a társa a legmagasabb rangú Varázsló volt a jelentkezők között. Lehetséges, hogy az első napokban sikerül majd megszabadulni a nőtől...?
Bowan, a Fekete, vastag szemöldöke mögül pillantott Chesterre. Sűrű, göndör, szőke haja, kristálykék szeme és hosszútávfutóra emlékeztető izomzata volt. Chester hiába próbálta felidézni az igazi nevét. A játékosok csak az Álomparki Biztonsági Szolgálatnak voltak kötelesek felfedni igazi nevüket.
– Tolvaj és Varázsló. Látom, hogy mindketten magas fokozattal rendelkeztek és kéttagú csapatot alkottok.
Bowan szavait egzotikus misztikum töltötte be. – Nem egyszerű csapatot alkotunk. Mi ketten össze vagyunk forrva. Együttes erőnk felülmúl bármilyen kihívást. – Összefonta a karját és összehúzta a szemét.
Felicia tett egy lépést előre, rákönyökölt az asztalra és rá se hederített Ginára. – Mindenem megvan, amire szükség lehet a Játék során. Ezenkívül nyolcvankét százalékos a gyorsasági indexem hatos fokozaton.
– A Wessler-Grahm pontrendszer szerint?- – nézett Chester a dossziéba. Benne volt. A fenébe is, lehetjiogy szükségem lesz rá. Tanulmányozta a lány arcát. Rövid, barna haj, vastag ajkak, lapos orr, kissé elálló fülek. Sikerül-e majd szemmel tartani?
Chester behunyta a szemét, és átadta magát Gina masszírozó ujjainak. Na mindegy, végül is, ha szükséges, akkor megöleti Feliciát. – Oké. Mindketten fel vagytok véve. Holnap reggel találkozunk.
– Van még három póttagnak való hely – jelentette be. A maradék huszonöt ember felnyögött. A jelentkezők közül csak az alacsonyabb rangú helybeliek maradtak, akik jobban bíztak a szerencséjükben, mint a tudásukban. Az Osztagparancsnok csak egy teljesen kezdő játékost volt köteles felvenni, a többiek mind a legtehetségesebbek közül kerültek ki. A várakozók fele eltávozott, a többiek morgolódtak, kivéve egy mosolygó, magas, fekete nőt. Olvasott már Ches-ter Hendersonról. Ismerte azt a szokását, hogy a gyengébb játékosoktól már a Játék elején megszabadult.
Tudott várni. Egyelőre a póttagság is megteszi. Ez lesz az a Játék, amikor az NJSZ fel fog figyelni Holly Frostra!

*

Az Álompark Sheraton Hoteljének bálterme csaknem teljesen kiürült. A takarítórobot port törölt és összegyűjtötte a szemetet. A nagy konferenciaasztal mögött két fáradt ember üldögélt.
Chester Henderson ránézett az előtte tornyosuló tizenhét aktára. Az első szelekción átjutott emberek végleges kiválasztása órákba tellett. Furcsa csapatot fognak alkotni, de Mary-Martha és Ollie Norliss jelenléte garantálta, hogy az expedíció izgalmas és nyereséges lesz.
Gina ott ült mellette; gyönyörű arcán a fáradtság jelei mutatkoztak. Megfogta a lány kezét, és bátorítóan megszorította. – Kedvesem! Már mindenki elment, de te még mindig itt vagy. – Meglepődve tapasztalta, hogy komolyan gondolja, amit mond. Könnyű volt félreismerni Ginát. Pompás testű nő, aki szereti a tudatlant játszani.
Gina megmasszírozta a férfi fejét. Kezén enyhe izomlazító és izzadságszag érződött. – Ó, Chester! Szeretem, ha szükség van rám. Ez minden.
El akarta mondani a lánynak, hogy neki nincs senkire se szüksége. Három lány tett ígéretet, hogy a Játékban való szerepeltetéséért cserébe lefekszenek vele, és közülük az egyik szépségben felvette a versenyt G inával. Azonban mégis...
– Nos – mondta és érezte, hogy az álommanók beköltöztek a szemhéja mögé. Holnap lesz a nagy nap, suttogtak. Add meg magad. – Szükség van rád Gina. Hiszen te mindig jól látod el a feladatod.
– Örülök, hogy a csapatnak szüksége van rám – mondta lágyan, arca melege és lágysága átsejlett a vastag smink mögül. – És mi van veled, Chester?
– Mi van velem? – megpróbált a lányra mosolyogni, de az arcizmai már elaludtak.
– Neked nincs szükséged rám?
Chestert ismét megkísértette a gondolat, hogy mást mondjon, mint amit gondol, azonban túlságosan fáradt volt, és így az igazat mondta. – Nagyra tartalak, Gina. Gyere, feküdjünk le! – mondta végül csukott szemmel.
Gina megcsókolta. – Mindig olyan kedvesen beszélsz.
– Hiszen ezért szeretsz engem. – A bal karja alá csapta a dossziékat, és jobbjával átkarolta Gina derekát.
Lépteik visszhangja követte őket, ahogy átsétáltak az üres karzaton. A bálterem fényei elhalványultak, csak a takarító-robot zümmögése hallatszott.

*

Gwen kilépett a zuhany alól, a testszárító alá állt és érezte, ahogy teste bizsereg, miközben a víz elpárolog a testéről. Törülközőt csavart maga köré, és megnézte a végeredményt a tükörben. Szorosan fogta a törülközőt a derekán és kinyújtotta a jobb lábát. Nem is rossz, gondolta. Fehér, karcsú és bársonyos, csak bokája és combja árulja el kövérségét. Hogyha szorosabbra húzná a törülközőt...
Oldalra billentette a fejét és nézte, ahogy rövid szőke haja megrezdül. Egész jó. Most véged van Olivér, a Frank! Leheletnyi parfümöt tett a füle mögé, a melle köré és máris készen állt.
Ahogy átlépett a fürdőszobából a hálószobába, úgy érezte, mintha egy másik világba érkezne. Rémképek lebegtek a levegőben, árnyékok váltakoztak fenyegetően a falon. Valami megérintette az ablaktáblát, odanézett, és egy nagy fekete madarat látott a párkányon ülni, ami csőrével kocogtátta az üveget. A madár ránézett Gwenre és eltátogta a híres két szótagú szót.
– Tévedés – mondta némán.
Ollie meztelenül feküdt az ágyban, és ő is a hollót nézte. Amikor Gwen kilépett a fürdőszobából, megnyomta az ágy melletti kapcsolót, mire a madár a többi káprázattal együtt eltűnt. Csillogtak a szemei. – Tudod, imádom, ahogy frissen, zuhanyozás után kinézel.
Gwen mélyen meghajolt, bebújt az ágyba, és törülközőbe csavart testét odanyomta a férfihoz.
– Mit szólsz hozzá, Gwen?
– Én benne vagyok.
Ollie ránézett és űjrakezdte: – Mit szólsz a holnapi Játékhoz?
– Szerintem nehéz lesz. Nehezebb, mint amelyekben idáig részt vettem, azaz részt vettünk. Ezért nem szeretnék most a Játékra gondolni.
– Déltengeri kincsvadászat. Vajon mit takarhat az elnevezés?
– Azt jelenti, hogy fordulj meg és aludj, ha nem akarsz rám koncentrálni!
Ollie abbahagyta a fantaziálást. – Sajnálom, kedvesem. Csak a pozícióm miatt aggódok, ez minden.
– Igen? Hát akkor segíteni fogok – mondta, és megérintette a férfi testét.
Ollie elégedetten mosolygott. – Rendben van, te nyertél, te egysíkú gondolkodású – és nevetve csókolóztak. Egy kicsit később Ollie azt mondta: – Tudod, nagyon tetszik az illatod.
– Reméltem is, hogy észreveszed.

*

Tony McWhirter öntött magának egy nagy pohár narancslevet és belelöttyintett egy kis vodkát is. – Kérsz valamit, Cas? – kérdezte.
Acacia rávillantotta tekintetét és szemérmesen az álláig húzta a paplant. – Lo que yo quiero no veine de la botella, hombre – mondta.
A fiú kortyolt egyet az italból és odament az ágyhoz. – Amit mondtál, az sajnos meghaladja jelenlegi italkapacitásainkat. Egyébként mit jelent?
– Miért nem teszed le a poharat és találod ki magad?
– Miért nem mondtad hamarabb? – Letette a poharat és beindult. A köntös a padlóra, a pohár az éjjeliszekrényre került, ő pedig vigyorogva Acaciára ugrott. – És ma mi a kívánsága, Hölgyem?
– Nos, arra gondoltam...
– Változtassak talán az iramon?
– Csönd! – és megcsókolta a fiút. – Tudod, a következő négy napban nem lesz rá lehetőségünk. Persze megpróbálhatjuk a hálózsákban, de...
– Gondolod, hogy be kéne biztosítani magunkat? A lány bólintott: – Az esős napokra.
– Akkor az esős napokra – egyezett bele. Eső és szélvihar tépázta az ablaküveget, fantom csontvázak sétáltak a szobában. A két emberi teremtmény azonban rájuk sem hederített.

5. A szereplők kiválasztása 

Éjfél. Alex Griffinnek csak három órája maradt alvásra, mielőtt lezuhanyozott és visszament az Alomparkba. A három óra nem bizonyult elegendőnek. Bármennyire jó kondícióban érezte magát, nyolc óránál kevesebb alvással nem szokta beérni.
Majd holnap egy órával többet alszik. Senki nem fogja megróni érte. Ma éjszaka azonban dolgoznia kell.
Skip az asztalra könyökölve szunyókált. Griffin meglökte, és mosolyogva figyelte, ahogy O'Brien ijedten nyitja ki szemét. – Jönnek, Skip.
– Rendben – mondta és a második szótagnál már tökéletesen ébren volt. Ujjai láthatatlan ráncokat simítottak le ingéről. Kedvesen mosolygott, mire a négy látogató befordult a sarkon.
Lopez és felesége, Mitsuko úgy ragyogott, mint a gyerekek szentestén. Nehéz sporttáska lógott a vállukon. Albert Rice, a biztonsági őr további három bőröndöt cipelt utánuk. Mrs. Metesky rosszalló arccal zárta a sort.
– Nem tudtam, hogy mindent egyszerre fognak felhozni, Alex – mondta Metesky ingerülten. – Nem akarták megvárni a szállítórobotot.
– Nincs semmi gond, főnök – lihegte Rice és letette a bőröndöket a földre. – Majd én elrendezek mindent.
– Oké. Innét már mi vesszük át. – Alex megemelte az egyik bőröndöt. Nehéz volt. Kíváncsi lett, hogy vajon mi lehet benne. A K-I-F épület bejáratánál biztosan ellenőrizték, mégis...
Mikor felnézett, látta, hogy Rice még mindig ott áll, és olyan furcsán mosolyog. Mit akarhat? Ja igen, a betörés. – 
Nem emlékszem, hogy láttam volna a betörésről szóló jelentésedet. Összetörtek valami értékeset?
– Nos – mondta Rice óvatosan – én nem hiszem, hogy egyszerű vandálok voltak. Szerintem előre kitervelt betörésnek vagyok az áldozata. Nem tartok semmi értékeset a lakásban a személyes holmijaimon kívül. Azonban még azok között se – nézett Alexre – találni semmi értékeset. Volt néhány cucc, amit elvihetett volna a betörő és mégis otthagyta. Szerintem csak azért tört-zúzott, mert feldühödött. – Kelletlenül felnevetett. – Hát akkor, most visszamegyek az őrhelyemre. Majd később még találkozunk főnök.
Alex gondterhelten tekintett a távozó Rice után. Furcsa... Metesky krákogása azonban megzavarta az elmélkedésben. Alex Lopezhez fordult. – Mi van a bőröndökben? Ólom?
Mitsuko szorosan fogta Richárd kezét, és a házaspár úgy kuncogott, mint két gyerek. – Főleg feljegyzések és különböző segédanyagok. Végső kiigazítások a számítógép programjába. Az egész titkos anyag. Lent már mindent átnéztek, Mr. Griffin.
– Hívjon csak Alexnek. Nos... találkozott már Mr. O'Briennel? Ő az egyik legjobb gyermekpszichológusunk.
– Akkor már sejtem, miért van itt – mosolyogta Mitsuko. – A férjem a lehető legnagyobb gyermek.
Skip keményen kezet fogott Richárddal. – A legtöbb szemész szemüveges, nem igaz? Szerintem versenyeznünk kellene a „legnagyobb gyermek” címért.
– Köszönöm, nem. Megpróbálom a versengési kedvemet a Játékra koncentrálni. – Richárd megigazította a sporttáskát és látszott rajta, hogy szinte viszket a türelmetlenségtől.
– Könyörüljünk meg rajtuk és kísérjük már be őket a Játékközpontba – mondta O'Brien. Alex bólintott, majd az élre állt.
Alig találkoztak emberrel a K F épület folyosóin. Az egész épület az Álompark északnyugati csücskében, a VI szekcióban a négyszáz hektár területű varázslat birodalmának határán helyezkedett el. A Játékközpont egy teljes emeletet foglalt el az ötemeletes épületben, és közel harminc százalékát emésztette fel az Álompark kapacitásának; alkalmazottak, energia és költségek vonatkozásában.
Alex hívta a liftet. Mind az öten felmentek a második emeletre. Richárd egyre jobban belelkesedett. Mitsuko suttogott valamit a fülébe, mire elmosolyodott, és kissé lenyugodott. A liftajtó kinyílt.
Két zöld köpenyes technikus várta őket az ajtóban! A zömök, élénk szemű, zongorista ujjú fiatalabbik üdvözölte őket. – Larry Chicon vagyok – mondta. Ő pedig Dwight Welles, a másik őrült, aki segíteni fog Önöknek.
Welles kerek, ránctalan arca szöges ellentétben állt ősz hajával és olyan volt a kézszorítása, mint egy életerős fiatalemberé. – Igazán örülök, hogy ismét találkozunk Mr. Lo-pez. Tavaly futólag találkoztunk. Gratulálni szeretnék az idei Játék megalkotásáért. Megkérdezhetem, mennyi időt vett igénybe a Játék összeállítása?
– Két és fél évet, ha beleszámítjuk az előkészítő kutatómunkát is. Egy évet, ha csak a programozást vesszük figyelembe.
Welles tisztelete jeléül meghajtotta a fejét. – Nos, ahogy bizonyára Ön is tudja, ha bármi probléma támadna, akkor egyikünket biztos itt találja a nap bármely percében. Ne várakozzunk tovább, hanem kerüljünk beljebb.
Alex hátramaradt és figyelte, hogyan viselkedik Mitsuko és Richárd. Kettejük között láthatatlan sugarak vibráltak, kapcsolatuk a közös második gyermekkoron alapult. Gyerekek voltak, de zseniális gyerekek. Lenyűgöző, mennyire könnyedén vették az „A” Játékterületen való Játék hihetetlenül bonyolult megtervezését, ami mások logikai kapacitását igencsak leterhelte volna. Mégis maga a Játék volt az igazán érdekes, és nem az a rengeteg probléma, amelynek megoldásával létrejön a Játék. A programozás a valóság árnyékát, a Játék viszont magát a valóságot jelenti.
Welles becsúsztatta azonosító kártyáját a vastag acélajtón elhelyezkedő nyílásba.
Mitsuko szeme elfátyolosodott, ahogy belépett a terembe. – Olyan rég volt... – mondta, miközben megérintette a billentyűzetet.
A Játékközpont vezérlőterme maga volt a technikusok megvalósult álma. A tizenöt négyzetméteres teremben alig lehetett szabadon járkálni. A központi vezérlőpult előtt két nagy, pneumatikus ülőpárnájú forgószék állt. Hét tévéképernyő helyezkedett el elszórva a falakon, míg a vezérlőpult fölé két hologram képernyőt szereltek fel. A csillogó acél, műanyag illetve króm borítású kapcsolók, gombok, billentyűk szinte könyörögtek, hogy valaki megérintse őket. Egyetlenegy porszem se látszódott a teremben.
– Az ágyak a túloldalon vannak – mondta Chicon és előhúzott egy felfújható matracot a falmélyedésből. A kávé- és a szendvicsautomaták a szokásos helyükön találhatók és a mellékhelyiség is be lett építve a vezérlőközpontba. Így még zuhanyozni sem kell kimenniük.
Lopez némán bólintott, miközben ujjai szerető gyöngédséggel simították végig a vezérlőpultot. Egymásra néztek Mitsukóval, aki hirtelen elpirult.
Alex betolta a csomagokat a sarokba. Érezte, hogy ő is kezd úgy viselkedni, mint a Lopez házaspár. Ez a terem megfertőz mindenkit, gondolta. Berendezésében nem a kényelem, hanem a hasznosság lehetett a döntő tényező. Ez lehet a Játékok mennyországa. Egy szép napon a kitartó Játékos engedélyt kap arra, hogy beléphessen a Játékközpontba, létrehozhassa saját fantáziavilágát ahelyett, hogy valaki más Játékában szerepelne... és fő mozgató legyen, nemcsak egy egyszerű résztvevő.
Egy pillanatra Alex megláthatta a Lopez házaspár kapcsolatának a lényegét, azt a világot, amelyet csak ők ketten alkottak. Érezte, hogy egymás iránt érzett szerelmüket a fantáziájuk és az álmaikat megvalósító képességük teszi teljessé. Álmukat először az álomparki technikusok, majd a Játékosok kiválasztott csoportjával osztják meg. Ha minden jól megy, akkor az egész világ megismerheti az általuk létrehozott programot.
Richárd és Mitsuko kéz a kézben, egyszerre fordultak felé, mintha egy agy irányítaná a két test mozgását. – Minden tökéletes. Szeretnénk, ha magunkra hagynának. Richárdnak és nekem még sok tennivalónk van reggelig.
– Természetesen. Ha bármire szükségük van, akkor csak hívjanak. – Welles újból kezet fogott velük, majd az Álompark alkalmazottai kisétáltak a teremből.
O'Brian felnevetett, ahogy a lift felé indultak. – Igazi profik. Fogadok, hogy létezik közöttük egy nem verbális kommunikáció, amely túlmutat a telepátián. Észrevetted, milyen gyakran érnek egymáshoz? – Alex észrevette. – Én ezt „a másik létezésének folyamatos megbizonyosodásának” nevezném. Aztán észrevettem valami mást is.
– Mit?
– Csak egyszer beszéltek verbálisán egymással.
– Hát ez meg mit jelentsen? Hiszen állandóan egymás mellett voltak.
– Fizikailag folyamatos kapcsolatban állnak. Mégis szerintem szellemileg jobban össze vannak kapcsolódva. Azonban úgy tűnik, hogy nem szavakban fejezik ki gondolataikat.
Alex elgondolkozott a hallottakon, míg á liftre vártak. Végül nyugtalanul azt mondta: – Hát akkor ne csak álljunk itt! Mit jelent ez az egész szerinted?
– Dögöljek meg, ha tudom – mosolyogta Skip rosszindu-latúan. – Hallottam már róluk, és most végre láthattam is őket.
– Úgy érted, hogy felteszel egy kérdést, aztán csak hagyod lógni a levegőben? Lehet, hogy ma nem fogok emiatt aludni. Tulajdonképpen milyen ember vagy te?
– Olyan, aki fizet neked egy sört, ha találunk egy nyitva tartó kocsmát a közelben.
Alex előreengedte a liftben. – Szóval ilyen ember? Az apám azt mondta, hogy tartsam távol magam a fajtádtól... – és az ajtó becsukódott mögöttük.

*

Kint a szabadban még sötét volt. A várótermet viszont mesterséges fényforrás világította be. Olyan ez, mint egy rossz előjel, gondolta Tony. A valóság mostantól kezdve mesterséges. Rápillantott a szereplőazonosító kártyára. – 
Acacia kitöltött egy sort a saját kártyáján, majd odafordult a fiúhoz. – Panthesilia valós személy. Amazon királynő volt, akit Achilles ölt meg a trójai háborúban. Erős, szép nő hírében állt, akinek hőstetteiről hosszú évtizedeken keresztül regéltek.
Tony Ollie kártyájára pillantott, és elnevette magát: – Olivér, a Frank? Mi ez, vicc?
Ollie szégyenlősen nézett rá. – Az első Játékomban féltem, hogy elfelejtem a szerep szerinti nevemet. Ezért a saját becenevemet használtam. Mindenesetre Olivér valós személy; együtt harcolt Rolanddal Charlemagne alatt.
Tony nem akarta letámadni Ollie-t. Magyarázkodni akart, de a hangszóró félbeszakította őt. – Figyelem, figyelem! A jelmezkiadás még negyven percen keresztül tart. Köszönöm.
A Játékközpont alatti váróteremben megszólalt a csengő, mire négy ember sietett be az öltözőfülkébe, hogy elvégezzék a jelmezeken a végső simítást.
A tizenöt játékos furán nézett ki. Bár mindegyikük” csomagolt pamutinget és nadrágot a hátizsákba, egyelőre mindenki olyan ruhát viselt, amely megfelelt a kiválasztott személyiség jellegzetességének. Két dologban azonban egységesek voltak a Játék miatt valamennyien izgultak, és műanyag szalagon lógó ezüstös fémlemezt, dögcédulát viseltek.
Mary-Martha, „Mary-em” kemény magabiztossággal kacsázott a tölgyfa borítású váróteremben. Minél tovább várakozott, annál jobban égett a tettvágytól. Zömök testén barna bőrruha feszült. Nehéz, lapos pengéjű, rövid alabárdot viselt keresztben a hátán.
Acacia hallomásból már ismerte a Játékosok felét. Az a vékony, szőke göndör hajú bizonyára Bowan, a Fekete. Bo-wan éppen eldobta azt a skarlát köpönyeget, amelyet elsőnek választott és inkább a magas szárú csizma és a mélyen kivágott fekete bársonying mellett döntött. Társa az a félig-meddig csinos, magas, vékony nő volt, akinek ernyedt hasizma erőltetett diétáról árulkodott. Mit ettél ebben a hónapban drágaságom? Minden étkezés előtt tíz gramm ecetes mazsolát?
Acacia elszégyellte magát az automatikusan negatív reakciója miatt, amit a Sötét Csillag név alatt a „Tolvaj” kategóriában bejelentkező nő iránt érzett.
Ollie és Gwen nem aggasztották őt. A kedves külső mögött igazi, született Játékosokat érzett. Úgy tűnt, hogy még Chester is kedveli őket. Gwen még mindig az öltözőben volt, amit Ollie gyakori odapillantása tanúsított.
Gina Perkins, mint mindig, most is harci öltözéket öltött magára. Rövidnadrágot és inget viselt tele zsebekkel. Az arcán a smink ma halvány volt. Haját nem fésülte le és szédí-tően jól nézett ki. A varázslói berendezéssel játszott várakozás közben.
A műszer is szédítően nézett ki. Acacia már látta fényképen a Játékmagazinban. A százötven centi magas és három centi vastag berendezés egy belső számítógépből és rengeteg egyéb műszerből épült fel. Színes lámpák villantak fel, aludtak, ki és egyszínű lángok csaptak ki a tetejéből, ahogy Gina ujjai végigszaladtak a billentyűzeten.
Tony megigézve figyelte; aztán elfordította a fejét és beletemetkezett a szereplőazonosító kérdőívbe. Érzi már a feszültséget, gondolta Acacia. Még viccelődött, az önelégült mosoly is ott ült az arcán, de valami más is érződött rajta. A Játék előtti idegesség vagy a fantáziainfluenza?
Hosszú állkapcsával egy nemlétező rágógumit rágott és csokoládébarna szemei elfátyolosodtak, miközben írt. Lopez mindenkit megkért, hogy töltse ki a szereplőazonosító kérdőívet, amelyet segédeszközként vett bele a Játékba. Nemcsak a képzeletbeli fizikai és szellemi jellemzőkre, hanem a családfára is kiterjedt.
Acacia felnézett a kérdőívéből. Hogyan szültek az amazonok gyerekeket? Talán férfi rabszolgákat tartottak? Szűznemzés? Végül belevette mindkettőt. Az anyja (a fenébe! Nehéz ilyenkor valami értelmes nevet kitalálni.) Az anyja, Melissa Herona királynő (így regényesebb), apja a Cyrius nevű görög rabszolga, Herkules törvénytelen fia...
Remélte, hogy a többiek is nehezen boldogulnak. A személyiségjegyeket átszámolták Wessler-Grahm pontokba, megadták az NJSZ-nek és betáplálták az „A” Játékterület számítógépébe. Ebben a csoportban csak Tonynak nem volt rangja. Így a számítógép véletlen szám generálásával dupla jegyű számot dobott ki, amely a Wessler-Grahm pontrendszerben küzdelemre, illetve veszélyre való pozitív reakció valószínűségét jelenti. Magas pontszámot ért el élénkségben, intelligenciában, közepeset erőben, és alacsonyát a gyógyító energia területén.
Tony gondosan álcázott izgalommal tekintett fel a kinyomtatott papírról. – Hát ez nem nagy jövőt jósol a harcosi karrieremnek. Milyen lehetőségeim vannak?
Chicon és Dwight Welles közvetítőként és az NJSZ bíróinak asszisztenseként működtek közre. Larry Chicon élvezte, hogy az események középpontjában lehet. Egyenként sorolta fel Tony választási lehetőségeit. – Varázsló, Harcos, Tolvaj, Pap és Mérnök. Mindegyiknek van előnye és hátránya. Kombinációs használatuk is engedélyezett, de általában jobb kiválasztani egyetlen kategóriát, és avval tökéletesen hasonulni.
Tony azt kívánta, bárcsak lennének a nagy monitorok bekapcsolva, hogy láthassa, mi vár rá a Játékterületen. – Varázslóként hogyan boldogulnék?
Welles lassan megrázta a fejét. – Nem ajánlanám, de nem fogom megakadályozni, ha ezt választja.
– Mi baj van a Varázslóval?
– Az első akció során kicsit bonyolult lenne. Mellesleg a természetfeletti képessége csak harminchat százalékos lett. Ha így próbálná elűzni az ártó szellemeket, akkor megennék Önt reggelire.
– Mi a különbség a Varázsló és a Pap között?
– A Papok megelőző vagy gyógyító varázslatot alkalmaznak. Azonkívül az erejük „fentről” jön, tehát szeplőtelen jelleműnek kell lenniük. Ha a Játék közben a lányokkal szórakozik, az tönkreteheti a...
Larry csúnyán nézett Wellesre. – Ez hülyeség. Csak tőled függ, mit csinálsz a pihenőidőben. Figyelj csak, jó pontokat szereztél Élénkségben és Intelligenciában. Miért nem próbálod ki a „Tolvaj” szerepét?
Tony tiltakozni akart, de aztán inkább elnevette magát, majd bólintott. – Ha így életben maradok, akkor rendben van. – És így Tony McWhirter első szintű Tolvaj lett, For-tunato szerepében, aki vagy Ffahrd vagy a Szürke Eminenciás törvénytelen fia. Trópusi öltözékben fog játszani...
A figyelmeztető csengetés ismét felhangzott és Chester Henderson viharzott be a terembe. Zöld szafari inget és hasonló mintázatú borotvaéles nadrágot viselt. Izmos teste sugárzott a tettrekészségtől. – Utolsó ellenőrzés. Még néhány perc, és indulunk. Van valakinek kérdése? – Lassan körbetekintett.
S. J. Waters, a teremben tartózkodó Játékosok legfiatalab-bika félve emelte fel a kezét. Amikor Chester rámutatott, megrándult az arca és azt mondta: – Chester! Tulajdonképpen mi az akció célja?
– Még nem tudom. Azonban vannak feltételezéseim. Ne aggódj, meg fogjuk tudni, amint elkezdődik a Játék. Már az is jó szórakozás, ahogy a helyszínre érünk. Van még valami kérdés?... Jó. Nagyon jól fogjuk érezni magunkat, és mindenki több pontot fog hazavinni, mint amennyit elbír. – Mosolyogva járta körbe a szobát és személyesen ellenőrizte embereinek a felszerelését.
Gwen visszaült Ollie mellé, akinek nagyon tetszett a nő jelmeze. Gwen Pap szerepben játszott, de ruhája rövidebb volt, mint a szokásos misszionáriusruha, és magas sarkú cipőt viselt, ami kiemelte lába ívét. A bézs színű ruha kissé túl fodros volt a terepen való kiránduláshoz, azonban mivel a lehető legelőnyösebben nézett ki benne, az ilyen apróságokat mindenki megbocsátotta.
Felállt és körbeforgott. – Tetszik, Ollie?
A férfi fülig érő szájjal vigyorgott. Meg akarta fogni, de Gwen szemérmesen elhátrált. – Tetszik?
– Nem számít a Déltengeri kincsvadászat. Már tudom, hogy én vagyok a nyertes.
Gwen elpirult. – Tudod, mit szeretek a legjobban a Játékban? – Ollie megrázta a fejét. – Mindig akkor mondod a legkedvesebb dolgokat, ha másnak a szerepét veszed fel.
Ollie mélyen a szemébe nézett. – Talán azért, mert te is valaki más vagy.
– Te is nagyon jól tudod...
Acacia odahajolt hozzájuk. – Készen vagytok? Minden rendben? – A szereplőazonosító kérdőívet félbehajtva tartotta a kezében. – Néhány másodpercen belül kezdünk. Mi az, Ollie, trópusi csokoládé?
– Légy szíves, szólíts Frank Olivérnek, Panthesilia, és a válaszom igen. Olyan íze van, mint a kakaóvajnak, de nem olvad meg. Lesz kaja az út során, de én szeretek felkészülni mindenre.
Felhangzott az utolsó figyelmeztető, mire a Játékosok felvették a hátizsákukat és egyéb eszközeiket. Türelmetlenség vibrált a levegőben. Minden szem Chesterre szegeződött, aki Gina mellett a terem közepén állt. Hangja szinte recsegett az izgalomtól. – Mindenki figyeljen ide! A tizennégy első csoportba osztott Játékos sorakozzon fel a lift előtt. Az ajtó automatikusan fog kinyílni. Hét óra ötvenkét perc van, még nyolc percünk van a Játék megkezdéséig. Gyerünk, emberek...
Az utolsó mondatot feleslegesen mondta. Mielőtt befejezte volna, a tizennégy ember már a digitális képernyő előtt csoportosult, amely a közeledő liftek érkezését jelezte. Az ajtó kinyílásakor megkönnyebbült sóhaj hallatszott és a tizennégy Első beszállt a liftbe. Chester körbenézett a váróteremben. Senki nem hagyott semmit a tiszta és üres helyiségben. Órákon belül megjelennek a Póttagok. Perceken belül közvetíteni fogják a Játékot az Álompark kiemelt helyein található képernyők.
Azonban ő és Lopez már egy éve harcban áll. Chester is belépett a liftbe, mire az ajtó bezárult.

6. Utazás a képzelet világába 

Acacia valahogy azt várta, hogy a lift lemegy a K F épület belsejébe, a rég elfelejtett barlangokba, ahol majd vak szellemek fogják kivezetni őket a Nagy Kaland birodalmába. Azonban a lift felfelé tartott. Az épület tetején egy McDonell-Boeing Phoenix helikopter várta őket, a motorja csendben zümmögött, a vízszintes propellerek lustán köröztek.
– Mi a fene...? – suttogta Tony. Acacia odafordult hozzá, mivel azonban látta a fiú arcán uralkodó hitetlenkedéssel vegyes örömöt, inkább nem szólt semmit. – Tudod, mindig ilyenen szerettem volna utazni.
– Egyszerre csak egy fantáziával foglalkozzunk – morogta. Ahogy lepillantott a mélybe, az egyik oldalon az Álompark tornyait és labirintusszerű falait látta. A másik oldalon pedig... a nagy semmit. Az „A” terület homályba burkolózott; alaktalan hologram képek takarták be.
A Phoenix rakodóterének ajtaja hívogatóan állt nyitva. Hirtelen egy sötét, barna arc bukkant elő a sötétből, és rögtön elvigyorodott. – Üdvözlök mindenkit! – kiáltotta a férfi vidáman. – Kérem, szálljanak be! – Chester egy pillanatig gyanakvóan tekintett rá, majd bólintott és belépett a gépbe.
Acacia ötödiknek szállt fel egy Eames nevű nagydarab férfi után, aki nagyon öntudatosan lépkedett. Harcos, állapította meg, akinek szeplős fiatal arca érdekelte volna, ha Tony nem lett volna mellette. Egyszerre csak egy fantáziát, emlékeztette saját magát. Bármi megtörténhet...
A Phoenix helikopter kényelmesen, de nem fényűzőén volt berendezve. Húsz ülőhelyet és a csomagjaik számára polcokat építettek a gépbe. A gép pilótája üdvözölte őket, mikor elfoglalták a helyüket az üléseken. – Mindenki helyezze magát kényelembe. Stimac kapitány vagyok és nyugodtan szóljanak, ha valami problémájuk van. A sötét bőrű férfi, aki az ajtőban üdvözölte őket, bejött az utastérbe, segített a csomagok elhelyezésében, és látszott rajta, hogy nagyszerűen érzi magát. Tony leült Acacia mellé, mire a lány gyengéden megfogta a kezét.
– És most mi jön? – kérdezte a fiú.
A lány csak a fejét rázta. Nem akart beszélni, inkább megpróbált figyelni.
Az ajtó csattanva bezáródott. A Phoenix rotorjai felgyorsultak, elvileg a motornak hangosan kellett volna ordítania, de ebbe a típusba már hangfogót szereltek, és így a zaj alig növekedett. Az éjjeli harci szolgálatra kifejlesztett Phoenix olyan csendes volt, mint amennyire egy motorral felszerelt jármű csak lehet.
A föld eltűnt alattuk. – Johó! – kiáltotta Mary-em zümmögő hangon. – Gyerekek, felszálltunk! – A Játékosok ujjongtak, ahogy a Phoenix nekilendült és elkezdte falni a kilométereket.
Kialudt a „Biztonsági öveket kérjük bekapcsolni” felirat, mire felállt az egyszemélyes üdvözlőbizottságuk és mélyeri meghajolt. – Szeretnék Önöknek bemutatkozni. Kasán Mai-bang vagyok, én leszek a kísérőjük és szigetem lakóival én fogom tartani a kapcsolatot.
Chester is felállt, arcán kíváncsiság tükröződött. – Az Ön szigete? Ezek szerint Ön tudja, hová megyünk? És mi lesz a feladatunk?
Kasan ártatlanul mosolygott. – Természetesen, Mr. Hen-derson. Csak nem gondolta, hogy az Ön kormánya kísérő nélkül küldi Önöket erre a veszélyes akcióra?
– A kormányunk... – Chester elgondolkodott. – Nem, természetesen nem. Feltételezem, hogy Önnél vannak az információs dokumentumok?
– Én vagyok az Önök információs dokumentuma.
Az Osztagparancsnok megnyugodva bólintott. A háttérben Tony suttogva kérdezte: – Ez meg mire jó?
Acacia elmagyarázta: – Az információs anyagnak összefüggéseiben igaznak kell lennie. Lopez nem hazudhat a Játék témájával kapcsolatban. Most már Chester tudja, hogy egy bizonyos fokig megbízhat Kasanban. Kasán nem hazudhat.
– Aha. – Tony gyanakodva nézegette a „bennszülöttet”. – ő is hologram?
– Nem. Láttam, hogy behozza a csomagjainkat. Játékbeli színész. Később lehet, hogy hologram lesz. Valószínűleg biztos pontokért játszik, azaz akár nyerünk, akár vesztünk, megkapja a pontjait, ha nem rontja el a szerepét.
Az Osztagparancsnok megnyugodva telepedett rá a két üres szék közti karfára. – Hová megyünk? – kérdezte.
– A melanéziai szigetekre. Pontosabban Új-Guineára.
Chester majdnem hangosan felnevetett. – Maga új-guineai?
Maibang bocsánatkérően válaszolt. – Az episzkopális misszió küldött az UCLA egyetemre.
– Semmi kétség, ott szervezték be.
– Igen, természetesen. Meg kell értenie a problémánkat. Egészen azóta, hogy a Szállítmány felé vezető Utat 1945-ben megnyitották...
Chester sóhajtását mindenki tisztán hallotta a helikopterben.
– Cargo kultusz. Rendben van, folytassa.
Maibang hálás volt, hogy Chester megértette őt. – Igen. Szóval azóta, hogy a melanéz emberek megtudták a titkot, visszalopják a tulajdonukat, amit az európaiak...
– Azaz mi?
A kísérőjük vállat vont. – Kétféle ember él a világban; olyanok, mint én, és az európaiak. Néhány európai fekete, mások barnák, megint mások sárgák, de a legtöbben fehérek.
– Oké.
– Az én népem, a Daribi törzs rendelkezett a szállítmány titkának ismeretével. Gazdagok voltunk. Manup isten csodálatos dolgokat küldött hűséges gyermekeinek. Konzervhúst, villanykörtét, dzsipeket, jégszekrényt és természetesen fegyvereket, hogy elüldözhessük az európaiakat.
– Természetesen – mondta Chester.
– Aztán kilenc évvel ezelőtt – megrebbent a szempillája – 1946-ban – Chester megjegyezte az időpontot, majd bólintott –, a daribik megkezdték az Európába és Amerikába irányúló szállítmányok eltérítését. Természetesen az Önök népe a saját módszerei szerint harcolt, azonban varázslóink ereje nagyobb volt. Aztán Önök bevetették a hadsereget, de ismét mi kerekedtünk felül. 1947-ben népem végrehajtotta a legnagyobb tettét és egy óriási cargót rabolt el Önöktől.
– Azaz?
Maibang sajnálkozva rázta meg a fejét. – Megéreztük a jelentőségét, elloptuk, de sohasem láttuk. Az óriási erőfeszítés kimerítette varázslóink erejét. Aztán az utolsó pillanatban az ellenségeink, akik megirigyelték gazdagságunkat, a saját területükre térítették a szállítmányt. A győzelem nagy manát, nagy hatalmat biztosított á számukra. Ok lettek szigetünk uralkodó törzse. Az Önök kormánya a történet további részét már ismeri. Nevezetesen azt, hogy az erejük és a mohóságuk megakadályozza a hajók és repülőgépek ezer kilométeres körzetben való biztonságos közlekedését. Már hét éve tart ez az állapot és a..., az ellenségeink ereje egyre nagyobb.
Chester felsóhajtott. – Ugye nem tévedek, hogy nem ejtheted ki az ellenséges törzs nevét?
– Hamar kapcsolsz, buana. Nem, a törzs nevének használata, az ő külön engedélyük nélkül, nagyon rossz mana. így a népem felvette az Önökével a kapcsolatot és egyezséget kötöttek. Segítünk bejuttatni az Ellenség földjére egy csapat európait. Amit csak tudnak, visszaszereznek, majd visszajönnek. Akkor az ellenség manát veszít, mi pedig visszanyerjük az erőnket. Aztán szerződést kötünk Önökkel, hogy csak azt a szállítmányt vesszük el, amit Manup isten nekünk szán.egészen addig, míg Önök is betartják a szerződést.
– És hogyan bízhatunk meg az ígéretükben? – Chester Maibangra villantotta legbarátságosabb mosolyát.
– Mi nem vagyunk európaiak – felelte Maibang alázatosan.
– Te jó ég! – mondta S. J. Waters. – Hosszú utat tettünk meg.
Chester kinézett az ablakon. – Az óceán felett repülünk. Nem látok semmi tájékozódási pontot.
– Ott szigetek vannak, Chester – mondta S. J. a helikopter túloldalán elhelyezkedő ablakon kipillantva. – Szerintem az ott a Hawaii-szigetek.
– Félúton vagyunk – mondta Chester.
– Szerintem az ott Oahu – mondta Acacia.
– Nem is tudom, drágám. Még sohasem repültem ezen... – kapott észbe Tony. – A fenébe is. Úgy értem, még sohasem voltam a Hawaii-szigeteken. Néha nehéz megfeledkezni arról, hogy ez nem a valóság.
– Hát akkor hagyd abba.
Tony nyugtalanul mosolygott. – Ezek a józan ész utolsó pillanatai.
– Akkor lélegezz nagyokat, kedvesem. A levegő igen ritka az ablak túloldalán.
A Phoenix elkezdett rázkódni és felhangzott Stimac kapitány hangja a hangszóródban. – Viharzónába kerültünk, emberek. Kapcsolja be mindenki az övet. Köszönöm.
Chester odaszólt Maibangnak: – Aztán meg ne halj! Még lenne néhány kérdésem.
Maibang elvigyorodott, de nem szólt egy szót sem.
Sötét felhők tornyosultak előttük, és az égbolt elhomályosodott. A Phoenix légörvénybe került és zuhant néhány métert, mire Mary-em felszisszent.
A felhők gyorsan közeledtek. Csúnya világos és sötétszürke felhők váltakoztak, melyeknek közepéből villám csapott ki. A Phoenix belekerült a viharba. A légörvény úgy játszott vele, mint gyermek a játékszerével.
A villámlás elvakított mindenkit. A helikopter megint zuhant néhány métert és a villámcsapás megrázta a gépet.
Acacia elégedetten sikoltott fel és átkarolta Tonyt. A fiú is torka szakadtából üvöltött. Eső verte a Phoenix oldalát, a motorok felnyögve próbálták a helikopter mozgását stabilizálni. Újból és újból hang és fény tépázta fülüket, szemüket, és már azt hitték, hogy a Phoenix darabokra fog széthullani a levegőben. A motorok suttogása baljóslatú üvöltésbe csapott át. A villámlások szünetében semmit sem lehetett kint látni. Ahogy a villámlás meggyengült, Tony azon kapta magát, hogy rettentő félelmében vadul csókolózik Acaciá-val.
Végül a vihar kezdett eltávolodni, és napfény sütött át a felhőtakarón. A kabin hátsó részében nagy izgalom uralkodott; Játékosok lökdösődtek, tolakodtak az ablakok mellett. A két fiatal is kinézett, hogy lássa, mi a baj.
Tony kinézett a szegecsekkel kivert szárnyra. A hatalmas légcsavarok előtt rezgeti a levegő. A motor olyan hangot adott ki magából, mintha maga a pokol szabadult volna el.
– Szárny? Itt dögöljek meg! A gépnek szárnyai és légcsavarjai nőttek!
S. J. Waters jött rá először. – A mindenit! Ez egy DC-3-as madár! Azt tartották ezekről a gépekről, hogy csak a varázslat tartja a levegőben.
Az utasok énekelni kezdtek. Kafoozalem és Eszkimó Nell kalandjainak rigmusa hallatszott a motorzügás hátterében. Ollie magas hangja túlszárnyalta a többiekét:
– A teve nagyon jól szórakozik. Az éjszakája akkor kezdődik, amikor a miénk befejeződik, Két púpot kap egyért, ha jót mulat a paráználkodásért!
A Játékosok fele ordította a refrént:
– Macskák a háztetőn, macskák a csempén... Az égbolt kitisztult. A repülőgép kibukkant a felhőtakaróból.
– Szigetek – mondta a vörös hajú Sötét Csillag, mire az ének félbeszakadt.
A szubkontinens fölé érkeztek. Chester megkísérelte túlkiabálni az üvöltő motorokat. – A Bismarck-tenger felől közelítjük meg Új-Guineát... az ott a Finisterre-hegység, csak háromezer méter magas, meg tudjuk mászni...
Az eléjük táruló látvány pazar zöld és barna növényzetből állt, amelyek sűrűn borították a szárazföldet. A Finisterre-hegység a Huon-félszigeten magasodott a Vitiaz-szorossal szemben, a kristálytiszta levegőben a hegység szinte karnyújtásnyira látszott. A DC-3-as átrepült a hegység felett, majd északnak fordult. Hamarosan mocsaras, ingoványos terület fölé érkeztek. Stimac kapitány hangja felhangzott a hangszóróban.
– Néhány percen belül a Chambri-tó fölé érünk. A leszállás helyét ott jelölték ki. Az az igazság, hogy már látom is... – A gép hirtelen vesztett a magasságból. Olyan hevesen rángatózott, hogy Acaciát csak a biztonsági öv óvta meg attól, hogy beverje az orrát az előtte álló ülésbe. – Egy pillanat, ez nem az a tó, de valami...! A fenébe is, mozogj már! – Stimac félelmében már káromkodott. Egyre alacsonyabban szálltak. Stimac felordított: – Nem tudom irányítani a gépet! A kormány magától mozog!
A kezek belekapaszkodtak a karfákba, az arcok elsápadtak, ahogy a mocsár egyre közelebb került. Valami világított odalent, a víz... ragyogó víztükör közvetlenül a gép orra alatt, két fénycsóva tükröződött a vízen... és a torony.
– Magához vonz – mondta Chester. Odapréselődött az ablakhoz, a szája tárva maradt. Nem az ijedtségtől, hanem a döbbenettől.
Kassán a széksorok között állt, hadonászott a levegőben, és valami ismeretlen nyelven imádkozott, miközben két Játékos tartotta őt az övénél fogva.
Tony csaknem megfeledkezett a saját félelméről, amikor kipillantott. Közelebb kerültek... az irányítótornyot vesszőből fonták, és álló hajókra helyezték, a fénysugár összekötözött fáklyákból áradt azt a benyomást keltve, hogy kifutópálya van előttük. Az egész azonban csak Patomkin repülőtér volt a víz felszínén.
Az álrepülőtér oldalra dőlt, ahogy a gravitációs erő az utasokat az ülésekbe nyomta. A DC-3-as kikerült a zuhanórepülésből. A jobb szárny azonban túlságosan meghajolt és a szegecsek sorra pattogtak le. Stimac hangja megszólalt a hangszóróban: – Sikerült! Azt hiszem, most már minden rendben. Bármi is volt... A francba! – mondta, ahogy a szárny lángra lobbant.
– Most azonnal le kell tennem a gépet – mondta a recsegő hang. – Támasszák ki magukat. Ez nem lesz valami jó mulatság. – A fák lombjának magasságában jártak, lángot és fekete füstöt húztak maguk után. – Megpróbálom a Chambri-tóra letenni. A mentőcsónakokat a gép hátuljában találják...
Tony már nem bírta türtőztetni magát. – Mégis mi a fene folyik itt? – Kinézett az ablakon és látta, hogy az ágak már a repülőgép oldalát karcolják.
Acacia is kinézett. – Az igazi tónak is itt kell lennie valahol. Hogyha sikerülne... – szemei szinte rátapadtak az ablakra és amikor egy sötétzöld térséget pillantott meg, megkönnyebbülten sóhajtott fel. – Ott van!
A repülőgép belemerült a vízbe, megrázkódott, mint a vizes kutya, mire egyszerre szakadt ki tizennégyükből a torokszaggató sikoly és egyikükből a „Johó!” kiáltás. Abban a pillanatban, amikor a gép belefúródott a vízbe, Acacia érezte, hogy Tony körmei mélyen belevájódnak a karjába.
A becsapódás hátravetette őket. Víz áradt a gépbe, buborékok jelentek meg az ablakok túlsó oldalán. A tűz végre kialudt. A gép felmerült a vízfelszínre, megingott, majd visszanyerte egyensúlyát. Hullámok nyaldosták a gép törzsét.
Chester nyerte vissza elsőnek az egyensúlyát. – Rendben van, mindenki a mentőcsónakokhoz, és szedjük össze a cuccainkat! Lássunk munkához!
A biztonsági övek úgy csattogtak, mint a kasztanyetta. A hátizsákokat csaknem lázas mohósággal emelték le a polcokról. Tony a pilótafülke felé tekintett, ahol Stimac kapitány ült mozdulatlanul az ülésen.
– Hé, csak nem...? – A többi Játékos nem vette észre, ahogy Tony a gép elejébe megy hátizsákját nyugtalanul igazgatva. – Stimac kapitány? – Senki sem válaszolt. Tett még egy óvatos lépést, és érezte, hogy a gép lassan süllyed a lába alatt. – Kapitány? – Stimac feje furcsa szögben feküdt a fejtámlán, szájából vékony vérpatak folyt. Szemei vakon meredtek a semmibe. Tony érezte, ahogy a gyomra” össze-rándul a félelemtől. – Ó, Istenem!
Hirtelen Stimac rákacsintott. Öklendezve felegyenesedett, és kihátrált a fülkéből. Megragadta Acacia vállát, és megfordította. – Ez volt az utolsó alkalom, hallod? A legutolsó.

*

Chester nyugodtan, szinte katonai precizitással négy csónakot bocsátott a vízre, és éppen az ötödik csónak felfújását irányította. Tony és Acacia egy csónakba került S. J. Wa-tersszel. Tony félig mosolyogva tekintett vissza a DC-3-ra. – A mindenit, úgy néz ki, mint egy igazi repülőgép. Nagyon nehéz lehet a Phoenix formáját...
Acacia gyengéden megérintette. – Tony – mondta őszinte szeretettel. – Hagyd abba! A gép valódi. Itt minden valódi. Nyugodj meg, és hagyd, hadd történjenek a dolgok. Kérlek!
Szemei csillogtak, Tony pedig rábólintott. Erősen megfogta a lány kezét. – Sajnálom, bébi. Azt hiszem... – Abbahagyta és végignézett a lebegő csónakokon. – Nem tudom, mi fog történni, vagy én hogyan fogok reagálni, de ez az egész nagyon kikészít.
Mind az öt csónak a süllyedő DC-3-as mellett lebegett. Lehetetlen volt megbecsülni a tó nagyságát, a látványtervezéshez aztán igazán értett az Álompark. Chester és Maibang szálltak be utolsónak a felszereléssel megrakott csónakba.
– Merre menjünk, Kassan?
A kísérőjük színlelt kétségbeeséssel nézett körbe. – Nehéz megmondani, de nem vagyok benne biztos.
– Hát ez meg mit jelentsen?
– Azt, hogy ez a tó nem olyan, mint amilyennek lennie kéne. Úgy értem, más az alakja.
Chester elmerült gondolataiban. – Más az alakja. Hát az meg hogy lehet?
– A Chambri-tó kerekebb. Látja, két oldalt a part tisztán látható, de a másik két part egyáltalán nem látszik. – Chester felállt, megpróbálta megőrizni az egyensúlyát és körbenézett. Aztán épp olyan óvatosan visszaült. – Rendben van, ez nem a Chambri-tó. Hát akkor micsoda?
Kasán szomorúan csóválta a fejét. – Nem vagyok benne biztos. Attól tartok, nagyon erős rossz varázslattal állunk szemben. – Elgondolkozva nézte á tavat. – Szerintem az északi part felé kéne mennünk. Az van, a legközelebb.
Chester arcán enyhe gyanakvás sugárzott, de beleegye-zően bólintott. – Oké, emberek! Irány az északi part! Ott találkozunk.
A csónakok három utasából kettő lapátot ragadott, és a part felé irányították a csónakukat. Tony és Acacia szolgáltatta a hajtóerőt, míg az utasok, S. J. boldogan vezényelt: – Húzzátok! Húzzátok!
Hamarosan verseny alakult ki az öt csónak között. Tony és Acacia a második helyre kerültek. Előttük haladt Eames csónakja, akinek egyik evezőse az Alán Leigh nevére hallgató Varázsló, a másik pedig az elnyűhetetlen Mary-em volt, aki nem húzta, hanem inkább birkózott az evezővel-. Leigh, akinek húsos arca szöges ellentétben állt szikár testével, folyamatosan figyelte a víztükröt, és amikor hirtelen felemelte a kezét, mind az öt csónak megállt.
Acacia beárnyékolta a szemét, és óvatosan egyensúlyozva állt fel. – Van ott valami...? – kezdte Tony, amikor ő is meglátta.
Közvetlenül Eames csónakja előtt a víz nyugtalanítóan fodrozódott. S. J. csaknem felborította a csónakot, ahogy felállt. Acacia összeráncolt szemöldökkel tekintett rá, mire visszaült. – Tengeri kígyó – morogta, ahogy a közeledő taj-tékot figyelte.
Chester is, két csónakkal mögöttük, észrevette. – Kígyó! – Hangja meglepően tiszta és hangos volt. – Óriáskígyó! Leigh, te fogadod az első támadást!
Az első csónakban Leigh felállt. Mikor a kígyó kiemelkedett a vízből, a varázsló már készen állt.
A kígyó legalább tíz méter hosszú, vastag, izmos példány volt. Lófejnél is nagyobb lapos fejéből hosszú fekete nyelvét hipnotikus ritmusban nyújtogatta, törzsének sárga és piros színe elütött a kékeszöld víztükörtől. Kétméteres magasságban kiemelkedett a vízből, és rájuk bámult, mire nyugtalan kiáltás szakadt ki a többi Játékosból.
Leigh könyörögve tárta szét karját. – Istenek az égben! – kiáltotta tele torokból. – Hallgassátok meg kívánságom! – Szinte azonnal zöld ragyogás vette körül, mire elismerése jeléül bólintott. A kígyó közelebb siklott. – Na lássuk...
– Az isten szerelmére, intézd már el! – kiáltotta Maryem.
Ránézett a nőre. – Nem tiszteled a művészeket. Na, rendben van. – Újból a közeledő kígyóra tekintett. – Kígyó, te a víz teremtménye vagy. Én tüzet adok neked! – azonban hiába hókuszpókuszok, nem történt semmi. – Tűz! – ismételte meg, mire a jobb karja körüli zöld ragyogás pirosra változott át. Olyan mozdulatot tett, mintha a kígyóra dobna valamit.
Még a mesterséges napfényben is ragyogó, ököl nagyságú tűzgolyó csapott ki a kezéből, száguldás közben kitágult, majd a kígyó orrának csapódott. A hatás lenyűgöző volt. A hüllő sziszegve torpant meg, víz alá merült és eltűnt.
Tony örömében felkiáltott: – Nagyszerű! Egy pont a hősöknek és nulla a szörnynek!
Acacia megfogta a kezét. – Ne olyan gyorsan, Tony... Chesterre nézett.
Az Osztagparancsnok felemelte a kezét. – Hallgassatok meg, istenek az égben! – mondta zengő, mély hangon. A zöld ragyogás azonnal beborította. Letekintett a homályos vízre. – Tiszta képet hívok segítségül! Mutassátok meg az ellenfelem!
Fodrozó csillogással a tó felszíne átlátszó zöld üvegtáblává vált. A mélyben a hatalmas tengeri kígyó körvonalai látszódtak.
– Harcosok! Készüljetek fel! A kígyó visszajön.
– A francba –  mondta Acacia és elővette a felszerelését. A téglalap alakú, vízhatlan csomagból sietve elővette és szeretettel simította végig a hatvan centiméteres pengéjű rövid kardot, mielőtt felcsatolta derekára á kardhüvelyt. Újból előhúzta a kardot, próbaképpen belesuhintott a levegőbe, aztán ellenőrizte a markolaton levő „készenlét” gombot. Leguggolva várakozott.
A tó felszíne felsistergett, ahogy a kígyó rájuk támadt. Sziszegése a tájfun szelének hangjára emlékeztetett. Hátrahúzta a fejét, majd villámsebesen előrecsapott. Acacia vadul szúrt a kígyó szájába. A kígyó elhajolt és oldalról próbált harapni, a harcos amazon azonban elegánsan lebukott és újból támadott. A hüllő utolsó pillanatban elhátrált a penge elől. Kikerült a kard hatótávolságából és ránézett a nőre, miközben vér szivárgott a szájából. Továbbra is Acacián tartotta a szemét és lassan alámerült.
– Szép munka volt, Panthesilia – mondta enyhén sápadt arccal Tony.
S. J. rögtön rákezdte. – A világ legszuperebb hologramja. Egyben a legdrágább is. A kard érzékelője érzékeli, hogy a kép mely részébe hatolt bele és visszajelez a számítógépnek. A kígyót is a számítógép vetíti ki és... – ránézett Acacia kardjára, amely pár centire volt csak az orrától.
A lány azt mondta: – Figyelj ide S. J., lehet, hogy te az álmok elemzésével keresed a kenyered, de én játszani szeretnék, és szeretném, hogy Tony is velem játszhasson, oké?
S. J. vigyorogva mondta: – Ott a kígyó mögötted. – Kardját készenlétben tartva megperdült, miközben S. J. felnevetett.
A kígyó Gwen és Ollie csónakját támadta meg. Garret nevű Pap társuk széttárta karját és hangosan kántálta: – Hallgassatok meg, istenek az égben! – Vörös álszakálla lebegett a levegőben. Az ismerős zöld ragyogás megjelent, mire azt kiáltotta: – Védőpajzsot kérek, Atyám!
Lágy fehér fénykör burkolta be a csónakot. A kígyó nekiütközött és dühösen körözött tovább. Miközben azon gondolkozott, mi legyen a következő célpontja, Bowan, a Fekete mögé kormányozta csónakját. – Tűzgolyót! – kiáltotta. Lángnyelv csapott ki a tenyeréből és csapott le a kígyó fejére. Fájdalmasan sziszegve fordult meg és Bowanéknak támadt. Ollie zengő hangja szólalt meg.
– Kapcsold ki a pajzsot! – kiáltotta, mire a fénykör eltűnt. Ollie félmeztelenül, hősiesen domborodó izmokkal állt fel. Szemei vad lángban égtek. Egyik kezében kardot, a másikban tőrt tartott. Harci kiáltást hallatott, majd lecsapott.
A kígyó kikerülte az acélpengét, és Ollie második vágása az üres levegőt érte. Ollie kitöréssel próbálta a hiányzó távolságot áthidalni. A csónak azonban az ellenkező irányba indult és Ollie beesett a vízbe.
Vizet köpködve, bal kezével csapkodva merült fel. A tőr csak akadályozta a mozgásban, így inkább visszadugta a tokjába és rátámadt a kígyóra. A hüllő teste kiemelkedett a vízből és átölelte Ollie-t. A férfi kihívóan kiáltott fel és vadul küzdött. A kígyót egyre több véres seb borította és Bowan, a Fekete már két kézzel szórta a tűzgolyókat. A kígyó felső részét lángok borították, eltávolodott Ollie-tól és megpróbált alámerülni. Azonban Ollie lendületet vett és teljes erejéből a kígyó szemei közé döfte kardját. A kígyó halálos sebet kapott, szemeit szánalmasan forgatta, lassan a víz alá merült és jelenlétére csak a véresre színeződött víz utalt.
Tony öntudatlanul pattant fel és éljenzett. Ollie nagy, ügyetlen kartempóval úszott vissza a csónakhoz. Gwen besegítette és megcsókolta. Acacia gyengéden oldalba bökte Tonyt. – Szerintem ma este ezt meg fogják ünnepelni.
A fiú még mindig tátott szájjal bámulta a lassan elenyésző vérfoltokat. – A mindenit, Cas. Egyszerűen nem tudom elhinni.
– Jobb lenne, ha elhinnéd. Különben ha te kerülsz ilyen helyzetbe, akkor olyan gyorsan fogsz kikerülni a Játékból, hogy nem lesz időd becsukni a szádat. – Végigsimított a fiú arcán és becsukta a száját. – Gyere, kedvesem. Siessünk ki a partra, mielőtt Lopez megörvendeztet valami újabb meglepetéssel,
– A! Nem tenne ilyet... – elgondolkozva hagyta abba. – Igazad van. Tűnjünk el innen.

7. A szállítmány útja 

A DC-3-as teljesen eltűnt, mire az utolsó csónak is kikötött. Tony felvette a hátizsákját és megigazította a pántokat. – Nyugodjék békében, Stimac kapitány , – mondta. – Ez jó pont Lopeznek?
Acacia megrázta a fejét. – A pilóta szabadúszó, nem tagja a csapatunknak. Nem tartozik Chesterre az ügy. Igazítsd meg, kérlek, a hálózsákomat! Aztán menjünk, és beszéljünk Chesterrel.
Az Osztagparancsnok éppen Ginának segített. A hálózsák és a hátizsák mellett a szép vörös hajú lány egy furcsa kinézetű tőrt és legfontosabb felszerelését, a varázslói berendezést cipelte. Henderson felszerelése csak hálózsákból, hátizsákból, illetve az öve bal oldalára erősített kis fekete dobozból állt.
Maibanghoz fordult. – Sok ilyen kígyó tanyázik errefelé?
Maibang könyörögve tárta szét karjait. – Ki tudja, milyen ördögök költöztek ide azóta, hogy elmentem? – A kísérőjük letörölt egy vízcseppet széles orráról, és a távolba pillantott. – Azt hiszem... igen, északi irányba menjünk, a hegyek felé.
– Biztos vagy benne? – Chester hangja kissé ingerültnek tűnt.
– Csaknem száz százalékosan. Úgy tudom, hogy az embereidnek módjában áll rejtélyes módszerekkel információt szerezni. Talán ők is megpróbálhatnák?
Mióta megérkezett a szülőföldjére, Kasán beszédstílusa megváltozott, figyelt fel Chester. – Túl nagy energiafogyasztás túl rövid idő alatt. A kígyó túl sok energiát szívott el két emberemtől... – Chester a távoli hegycsúcsok és az előttük elterülő sűrű erdő felé tekintett, Maibang tudatlannak tüntetheti fel magát, de nem hazudhat...
Chester felemelte a hangját, hogy mindenki meghallja. – Észak felé indulunk. Eames, te és Leigh velem jöttök az élen. Mary-em és Acacia lesz a hátvéd. Ne szóródjunk túlságosan szét emberek.
A tizenöt Játékos és Maibang elindult Eamesszel az élen. A bozótban csak lassan lehetett haladni. Eames vastag karja fáradhatatlanul emelkedett fel és csapott le, kardját bozótvágó macheteként használta, körülötte csak úgy röpködtek a zöld levelek a levegőben. – A hegyek irányába kell mennünk – mondta Maibang újból. – Nemsokára elérjük a ösvényt, és akkor majd könnyebben haladhatunk.
Chester válaszképpen felnyögött és továbbra is szemmel tartotta a vidéket.
Tony Acaciával együtt hátul lépkedett. Az első néhány pereben a lány is vágta az ágakat, de olyan lassan haladtak, hogy elfáradt, és inkább visszadugta a kardot a hüvelyébe. Megtalálták az ösvényt, és egyből könnyebben haladtak. Maibang a „hegyek” irányába vezette őket, amelyek Acacia szerint lassan elmozdultak, hogy meghosszabbítsák a gyalogtúrájukat.
A növény- és állatvilág nagy részének még a nevét sem ismerte. Különféle madarak élénk színű tollazattal, lila és narancssárga színű papagájok, hihetetlenül tarka paradicsommadarak népesítették be az erdőt. Acacia felismerte a kókuszdió pálmafát, a gumifát, azonban a háttérben a bozót zöld, sötétlila, sárga színek felismerhetetlen kavalkádja volt. Kígyók aludtak az ágakon, vagy siklottak a földön. A távolban állatok mozogtak a lombok között.
Az egyik lila tollú papagáj mintegy egy kilométeres útszakaszon kitartóan repült a lány felett. Acacia figyelte, ahogy egy pillanatra megáll, bekap egy vastag kukacot és kíváncsian tekint vissza a lányra. Acacia azon gondolkozott, vajon valódi-e a papagáj. Hiszen annyira valódinak tűnt, annyira recsegő hangon fütyörészett, hogy a lány nem tudta, mit higgyen.
A levegő forró és ragadós volt. A fiatal pár rövid ideig kézen fogva ment, azonban a másik emberi test érintése elviselhetetlenné tette a hőséget, úgyhogy inkább elengedték egymást. Izzadság csöpögött Tony arcáról. A pamutingen sötét foltok jelentek meg hónaljban és a mellkasán.
Oldalra mutatott és megkérdezte: – Az...?
A bokor melletti kis tisztás félhold alakot ábrázolt. – Igen, az. Szóljak a többieknek, hogy álljanak meg?
– Csak egy másodpercig tart. – Tony lelépett az ösvényről a tisztásra és eltűnt. Acacia továbbment. Hamarosan felbukkant a fiú és beérte a csapatot.
– Úgy érzem, mintha már órák óta gyalogolnánk – mondta a fiú zihálva. A büszkeség eltűnt a járásából, és dühös fáradtság látszódott az arcán. – Na gyerünk... hol van egy újabb szörny? Ennél már az is csak jobb lehet.
Acacia együttérzően nyögött fel. – Szegény kicsikém. Próbáld meg nem elfelejteni, hogy itt minden, a kényelmetlenséget is beleértve, nem valódi. – Megsimította a fiú arcát. – Na, most már jobban érzed magad?
– Igen, mama – mondta szórakozottan, és meggyorsította lépteit, hogy beérje Gwent és Ollie-t. Hiába ömlött róla a víz, a szőke Pap egy pillanatra sem engedte el hőse kezét. Tony Ollie vállára csapott. – Szép munkát végeztél a kígyóval, Ollie. 
– Légy szíves, hívjál Olivérnek, Tony. – Közben karja nyugodtan pihent kardja markolatán.
Tony megpróbált nevetni, de Ollie-ból eltűnt minden puhaság, szemeit keményen előreszegezte, és keze keményen markolta a kardot. Gwen is megváltozott. Szinte Ollie-hoz kapcsolódott. Úgy tűnt, mintha a férfiból erő áradna át a nőbe. Tony érezte, hogy kilóg a csapatból.
Gwen nevetése csendes kihívásnak hangzott. – Olivér az nemes név, Tony. Olivér egyike volt Charlemagne legnagyobb harcosainak.
– Rendben van... hát akkor Olivér. Tetszett, ahogy elbántál azzal a tengeri kígyóval. Igazi hőstett volt.
A feszültség felengedett. – Majdnem elpusztultam – nyögött fel Olivér. – Amikor kiestem a csónakból, azt hittem, hogy végem van. Vártam, hogy jelezzen a dögcédulám. Ha Lopez tényleg ki akart volna készíteni, akkor meglett volna rá az esélye. Az a dög szét is szedhetett volna, mielőtt halálos sebet ütök rajta.
Ha hisz a Játékmesterben, akkor hogyan hihet abban,
hogy ő Olivér, a Frank? Tony gondolatban vállat vont. őrült. Lehet, hogy én is bele fogok dilizni. –  Olivér tulajdonképpen mit is csinálnak a Tolvajok? Most már értem, mi a Harcos, a Varázsló és a Pap dolga.
A Tolvajok általában lopnak – Gwen megpróbált lépést tartani Olivérrel. – A sötétben lopózol és gyakorlatilag láthatatlan vagy az ellenségeid előtt. Nem bánsz ügyesen a fegyverekkel, kivéve a dobókést. Szerintem jó szórakozás. Később majd lesz dolgod. Ez minden, ami eszembe jutott. Chester majd elmondja a többit. Ne aggódj, nem engedjük, hogy megöljenek, mielőtt megtanulnád a szabályokat. Egy darabig még nem Lesz semmi bajod.
– Na igen, de szerintem még neked se kellett senkit megáldani.
– Nem igaz. Megáldottam Olivért, mielőtt harcba bocsátkozott volna azzal a nagy vízi féreggel.
– Természetesen a többiek háta mögött, satöbbi – mondta Olivér. Egy percre kiesett a szerepéből és ismét a régi derűs Ollie volt. – Olyan jól szórakozok. Igazán remélem, hogy te is belejössz, Tony.
McWhirter mosolyogva bólintott. Visszament Acacia mellé. Annyira boldogok, mint két bolha egy üveg vérben.
– Te mit szeretnél, Tony? Téged mi tenne boldoggá?
– Valami olyat, amihez máshol nem juthatok. Acacia kérdőn tekintett rá.
– Na igen. Lélegzetelállító kalandokat, egzotikus vidéket, egy rakás mesés drágakövet... ez minden.
– Ez minden? De ugye azért értékeled a társaságomat is?
– Hát persze, Cas. Különben is nem engedhetem meg magamnak azt az összeget, amit az idegenektől kérsz. – Átkarolta a lányt és úgy mentek tovább az ösvényen. Mögöttük a bozót lassan összecsukódott, mint a gyógyuló seb. – Én városi fiú vagyok, Cas. Mégis mire kéne vágyakoznom? Hat nap múlva napi nyolc órában ismét tervrajzokat fogok másolni. Lehet, hogy ésszerűtlenek az elvárásaim. Lehet, hogy nem kéne azt várnom, hogy egy hét a Vidámparkban el tud felejtetni ötven hét munkát, én mégis ezt várom. – Gyengéden maga felé fordította a lány arcát és nagyon komolyan beszélt. – Segíts, kérlek, Cas.
A lány félig meglepetten, félig örömmel tekintett rá.<SUB> </SUB>Tudod, hombre, néha egész normálisan is tudsz viselkedni.
– Mit szólnál hozzá, ha belecsípnék a hátsódba a követke-ző kígyó támadásakor?
Elöl kiáltás hangzott fel, mire a Játékosok sora felbomlott, és kifutottak a száz méterre előttük elterülő tisztásra. Acacia félig előhúzta a kardját, majd megnyugodva tette el. Utazásuk első fele véget ért.
Néhány másodpercen belül kiértek a dzsungelből. A tisztáson szabályos sorokban térd –, illetve derékmagasságban különféle termesztett növények nőttek. Férfiak és nők dolgoztak a mezőn; öntöztek, gyomlálták a növényeket. – Kérem! – hangzott fel Kasán Maibang kiáltása. – Ne lépjenek le az ösvényről. A zsenge gumók nagyon kényesek. – Acacia rögtön arra gondolt, mennyiben valódi a mező, és hol kezdődik az Alompark varázslata. A mező egy részét vízzel töltötték fel és a férfiak a sárban guggolva gyomláltak.
Acacia felismerte az édes krumplit, a yamot, a cukornádat. A távolban banán és kenyérfa nőtt. A levegőben a megművelt föld, friss zöldségek, gyümölcsök illata érződött. Éppúgy, mint Tony, ő is városi gyerek volt, de a nagybátyja mexikói farmján a nyári szünetben két bátyjával együtt csodálatos napokat töltött a tehenek és a malacok etetésével. Ismerte a vidék szépségét, dolgozott a szabad ég alatt, és emlékezett az erős napfényben keményen dolgozó emberek izzadságának illatára.
A falusiak alacsony, Kasannái sötétebb bőrű emberek voltak, ami a primitív életforma hatását mutatta. A felnőttek szikár, izmos teste, cserzett, de nem ráncos arcuk a szakadatlan fizikai munkáról árulkodott. Ruházatuk, ágyékkötőjük, állatbőrből készült hajpántjuk lenyűgözte Acaciát, és eljátszott azzal a gondolattal, hogy az út hátralevő részében hasonló életformát választ magának. Szegény Tony mit szólna hozzá?
A Játékosok magukra vonták a falusiak figyelmét, többen abbahagyták a munkát. Bambuszlándzsával felfegyverkezett harcosok csoportja bukkant fel a mező túloldalán elszórt épületek mögül. A Játékosok Chester köré csoportosultak, aki Maibangot faggatta.
– Biztos vagy benne, hogy a főnök értesült érkezésünkről? És ő hívott minket ide?
– Biztos vagyok – felelte Maibang ünnepélyesen.
Chesterben szörnyű gyanú ütötte fel a fejét. – A daribik véletlenül nem kannibálok?
Maibang sértődötten tekintett rá. – Bizonyos alkalmakon természetesen igen. Ti nem vagytok az ellenségeink, azért jöttetek, hogy segítsetek nekünk. Mi nem viselkedünk tiszteletlenül a vendégeinkkel. – Egy pillanatra abbahagyta és elgondolkozott. – Azért a biztonság kedvéért ne ejtsd ki ezt a szót, ha meghívnak vacsorára. – Közelebb hajolt és Ginára mutatva azt suttogta: – Egy kis yamgyökér, néhány banánszelet csodálatos dolgokat művelne a barátnőddel.
– Ezt azért neki ne mondd el – mondta Chester szórako-zottan. – Ugyan arról híres, hogy már az első randevún lefekszik, de... – Elhallgatott, ahogy a zömök lándzsások a közelükbe értek. Ketten ormótlan puskát cipeltek. Egyikük sem hagyott lábnyomot a porban. Az elöl állók üdvözlésképpen felemelték a lándzsájukat. Szőlőindából és bőrből font nyakláncot és élénk színű tollakkal ékesített fejdíszt viseltek. Chester semleges arccal emelte fel a kezét és várt. A mezei munkások is köréjük gyűltek. Kidomborodó hasú, barna gyerekek bújtak félmeztelen anyjuk szoknyája mögé.
A legelöl álló harcos gyors, dallamos nyelven szólalt meg. – Kasan figyelmesen hallgatta, aztán Chesterhez fordult. – Kagoianónak hívják és ő fog Titeket a Férfiak Tanácsához kísérni, Pigibidi, a tanács főnökének kérésére, aki üdvözöl Téged, és reméli, hogy azonnal felkeresed őt.
– Pigibidi? – kérdezte Chester magában mulatva.
– A nevének nagy tekintélye van. Azt jelenti, hogy „Puskás Ember” és élete derekán óriási varázsereje volt. Mehetünk?
Chester láthatóan megnyugodott. – Rendben van, menjünk beszélni a Puskás Emberrel.

*

A Tanács kunyhója kicsit hosszabb és tágasabb volt, mint a többi fából és fonott szalmából épített kunyhó. Az összecsavart pokrócok az ajtóponyva mellé támasztva sorakoztak. Chester feltételezte, hogy a Puskás Ember a keze ügyében tartja harcosait. A falakat állatbőrök és erszényes emlősök lenyúzott, fej nélküli teste borította.
Acaciát, Mary-emet és a többi nőt az ajtónál megállították. Kagoiano mondott valamit Kasannak, aki lefordította: – Sajnálom, de a nők ebbe a sátorba nem léphetnek be. A Nők Tanácsához fogják őket kísérni, ahol a jövőbe nyerhetnek bepillantást.
– Mit jelent ez a jövőbe pillantás? – kérdezte Mary-em. – Próbálj csak meg átvágni, fiacskám, és egy hónapon keresztül csak pépeset fogsz enni.
– Csak a férfiak léphetnek be ide – magyarázta türelmesen Kasan –, ahogy csak nők léphetnek a Nők Tanácsának kunyhójába, ók nem politizálnak, csak értékes információkkal látnak el bennünket ellenségeink terveiről és cselekedeteiről.
Chester megfogta Mary-em vállát. – Ketté ősziünk. Nem hiszem, hogy veszélyben lennénk. Aztán ha befejeztük, kicseréljük az információkat.
A nők vonakodva távoztak. A kilenc férfi belépett Kasan és Kagoiano társaságában a kunyhóba.
Tony beleszagolt a levegőbe. Füst, olcsó dohány és füstölt hús szagát érezte.
A kunyhó végében a levegő hűvösebb volt a kereszthuzat és az árnyék miatt. A fapadlót piszkos gyékénymatrac fedte. Tony hiába kereste a hologramvetítőt. Kagoiano csak vetített kép volt; Tonynak módjában állt megbizonyosodni róla. Azonban egyszerűen nem értette, hogyan tudták a kép folyamatosságát biztosítani. Lopeznek legalább egyszer át kellett kapcsolni másik vetítőre, amikor Kagoiano belépett a kunyhóba. Az átváltás azonban olyan tökéletes volt, hogy semmit se lehetett észrevenni. Ami felvetett egy további zavaró lehetőséget; nevezetesen azt, hogy a hologram egy valódi személyt, akár egy Játékost is helyettesíthet. Tony kezdett tiszteletet érezni Henderson iránt. Pokoli Játékba csöppentél, barátom.
A kunyhó hátsó részét a mennyezetről lelógó gyékénnyel választották le. Kasan elhúzta a gyékényt, a Játékosok pedig bemasíroztak a másik szobába.
Néhány percen belül Tony szeme hozzászokott a sötétséghez. Először tíz fényes pont bukkant elő a sötétből. Később rájött, hogy szempárokat lát, melyek nem pislogtak, hol rájuk néztek, hol pedig a távolba merültek. – Jöjjenek – mondta egy hervadt, fáradt hang.
Tony most már tisztán látta, hogy öt öregember ül körül egy szárított gyümölcsökkel megrakott tálat. Chester közvetlenül eléjük ült törökülésben. Tony látta, hogy az öregek szeme nem „követte” Chester mozgását. Végre rájött, hogyan lehet egyszerűen megkülönböztetni a hologramokat a színészektől.
– Chester Henderson vagyok, és ezek itt az én embereim – mondta az Osztagparancsnok. – Azért jöttünk, hogy amennyire csak módunkban áll, segítsünk népeden.
Kasan érthetetlen szavakat kezdett hadarni, majd az egyik öreg hasonló stílusban válaszolt. A beszélő annyira öreg volt, hogy a bőr úgy lógott rajta, mint a kabát a fogason, cserzett, ráncos bőre aszalt fügére, arcvonásai afrikai bennszülöttre emlékeztettek. Bőre sötétebb volt Kasanénál és sötétebb, mint bármelyik huszonegyedik századi emberé. Tony megtudta, hogy 6 Pigibidi.
– Puskás Ember üdvözöl Téged a Tanácsban. Azt mondja, tudja, hogy Te egy hatalmas varázsló vagy, és reméli, hogy a Te segítségeddel a népe elleni fenyegetés meg fog szűnni.
Chester érdeklődő arccal figyelt. Figyelmét egyenlő arányban osztotta meg Kasan és az öreg Pigibidi között. Az öreg törzsfőnök egy gyümölcsöt vett le a tálcáról, elgondolkozva rágcsálta, majd folytatta. Amikor befejezte, Maibang elkezdett fordítani.
– Puskás Ember azt mondja, hogy népe éveken keresztül visszafogta magát, együttműködött a megszálló európaiakkal abban reménykedve, hogy a Te néped megosztja velük hatalmas gazdagságának titkát. Amikor rájött, hogy nem fogjátok bemutatni a szellemeknek, akik létrehozták ezt a gaz-.dagságot, akkor tudta, hogy a titok félelmetesen nagy hatalmat biztosít. Tudtuk, hogy bármi is az eredete az autóknak, repülőgépeknek és benzinmotoroknak, egy részüket biztosan hazugsággal és lopással szereztétek. A sziget népe mindent megtett, hogy rájöjjön a titok nyitjára, a rot bilong kako titkára, az útra, amelyen a szállítmány halad az istentől az emberig. – Kasan szünetet tartott és Puskás Ember rövid ideig az anyanyelvén beszélt. Kasan leguggolt, Kagoiano és a többi Játékos követte példáját.
Kasan Maibang azt mondta: – Elmentünk a templomokba, tanultunk az istenről, Jézusról, ahogy Ti Manup és Kilibob istenséget nevezitek. Imádkoztunk Jézus-Kilibobhoz szállítmányért, de nem küldött nekünk semmit. Rabszolgaként dolgoztunk az ültetvényeken, és megtanultunk tört angol nyelven beszélni. Utakat építettünk, megváltoztattuk nemzeti szokásainkat, véget vetettünk a többnejűségnek csak azért, hogy megszerezzük a cargo titkát. Azonban az egész értelmetlen volt, saját régi isteneink egy része is ellenünk fordult, mert azt hitték, hogy megtagadtuk őket. Népünk elvesztette hagyományait, istenei megtagadták, és a titkaitokat sem sikerült megszereznünk.
Kasan szünetet tartott, arca megfeszült a nagyfokú összpontosítástól, ahogy szinte belekapaszkodott Pigibidi minden egyes szavába. – Végül úgy döntöttünk, hogy az egyensúlytalanság hamis. Manup isten eredetileg nekünk szánta a szállítmányokat, de az európaiak különféle áldozatok bemutatásával és imádkozással megnyerték az alsóbb rendű istenek támogatását, akik a címzésért és a cargo elosztásáért felelősek. A csomag címzését a fehér emberek nevére javították át. Végre megértettük, mi történt, de nem tudtuk, hogyan lehet a további csalást megakadályozni.
A nagy háború, amelyet Ti a második világháborúnak neveztek, régóta várt alkalmat biztosított számunkra. Fiatal harcosaink közül sokan léptek be a Ti hadseregetekbe és harcoltak a sárga európaiak, a japánok ellen. Eközben sikerüli elrabolni néhány közlegényt és tisztet a hadseregetekből. Eltűnésüket az ellenségre fogtuk. – Pigibidi vigyorogva hallgatta Kasant. – Mi... néhány napon keresztül szórakoztattuk őket. Néhányukat heteken keresztül. Aztán mielőtt kiadták volna az ártó szellemeket magukból, kiadták a cargo titkát. Megtudtuk, hogy a ceremóniát nem tört, hanem tökéletes angolsággal kell vezetni. Állat és gyümölcsáldozatok szükségesek, sőt más dolgok is, amit talán még Ti sem ismertek. A legnagyobb szentség, a szent folyadék, amely összeköt Titeket, európaiakat és betölti testeteket és szellemeteket, amelyet a gyerekek isznak és amelyet az öregek isznak, mielőtt örökre lehunynák szemüket. – Kasan hangja vallásos eksztázisban zengett.
Chester elmélkedett egy darabig, majd megrázta a fejét. – Bor? Tej?
– Azoknak is van erejük. De én arról a ritka és értékes matériáról beszélek, melynek neve Coca-Cola.

8. Díszvacsora 

Az Osztagparancsnok ránézett, majd lemondóan tárta szét karját. – Rájöttetek a titkunkra.
– Újonnan megszerzett tudásunk birtokában megnyitottuk a Szállítmány Útját és 1946-ban megkezdtük a tőlünk ellopott hatalom visszaszerzését. – Ismét Pigibidi beszélt, és arcán szomorúság uralkodott. – Egy ideig – mondta Kasan – megvolt mindenünk, amire szükségünk volt. Ne a mostani falunkból induljatok ki. Fehér katonák jöttek, hogy elvegyék a Szállítmányt tőlünk, de mivel az istenek a mi oldalunkon álltak, megöltük őket. Kiűztük az európaiakat Új-Guineából és békében éltünk szomszédainkkal. Mi daribik ismertük meg elsőnek a Szállítmány titkát. Uralkodtunk a többi törzs felett, azonban nem öltük meg és nem ejtettük rabszolgaságba őket. Néha még ajándékokat is adtunk nekik, hogy enyhítsük éhségüket.
– A varázslóink már ott tartottak, hogy az európaiaknak szánt Szállítmányokat is megszerezték, és a Ti népetek nem tudta őket megakadályozni. Túlságosan erősek voltunk. Az erőnk és a manánk&raquo;egészen addig a fekete napig növekedett, amíg túl büszkék nem lettünk.
– Mi történt?
– Elloptuk a legnagyobb és a leghatalmasabb Szállítmányt. Azonban ez kiszívta az erőt a tindalokból, a szellemekből, istenekből, akik minket szolgálnak. Az ellenséges törzs ellopott egy rekesz felbecsülhetetlen értékű Coca-Colát. Felhasználták a rot bilong kako, a Szállítmány Útjának tudását, hogy a saját területükre térítsék a hatalmas ajándékot. Ezáltal vesztettünk a becsületünkből és a ma-nánkból. Ma ellenségeink uralkodnak a sziget legtöbb törzse felett. Mi és az agaiambók vagyunk az utolsó szabad emberek. Ellenségeink hamarosan ellenségeink elég erősek lesznek ahhoz, hogy minket is leigázzanak. Azután kiterjesztik a hatalmukat a többi óceániai népre és aztán az egész világra. Ha ők fognak uralkodni az egész világon, akkor elpusztítják az összes többi vallást. Az istenek hívők nélkül elpusztulnak.
Chester megmozdult, megdörzsölte csontos térdét, hogy a vérkeringés meginduljon zsibbadt lábában. – Ha az egész világ összefog ellenük, akkor... hogyan tudnak ellenállni?
Kasan lefordította Puskás Embernek, aki válaszolt. – A Ti népetek nem tudja, hogy ellenfeleink nem ugyanabban a világban élnek velük. Kifordították a világot, a mi világunkat és amíg belülről nem nyitnak utat, addig semmi nem hatolhat be hozzájuk. Az én népem megnyitja Nektek az utat.
Chester behunyt szemmel gondolkozott és azt mondta: – Ez megmagyarázza a Chambri-tó megváltozott formáját.
– Ez azt is megmagyarázza, hogy miért volt a tó vize sós – mondta Olivér.
– Igen.
– Igen, akkor erre fel se figyeltem, de tényleg a tó vize sós volt. Tehát nem a Chambri-tóban, hanem a Csendesóceánban eveztünk... Azaz a világ összes óceánjában.
– Jól van, Ollie. Ez nagyon jó. Ez azt is jelenti, hogy nem tudjuk magunkat betájolni. Nem bízhatunk az iránytűnkben. Ha a hegyek nem szolgáltak volna kiindulópontként, akkor soha nem értünk volna ide. – Chester lassan kinyitotta a szemét. – Pontosan mit lopott el az ellenség?
Kasan lefordította Pibidinek, aki meglepetten és zavartan hallgatta. – Természetesen ezt Nektek jobban kell tudnotok. Nagyméretű volt és sok nagyszerű ember alkotta meg. Varázslóink megérezték jelenlétét, birtokukba vették és felénk irányították. Azonban sohasem érkezett meg hozzánk. Nem ismerjük sem a méretét, sem a súlyát, sem az alakját, sem a színét. Óriási hatalmat képvisel és most gonosz kezekbe került.
Chester beleharapott az alsó ajkába. – Második világháború. Hm. Lehet, hogy... az atombomba prototípusa? Azonban a háború akkor már véget ért...
Maibang vállat vont.
– ...  Rendben van. Pontosan mit vártok tőlünk?
A törzsfőnök megtanácskozta a kérdést a tanáccsal, miközben Kasan hallgatta őket. Aztán megszólalt: – Holnap a telehold éjszakája lesz. Fel fognak áldozni egy asszonyt, akit a tengeren ejtettek foglyul azon a helyen, amely szent a Ti számotokra, tőlünk nyugatra az anglikán misszió területén. Ha meg tudjátok akadályozni az emberáldozatot, akkor azzal meggyengítitek közös ellenségünk erejét és értékes információkat szerezhettek az asszonytól, aki egy hónapig élt ellenségeink között, ő el tudja mondani Nektek, hogyan hatolhattok be ellenségeink területére, hogy visszalopjátok a hatalmas Szállítmányt, amit elloptak tőlünk, és amelyet mi előzőleg Tőletek loptunk el. Az összes élő ember lelki üdvösségéért harcoltok. Adunk Nektek kísérőket és teherhordókat, azonban utatok veszélyes lesz. Közületek sokan meg fognak halni. Azonban hatalmas jutalom vár az életben maradókra.
Chester ránézett Maibangra, miközben gúnyos mosoly bujkált a szája szegletében. – Nos itt vagyunk és úgy érzem, készen állunk. Még valami. Ki ellen harcolunk?
Maibang úgy viselkedett, mintha az áram rázta volna meg. Néhány szót hadart el Puskás Embernek, akinek arca hamuszínű lett a félelemtől. – Nem! Nem lehet mondani! – mondta Pigibidi. Ez volt az első angol mondata az invitáló „Jöjjenek” óta.
Chester megmerevedett. – Mitől ijedt meg? Miért nem mondhatja ki ellenfeleink nevét?
Maibang megrázta a fejét. – Nagyon rossz. Nagyon, nagyon rossz. Az a törzs az ellenségünk. Tolvajlás lenne a nevük használata. Ha engedély nélkül használjuk valaki másnak a tulajdonát, az nagyon rossz mana. Ti európaiak ezt soha nem értettétek meg. Talán ezért veszítitek el a hatalmatokat.
– Olyan, mint a szerzői jog megsértése? És mi van az agaiambokkal? Hiszen az ő nevüket kimondtad.
– Ők a szövetségeseink. Segíteni fognak Nektek utatok során.
Chester bólintott. – Rendben van, elvállaljuk. Szükségünk lesz még egy kis információra, élelmiszerre és kísérőkre. Feltételezem, hogy velünk jössz, Kasan? Jó. Ez minden?
– Csak ennyi, ó, Nagy Varázsló. Hálánk jeléül ma megvendégelünk embereiddel együtt.
– Hány ember lesz vacsorára?
Kasan megismételte a kétértelmű megjegyzést a főnöknek, aki csak némán hallgatta. Kasan vállat vont. – Azt hiszem, a fordítás nem tudja visszaadni a kettős jelentést.
– Na, nem számít – Chester feltápászkodott. – Menjünk a hölgyekhez, és cseréljünk információt még vacsora előtt. – Meghajolt Puskás Ember előtt, nyugodtan félrehúzta az elválasztó gyékényt és kiment a kunyhóból.

*

Gwen és Acacia kissé távolabb állt a többi nőtől, a Férfiak Tanácsának kunyhóját figyelték, miközben a falu népe az ünnepi lakomát készítette elő. Sült malac és yamgyökér erős illata áradt a levegőben.
A falu főterén ásott gödört először szénnel bélelték ki. Azután leveleket, disznóhúst és különféle zöldségeket raktak a gödörbe. A férfiak lándzsáikkal lyukakat szúrtak a hozzávalók halmába, hogy a hő jobban átjárja a primitív óriási fazekat.
– Túl jó az illata, Cas – szimatolt a levegőbe a szőke lány. – Nem bírom ki. Most rögtön odamegyek, és beleugrok a gödör közepébe.
– Attól tartok, nem húznának ki. Csak elkevernének a többi... úgy értem a disznóhússal. Hm.
Gwen a csípőjén dobolt. – Megismételné ezt még egyszer, Miss Pipaszár?
– Nem. Jobb, ha elfelejtjük. Ollie! Tony! Itt vagyunk!
A férfiak odaléptek a várakozó hölgyekhez. – Gyere! – mondta Acacia, miután átölelte a fiút. – Keressünk egy helyet, ahol leülhetünk.
– Nem akar Chester tájékoztatni titeket? – kérdezte Ollie.
Gwen dobbantóit a lábával. – Felejtsd el már Chestert egy percre! Cseréljünk mi információt.
Ollie elgondolkozott a javaslaton. – Rendben. Az nem csalás, ha mi bizalmasan információt cserélünk.
Elhaladtak a kunyhók mellett és leültek egy tisztáson, ahonnét még jól látták a főteret. Figyelték a vacsora előkészítését. Tony felnevetett. Acacia tátette fejét a fiú vállára, és kis öklével jól oldalba vágta.
– Mi olyan vicces, cowboy?
– Csak azon gondolkozom, mennyi étel van valóban ott. – Kényelmesen kinyújtózott, átkarolta a lányt és magához húzta. – Tudod, szinte már nem is gondolkozom azon, melyik falusi valódi és melyikük csak hologram.
– Ezt örömmel hallom – morogta Acacia, miközben a cipője orrával a fűben játszott. – Mindenki, akit csak a távolban látsz, aki ismétlő mozgást végez és általában, akit erőszakos halállal látsz kimúlni, az hologram. Lopez annyi hologramot használ, amennyit csak tud.
– Miért? Nem drágák a hologramok?
– A színészek is azok. Ne felejtsd el, hogy később mások is játszhatják ezt a Játékot. A hologramok a csomag részei, de a színészeket újra meg kell fizetni.
Olivér hason feküdt a fűben és a bennszülött szakácsokat figyelte. – Mi történt veletek, lányok, amíg mi a vademberekkel rébuszokban beszéltünk?
Acacia a férfiakra mutatott. – Ti kezditek.
Olivér és Tony elmondott mindent, amire csak vissza tudtak emlékezni. Gwen és Acacia figyelmesen végighallgatta őket, azután elmondták, hogy nagyjából ők is ugyanazt hallották.
– Csak a tálalás különbözött – tűnődött el Gwen. – Három öreg nő ült a kunyhóban. Egyikük végig transzban volt. A legfiatalabb fordított. Állítólag kislány korában a misszionáriusok iskolájába járt.
– Igazán jól kitanítják ezeket a színészeket – Tony leszakított egy fűszálat, és játékosan Acacia hajába.tette. – Mindenre tudnak felelni.
Acacia felnevetett. – Azért ennyire ne legyél lenyűgözve. Biztos vagyok benne, hogy Kasan loboncos haja alatt rádió adó-vevő rejtőzik. Amikor imádkozik, vagy a „bennszülöttekkel” zagyvái, vagy a fülét vakarja, akkor Lopezzel beszél.
– Ez szabályos? Úgy értem, nem helyez ez könnyen támadható pozícióba minket?
– Nem. Az NJSZ nagyon odafigyel Lopezre. Szerintem
Lopez elég okosnak tartja magát ahhoz, hogy csalás nélkül pusztítson el minket, és főleg Chestert.
Ollie beleszagolt a levegőbe. A sült zöldségek és disznóhús illata feléjük áradt. – Nyam-nyam. Ugye örültök, hogy nem Goldberg a nevetek? Itt a vacsoraidő. – Elkezdett feltá-pászkodni, de elbizonytalanodott. – Mennyi az idő?
Acacia benyúlt a hátizsákjába és előhúzott egy antik, ezüstdollárba épített órát. – Hat óra tizenöt. Miért?
– Csak a tekervényes gondolataim miatt. Egy óra negyvenöt percünk van a Játék esti befejezéséig. Meghívtak vacsorázni minket. Semmi erőszakos cselekmény nem történt mintegy öt órája. Mindannyian lehiggadtunk. Tudtok követni?
Gwen lehangoltnak tűnt. – Ollie! Néha nem tetszik, ahogy a gondolataid szárnyalnak. Remélem, hogy tévedsz.
– Én is. – Acacia keze már a kard markolatán nyugodott. – Mégse tenném fel rá a vagyonomat. Nyissuk ki a szemünket fiúk, lányok!

*

A szép ezüstös tányérokon „Chevrolet” felirat állt. Ollie felnevetett és oldalba bökte Gwent. – Dísztárcsa.
Gwen bólintott és a legközelebbi kunyhóra mutatott. – Nézd meg azt az ablakot. Mit keres egy üvegablak” Új-Guineában?
Olivér összehúzta a szemét, megvakarta a fejét. – Tudod, idáig észre se vettem.
– Szerintem egy teherauró szélvédője. Ha jobban körülnézel, találsz még néhány tákolmányt.
A férfi kezdte megérteni. Néhány kunyhó tetejét vitorlavászon borította, a bennszülöttek késeinek pengéje konzervdobozból készült. A legtöbb lándzsa bambuszból készült, de a többi vékony acélcsőből, amelynek nagyon kihegyezték a végét. A környezetből teljesen kirívóan néhány háztetőn televízióantenna-maradványok álltak, és csak most vette észre, hogy a nők szoknyája ejtőernyőselyemből készült.
– Az Aranykor visszhangja – mondta higgadtan Ollie.
Bár a nők főzték a vacsorát, a felszolgálást a férfiakra bízták. A tányérokra sült disznóhús, yamgyökér és olyan zöldségek kerültek, amelyeket csak S. J. ismert fel. A sötétbarna bőrű Larry Garrett, az egyik Pap körbeadott egy gőzölgő kukoricával megrakott dísztárcsát. Az aranyszínű, finom kukorica magva csöpögött az olajtól. Garrett azt mondta Ollie-nak: – Ha Lopez ilyen ételeket szolgál fel nekünk, akkor nem érdekel, hogyan támad ránk legközelebb.
– Ámen, testvérem. – Olivér elfojtott egy böfögést. – Add ide, légy szíves, a sört! – Garret átnyújtotta a nagy kulacsot. Bár a sör meleg volt, Ollie mégis élvezettel gurította le.
A Játékosok törökülésben vagy kinyújtott lábbal ültek, ettek, beszélgettek és nevetgéltek. Néhány bennszülött is velük evett, bár a legtöbben csak a háttérből figyeltek. Olivér nem fogadta el a felajánlott langyos nyers tejet. – Köszönöm, de nem kívánom a malactejet. – A bennszülött pincér úgy tett, mintha nem értené, és továbbment. Valószínűleg tehén- vagy kecsketej volt, gondolta Ollie, de azért soha nem lehet tudni...
Néhány harcos kivonszolt valamit egy dobogón. Aztán megláttak egy nagydarab törött képernyőjű televíziót. Puskás Ember lassan kisétált a (kunyhóból és felemelte bütykös kezét. Először a bennszülöttek, majd a Játékosok is elhallgattak.
Az öreg csaknem egy percig beszélt folyamatosan. Aztán felállt, Kasan, és lefordította. – Pigibidi be szeretné mutatni a varázslótudományát az itt összegyűlt varázslóknak, hogy megismerjék és megértsék a múltat. – Kasan kivárta, míg az udvarias taps elül. – Valamikor ez a doboz képeket és hangokat hozott el hozzánk a világ minden pontjáról, sőt még a túlvilágról is. Az ellenségeink azonban tönkretették, és csak a törzsfőnök képes arra, hogy felélessze. Győződjetek meg róla a saját szemetekkel.
Pigibidi leguggolt a sarkára, énekelni kezdett, miközben furcsa ritmusban váltogatta a lábát. Az ének hirtelen felhan-gosodott', majd szinte elnémult. Lassan felemelkedett, tágra nyitotta a száját, ráncai úgy szaladtak szét, mint a napsugár. Gurgulázó kiáltás szakadt ki a torkából. Az erek és az inak kidagadtak az öreg nyakán, miközben a kiáltás a kunyhók és a fák között visszhangzott.
Az összetört képernyőjű televízió belsejében fénycsóva jelent meg. Először szentjánosbogárként ragyogott, majd átváltott piros színből narancssárgába, majd élénksárgába. A sárga fény kilobbant a tévé belsejéből, ahogy az egyszerű szikrából is hatalmas tűz keletkezik, és hirtelen egy tömör borostyánszínű köd jelent meg, amely legalább ötször akkora volt, mint a tévékészülék.
Az öreg nagy köröket írt a levegőbe. Szemei üvegessé váltak, teste remegett, mintha a hideg rázná. Azonban folytatta a táncot.
A varázslattól már maga a föld is remegett, miközben sötét árnyak bontakoztak ki a füstből. A felhőben talán egy tucat alakzat mozgott, furcsa ritmusban ütögette össze szárnyait, föl-le mozogtak és egyre szilárdabb formát vettek fel.
Puskás Ember felkiáltott, összeesett és szinte epilepsziás görcsben fetrengett a földön. Száján fehér hab jelent meg, ujjai karomként megmerevedve reménytelenül kapaszkodtak a levegőbe.
Olivér a szeme sarkából látta, ahogy Chester teste megfeszül egy pillanattal azelőtt, hogy az óriási szarvcsőrű madarak előbukkantak a füstből.
– A fegyvereket! – kiáltotta Henderson, hangja szinte elveszett a falusiak sikoltozásában. Aztán a madarak már ott voltak a közelükben. Három Játékos már zöld fénysugárba burkolva harcolt.
Mary-em támadott először. Abban a pillanatban, amikor előrántotta az alabárdját, egy gonosz csőr csapott le rá. Lebukott a földre, vetett egy bukfencet, miközben a madár ügyefogyottan próbált a nyomában maradni. Mary-em a madár begyére csapott. A madár halálsikolya úgy hallatszott, mint egy őrült nevetése és lezuhant a földre.
– Mínusz egy! – kiáltotta diadalmasan. Erősebben ragadta meg az alabárdot. – Ide gyertek, tubicáim...
Egy másik madár Tonyra csapott le. A Tolvaj megmerevedett a félelemtől. A madár már a közelébe ért. Mi a fene?
– akarta magában mondani. Acacia nem valami kedvesen lerántotta a földre.
– Figyelj! – sziszegte dühösen. – Tolvaj. vagy, tehát nehéz észrevenni téged. Azonban a képességeid most nem segíthetnek rajtunk, úgyhogy tartsd távol magad a harctól, oké? – Felugrott és belevetette magát a küzdelembe.
Tony fekve maradt, figyelte a lányt, miközben az arca eltorzult.
Eames a nagydarab Harcos hátát a kunyhó falának vetette, miközben három fekete gyerek bújt mögé. Egy szarvcsőrű a levegőből támadott, míg egy másik méteres csőrét dühösen előreszegezve közeledett a földön. Eames először a repülő madár felé csapott, de eközben a másik megcsípte a csuklóját. A körülötte ragyogó zöld fény rózsaszínné változott a seb fölött.
– A fenébe! – kiáltotta és áttette a kardot a bal kezébe. A madarak mintha megérezték volna elszántságát, felváltva támadtak rá.
Az alsó madár épp a nyakának akart ugrani, amikor vörös láng csapott le rá. A madár azonnal meggyulladt és égett,. tollszagot árasztva bukdácsolt el. Eames kihasználta előnyös helyzetét, felnyársalta a támadni készülő másik madarat. A madár fájdalmasan károgott és kiszenvedett.
Eames letörölte az izzadságot homlokáról, és megmentője felé fordult. Alan Leigh szaladt felé. – Jól vagy?
Eames bólintott. – Csak a csuklómon csípett meg. A küzdelem befejeztével majd megkérem az egyik Papot, hogy gyógyítsa meg.
– Jó – mondta Leigh komolyan. – Nem akarom, hogy túl gyorsan kiess a Játékból. – Megfordult és odarohant Gwen-hez és Olivérhez, akik az eszméletlen Puskás Embert védelmezték.
Bowan, a Fekete, a gödör túloldalánál vett fel védekező pozíciót. Egy szarvcsőrű károgva csapott le rá, szárnyai kondorkeselyűként hasították a levegőt. Bowan tűzzel borította be a szerencsétlen madarat.
Chester és Gina hátukat egymásnak támasztva ragyogó fénysugarakat bocsátottak ki magukból. Gina néha tévesztett, de pontos találatai szárnyakat, fejeket vágtak le. Chester sugarai azonban halálpontosak voltak.
A Papok többsége és a Mérnök S. J. az egyik kunyhóban rejtőztek el. A harc nem az ő feladatúk volt. Amikor egy kíváncsi madár betévedt közéjük, S. J. felragadott egy gazdátlan lándzsát és avval próbálta távoltartani a betolakodót. A madár feldühödött és rikácsolva hívta társait. Néhány további óriási szarvcsőrű madár csatlakozott hozzá és együttes erővel támadták meg a kunyhót. A falak megrázkódtak.
– Összedől a ház! – kiáltotta S. J. – Kifelé mindenki!
Ahogy az utolsó ember kirohant a kunyhóból, a tartógerendák megroppantak és az egész épület összeomlott.
A Játékosok szanaszét futottak.
A tisztáson Maibang egy támadó szarvcsőrű elöl menekült. Azonban túl lassúnak bizonyult. Ahogy a madár karmai megragadták a vállát, fájdalmában felkiáltott. – Segítség! – A madár kiterjesztette hatalmas szárnyát és a levegőbe emelte Kasant.
Bowan meglepődve figyelte. – Chester! Elveszítjük a kísérőnket!
– Dehogy veszítjük. Gina! Bowan! Fogjátok meg kezem!
Maibang lábai az egyik kunyhó tetejét súrolták.
Sietve összekulcsolták kezüket. Chester ünnepélyesen kántálta: – Összeolvad az erőnk, összeolvad a szellemünk. Levegő démonai, álljatok meg!
A szarvcsőrű mintha egy láthatatlan falnak ütközött volna. Barna tollak repkedtek a levegőben, ahogy szárnyait mozgatva hiába próbált kiszabadulni a három hatalmas varázsló szorításából.
Chester arcán kegyetlen mosoly jelent meg. – Add vissza sértetlenül, ami – a miénk, és meghagyjuk az életed, te gonosz teremtmény!
A madár kétségbeesetten engedte ki karmai közül zsákmányát, és Kasan keresztülzuhant a kunyhó szalmatetején. A szalmatető szinte felrobbant a becsapódástól, Kasan azonban sértetlenül, széles vigyorral az arcán botorkált elő a porfelhőből. Feléjük intett, de Chester visszaintett, hogy hasaljon le.
A legtöbb madár halálosan megsebesült. Acacia is elpusztított egyet a gödör mellett. Lábával odébblökte a dögöt. A lába először átszaladt a tetemen, azonban a másodperc töredékével később a tetem tovagurult, hamuvá és parázzsá bomlott szét.
Az életben maradt madarakat minden különösebb erőfeszítés nélkül kergették el. Hamarosan elnémult a melanéz frontvonal.
Bennszülöttek bukkantak elő rejtekhelyükről, hogy lássák a hatalmas idegenek harcának eredményét. A daribi harcosok közül csak néhány vette fel a harcot a madarakkal, és ezek többsége holtan feküdt a földön.
Chester felemelte a kezét. – Meghalt valaki? Hányan sebesültek meg? – Mindenki ragyogó zöld fényt árasztott, kivéve Eamest, akinek csuklója, és Larry Garrettet, akinek a lába izzott vörös fényben. – Mi történt?
Eames elmagyarázta a saját sérülését. Garrettet a lezuhanó (műanyagból, készült) gerenda ütötte meg, amikor a kunyhó összedőlt. Chester felsóhajtott, de nem tűnt elégedetlennek. – Oké, ketten könnyebben megsérültek. Gwen te nem vettél részt a küzdelemben, tehát te még tele vagy energiával. Nézzük meg Gwen gyógyító auráját, hogy el tudja-e látni mindkét sérülést. – Gwen zöld aurája lassan meleg aranyszínbe váltott át, amely úgy csillogott, mint a csillagpor. – Jó. Most meggyógyítod mindkettőjüket, és majd reggelre feltöltődsz energiával.
– Rendben van, Ches. – Felemelte jobb kezét. – Hallgassatok meg istenek az égben! – Az arany ragyogás a jobb keze körül összpontosult, majd beburkolta a két sebesülést. A vörös fény kialudt. – Na mit szóltok hozzá? Az istenek néha igazán kegyesek.
– Köszönjük, Gwen. Oké emberek, még néhány perc- és mára befejezzük. Ez jó nap volt mindenki számára. Sok pontot gyűjtöttünk. Biztos vagyok benne, hogy holnap kincspontokat is szerzünk, úgyhogy a Tolvajoknak és Mérnököknek sem kell aggódniuk. Mindenki elegendő pontot fog szerezni. – Chester körbenézett és Kasanra pillantott. – Gyere ide, Maibang. – Kísérőjük arcán tréfás mosoly látszó-dott. – Nem fogom megkérdezni, hogyan boldogultál a madárral. Csak azt szeretném tudni, hogy Puskás Ember örökre megtébolyodott-e?
Kasan megpróbált komoly képet vágni. – Szörnyű, ami történt. Igen, szörnyű. Visszakísérték a pihenőhelyére. Talán reggel majd képes lesz segíteni nektek, azonban attól tartok, hogy haldoklik. A Férfiak Tanácsa addig nem fog veled beszélni, míg a törzsfőnök meg nem gyógyul vagy meg nem hal. Az utóbbi esetben új törzsfőnököt választanak, aki majd személyesen dönti el, hogy segít-e neked. At-tól tartok, nem segíthetek.
– Nem úgy van az, barátom. Velünk fogsz jönni. – Ches-ter egy pillanatig gondolkozott, majd azt kérdezte: – Mi van a Nők Tanácsával? ők sem beszélhetnek?
Kasan töprengve hallgatott. – Igen. Talán ők beszélhet-nek. De csak reggel. – Maibang észrevette, hogy Olivér át-karolta Gwent. Szigorú arccal azt mondta: – Ilyen vállalko-zás során nem helyénvaló, hogy a férfiak és a nők együtt aludjanak.
Olivér teljesen ledöbbent. – Jézusom! Hiszen jegyesek vagyunk!
– Az se számítana, ha házasok lennétek. Kérlek, ha nem követitek népem szokásait, akkor a Nők Tanácsa nem fog segíteni. Azonkívül meg is tilthatják, hogy elkísérjelek titeket utatok során.
Chester intett Olivérnek. – Fogadd meg, amit mond. Nyolc után úgyse érvényesek a törzsi szokások.
Gwen magához ölelte a férfit és suttogott valamit a fülébe. Olivér észrevehetően elpirult, búcsúzóul megcsókolta Gwent, majd csatlakozott Chesterhez és a többi férfihoz.
Acacia megfogta Tony kezét. A fiú hideg és elutasító volt. A lány játékos törődéssel tekintett az arcába. – A banánfáknál találkozunk, hombre.
Tony gúnyosan lebiggyesztette az ajkát. – Azt hittem, hogy nekem távol kell tartani magam a balhétól. Hiszen csak egy Tolvaj vagyok.
A lány hátralépett, de nem engedte el a kezét, és megpróbált a szemébe nézni. – Hé, Tony, csak segíteni próbáltam neked. A Játékról beszéltem, Fortunato!
A fiú minden érzelem nélkül szorította meg a lány kezét. – Na igen, túlságosan el voltál foglalva a sárkányok mészárlásával és nem maradt időd észrevenni, hogy kissé keményen támadtál rám. Úgy értem, talán én is szeretnék játszani egy kicsit. – A fiú hangja sértődötten csengett, és Acacia nem tudta, mit mondjon neki.
– Hé, Tony, igazán sajnálom. Figyelj csak... A fiú azonban eltolta magától és védekezően rázta meg a fejét. – Felejtsd el, Cas. Nincs semmi bajom. Te mondtad azt állandóan nekem, hogy vegyem az egészet komolyan, aztán hirtelen azt mondod, hogy ez csak játék. Ma még sem-mit sem kellett csinálnom. Csak néztem, ahogy mindenki hősiesen harcol, míg én arccal a mocsokban feküdtem. Nem tudom, te mit szólnál az én helyemben? Én viszont elég szarul érzem magam, oké? – Lágyan megsimította a lány arcát, majd megfordult és elment.
Acacia tátott szájjal figyelte, ahogy a fiú elmegy, és mondani akart valamit. A szavak azonban nem jöttek elő a szájából.
Gwen meghúzta a kezét. – Gyere, Cas, nézzük meg a hálóhelyünket. – Acacia dermedten bólintott és követte.
Az egyik bennszülött nő megmutatta a kunyhójukat. Gwen, Acacia és Mary-em leterítették hálózsákukat a szőnyeggel borított padló egyik oldalára. Gina és Felicia a másik oldalon rendezkedtek be. Acacia némán rendezte el a matracot.
Egy kemény kéz barátian vágta hátba. – Baj van a fiúddal? – zúgta vidáman Mary-em. – Ne aggódj a fiúd miatt, kedvesem. Csak az első napi idegroham van rajta, ez minden. Cserkészd be villanyoltás után, nyugtasd le és nem lesz semmi probléma.
Az apró termetű nő játékosan oldalba bökte Acaciát, aki majdnem elrepült, de mosolyát sikerült megőriznie. – Igazad van, Mary.
– Igazam? Hát persze, hogy igazam van. Mary-em mindent lát, mindent hall, ebben biztos lehetsz. – És elkacsá-zott, miközben Eszkimó Nellie-röl dudorászott, aki a hat hónapos éjszakában különböző erotikus kalandokat élt át.
Acacia vigyorogva feküdt a hálózsákban, a mennyezetet bámulta és már nagyon várta az éjszakai pihenőt.
Körülbelül harminc másodpercen belül mindenfajta előzetes bejelentés vagy zaj nélkül a bennszülöttek áttetszővé váltak és finoman beleolvadtak az éjszakába.

9. Gyilkosság 

Albert Rice kinyitotta a K+F épület bejárati ajtaját és félreállt. Este kilenc óra tizenöt perc és Rice-nak még huszonkét perce volt hátra az életéből.
Arcán a szokásos mosoly tükröződött, de se Mrs. Me-tesky, se a Lopez házaspár nem vette észre. Richárd csípős hangon azt mondta: – Lehet, hogy Ön nem érti, mit jelent egy három tized másodperces késés a Játéknak, a Játékosoknak és nekem.
– Welles és Chicon gondoskodnak mindenről – mondta Mrs. Metesky higgadtan. – Holnap reggelre tökéletesen megjavítják.
– Remélem is. Különben kitekerem a nyakukat. Nem az én programozásomban volt a hiba, Metesky. Az a madár nem rögtön indult oszlásnak, és így Panthesiliának ott kellett várakoznia a csata kellős közepén! Ráadásul Bowannak kétszer kellett imádkozni a tűzgolyóért és...
Mindannyian kimentek. – Köszönöm – mondta Mrs. Metesky Rice-nak és a házaspár után sietett. Menet közben megigazította drótkeretes szemüvegét, törékeny teste megborzongott az esti hideg levegőben. Rice bezárta az ajtót mögöttük.
Ahogy az ajtó becsukódott, mintha letörölték volna az arcáról a mosolyt.
Ki a francot érdekel a három tized másodperces késés? Lopez tökös gyereknek hiszi magát és nagyon szeret parancsolgatni. Ráadásul furán beszél. Finomkodóan pedáns még akkor is, amikor kellemetlenkedik. Például: – Bocsánat, nem tudna segíteni nekem a...? – Vagy: – Átvenné kérem? Ki szeretném nyújtóztatni a lábamat anélkül, hogy felidege-
sítenék valakit. – Mindig olyan hamisan udvarias; hamisan, mivel az ilyen kérdésre csak „Igen, uram ” lehet a válasz.
Itt az idő a járőrözésre. Rice felment a harmadikra és amint kilépett a liftből igazolta magát az ellenőrző konzolnál.
A harmadik emeleten a Díszlettervezési osztály műhelyei helyezkedtek el. Acél, alumínium, fa, üveggyapot, habszivacs, olvasztott műanyag és egyéb, egzotikus anyagok töltötték meg a helyiségeket, ahol az Álompark varázslói először kicsinyítve tervezték meg a jövő látványosságait, kalandjait. A számítógép segítségével létrehozott hologramok egy szép napon majd acélból vagy karbonkristályból fognak testet ölteni. Rice élvezte a nappali műszakot, amikor benézhetett a műhelyekbe, hallhatta és érezhette az esztergapad, a présgép, a fúrógép vibrálását, az olvasztógép illatát, amint az illúziók fizikai megjelenésén munkálkodtak a technikusok.
Most azonban a műhelyek üresen álltak, az egész épületben csak néhány technikus tartózkodott, azok is a második emeleti Játékközpontban, illetve az ötödik emeleti Pszichológiai és Tervező osztályokon.
Ellenőrzött minden ajtót, bekukkantott minden folyosóra, minden sarokba. Eszébe jutott az egyik esztergapadi munkás unokahúgának története. A kislány záróráig elrejtőzködött az épületben, majd sikerült bejutnia az egyik olvasztóműhelybe. A biztonsági őrök öt órával és húszezer dolláros kár okozásával később találták meg. Játszadozása közben a kislánynak sikerült összekapcsolnia a hullámvasút és az ember anatómiájának a modelljét. Az eredmény annyira érdekes lett, hogy ötletet adott az Utazás az emésztőrendszerben program megalkotására, amelyet az első főosztályról Bristol-Myers finanszírozott.
A kislányt jól elnáspángolták, majd adtak neki egy egyetemi ösztöndíjat. Az őrt pedig kirúgták.
Folyosók ágaztak jobbra, balra. Rice minden zugot átnézett, mielőtt az ellenőrző konzolnál beütötte az Ellenőrizve gombot. Nem akart úgy járni, mint a történetben szereplő őr. A lifttel lement a második emeletre.
Bár mindent gondosan átnézett, mégis maradt ideje a szteppelésre. Könnyed gyorsasággal mozgott jobbra-balra, hogy kikerülje a képzeletbeli ütéseket. Szteppelés! Jellemző, hogy Griffin ilyen nevet ad a küzdelemben használt lábmunkának. Furcsa alak ez a Griffin. Egyszerre kemény és puha. Udvariasságra nevelte az őröket, hogy a turistákban kétséget ébresszenek, érdemes-e velük balhéba keveredni.
Rice a Játékközpont vezérlőtermének acélajtajához érkezett, ahol korábban a Lopez házaspár tevékenykedett. Először a tenyerét, majd szinte szégyenlősen az arcát is az ajtóhoz simította. Érezte a fém simaságát, a terem gépezeteinek enyhe vibrálását. Ott állt egy darabig és azt suttogta: – Az Isten szerepét játsszuk. – Arca a pillanatnyi ellágyulás után ismét megkeményedett, és továbbsétált. A vezérlőterem mellett feküdt az álomparki technikusok szobája, ahol Larry Chicon és Dwight Welles felügyeltek az Álompark számítógépes rendszerébe való adatok betáplálására. A golyóbiztos műanyag ablakokkal ellátott szobában apró piros és fehér lámpák ragyogtak.
A következő szobában Metesky és a többiek ellenőrizték a Játék eseményeit, hogy minden az őrült szervezetük szabályai szerint menjen.
A folyosó visszhangzót! lépteitől. Miután elérte az utolsó ajtót, visszafordult. A nappali műszak sem volt rossz, de Rice különösen kedvelte az éjszakait. Szinte egyedül van az épületben, nincs semmi zűr. Nagyon sok idő marad a gondolkodásra és a visszaemlékezésre.
Rice még mindig emlékezett az Álomparkban tett látogatására, amely tízéves korában történt. Milyen távolinak is tűnik. Húsz év olyan, mint egy örökkévalóság. Ugyanakkor úgy érezte, hogy szinte karnyújtásnyira áll tőle a szőke hajú kisfiú, aki időközben felnőtt és jelenleg az álomgyárban dolgozik.
Gyere velem, kicsi Albert – invitálta Rice saját magát, miközben a liftet hívta. Gyere velem és pillants az álmok mögé. Nézd meg a számítógépet és a kamerákat. Nézd meg a műanyag gerendákat, a díszleteket, amelyek segítenek létrehozni a fantáziavilágot. Aztán töröld ki az utolsó könnycseppet a szemedből, próbáld meg a gyerekkor mesevilágát átalakítani a felnőttkor valóságos életévé, ahol egyedül kell gondoskodnod magadról és ki kell állnod a saját érdekeidért.
Szája szegletében gúnyos mosoly játszott. Tudott harcolni a saját érdekeiért, hiszen kiharcolta magának ezt az állást, itt a világ legnagyobb játszóterén. A csúcson fenntartottak számára egy helyet, mivel tudta, hogyan játssza ki lapjait. Az Álompark hazugságokkal üzletelt, és a kicsi Albert mindent tudott a hazugságokról. Közülük néhány olyan jól elvegyült az elmúlt évek forgatagában, hogy már nem lehetett megkülönböztetni a valóságtól.
Illúziók... Tulajdonképpen miért is hozta el apja őt az Álomparkba? A papa azt mondta, hogy a mama beteg s ezért utazott el. Azonban a szállodai szobában az apja többször is belekiáltotta a videofonba anyja nevét, amikor Emma egyetlenegyszer felhívta őket. Az anyja hangja hűvösnek és távolinak tűnt, aztán egy idegen férfihang elhívta ott. Az apja a sötét képernyő előtt sírt, a könnyei végigcsorogtak jóképű arcán. Amikor a könnyek elapadtak kézen fogta a kisfiút és megkezdték a négynapos álomparki program második napját.
Albert soha életében nem szórakozott olyan jól, mint a program utolsó három napján, azonban a mosolyok és a kacagások mögött eszébe jutott annak a férfinak az arca, aki az üres képernyő előtt sírt.
Illúziók.
Amikor hazamentek, Emma melegen és kedvesen fogadta őket, de azután egyre gyakrabban utazott el. Akár „kórházba”, akár „a rokonokhoz”, akár „munkaügyi értekezletre” utazott, az eredmény ugyanaz volt; az apjából áradó fájdalmas magányosság.
Aztán egy napon, amikor Albert hazament az iskolából, apja azzal fogadta, hogy anyja örökre elment és a fiúnak kell eldönteni, kinél akar élni. Albert az apját választotta és a következő hat hónapban tanúja volt apja életerős férfiból megtört öregemberré való átalakulásának. Nem gyűlöletet érzett az anyja iránt, és nem is haragot. Valami furcsa módon örült annak, hogy ez avval a férfival történik meg, akit a világon a legjobban szeret. A fiatal Albert tudta, hogy felbecsülhetetlen értékű leckét tanult a sorstól; nevezetesen azt, hogy a világ tele van álmokkal és hazugságokkal. Köszönöm mama.
Az első emeleten kiszállt a liftből és teste szinte azonnal. megmerevedett. Valami... talán valami zaj? Igen. Valami visszhangzott az előtérben, mire Rice nagyon óvatos lett.
Körbenézett, de nem látott semmit. Eljátszott azzal a gondolattal, hogy bejelentést tesz. Hallott-e egyáltalán valamit? A régi épületekben mindig recsegnek a falak. Az előtér teljesen néma volt, de Rice még nem nyugodott meg teljesen. Lábujjhegyen lépkedett tovább és a titkárnő asztalánál balra fordult. Ahogy elhaladt a tükröző felületű falburkolat mellett, jót szórakozott azon, mennyire ellentmondásban áll az arcán látszódó vicsorgás finom szőke hajával.
Néma csend. A nagy semmi. Őrület. Gondolatban végigment a földszinti ajtókon. Minden be volt zárva, mozgásnak semmi jelét nem tapasztalta. Az irodákban főleg aktákat tartanak és nincs köztük semmi értékes. Ránézett az órájára; kilenc óra huszonhét perc, még tizennyolc perce van a következő ellenőrző konzolig. Tarthat egy kis pihenőt. Az adattár mellett az első emeleti pihenőben ehet néhány szendvicset és ihat egy kávét.
Rice kinyitotta az ajtót és felgyújtotta a villanyt. Á, igen, vannak üj üdítőital-automaták. Bedugta a Cowles Művek feliratú kártyáját a nyílásba és megnyomta a „Limonádé” gombot. Egy húsz dekagramm súlyú műanyag doboz csúszott ki a gépből. Olyan hideg és alaktalan volt, mint a húsdarálóból kibuggyanó hús. Rice jobban szerette az üveget vagy az alumíhiumdobozt.
Feltépte a dobozt, nagyot kortyolt az üdítőből, amikor egy kéz átkarolta a nyakát.
Limonádé spriccelt ki a szájából, ahogy fuldoklott. A szorítás erősödött. Rice jobbra-balra rángatta magát, limonádé folyt ki az orrából, le az arcán, miközben hiába csapkodott karjaival.
Oldalra nyomta a fejét, hogy torka a támadó könyökhajlatába kerüljön és a fojtogató alkar ne a légcsövet nyomja. Aztán nekilendült: bal könyökét a támadó gyomorszájába vágta, jobb öklével hátracsapott. A támadóból kiszaladt a levegő. Azonban ahelyett, hogy elengedte volna, a támadó felugrott Rice hátára, átkulcsolta lábait a derekán és úgy megszorította bordáit, hogy azok megroppantak. Rice érezte, hogy összemosódik előtte minden. Megpróbálta hátravetni magát, hogy ellenfele feje a padló és az ő feje közé kerüljön.
Nyögést hallott és a szorítás lazult valamelyest, ahogy leestek a padlóra. Rice megragadta a fojtogató kart és értékes oxigénnel töltötte meg tüdejét. Újult erővel ütött hátra a válla felett, és érezte, hogy az ökle célba talál. Most már felbátorodva ütött és közben csapott hátra könyökével, amíg a szorítás tovább enyhült. Összeszedte magát és megpróbált felállni. Ha sikerülne, gondolta, akkor neki tudná csapni ellenfelét az asztal sarkának. Jobb lába már kiegyenesedett, amikor bal térdével a limonádé tócsába lépett. Megcsúszott, elvesztette az egyensúlyát és arccal a padlóra zuhant.
Támadója Rice hátára pattant és tovább préselte ki meg-kínzott tüdejéből a levegőt. Legyőzve, hason fekve a padlón Rice érezte, ahogy egy erős alkar megszorítja a torkát. A másik kar hátulról nyomta lefelé a nyakát. Véres sötétség fortyogott Rice szeme előtt, de hatalmas akaraterővel elűzte a sötét felhőket és maga alá csúsztatta egyik karját. Megpróbált felemelkedni elerőtlenedett kezére támaszkodva, miközben tüdeje lángolt és halántéka a fájdalom ritmusában dobolt. Megpróbált sikoltani vagy legalább hörögni, és érezte ahogy minden elsötétül és gondolatai egyre távolabb kerülnek: istenem, kérlek, csak még egy szippantás levegőt adj nekem, kérlek, kérlek...

*

– Hívd ide Bobbickot! Most azonnal – kiáltotta Griffin Me-lone-nak, a K F épület felső három emeletének kövér biztonsági emberének. Melone kiviharzott a helyiségből. Örült, hogy elmehet. Még sohasem látott igazi holttestet.
És Rice vitathatatlanul halott volt. A hologramvetítő is képes volt betömött szájú, megkötözött, eszméletlen ember kivetítésére. Aki azonban Rice mellett állt, érezte a halál jelenlétét. Behunyt szemmel, játékbabaként félrebillent fejjel feküdt. Szőke haja valahogyan a próbababák parókájára emlékeztetett.
Griffin közelebbről is szemügyre vette. Rice kezét a háta mögé kötözték. Nem, az igazság az, hogy a csuklóját és a hüvelykujját leukoplaszttal külön-külön kötötték össze. A bokáján kétszer tekerték körbe a ragtapaszt. Száját is így tömték be. Rice hátával az üdítőital-automatának támaszkodott, feje a térdére lógott. Griffin finoman megfogta a vállát és kiegyenesítette a holttestet. A fémen enyhe horpadás lát-szott, ahol Rice feje nyugodott.
Griffin önkéntelenül talpra ugrott, ahogy a szobába belépett valaki. – Sajnálom, főnök, zavarok? – kérdezte Milli-cent Summers, majd hátrahőkölt, amint megpillantotta a halott férfit.
– Meghalt, Millie. Figyelj csak! Azért hívtalak ide Mar-tyval együtt, mert szükségem van a szemetekre és a fületekre, oké?
A titkárnő görcsösen bólintott. – Tizenöt percen belül legyen itt a Cowles Művek orvosa! Fésüljék át teljesen a biztonságiak az épületet! Minden szokatlan, kidolgozás alatt álló tervről értesítsenek!
– Az „A” Játékterületen játszanak, Griff – felelte, miközben nem bírta levenni a szemét a halott Rice-ról, és megpróbált nyugodt maradni. Griffin furcsa, szinte perverz örömet érzett, hogy végre talált egy olyan időpontot, amikor Millie nincs teljesen ébren és riadókészültségben.
– Rendben van, Millie. Szeretném tudni, hogy hozzányúltak-e valamihez vagy megtörték-e a biztonsági kódot. Szerintem bárki is tette, az nem akarta megölni Rice-ot. Úgyhogy betörési ügyből indulunk ki.
Millicent újból bólintott, miközben továbbra is Rice holttestét nézte. – Gyerünk, kedvesem! – mondta Griff finoman. – Majd én elintézek itt mindent.
Millicent megpróbált mosolyogni. Az eredmény azonban katasztrofális volt. Feladta és inkább gyorsan kihátrált a szobából. Griffin hallotta, ahogy futásnak ered a folyosón.
Megvizsgálta a szobát és megkísérelte rekonstruálni az eseményeket. Az teljesen nyilvánvaló, hogy Rice-ot kemény küzdelem után győzték le. Mivel ismerte az egykori őr szívós erejét, feltételezte, hogy hátulról támadtak rá. Ezt többféleképpen is megtehették: hátulról ráugrottak, vagy az ellenfél túlságosan ügyesnek bizonyult a közelharcban, vagy ki tudja. A székeket felborították. Rice lábánál egy félig felszáradt limonádétócsa terült el. Rice jobb térdén még nem száradt fel a folt.
Gondolatban átfutotta Rice dossziéját. Kora 30 év, szőke, magassága 180 centiméter, testsúlya 85 kilogramm. A Haditengerészetnél szolgált a tengeralattjáró hadosztályban. Hat évet húzott le és kitüntetéssel szerelt le. Két év főiskola, majd három év különféle munkahelyeken és végül a Cowles Művek. Szülei élnek, anyja valahol Minnesota államban, az apja nyugdíjasotthonban. Nagyjából mindenki kedvelte, de nem nagyon járt társaságba, csak a CM kocsmáit látogatta.
Griffin az egyik ép székbe ült le. Megdörzsölte tenyerével a szemét. Volt még valami? Ja igen. A Cowles lakótelepi lakását feltúrták. Azt jelentette, hogy semmit nem vittek el, azonban a nyomozás még folyamatban van. Talán...
– Bobbick úton van, főnök – jelentette a visszatérő Me-lone szinte lihegve. A szemei szándékosan elkerülték az automata mellett fekvő holttestet.
– Rendben van. Maradj itt, amíg Marty ide nem ér. Kérd meg, hogy készítsen egy jelentést nekem. – Griffin megvakarta a borostáit. – Ellenőriznem kell még valamit. Sürgősen találkoznom kell Harmóniával. Csöngess rám, ha végeztetek. Ja és még valami, tudom, hogy nem szükséges elmondanom, de azért mégis megteszem. Ne nyúlj semmihez a szobában!

*

Griffin gondolatban felvázolta a K+F központ alaprajzát, miközben a liftre várt. Nem egészen egy hete az összes riasztót ellenőrizték. Mivel maga is részt vett az ellenőrzésen, tudta, hogy minden egység megbízhatóan működik. Órákba telik, míg minden egységet megnéznek, hogy nem piszkáltak-e bele vagy nem hatástalanították-e. Reggelre meglesz az eredmény, azonban volt még egy lehetőség, amelynek most azonnal utánanéz. Lehet, hogy téved, de már régen megtanulta, hogy minden apró kétségről meg kell bizonyosodni.
A lift levitte a pincébe. Az ajtó kinyílásakor csak az éjszakai fények égtek. Alex felgyújtotta a lámpákat.
Csak a generátorok zümmögése hallatszott a háttérből. Elsétált a lépcső lejáratig, miközben dobozok és gázcsövek között haladt el. A lépcsőlejárat ajtajánál lehajolt és ellenőrizte a zárat. Semmilyen külső sérülés nem látszott, azonban a magnószalag majd megmutatja, hogy a mágneskódú zárt kinyitották-e az elmúlt néhány órában. Megfelelően óvatos előkészületekkel a tolvaj minden erőfeszítés nélkül kinyithatta a zárat.
Átment a helyiség túloldalán fekvő szervizfolyosóhoz. A folyosó a padló felett egyméteres magasságban futott és kör-alakú acélajtóval volt lezárva. Felmászott az oldalához támasztott létrán, és megvizsgálta az ajtó felületét. Látott néhány foltot, azonban a karbantartó részleg a Játék ideje alatt naponta ellenőrizte az alagútrendszert. Azonkívül komoly felújítási munkát végeztek az „A” Játékterületen. Igaz, hogy a szerelőmunkások és a robotok általában a kupola oldalsó járatain közlekedtek.
Azonban ez az alagút...
Griffin elővette a tárcáját és bekapcsolta rádió adóvevőjét. – Kapcsolja a karbantartó részleget, kérem. – A kicsöngés ideje alatt feltűrte vékony dzsekije gallérját, mivel az alagsorban hűvös volt.
A készülék felcsipogott és egy női hang hallatszott a vonalban. – Igen, Mr. Griffin. Miben lehetek a segítségére?
– Kérem, nézzen utána minden be- és kilépésnek, ami az „A” Játékterület, hm... – leolvasta az ajtó feletti sárga számokat – tizennyolcas szervizfolyosóján történt. A folyosó a K+F épületbe vezet.
– J. T. tizennyolc?
– Igen.
.- Egy pillanat türelmet kérek.
Amíg a vonal hallgatott, addig Griffin reménykedett, hogy tévedett. Hogyan kerülhette ez el korábban a figyelmüket? Tévedésük egyszerre volt megbocsáthatatlan és érthető. Miért kéne a Játékosokkal szemben védekezni? Most már határozottan látta a piszokfoltot és egy apró zöld falevéldarabot.
– Mr. Griffin?
– Igen.
– A J. T. tizennyolcast ma délután négy óra harminc perckor használták.
Griffin visszatartotta a levegőt. – Milyen okból kifolyólag használták?
– Itt az áll, hogy a tizenkettes szektorban a nyomást ellenőrizték. Ugyanis az ottani csövek látják el vízzel a mesterséges tavunkat.
– Akkor a technikusnak ugye nem kellett ide feljönnie?
– Nem, nem kellett. Ön is tudja, hogy a Játék folyamatban van a pályán. Ilyenkor minden karbantartó munkát az alagútrendszerben végzünk.
– Igen – Griffin gyorsan gondolkozott, mérlegelte a tényeket. – Ha reggel bejön a technikus, kérem, tisztázza vele még egyszer ezt az ügyet. – Elköszönt, aztán az adó-vevővel együtt eltette a tárcáját.
Még egyszer a foltra nézett. A lépcsőket – éppúgy, mint a park minden egyes négyzetcentiméterét – naponta takarították. A folt nem lehet régi. Valószínűleg egy létráról lelépő láb okozhatta az elmúlt néhány órában. Megnézte az óráját. Tizenegy óra húsz. Rice-ot tíz perccel tíz után találták meg, huszonöt perccel azután, hogy nem jelentkezett be.
És hol léphetne a betolakodó sárba és falevélbe?
Természetesen a brazil dzsungelben.

*

A lift visszavitte Griffint az első emeletre. A CM orvosa időközben megérkezett. Magas, vékony férfi volt, aki általában kedvesen mosolygott. Vasalatlan, kapkodva felvett ingét valami nadrágfélébe gyűrte, amely gyanúsan hasonlított a pizsamára.
– Dr. Novotney – üdvözölte Alex komoran.
A vékony férfi azt felelte: – Griffin, figyelj ide! Itt nem sokat segíthetek. Be kell vinnem a holttestet a laborba, hogy megvizsgálhassam. Azonban addig nem mozdíthatjuk el, míg a körzeti halottkém meg nem érkezik vagy a rendőrség nem engedélyezi, igaz?
Griffin megvakarta a fejét. – Szerintem el tudunk mi mindent intézni. Az Álompark független, nem tartozik egyik körzet alá sem. Itt én képviselem a hatóságot. Természetesen értesítjük a kinti hatóságokat is, de biztos vagyok benne, hogy Harmónia nem fogja kitálalni ezt az ügyet kívülállóknak.
– Lefényképeztünk mindent, Griff – mondta Marty Bob-bick. – Micsoda mocskos ügy!
Griffin örült, hogy Marty is megérkezett. Bobbick fog mindenről gondoskodni, ha neki gondolkodási időre lenne szüksége. Bobbick kellemesen csúnya arca meg-megrándult, amikor Rice holttestére pillantott.
– Szükségünk lesz ujjlenyomatokra. Ahhoz túl sok ember fordult meg itt, hogy a hődetektort bevethessük, de azért. próbáljátok meg. Gyűjtsétek be az összes memóriaszalagot a riasztókból. Valaki valamit nagyon meg akart szerezni ebből az épületből. Szeretném tudni, mit. Talán a fejlesztési fiúk meg tudják mondani. Kapj el valakit, aki tudja, hogy mi van fejlesztés alatt, és mondjátok meg neki, hogy jöjjön velem együtt Harmóniához.
Marty bólintott, szögletes állkapcsa ideges ritmusban járt fel-le. – Ennek a nagy részét már el is végeztük. Millie most intézkedik a szalagok ügyében, az infravörös berendezés pedig perceken belül itt lehet. – Magában végigfutott a feladatokon és elégedett volt a végeredménnyel. – Szerintem is ez minden, kivéve Rice elszállítását. Azt akarod, hogy vigyék át a lakótelepre?
– Nem. Vitesd a Park orvosi részlegébe. Ott jobbak a feltételek. Kérdezd meg a jogi osztályt, hogy szükség esetén mi magunk elvégezhetjük-e a boncolást.
Rice-ot óvatosan egy hordágyra emelték. Két biztonsági őr felemelte, miközben Bobbick fájdalmas szemekkel tekintett a letakart holttestre. – Micsoda szemétség – mondta lágyan.
– Igen – értett egyet Griffin. – Micsoda szemétség!

10. Semleges illat 

Griffinnek sikerült néhány órát aludnia a Harmóniával tervezett megbeszélés előtt. Az irodai heverő kényelmetlenül puha volt, de még mindig jobb, mintha visszament volna a lakására egy rövid szunyókálásra. Felébredés után megborotválkozott és megmosdott az irodai mellékhelyiségben.
A tükörből egy idegen arc tekintett vissza. Zöld szem, rövidre vágott haj, erős vállak, a bal füle alatt öt centiméteres sebhely – ezeket mind ismerte. Azonban a megsebzett tekintet idáig ismeretlen volt számára, amit a gyilkosság váltott ki belőle.
Történtek már korábban is halálesetek az Álomparkban. Agyvérzés, szívroham, egy vagy két kábítószer-túladagolás (azt igazán nem értette, hogy az Álomparkban miért lövi be magát valaki. Míg a legtöbb ember azon fáradozott, hogy érzelmi egyensúlyát fenntartsa az érzékszerveket ért túlterhelt rohamban, addig voltak olyanok is, akiket még az Álompark illúziói sem tudtak kielégíteni. Ezt a tünetet akció közbeni evolúciónak nevezte), és néhány őrült alak, mint például az a gyerek, akinek sikerült valahogyan a Kincses sziget játék kilencven centiméteres mélységű „futóhomokjába” fulladni pár évvel ezelőtt.
Azonban gyilkosság még sohasem történt. Eszébe jutott Rice arcának mozdulatlansága, a halál kézzelfogható jelenléte, amely mindenkit megérintett, aki a szobába lépett. Az Álomparkban ilyen még sohasem történt.
Azonban most mégis megtörtént. Még itt is leselkedik rád a halál angyala, mondta a rémült idegennek. Nem létező gyűrődést keresett az idegen ingen, majd megnézte az időt az ingujján. Hajnali négy huszonöt. Öt perce van, hogy odaérjen.
Griffin irodája az Álompark kellős közepén álló tízemeletes Adminisztrációs épület második emeletén helyezkedett el. Az Álompark tortára emlékeztető alakjának középpontjában fekvő sziget – amelyen az Adminisztráció épülete állt – központi lagúnája kötötte össze az egyes tortaszeleteket. Harmónia irodája a hatodikon volt. A hatodik emelet folyosói üresen tátongtak, csak egy magányos takarítórobot por-szívózott szinte zajtalanul.
Griffin beengedte magát a külső irodába, elhaladt az üres titkárnői íróasztal mellett, majd bekopogott Harmónia ajtaján. A hangszóróból megszólaló hang megkérte, hogy lépjen be.
Az Álompark működéséért felelős igazgató könnyedén kérhetett volna magának a nyolcadik vagy a kilencedik emeleti luxusirodák közül egyet, azonban ő jobban szeretett be-osztottjai közelében dolgozni. Kívülről az iroda nem tűnt lenyűgözőnek, belülről azonban maga volt a tökély. A külső fal végig üvegből készült, így a szobából csodálatos panoráma nyílt az Álompark egyes és kettes szektorára, valamint a lagúnára. A magas mennyezetű szobát természetes anyagokból készült szőnyeg borította. Leginkább a drága, gyönyörűen megmunkált, faragott bútorokban lehetett gyönyörködni.
A hatalmas mahagóni íróasztal mögött hatalmas termetű férfiú ült. Harmónia száztizenöt kilós testsúlyából mindössze tíz volt háj. Az ötvenes éveiben járó, kopaszodó férfi az alkatától teljesen eltérően cvikkert viselt. Lapos orra minden plasztikai sebész kezét megbizseregtetné, míg válla rögbi hátvédjátékosra emlékeztetett. A hangja azonban szöges ellentétben állt fizikai megjelenésével.
– Griffin. Örülök, hogy látlak. – Az udvarias szavakat kereken, megfelelő intonációval ejtette ki, szinte tönkretéve a megjelenésével kapcsolatos benyomást. Harmónia átnyúlt az íróasztala felett és szinte összeroppantotta Griffin kezét. – Ülj le kérlek. Szerintem jobb, ha megvárjuk O'Brient.
– Skip is benne van? Ja igen, szükségünk lehet némi szakértői segítségre.
Harmónia ügyesen elfojtott egy ásítást, miközben a fejét csóválta.
– Szörnyű ilyen korán valakit kiugrasztani az ágyából, de ha már meg kell tenni, akkor jobb, ha osztozkodunk bánatunkban, nem igaz?
Alex felnevetett és elgondolkozva tekintett ki az ablakon. Még mindig sötét volt odakinn. Kezdett abban reménykedni, hogy a megbeszélés el fog tartani hajnalig.
– Albert Rice – mondta Harmónia. – Az a szőke srác?
– Igen.
– Milyen ember volt?
– Megbízható és intelligens, íróasztali munkát is elláthatott volna, ha a pszichológiai teszté pozitív eredményt hozott volna. Szerintem egy-két éven belül előléptettük volna.
– Túlságosan gyakran történik ez így. Ez egy mocskos ügy, Alex. Nagyon kényes helyzetbe hozhatja a Cowles Műveket, és nem tudom, hogyan rendezzem el. Megtudtak valamit az embereid?
– Semmi olyat, amiről te ne tudnál. A harmadik emeleti raktár volt a célpont. A fejlesztésiek kirukkolhattak valami újdonsággal. Az egész ügy ipari kémkedésnek tűnik, ami aztán végzetessé vált.
Skip O'Brien nyitott be. – Jó reggelt! – mondta, majd megrázta a fejét. – Azt hiszem, nincs benne semmi jó. – Tömött aktatáskával a kezében leült egy üres székbe. – Annyi információt szedtem össze, amennyit csak bírtam ilyen rövid idő alatt. Alex, biztos vagy benne, hogy csak egy helyiségbe hatoltak be?
– Tökéletesen biztos. A magnószalagok tanúsítják, hogy a behatolás kilenc harminc és tíz tizenöt között történt. Körülbelül kilenc negyvenkor a Fejlesztési osztály harmadik emeleti kis biokémiai laborjának ajtaját kinyitották. A dossziékat végigtúrták és egy mintát tartalmazó üvegcse eltűnt.
– Hogy az a... – mondta Skip. Kinyitotta aktatáskáját és végigfutotta a miniatűr képernyő adatait. Amikor felnézett, aggodalmas ráncok jelentek meg a homlokán. – Azt hiszem, el se kell mondanod, hogy melyik dosszié és melyik hozzávaló üvegcse tűnt el. Nem a „Semmi illat” elnevezésű dossziéról van szó?
Alex bólintott. – Honnét tudtad?
– Ha te is sokat ülnél a K+F-ben, akkor te is hallottál volna róla. Csak egy olyan anyag volt nálunk, ami egy ilyen tolvajt érdekelhetett. A sacramentói nagy Cowles gyárból küldték. Ez volt a második minta, amit kaptunk. Nem akarlak megbántani, Alex, de tartottak tőle, hogy valami ehhez hasonló megtörténhet. Nekik nem kell Játékosokkal és turistákkal bajlódniuk, tehát a biztonsági előírásaik is szigorúbbak. Mindenesetre, ha valaki ezt a dossziét akarta megszerezni, az igen komoly játékban vesz részt. Szegény Rice pedig pont a dolgok sűrűjébe csöppent. – Kis szünetet tartott. – Remélem, hogy a tőlem kapott információk segítenek elkapni azt a rohadékot.
Griffin felkapta a fejét. Még soha nem hallotta Skipet káromkodni.
O'Brien is észrevette, és csak annyit mondott szomorúan: – Ha nem ajánlottam volna be, akkor még mindig élne.
Alex túl messze ült ahhoz, hogy megveregesse Skip vállát, így megpróbálta szóban megvigasztalni. – Szüksége volt egy állásra, Skip. Te nem voltál felelős érte, hiszen csak egy volt tanítványod, akinek segítettél. Szerintem nem vádolna a történtekért.
– Talán nem, talán igen. Akkor se tetszik ez az egész.
– Egyikünknek sem, Skip – mondta Harmónia. – Úgyhogy inkább mondj el mindent, amit csak tudsz. Nem akarom, hogy bármi is kiszivárogjon, mert akkor nem fogjuk tudni elkapni azt a rohadékot, hogy a te szavaiddal éljek.
– Oké. – Skip addig babrált a billentyűzettel, míg elégedett képpel fel nem nézett. – Lehet, hogy túlságosan szakszöveg lesz, de megpróbálom kínairól átfordítani nektek.
Harmónia hátradőlt a székben és félig becsukott szemmel malmozott az ujjaival. Griffin átvetette jobb lábát a balon és előrehajojt.
– Az Álompark megfogható és nem megfogható illúziókkal dolgozik. A megfogható effektusokba tartoznak a díszletek, hologramok, a hanghatások nagy része és így tovább. A nem megfoghatókhoz pedig főleg a látványban szereplő különböző ingerek kombinációja, az idővel való manipuláció és a várótermekben effektusok tartoznak. Tulajdonképpen arról van szó, hogy a vendéget olyan hangulatba hozzuk, hogy „megfelelően” legyen képes érzékelni a megfogható illúziókat. Az „elmerülési periódus” nélkül, ha az egyén rögtön részt venne a programban, akkor a hatás nem olyan meggyőző. Ezt már régóta tudjuk. Már Disneylandben arra használták a várakozási periódust, hogy a látogatókat pszi-chikailag felkészítsék az attrakcióra.
– Minél többbet ismertünk meg az Álompark különböző elemeinek tudatalattit ért hatásáról, annál jobban izgatott minket a tudatalatti közvetlen befolyásolásának a problematikája. Mivel ezeket a módszereket magukon az egyes programokon belül kívánjuk használni, ezért nem kell aggódnunk a máig is hatályban lévő tudatküszöb alatti reklámot megtiltó törvény miatt.
Skip most mosolyodott el őszintén először azóta, hogy belépett a szobába. – Egy részük hihetetlenül könnyű volt, csak nekiálltunk és már a kezünkben volt a megoldás. Először hangokkal kísérleteztünk. Közismert tény, hogy a szub-szonikus tartomány néhány frekvenciája nyugtalanságot vagy félelmet okoz. Mérges darazsak zümmögésével kezdtük. Aztán, amikor a vizsgált egyedek nyolcvan százalékánál képesek voltunk félelmet kiváltani, akkor tovább léptünk.
– A nagy sebességgel villogó fények még hatásosabbnak bizonyultak. Valamikor ezt a technikát csak olyan embereken lehetett felhasználni, akik a képernyőt vagy a neonreklámot néztek és az üzenet felvillantása a másodperc századrészéig tartott. A holografikus technika azonban új lehetőségeket tart fel. Különböző képeket tudunk vetíteni két, egymás mellett álló embernek. Sajnos ennek a technikának a hatékonysága nem olyan, amilyet szeretnénk – mintegy hatvanszázalékos – de a rugalmassága határtalan.
Felnézett a képernyőről, aztán lehajtotta a táska fedelét. Szaggatottan beszélt, mintha agyának egyik része az információkat hasonlítaná össze, míg a másik lefordítaná a szobában ülők számára.
– Az emberi szervezetben négyféle alapvető érzékeket felfogó mechanizmus működik. Elektromágneses receptor, me-chanoreceptor, horeceptor és kemoreceptor. A szemben levő pálcikák és csapok elektromágneses receptorok. A mechano-receptorok érintésre, nyomásra reagálnak. Például a dobhártya mechanoreceptor, mivel a hanghullámok nyomására reagál. A horeceptorok olyan szabad idegvégződések, amelyek a hidegre és a melegre érzékenyek. Mindezeken a területeken ígéretesen haladtak előre a kutatásaink. Azonban a ke-moreceptorokkal más a helyzet, ízlelőbimbók, verőeres és ütőeres sejtek, az orr szaglősejtjei... ezekkel nem boldogultunk, tehát ezekre koncentráltuk a kutatásainkat.
Griffin a szék karfáján dobolt az ujjaival. Megköszörülte a torkát és azt mondta: – Fogadok, hogy amit elloptak, az a koncentrált kutatásotok eredménye volt.
O'Brien szégyenlősen nézett rá. – Túl magas a téma? Gondoltam, hogy némi háttérinformáció szükséges lehet.
– Folytasd csak, Skip. Lehet, hogy találunk valami fontosat ebben a tudományos blablában.
– Oké. Sokrétű problémával találkoztunk: az effektusok pontossága, a vegyi reagensek ártalmatlansága, kimutatha-tatlansága, a beadás módja s a többi. Sikertelenül próbálkoztunk hanghatásokkal befolyásolni a szaglóidegeket. A receptorok csak vegyi anyagokra reagálnak.
– Korlátlanok a lehetőségek, uraim. Ugyanis csak a szag-lóidegek vezetnek közvetlenül az ágyba. Úgy tűnik, hogy a középső szaglólebeny az érzelmek kifejezése területén kapcsolatban áll a limbikus rendszerrel. Feltételezzük, hogy az „oromközpont” is ott található.
– Ahogy az előbbiek során már említettem a szaglósejtek ingerléséhez vegyi anyagokra van szükség. Valójában ezek a sejtek a központi idegrendszerből származó kétpólusú sejtek. Ha ingereljük őket, akkor „depolarizálódnak”, megsérülnek és az ingert továbbítják. Íme így jön létre az ideges impulzus. A jelenlegi elmélet szerint inkább a molekulák formája, mint a kémiai összetevők határozzák meg az illatot. Ennek az elméletnek az alapján hét különböző illatosztályt különítettünk el: kámfor –, pézsma –, virág –, mentolillat, könnyed, csípős és orrfacsaró osztályokat. Természetesen ezeket kombinálni is lehet. Felállítottunk egy olyan elméletet, amely szerint léteznek „semleges” illatok is. Ezek az illatok a szaglóidegek depolarizálását váltják ki az illat tudatos érzékelése nélkül. Ha megtaláljuk a megfelelő molekulaformát, amely kiváltja ezt a hatást, akkor már sínen vagyunk.
– Hányféle reakcióra számítotok? – kérdezte, Harmónia még mindig félig lehunyt szemmel.
– Ezt még nem tudjuk biztosan. Hányinger, nyáladzás, szexuális magatartás és...
– Szexuális magatartás?
– Mindenki ezen kapja fel a fejét. Igen, a szexuális magatartást. Már 1960-ban találtak két vegyületet; a copulint és az androszteront, amelyek szexuális ingereket váltanak ki a majmokból és bizonyos mértékben az emberekből is. Az emberek esetében azonban több különböző faktor is szerepet játszik. Sok ember olyan kulturáltan viselkedik, hogy nem találtunk megfelelő vegyületet, ami stimulálná őket. – Elvi-gyorodott. – De azért próbálkozunk.
O'Brien előhúzott egy cigarettát a belső zsebéből és bizonytalan ujjakkal rágyújtott. Griffin szemrehányó tekintetét látva Harmónia észrevétlenül bekapcsolta a mennyezetbe szerelt apró ventillátort, mire a cigarettafüst eltűnt.
– Úgyhogy – folytatta Skip – az elektro-olfactograf elnevezésű készülék modern változatát használtuk fel a szagló-idegeket ért impulzusok regisztrálására. Sikerült találnunk egy olyan anyagot, amely depolarizációt okoz az illat tudatos érzékelése nélkül.
– És mi az a vegyület?
– Nem adhatom ki a képletet, Alex. Különben még én se tudom. Csak annyit mondhatok, hogy könnyen illó, oldható vegyületet használtak hozzá hordozóanyagként. Miután ez a kezükben volt, akkor kezdődött csak igazán a meló. Lenyűgöző volt. Mindez körülbelül hét hónappal ezelőtt történt. Azóta hallottam, hogy Sacramento kifejlesztett különböző variánsokat, amelyek könnyezés, nevetés, hányás, alvás és valami gyanúsan a testvéri szerelemhez közel álló érzés hatását váltják ki. Isten tudja, még mivel rukkolnának elő, ha tudnák is, hogy mi a vegyület működésének a titka. Mindenesetre elküldték tesztelésre hozzánk a mintát a megfelelő adatokkal együtt. Attól tartok, ez volt a betörés célpontja.
– Mit lehet a szerrel kezdeni? – kérdezte Alex.
Skip sajnálkozóan tárta szét karját. – Nem tudom biztosan. Ezért küldték el nekünk a mintát. Úgy érezték, hogy az Álompark plusz tesztelési lehetőségeket biztosít a számunkra. Az előzetes vizsgálatok azt bizonyítják, hogy az általános érzelmeket erősíti. Ha ez igaz, és a szer annyira ártalmatlan, mint amennyire az előzetes vizsgálatok tanúsítják, akkor ez hihetetlenül értékes előnyt biztosít a számunkra versenytársainkkal szemben. A minta és az adatok ellopása sebezhetővé.tesz minket. – Összefonta a karját. – Hát, nagyjából ennyi lenne.
Harmónia kihúzta magát a székben és Griffin felé fordult. – Nos Alex, mit gondolsz?
– Szerintem igazam volt. Ipari kémkedés. Hány ember tudta, hogy az anyag itt van, Skip?
– Talán öt, engem is beleértve. Talán kétszer ennyien Sacramentóban.
– Kösz, ezzel válaszoltál a fel nem tett második kérdésemre is. Biztos, hogy valahol kiszivárgott az információ. Hogy elektronikai vagy emberi tényezőtől, azt nem tudom. Mivel kétszer annyian tudnak róla Sacramentóban, ezért kétszer nagyobb a valószínűsége annak, hogy onnét szivárgott ki. Cseles trükk lenne, mivel kivárták, hogy hozzánk kerüljön a minta. Nem kell ahhoz zseninek lenni, hogy miért tetszik nekem ez az utóbbi elmélet. – Felsóhajtott. – Nos, ami történt, az megtörtént, de nem hiszem, hogy helyrehozhatatlan.
Harmóniának felcsillant a szeme. – Miért?
– Nem hiszem, hogy a tolvaj lelépett volna.
Ö'Brien nem értette. – Hiszen átkutatták az épületet. Ha a tolvaj nem hagyta el az épületet, akkor csak mi követhettük el a bűntettet. A biztonságiak, a Pszichológiai osztály munkatársai, meg aki még ott volt.
– Az ötödiken lévő mérnökök például.
– Igen. Szóval mindenkit átkutattak, de az anyag nem került elő. Lehet, hogy az épületben rejtette el a tolvaj.
– Lehetséges. Ezt is ellenőrizzük – bólintott Griffin, miközben rendet rakott gondolatai között. – Bár nem hiszem, hogy ez a helyzet. Találtam néhány nyomot a K+F alagsorában, amely azt mutatja, hogy a tolvaj az „A” Játékterületről jött be az épületbe. Ez a védelmünk leggyengébb láncszeme. Kitűnő a biztonság a külvilággal szemben, de az „A” Játékterület és az alagsor között... – Vállat vont. – A Játékosok annyira távol kerülnek a valóságtól, hogy részükről nem számoltunk semmiféle veszéllyel. A tolvaj leukoplasztot, ragszalagot használt. A Játékosoknál van elsősegélynyújtó felszerelés... Skip, mikor is érkezett meg a minta?
– Három hete.
Griffin elégedetlenül cöcögött. – Talán belefér... Skip, mikor döntötték el, hogy ideküldik a mintát?
– Az elküldés előtt mintegy négy héttel.
– Na ez az az időhatár, amire szükségük volt. így volt elég ideje az információnak, hogy elérje a versenytársainkat. Hogy kifürkésszék a védelmünket. Miután megtalálták a gyenge pontunkat, kerestek egy Játékot, amely a megfelelő időpontban fut. Aztán megtalálták a... igen a kiválasztott Osztagparancsnokot. Megszerezték azoknak az embereknek a nevét, akiket legvalószínűbb, hogy az Osztagparancsnok választani fog, és a lista felől támadtak. Bonyolult, de a héthetes intervallumba belefér.
– Pontosan hogyan rekonstruálod az események sorrendjét, Alex? – Feszültség hallatszott Harmónia hangjának felületes hűvösségében.
– Múlt éjszaka körülbelül kilenc órakor az egyik Játékos az „A” Játékterületről elszakadt a többiektől, a Kutatás és Fejlesztés épület északnyugati sarka felé vette az irányt távol maradva a Játékterületet renováló munkásoktól. Aztán behatolt a szervizalagútba és azon keresztül bejutott az épület alsó szintjére. Lépcsőn vagy lifttel felment a? első emeletre. Rice az útjába került, és így egy „altató” fogással, valószínűleg légúti vagy ütőéri fojtással elintézte az őrt. Az előbb felsorolt fogások könnyebbek, mint az idegfojtások. Megkötözte és betömte Rice száját és a behatolónk elvégezte minden további probléma nélkül a munkáját.
– Rice halála baleket volt?
– Szerintem igen. Megkötöznél és betömnéd egy halott ember száját? A legfontosabb dolog az, hogy a gyilkos még mindig a Játékban van. Ha most lecsapunk, akkor reggelig begyűjthetjük őket, és megkezdhetjük a kihallgatásukat.
Harmónia felemelte az ujját. – Van itt azért néhány probléma. Először is akaratuk ellenére nem tarthatjuk fogva ezeket az embereket anélkül, hogy külső hatóságokat be ne kapcsolnánk. Ügyvédet fognak követelni, ha pedig találkoznak az ügyvédjükkel, akkor a kábítószerrel kapcsolatos információ is gazdát cserélhet. Ha a tolvaj megtudja, hogy egy
Játékost gyanúsítunk, mielőtt pontosan tudnánk, melyik Játékosról is van szó, akkor a kábítószert bárhol elrejtheti a háromszáz hektáros Játékterületen. Lehet, hogy már rég elrejtette és sohasem találjuk meg. Aztán magát a Játékot is figyelembe kell vennünk. Jó sok pénzt vesztünk, ha a kábítószert elveszítjük, azonban körülbelül... – a noteszába írt számra pillantott. – . ..másfél millió dollárt fektettünk be a Déltengeri kincsvadászat játékba. Azt a körülbelül huszonkét millió dollár bevételt már nem is említem, ami a következő nyolc évben folyna be, ha a film, a könyv, a program és a holoszalag kölcsönzése és eladása a tervek szerint halad.
Harmónia leengedte a hangját. – Aztán az az igazság, hogy van még egy probléma. Mindketten tisztában vagytok azzal, hogy a vízhasználati jogunkat és az adóengedményeinket jövőre felül fogják vizsgálni. Ha a hatóságok bevonása előtt sikerül elkülöníteni a gyanúsítottat, akkor sokkal előbbre jutnánk anélkül, hogy nyomozóosztagok lihegnének a sarkunkban.
– Mit ajánlasz?
– Még nem vagyok teljesen biztos benne. Gondolkoznom kell még egy kicsit és az NJSZ-szel konzultálni. Ugye a Játék még négy napig tart? Tehát ennyi időnk lesz a külső hatóságok bevonásáig. Szerintem a Jogi osztály ennyi időt képes lesz biztosítani a számunkra. Alex, kérlek gyere vissza kilencre, azaz... – Megnézte az óráját. – . ..három és fél órán belül. Akár tetszik majd az ötletem, akár nem, szerintem ez minden, amit tehetünk.

11. A Játékterv 

Griffin körül először a világ olyan homályos volt, mint álmaiban, aztán a kép szinte valóságszerűvé élesedett, ahogy Bobbick és Millicent a hologram vetítő élességszabályzójával babráltak. Griffin a Cowles lakótelep egyik lakásának nappalijában találta magát.
A lakók véleménye alapján a lakások túlságosan a férfiak ízlése szerint készültek. Ablakok, beépített bútorok, felemelt vagy leengedett mennyezet vagy további szobák megjelenítése nem volt probléma. Teljes lakóegységeket is minimális erőfeszítéssel lehetett különböző formába átalakítani. Griffin jelenlegi lakásában egy kis tornaterem, egy nagy könyvtár-dolgozószoba és a csillag alakú medencére néző napozóterasz is volt.
Azonban ezt a lakást nem ismerte fel. – Hol vagyunk, Millicent?
– Rice lakásában, Griff – felelte a toll végét rágcsálva Bobbick. Griffin nem mondta ki hangosan a véleményét. Rágógumi, toll, köröm. Bobbicknak mindig volt valami a szájában. Elgondolkozott azon, hogy Marty rossz szokásának van-e köze a titkárnők körében elért népszerűséghez.
A kép a kandallóról visszatért a nappali teljes látványára. A gáztüzelésű kandallót téglából rakták ki és harminc centiméterrel a rojtos, világosbarna nappali szőnyeg fölé helyeztek. A két könyvespolc egyikén mikrofilmolvasó állt. A másik falat egy képekkel díszített ablak töltötte be.
A kép elhomályosodott, majd újra kiélesedett. Konyha...
– Mikor készültek ezek a felvételek?
– Körülbelül egy hónappal ezelőtt készítettek a tervezőink tanulmányozás végett ezeket a képeket. Azon gondolkozunk, hogy vajon véletlen egybeesés-e a betörés. – Millie először habozott, majd belevágott. – Szörnyű dolog ilyet feltételezni főnök, de mivel Rice csak a betörés után került éjszakai műszakba, kicsit furcsának tűnik ez a betörés. Gondoltuk, kissé jobban utánanézünk, ez minden.
– Rice nem jelentette, hogy bármi is eltűnt volna... – Hova jutunk el ezen a nyomon? Lehet, hogy Rice benne volt a Semleges Illat akcióban? Ha műszakot akart váltani, azt egyszerűen kérhette is volna. Lehet, hogy félt a gyanúba keveredéstől, így a társa betört hozzá...
Ez túl bonyolult. Ráadásul túl groteszk. Azonban nem lehetetlen.
– Rendben van – mondta végül –, folyamatosan értesítsetek a fejleményekről. Gondolkoznom kell egy kicsit. Szóljatok, ha Dr. Novotney megtud valamit.
Millicent és Bobbick bólintott és folytatták a képek vizsgálatát.
Griffin beengedte magát az irodájába és lehuppant a székre. Nem is törődött azzal, hogy felkapcsolja a lámpát. Hátradőlt és feltette lábát az íróasztalra.
Azt várják tőlem, hogy oldjam meg ezt az ügyet, gondolta. Kíváncsi vagyok, Harmónia mit talál ki, és vajon a Jogi osztály tud-e időt Szerezni.
A Játék közepén az egyik Játékos észrevétlenül távozott, majd visszatért. Milyen Játékos lehet képes erre? Alex életében először azt kívánta, hogy bárcsak többet tudna a Játékokról.
Azonban a tolvaj tapasztalt lehetett. Annyira, hogy megtalálta a megfelelő alkalmat és elegendő idővel rendelkezett. Esetleg részt vett már egy vagy két Játékban az „A” Játékterületen. Benne lesz a dossziékban...
Alex kétszer találkozott a... betörést megelőző napokban Rice-szal. Baleset? Gyilkosság? Egyelőre nevezzük balesetnek. Rice negyvennyolc órával ezelőtt jelentette be a betörést. Körülbelül harminchat órával ezelőtt látta őt utoljára, ahogy a Lopez házaspár csomagját vitte. Mik is voltak az utolsó szavai? Majd később még találkozunk, főnök. Rendben, Rice.
Griffin megdörzsölte a szemét, próbált visszaemlékezni. Rice négy hónappal a Cowles Művekbe való belépése után rendezett egy lakásszentelő bulit egy rakás hivatalos moso-lyú és udvariasan részeg emberrel, akik enyhén botrányosan viselkedtek. Voltak igazán derűs percek is, amikor Millie és a karbantartószemélyzet egyik tagja duettban adták elő a „Bébi hideg van kint” című számot, csak éppen felcserélték a női és férfi szerepét. Aztán volt egy apró összezördülés... kivel is? Rice valami jelmezessel vitatkozott valaminek az eladásán. Nem jutott az eszébe.
Szemei engedély nélkül akartak lecsukódni. Megrázta a fejét, hogy felébredjen. A csatát kezdte éppen elveszíteni, amikor a telefon megszólalt. – Itt Griffin – mondta automatikusan.
– Azt hiszem, találtunk valamit főnök. Beugranál egy percre? – Millicent hangja kizökkentette a bódultságból.
– Rendben. – Alex maga is meglepődött azon, hogy azonnal fel tudott kelni a székből. Kisétált az irodából egyenesen Rice lakásának egy másik felvételébe. – Mit találtatok?
Bobbick háromszázhatvan fokos körben mozgatta a képet. – Van néhány apró eltérés ezen a képen. Ezt a hologramot egyébként három órával ezelőtt készítették. Rice kitakarított a betörés után. Emlékszel, azt mondta, hogy ő mindent elrendezett és nem tűnt el semmi. Szerintem füllentett. Millie, megmutatnád a másik felvételt?
A valóság elhomályosodott és az előzővel csaknem teljesen megegyező kép színezte be a levegőt. – Ez a felvétel egy hónappal ezelőtt készült. Látod ezt a szobrot? – mutatott Bobbick az egyméteres, egyszerű, de nagyon szép szoborra, ami egy csodaszép arcú meztelen nőt ábrázolt, aki összegyűrt ruháin feküdt. – A szobor nincs rajta a legújabb felvételen.
– Tényleg? – Egy pillanatig Griffint nem érdekelte a dolog, aztán hirtelen kapcsolt. – Az a veszekedés a jelmezes nővel Rice buliján!
– Mrs. Kokubun – erősítette meg Millicent. – Komolyan meg akarta venni és igazán szép árat ajánlott fel.
– Igen – most már Griffin is emlékezett. Valamiért visszautasította. Nem Rice készítette a szobrot? Valamit mondott, mintha az eltékozolt ifjúság utolsó emléke lenne vagy valami hasonlót.
– Sehol nem találjuk, pedig mindent átnéztünk – mondta Millicent.
– Lehet, hogy eltört – morogta Bobbick.
– Lehet. Akkor miért nem jelentette be a biztosítónak? Egy szobára való tanúja lett volna, akik igazolnák, hogy tisztességes árat ajánlottak fel érte. Ha a betörő elpusztí...
– Nem – szakította félbe Bobbick. – Úgy értem, hogy véletlenül leesett.
– Hm. Értem, mire gondolsz. A polc nincs olyan magasan. A szobor fekvő alakot mintáz, tehát nem olyan könnyű lelökni. Ha leesett... talán még akkor sem törött volna össze, a szőnyegen semmiképp. – Griffin ránézett az órájára. – Nyolc ötven? –  Elszörnyedve csapott a homlokára. – A fenébe is, az előbb elaludtam. Hadd mossam meg az arcomat! Tíz percen belül Harmónia irodájában kell lennem. Jó munka volt, csak folytassátok tovább. – Átrohant a fürdőszobába. Millicent és Bobbick magukban számoltak. Harmincnál tartottak, amikor Griffin kirohant félig a kabátjába bújva, és eltűnt a szobából.

*

Harmónia irodájában egy ősz hajú asszony is ült. Egy perc után beugrott a neve. – Mrs. Metesky – mondta Alex, miközben meghajtotta magát. Leült az asszony mellé, majd üdvözölte Harmóniát. – Mi újság?
Harmónia mielőtt válaszolt volna, eltűnődött. – Alex, nem tudom, hogyan fog ez téged érinteni.
– Ha jó, akkor benne vagyok. – Alex keresztbe tette lábát, és hátradőlt. Rendben van, lássuk mennyire mélyen vagyok...
– A következőről van szó. Amíg a Déltengeri kincsvadászat játék tart, addig a gyanúsítottaink egy helyen vannak. Nem tudják, hogy az „A” Játékterületre szűkítettük a nyomozást. A Jogi osztály megerősítette, hogy önerőből folytathatjuk az ügyet, ha a Játék befejeztével a gyanúsítottakat átadjuk kihallgatásra a külső hatóságoknak. Mrs. Metesky is megértette a helyzet komolyságát, és már beszélt is a Lopez házaspárral a javaslatomról. Beleegyeztek, hogy megmentsék a Játékot.
– Mibe?
Ironikus mosoly jelent meg Harmónia szájának sarkában, hangja pedig még lágyabb lett. – Azt akarom, hogy szállj be a Játékba, Alex. További három napig és még néhány óráig tart. Reméljük, hogy a rendelkezésedre álló idő alatt megtalálod a gyilkost, és talán az ellopott mintát is. Természetesen plusz jutalomban fogsz részesülni, hiszen a munkakörödön felüli munkát fogsz ellátni. Szerintem a fő dolog az, hogy mi magunk intézkedünk.
A mindenit! Bármilyen őrült ötletnek is hangzik... – Még mindig jobb, mint ha a rendőrségnek adnánk át az ügyet. Annak igazán nem örülnék.
Harmónia elégedettnek látszott. – Nagyon jó. Az Álompark részére fenntartott Játékos helyére fogunk berakni, így a játékbeli személyazonosságod fontosabb, mint a külvilág! fedősztorid. A Lopez házaspár értesít minket a Játék menetéről, tudni fogjuk, mikor és hol rakjunk be a Játékba, remélhetőleg néhány órán belül. Metesky, maga nekünk dolgozik, úgyhogy elvárom, hogy elfogadja a kérésünket. Hogyan reagált az NJSZ képviselője?
– Myersnak nem tetszett az ötlet. Úgy érzi, hogy a Játék fontosabb, mint – hogy az ő szavaival éljek – . .. – Metesky váratlanul tökéletesen utánozta Myers fájdalmasan precíz beszédstílusát. – . .. egy bagatell betörés. Úgy tűnt, nem érti meg a bűnügy megoldásának fontosságát sem. – Lenézett a keresztbe font karjára és azt mondta: – Ha az ember túlságosan hosszú Ideje csinálja, akkor hajlamos elfelejteni, hogy a halál nem egyszerű pontvesztés. Lehet, hogy az emberek pontosan ezt akarják elfelejteni... Mindenesetre – nézett fel – Myers beleegyezett az NJSZ részéről, miután garantáltam, hogy ez a Játék minimális megzavarásával jár, és megfenyegettem, hogy különben azonnal lefújom a Játékot.
– Tehát a Játék folyik tovább.
– Folyik tovább – ismételte lágyan Griffin. – Szükségem lesz egy gyors tájékoztatásra a Játékosságról, bár feltételezem, hogy Lopez nem fog kinyírni...?
Metesky megrázta a fejét. – Attól tartok, erről szó sincs. Ugyanolyan esélye lesz, hogy megöljék, mint a többi Játékosnak. Ha másképp lenne, akkor az zavarná a Játékot és egyúttal lebuktatná magát. Kezdőként fog játszani és ellátjuk megfelelő szereplői jellemvonásokkal, amelyek segíteni fognak Önnek. A többi csak Magától függ. Ha kiesik a Játékból, akkor szerintem lefújhatjuk az egészet. A Játékszövetség visszavonja az engedélyt, ha megszegjük a szabályokat, Lopez pedig nem folytatja az NJSZ támogatása nélkül, tehát ennek megfelelően viselkedjen.
– Hát ez nagyszerű! Játékban kell hogy maradjak és mellesleg oldjam meg a bűntényt. – Becsukta a szemét. – Szükségem lesz egy rádióra, hogy kapcsolatban maradjak az embereimmel. Minden újabb fejlemény több mint érdekes lehet.
Úgy tűnt, hogy Harmónia zavarban van. – Mit értesz ezen?
Lehet, hogy számára nem nyilvánvaló? Alex azt mondta: – Feltételezzük, hogy Rice balesetben halt meg. Akár így történt, akár nem, ha a tolvaj megtudja, hogy gyilkossági ügyben nyomozunk, akkor... nos akkor nemcsak pontokat veszthetek. – Úgy tűnt, hogy Griffin szeretne még valamit mondani, aztán csak megrázta a fejét és felállt. – Kilenc harminc van. A Játék már kilencven perce elkezdődött. Itt az idő, hogy felkészüljek. Innét hová menjek?
– A Játékközpontba jelmezért és tájékoztatásért. Ahogy Lopez kinyír valakit, azonnal berakunk a Játékba. – Harmónia felkelt a székből és megrázta Griffin kinyújtott kezét. – Sok szerencsét, Alex. Számítunk rád.
Alex megvárta, míg az irodaajtó becsukódik mögötte, majd csodálkozva füttyentett. – Micsoda hülye ötlet... – Aztán a pillanatnyi kétség eltűnt, és ahogy a lift felé tartott, már a különféle variációkra és kérdésekre gondolt.

12. A panoráma 

Myers hajthatatlan volt. Kis fekete szemei a pontokra összpontosultak. – Rendben van, a kígyót elismerem. A madarak támadása azonban várakozáson felüli volt, azonkívül valószínűleg bele sem illik az Ön által létrehozott Játék struktúrájába.
Richárd Lopez sajnálkozva fordította el tekintetét a Játékról. Biztos volt abban, hogy Mitsuko egyedül is megbirkózik minden problémával.
– Figyeljen ide Myers. Én a könyv szerint vezetem a Játékot. A melanéz varázslat naturalista. Ezen azt értem, hogy a struktúra megmagyarázza a természeti jelenségeket: terméscsökkenést, járványokat, időjárási anomáliákat, szerencsés vadászatot és így tovább. Mindezeket olyan legendákkal, mítoszokkal magyarázza, amelyek istenségekkel, szellemekkel vannak összefüggésben. Ezek közül valamikor néhány ember vagy állat volt, de haláluk után magasabb régióba kerültek. Az emberek gazdagságon, tudáson, életko-ron, társadalmi pozíción vagy a szellemek segítségén eresztül tesznek szert hatalomra.
Tehát: Pigibidit tisztelték a legjobban a faluban, és ezért atalmas varázserővel rendelkezett valamikor. Világos, ogy a falut névtelen ellenségeik támadják meg. Világos, ogy az ellenségeik nagy varázserővel rendelkeznek. Pigi-idi öreg már, azért esett transzba, hogy elkápráztassa a endég varázslókat és harcosokat. Túlhajtotta magát, le-gyengült mind fizikailag, mind szellemileg. Régebben ő kotta meg a külső támadás elleni legerősebb védőpajzsot, zonban most, hogy hatalma meggyengült, a daribik sebez-etővé váltak. A többi már ebből következik.
Myerst egyáltalán nem győzte meg Lopez beszéde. – Gondolja, hogy Henderson is erre a következtetésre jutott?
– Egyáltalán nem – mondta Lopez olyan hangon, amit általában a gyerekekkel szemben használt. – Hány ember halt meg a madarak támadása során?
Myers megdermedt. – A Játékosok közül senki, de...
– Nincs semmi de. Hányan sebesültek meg súlyosan?
– Senki, de nem értem...
– A fenébe is, értse már meg! Myers, nem találja furcsának, hogy egyetlen súlyos sebesült sem volt? Ez csak a bemelegítés volt. Henderson kapott egy alkalmat, hogy ga-tyába rázza a csapatát, én pedig megmutathattam az általam kreált szabályokat. Ne aggódjon, ha megkezdődik az igazi tűzijáték, akkor csak olyan piszkos trükkel fogok kirukkolni, amire már volt precedens az előző Játékok során. Szerintem Mr. Henderson sem tud majd kifogást emelni. – Lopez visszafordult az irányítópulthoz.
Ezzel egy időben Mitsuko ellazította magát. Mindkettőjüknek saját billentyűzete és kamerákat mozgató pedálsora volt. Könnyen elérhető távolságban további kapcsolók helyezkedtek el, amelyek a vezérlőközpontot irányították. Jelenleg egyetlen hologram lebegett a központi vezérlőpult felett.
A daribi falut ábrázolta. Az összes Játékost lehetett látni, amint éppen készülődtek. Az öregek tanácsa is látszódott, a takaróba göngyölt Pigibidivel együtt. Richárd intett a fejével, mire Mitsuko megnyomott egy gombot. A képhez most már hang is társult.
– ...  most elmegyünk – mondta éppen Chester Puskás Embernek. Chesteren látszott, hogy riadókészültségben van. Maibang ott állt mellette, khaki sortnadrágot és inget viselt, hátizsákkal a hátán.
Pigibidi, akit két fiatal harcos ápolt, magánhangzókkal teli érthetetlen mondatokat mormolt. Maibang lefordította. – Azt mondja, haldoklik. Azonban el kell még mondania vala-mit, amit idáig nem mert.
Chester elgondolkozva szorította össze ajkait. – Az ellen-ségei nem fogják a hatalmukba keríteni?
Lopez azonnal előrehajolt és belesuttogott az előtte álló mikrofonba. – Mondd azt, hogy Pigibidi ősei elég erősek ahhoz, hogyha a testet nem is, de a szellemet megvédjék.
Maibang megvakafta a fülét. – Bár őseink hatalma véges a mi világunkban, azonban biztos lehetsz abban, hogy Pigibidi lelke a hősök között fog nyugvóhelyre lelni. Amíg élt, csak a faluját féltette. Halálában nem kell félnie semmitől.
– Értem.
Mitsuko megtekert egy tárcsát, mire Pigibidi arca elkezdett erősen verítékezni. Nyilvánvaló volt, hogy fájdalmak kínozzák. Ráncos szájából nyálpatak indult meg. Köhögése görcsössé vált. Megpróbált felülni, mire két segítője feltámasztotta. Szájából angol szavak törtek ki.
– Meg... megtalálod őket. ők... a forék.
Az összegyűlt falusiak levegő után kapkodtak. Pigibidi teste megrázkódott, mintha tűzijáték robbant volna fel a gyomrában. Chester Henderson odaszólt a Játékosokhoz. – Ki ne mondjátok ezt a szót! Még suttogva sem. Ezt a szót a Játék ideje alatt nem használhatjuk.
A segítők megpróbálták Pigibidit megnyugtatni, de már nem segíthettek rajta. Főnökük görcsökben fetrengett. Szemgolyói kifordultak. Csak a szeme fehérje látszott. Megharapta az alsó ajkát, mire vér futott végig az állán.
Valaki, aki háttal állt a kamerának, remegő kézzel mutatott Pigibidi hasára, ami kezdett behorpadni. Eközben a vér egyre gyorsabban folyt a szájából. Izmai végső görcsbe rán-dultak és hirtelen kiszenvedett.
Gyászoló sírás töltötte be a levegőt. A falusiak térdre zuhantak és kínjukban a földet tépték. Kasan Maibang állva maradt, sötét arcát a fájdalom és a düh festette még sötétebbre.
– Meg fogjuk őt bosszulni. Ellenségeink felfalták Puskás Ember máját, ezért feláldozzuk őket Pigibidi tiszteletére. – Könyörögve tárta szét karjait, hangja remegett a szent haragtól. – Hallgassátok meg, daribik! Ezek a bátor és hatalmas erejű idegenek azért jöttek, hogy segítsenek harcunkban. Szükségük van teherhordókra, kísérőkre és barátokra. Ki fog közületek segíteni nekik?
Mitsuko a mikrofonjához hajolt. – Ne légy túl drámai, Harvey! Csak a szövegedet mondd!
Maibang megvakarta a fülét és ügyesen leplezte mosolyát. Mrs. Lopez betakarta a mikrofont és felkacagott.
– Harvey? – kérdezte Myers.
– Harvey Wayland. Ugye milyen jó? Az USC egyetem „Illuminatus” diákelőadásán fedeztem fel tizennégy évvel ezelőtt. Olyan gyakran alkalmazzuk, ahogy csak tudjuk.
A hologramban három fiatalember csatlakozott a Játékosokhoz. A bennszülöttek szőtt ágyékkötőjét viselték. Chester Maibangot kérdezgette, mintha már előre tudta volna a válaszokat. – Miért támadtak a madarak múlt éjszaka? Miért halt meg így Pigibidi?
– Folyamatos harcban állunk ellenségeinkkel – magyarázta Maibang. – Az idősek alkotják az első védelmi vonalat. Puskás Ember volt a leghatalmasabb erejű közöttünk. Azonban amikor az évek és a küzdelmek kiszívták az erejét, a védelmünk beomlott.
Chester bólintott. – És mi van a májával? Mi pusztította el? Valamilyen féreg?
– Nem. Annál is rosszabb. Izibidi. A szellememberek.
– Szellemek. Tehát a „bidi” toldalék embert vagy embereket jelent... – Chester magában beszélt. Aztán felemelte a hangját.
– Ellenségeink a halottak szellemét is a befolyásuk alá vonják?
Maibang megrázta a fejét. – Nem. ők a szövetségeseink. A halottak szellemei együttműködnek.
– A halottak szellemei veled is együttműködnek?
– Talán igen, ha elég erősen hívom őket. Nekem megvan hozzá a tudásom, csak az erőm hiányzik.
– Akkor nagyszerűen fogunk boldogulni. Mi rendelkezünk a megfelelő erővel, én pedig lassan-lassan megszerzem az ismereteket is... – Henderson hangja ismét lehalkult, mire Gina figyelmeztetésképpen vállára tette a kezét. – Oké, kedvesem. Rendben van, emberek, induljunk el, mielőtt valami közbe nem jön. Mary-em te jössz velem az előőrsben. Ollie és Bowan alkotják a hátvédet. A többiekre te figyelsz. Azt hiszem, itt az idő, hogy felvegyük az elénk dobott kesztyűt.
A csapat tagjai felvették a hátizsákokat és egy utolsó pillantást vetve Pigibidi rejtélyesen összezsugorodott holttestére rendezett sorokban megindultak. Ahogy kiértek a képből, Mitsuko saját képernyőjén megjelent a dzsungel egy része, ahol éppen felbukkantak a Játékosok. Richárd képernyője még mindig a falut mutatta. Ujjának egyetlen apró mozdulatára Pigibidi holtteste, a két segítő és a néma öregek eltűntek. Beleszólt a mikrofonba. – Figyelem! A Játéknak ez a szakasza befejeződött. Azok, akik az Agaiambo jelenetben is szerepelnek, azonnal jelentkezzenek a sminkeseknél. A többieknek köszönöm a csodálatos előadást. – A két tucat „bennszülött” férfi, nő és gyerek megtapsolta saját magát.
Néma elektrovasutak bukkantak fel a bozót mögül, szerelők szálltak ki sietve, hogy szétszedjék a falut. A színészek fele felszállt a vonatra, ami gyorsan elszállította őket. Néhányan gyalogosan indultak el, a többiek pedig a második járatra vártak.
A hologram eltűnt. Richárd Lopez székestől megperdült, és Myers szemébe nézett. – Mintegy negyven perc múlva lesz először lehetőségünk arra, hogy kinyírjunk valakit. Ahhoz viszont közelebb kell, hogy jussanak a mocsárhoz. – Az ujjait összefűzte. – Tudja, ez a Játék tele lesz a legdurvább meglepetésekkel, amivel valaha is kirukkoltam, de ez valahogy gyilkosságnak tűnik. Nem tetszik ez nekem.
– Ennek semmi értelme – nyugtatgatta Myers. – Balesetek, pozitív vagy negatív eredménnyel, mindig részei a Játéknak. Ha felborulna az egyensúly, akkor egy másik játékosnak szerencséje lesz, hogy kiegyenlítsük a helyzetet. Ígérem, hogy a Játék maga nem fogja megszenvedni.
Richárd kíváncsian tekintett a kopasz férfira. – Maga, Myers, az NJSZ hivatalos szőrözője, csodálkozom, hogy ilyen egyszerűen beleegyezett ebbe az egészbe. – Tűnődve vakarta a szakáilát. – Tavaly, amikor Henderson nekiállt balhézni azok miatt az egyszerű havi viperák miatt, maga volt az első, aki a szabálykönyvet lóbálta a szemem előtt, szabálytalanságot emlegetve. Aztán amikor tisztázták a vádak alól, maga kényszerített bele az előbb említett nagyrabecsült Osztagparancsnokkal való személyes találkozóba, a „fair play” nevében. Miért játssza most az Álompark csahos ebének szerepét?
Myers enyhén elvörösödött, mire Mitsuko aggódva tekintett férjére. Myers azt mondta: – Behívjam Mrs. Meteskyt, és elmondjam neki, hogy elfogadhatatlannak találja az Álompark feltételeit? Természetesen azonnal leállítaná a Játékot. Ez igazán kellemetlen és zavaró lenne minden érintett személy részére, és hadd tegyem hozzá, drága mulatság lenne az Ön számára. Pontosan mennyi pénzt is fektetett a Déltengeri kincsvadászat játékba?
– Sokat – adta meg magát Lopez. Sűrű szempillája mögül tekintett Myersra. – Örömmel hallom, hogy magát is nagyon érdekli a személyes vagyonom.
– Csak azért említettem, mert...
– Már eddig is túl sokat mondott – mondta udvariasan Lopez.
– Visszamegyek a megfigyelőszobába. Viszontlátásra, asszonyom – mondta Mitsukónak. A lány odafordult és rávillantotta legkedvesebb mosolyát, ami azonban nem bírta maradásra Myerst, aki kihúzott felsőtesttel távozott.
Mitsuko kinyújtotta bal kezét férje felé, aki magához szorította. Aztán arcvonásai ismét megkeményedtek.
A vezérlőterem ajtaja ismét kinyílt és Metesky lépett be rajta. – Istenem, mit mondott Myersnak? Viharfelhő követte, ahogy kijött a szobából.
– Attól tartok, hogy a férjem a nemtetszését talán túl erősen fejezi ki.
Lopez szégyenlősen nézett rá. – Nem akartam túl erős szavakat használni, Arlan. Csak egyszerűen nem szeretem, ha valaki belepiszkál az én Játékomba.
– Tudom, Richárd. Sajnálom, de gyilkosság történt.
– A fenébe is, naponta száz gyilkosság történik ebben az államban, de évente csak egy Játék van. Miért nem hagynak békén dolgozni? – Felsóhajtott. – Rendben van, rendben van. Együtt fogok működni. Megkapod, amit kértél.
– Köszönöm, Richárd.
Metesky előhúzott a falból egy fotelt és leült. Mitsuko és Richárd lenyűgözték őt, sokkal érdekesebbek voltak, mint a többi Játékmester, akik vagy unalmas tudósok, vagy volt Játékosok. Az utóbbiak annyira mélyen elmerültek a fantáziavilágukba, hogy a motivációjuk és a beszédük szinte érthetetlen volt.
Azonban a Lopez házaspár, mint bármilyen szakma kiemelkedő egyéniségei, kivételt képeztek. A ragyogó képességű, remek képzelőerővel megáldott, megnyerő modorú, gyakran hirtelen haragú Richárd erősen különbözött feleségétől, Mitsukótól, aki a házaspár közismertebb tagja. Mit-suko mindig nyugodt, és csak annyit árul el képességeiről, amennyi szükséges. Civil emberként is érdekesek. Játékmesterként egyenesen lenyűgözőek. Metesky nézte, ahogy a szarvcsőrű madarak támadását irányították. Az egyes jelenetek során, amikor számítógép által megjelenített hologramoknak életszerűen kellett támadniuk, és reagálniuk a Lo-pez házaspár szinte összeforrt, és egyszerre húsz ujjal nyomkodták a gombokat. Tökéletes volt az általuk kreált varázslat: senki nem vette észre, hogy egyszerre csak két-három madár támadt, a többi a levegőben várakozott. Csodálatos látvány volt, ahogy Richárd életre keltette a madarakat a bábjátékos biztos kezével, a karokat és a pedálokat gyors ritmusban mozgatva.
A látvány egy szintetizátoron játszó négykezesre emlékeztetett. Metesky csodálattal figyelte őket.
A csapat a bozótok között vánszorgott, aztán a vidék kezdett megváltozni. A bozótok helyett kúszónövények nőttek a nedves és ragadós földből. Maibang jobban odafigyelt az ösvényre. Ő és a Kagoiano nevű harcos haladt az élen, miközben aggódó arcot vágtak.
Chester hangja visszhangzón a helyiségben. – Gina! Fésüld át a környéket! Szeretném tudni, hol járunk.
Richárd azt suttogta Meteskynek: – Chi-Chi sokkal gyorsabban reagál a Varázslatkérésre, mint én. Magam, sem értem, hogyan csinálja. – A hologramra nézett. A tetőtől talpig zöldbe öltözött Gina behunyta szemét. Mitsuko gondosan figyelte a lány imáját.
Az ujjai a billentyűzeten villámsebesen mozogtak, a billentyűk lágyan csattogtak, ahogy a gépbe táplálta a parancsokat. Gina előtt egy acélláda árnyékképe tűnt fel lebegve, majd néhány másodperccel azután, hogy kinyitotta a szemét, széttfoszlott.
Az Osztagparancsnok bólintott. – Jó. Közel vagyunk valami nagyon érdekeshez. Menjen Garret előre. Lehet, hogy szükségünk lesz Papra. – A csapatból kivált a sötét arcú férfi alakja.
– Szükségünk van védelemre, Chester?
– Néhányunknak talán igen. Meg kell szereznünk a ládát, bármi is a tartalma, tehát szükségünk lesz a Mérnökre. Neki pedig szüksége lehet védelemre.
Richárd mormogott valamit a holokép élességéről, és amikor Chester bekapcsolta a nyomkövetőt, a Játékmester saját maga vette át az irányítást. Addig manipulált a láda képével, amíg az áttetszővé, de teljesen élessé nem vált. A kép a csapat előtt lebegett, és a nedves, ragacsos földből kinövő facsoporthoz vezette őket. A vékony törzsű fákból az ágak pókhálószerűen ágaztak el, a levélzet ritkás volt rajtuk. A gyökerek a föld felszínén tekeredtek néhány méter hosszúságban, mielőtt eltűntek a föld alatt. A láda képe a kusza gyökerek között tűnt el.
Chester elgondolkozva nézte a facsoportot, majd felemelte jobb kezét. – Mutasd meg nekem az ellenséges vagy rosszindulatú szellemek képét! – A Chestert körülvevő zöld ragyogás húsz méter sugarú gömbre tágult, amelyben csak halvány, rángatózó, ködfoltnál alig nagyobb árnyak hajladoztak.
– Rendben van – mormolta. – S. J., hozzám! – Csak egy huppanás hallatszott, ahogy a fiatalember Henderson mögé ugrott zihálva. – A fák között kincs van elrejtve, amit meg kell szereznünk. Mit ajánlasz, Mérnök?
S. J. vigyorogva járta körbe a facsoportot: csizmája orrával beletúrt a földbe, megrugdosta a gyökereket. – Nem hiszem, hogy túl nehéz lenne leásni ebben a földben. Ezek a fák nem új-guineaiak, az biztos. Inkább a Matto Grossón nőnek ilyen fák. Szerintem a hadsereg nem szórt le elég növényirtószert. Úgy néz ki, hogy rohad a gyökérzetük.
– Ne ess ki a szerepedből, Mérnök.
Richárd Lopez összezárta fogsorát. – A kis fattyú. Ezt ki kell vágnunk majd a szalagból. Szívesen nyírnám ki most azonnal.
Metesky élesen közbevágott. – Bűvészkedhetünk a számítógéppel, de nem választhatod ki az áldozatot, Richárd. Várd ki a végét!
– Azért hangosan kimondhatom az óhajomat, Metesky? Ez az S. J. nevű fazon nagyon bizseregteti a tenyeremet.
S. J. elővett egy összecsukható lapátot a hátizsákjából, és elkezdett szorgalmasan ásni. Eames, aki megragadott minden alkalmat, hogy megvillantsa izmait, a gyökereket vagdosta.
Chester nézte, ahogy ásnak. A vezérlőteremben Richárd elengedte magát, és nézte, ahogy Chester gondolkozik. Egyikük sem szólalt meg, végül az Osztagparancsnok törte meg a csendet. – Garret.
A Pap gyorsan keresztet vetett és letérdelt imádkozni. Mitsuko ujjai a billentyűzeten száguldottak, és egy pillanattal később lágy, arany fénysugár ölelte körbe a fiatal Mérnököt.
S. J. lapátja fémbe ütközött. Eames is behajolt a gödörbe segíteni. A kezükkel söpörték félre a maradék földet. Egy erős rántással kiszabadították a gyökerek közül a ládát. Chester leállította őket egy rövid időre, amíg a rozsdás acélládára olvasta a Veszélyt Felfedő varázsigét. Aztán amikor a ragyogás zöld színben ölelte körbe a ládát, akkor engedte, hogy folytassák a láda kiemelését. Richárd kihallotta Chester hangjából a vonakodást, mire elmosolyodott.
A rozsdás lakat feltörése nem okozott nehézséget S. J.-nek, akinek mindig a megfelelő szerszám volt a keze ügyében. A lapát tompa végét támasztéknak használva ráütött a lakat szárára egy csavarhúzóra emlékeztető szerszámmal. A lakat három darabban esett a földre. A Játékosok hurráztak. Óvatosan hátralépve a fiatalember felhajtotta a láda fedelét.
– Oké – fújta ki az eddig visszatartott levegőt. – Lőfegyverek.
Négy pisztolytáska pisztollyal, két karabély, legalább száz töltény, és azonkívül a hadseregnél használatos konzervdobozok feküdtek a ládában. A konzervek között löncshús, pulyka és dobozolt torta is volt. S. J. szinte eksztázisba jött. – Szállítmány! Nyamnyam!
Még Chester is elégedettnek tűnt. – Nagyon jó. Nem sok pontot ér, de kezdetnek nem rossz. S. J., megnöveljük körülötted a védőmezőt, hogy megvizsgálhasd őket.
– Vettem, főnök.
– Gwen, kérlek te is imádkozz Garrettel együtt. A lány kurtán biccentett, mielőtt a zöld ragyogás őt is körbeverte, aztán az S. J.-t körülölelő aranygömb annyira felerősödött, hogy a Mérnök borostyánkőbe zárt figurára emlékeztetett.
S. J. kipróbálta az egyik revolvert, majd töltényeket helyezett a töltényűrbe. Gondosan megcélzott egy húsz méter távolságban álló fát, aztán meghúzta a ravaszt. Válaszképp süketítő csattanás hangzott fel, de a fán nem látszott semmilyen sérülés. Rosszallóan nézett, majd további két töltényt lőtt ki. Ugyanaz a hangos dörrenés, de találatnak semmi nyoma.
– S. J., tulajdonképpen milyen pontszámot értél el céllövészetben?
– Baromi rosszat. Tizenegyet. Ezért vagyok Mérnök. Megpróbálkozok egy közelebbi fával.
A golyó a fába ütközött, ami nem volt meglepő, hiszen a fa szinte karnyújtásnyira állt. – Oké, ki kéri? – Észrevette Tony kinyújtott kezét. A csövénél fogva előrenyújtotta a revolvert.
Azután egy karabélyt emelt ki a ládából. – M-1-es – mormolta. – Szép darab. – Meghúzta néhányszor a ravaszt, majd belehelyezett egy töltényt és megcélozta a tíz méterre álló sziklát. Meghúzta a ravaszt.
A puska felmorajlott, láng csapott ki belőle, aztán a visszapattanó lövedék hangja zúgott fel. S. J. ösztönösen lebukott. – Istenem...
A levegő vibrált előttük, majd feltűnt Garret szellemképe. Chester dühösen káromkodott. Garret felnyögött és az ingén gyorsan növekvő vibráló vörös foltra nézett.
– A rohadt életbe – mondta tiszta szívből. Összerogyott, és tágra nyitott szemmel megmerevedett.
– Szép volt – morogta Richárd. Megnyomott két gombot.
– Várjunk egy percet! – mondta Chester. – Gwen, maradt elég energiád egy életmentő varázsigére?
A szőke lány aggódó arccal válaszolt. – Most? Nem hiszem. Ha egyszerű baleset volt, akkor talán igen. – Gwen szomorú képpel emelte magasba karjait, és elkezdett imádkozni. – Istenek az égben! Növeljétek meg az erőmet és hozzátok vissza ezt az embert az életbe! Az összes általam birtokolt erő nevében könyörgök! – Térdre borult, lehajtotta a fejét, becsukta a szemét.
Lopez bólintott, ajkán elismerő mosoly játszott. – Szép volt. Kíváncsi vagyok, elegendő lesz-e? – Nézte, ahogy Mitsuko betáplálja a kérést a számítógépbe. Számok vibráltak; megjelent egy véletlen szám, ami össze lett hasonlítva két korábban betáplált Wessler-Grahm ponttal, azaz Garret életerejével és Gwen varázserejével... Lopez megrázta a fejét, ahogy a Garret körüli rózsaszín aura koromfeketévé változott. – Nem jó. Sajnálom, kedvesem. – Megnyomott egy gombot..
Garret megrándult, ahogy a dögcédula megrázta. Megfordult, felkelt és szembenézett árnyképével. – Hát azt hiszem, ez a vége. Hát nem sokáig bírtam ebben a játékban. – Akart még valami csípőset mondani, de Gwen lágyan a vállára tette a kezét, mire megfordult, és a komor szellem után ment. A két alak kikerült a kamera látószögéből.
Richárd arca sem volt boldog. Metesky, látta, hogy neheztelő kifejezés jelenik meg az arcán, amit aztán a semleges álarc elrejtett. Sötét, karcsú ujja a bajusza végével játszott, miközben félig lehunyta a szemét. – Rendben van. Egy embert kinyírtam. Vesd be a házőrző kutyádat, és hagyj engem dolgozni!
Az álomparki összekötő felállt, és el akart indulni. – Metesky! – kiáltotta Lopez a nő után. Mondd meg a kutyádnak, ha megpróbálja elcseszni a játékomat, akkor olyan gyorsan kinyírom, hogy az orra vérezni fog, és pokolba a következményekkel! – Látta, hogy az asszony némán bólint. Újból visszafordult a kezelőpulthoz.
Mitsuko nézte, ahogy Metesky elmegy, hallotta, ahogy az ajtó becsukódik mögötte. Aztán finoman kinyújtóztatta az ujjait, majd folytatta a munkát.

Második rész 

13. Felbukkan a Zöldfülű 

– Nem használhatjuk ezeket a fegyvereket, Chester. – S. J. a Játék során először most tűnt boldogtalannak. – Meg vannak átkozva. Hogyha az a... Gwen nem bírta megmenteni Garretet, akkor varázslattal állunk szemben. – Szőke haja ragadt az izzadságtól és a piszoktól. Fáradtnak és bátortalannak tűnt.
Chester ideges ritmusban dobolt a lábaival. Észre sem vette, hogy Gina a karjába kapaszkodik, odament dühösen a ládához és belebámult. – Vérrel fizettünk ezekért a fegyverekért, és megtartjuk őket. Maibang, ide hozzám! – Mérgesen csettintett az ujjával.
Maibang, a meneteléstől izzadságfoltos ingben, Chester mellé lépett. Henderson jól megfontolta, hogy mit mondjon.
– Figyelj ide! Gwen már nem teheti meg nem történtté a balesetet. Egyelőre teljesen kimerült az S. J.-t körülvevő védőpajzs biztosításában. Hatástalanítanunk kell az átkot. Addig nem akarom kipróbálni a varázsigénket, amíg nem tudom, milyen választási lehetőségeink vannak. Eszembe jutott, hogy olvastam valamit a ti varázslataitokról. Van valami asztallal kapcsolatos rituálé, de nem emlékszem rá pontosan. Te ismered?
– Persze, hogy ismerem az asztal rituálét. Népem minden fia ismeri. Csak nem tudom, hogy elegendő lesz-e.
– Nem baj, azért megpróbáljuk. – Chester végignézett a tizenhárom Játékoson és a három bennszülöttön. Bólintott, mivel senki nem tiltakozott. – Rendben van, Kasan, mire van szükségünk?
A kísérőjük megvakarta a fejét. – Először is egy asztalra, aztán tiszta térítőre és néhány ajándékra. Etel lenne a legjobb. És természetesen virágokra is.
– S. J.? – kérdezte Chester anélkül, hogy a fiúra pillantott volna.
– Részemről oké, főnök. Néhány perc alatt össze tudok hozni egy háromlábú asztalt ágakból.
– Jó. Dreager, segíts neki! Ami az ajándékokat illeti, úgy vélem, hogy az istenek azzal már megajándékozták... – Felemelte az egyik húskonzervet.

*

Az asztal durvának, de használhatónak tűnt. Sötét Csillag felajánlotta a fehér szoknyáját, ami-az asztalterítő szerepét töltötte be. Gwen gyertyái, amit általában varázslatra használt, az asztal közepén égtek. A hátizsákokból előbukkanó tarka selyemkendők, kések, kanalak szolgáltak asztalkendőként, illetve evőeszközként. Az asztalon szépen elrendezték az eltemetett ládából származó konzerveket, Olivér két rúd trópusi csokoládéját, Sötét Csillag éléskamrájából származó rágós marhahúst, és virágokat, amit a többiek gyűjtöttek.
– Készen állunk a bllasim tewol elvégzésére – mondta Chester. Hangjában szemernyi kétség vagy bizonytalanság sem csengett. – Kasan segíteni fog nekem, de igazán csak az én erőm számít. Hallgass meg, Istenem, hallgass meg, Jé-zus-Manup. A Te néped oldalán harcolunk. Tudom, hogy cselekedeteink elnyerik tetszésedet. Ne engedd, hogy bátor papunk halála értelmetlen legyen. Bár tartalékaink szűkösek, mégis elpusztítjuk a létfontosságú ételeinket, hogy bebizonyítsuk hűségünket.
Miután meghallotta a végszót, Bowan, a Fekete azt mondta: – Tűz! – A jobb karját körülölelő aura zöldről vörösre változott; lángok csaptak ki belőle az asztalra. Éppúgy, mint a bibliai égő csipkebokor, a marhahús, a régi konzervek lángra lobbantak anélkül, hogy megperzselték volna a térítőt.
– Megmutattuk a hűségünket. Add meg nekünk azt, amire szükségünk van, hogy felhasználhassuk ezeket a fegyvereket. – Henderson még be sem fejezte a mondatot, amikor a levegő elkezdett vibrálni. Három szellem öltött alakot: átlátszó fehér emberek, akik terepszínű egyenruhát viseltek.
Arcuk puha volt. Egyikük arcán egy rémisztő vágott seb lát-szódott, amit talán bozótvágó kés okozhatott.
– Kik vagytok? – kérdezte Chester parancsolóan. Recsegő hang hallatszott, ahogy az egyik szellem szája megmozdult. Végül hangok jöttek ki az elszáradt torokból.
– Mi a... ti fajtátokhoz...
– Szóval amerikaiak vagytok. Hogyan haltatok meg?
Most a sebhelyes arcú szólalt meg, a szavakat szaggatottan köhögte fel. – Azért haltunk meg..., mert a Szállítmányt akartuk visszaszerezni. Ti is meg fogtok halni. Mindannyian. Te is... – Szünetet tartott, miközben a sápadt, kiszáradt halott szájból némán áradtak a szavak, aztán ismét hallhatóvá váltak. – Nem tudod, mire vállalkoztál.
– Segítsetek – kérte az Osztagparancsnok. – Segítenetek kell. Adjátok oda a puskákat.
– A puskák a mieink voltak... – A szellem arcán tátongó vágásból sötét massza kezdett folyni. – Azonban a Főre ellopta a titkos fegyvert. Legyőzhettük volna... a japcsikat... ha nem jön túl későn. Most már a Főre kezében van. Puskákkal felfegyverkezve küldtek minket, hogy szerezzük – vissza. Puskákkal! Semmit sem érnek a varázslat ellen. Megdöglöttünk ebben... a büdös dzsungelben... de utolsó leheletünkkel megátkoztuk a puskákat. Megátkoztuk, hogy... megöljenek mindenkit, aki használja őket.
– Vonjátok vissza az átkot! Szükségünk van a fegyverekre. A segítségükkel megbosszulhatjuk a halálotokat.
A szellemek megbeszélték a dolgot egymás között, aztán a vágott arcú válaszolt. – Ti... őrültek vagytok. Majd meglátjátok. De mi is... őrültek voltunk. Ti... is őrültek vagytok. Hősi halált... halhattok. Vigyétek a fegyvereket. Öljetek meg annyi Fórét,. .. amennyit csak tudtok,. .. mielőtt meghaltok... – A szellemek a hanggal együtt eltűntek. Az utolsó „Pokolba velük!” kiáltás még ott lebegett az üres levegőben.
Chester óvatosságból egy Veszélyt Felfedő varázsigét kántált, mielőtt szabad utat jelzett volna. Gina együttárzően mondta. – Utoljára felejtetted el magukat a fegyvereket ellenőrizni, Ches. Miután a láda külseje zöldet mutatott, már nem aggódtál tovább.
– Igazad van. Azonban ez az utolsó könnyű pont, amit Lopez tőlem szerez, ebben biztos lehetsz.
Tony és S. J. most már pisztolyt viselt. Kagoiano kapta az egyik karabélyt, míg a másikat Sötét Csillag a szeplős vállán cipelte. A másik két pisztolyt gondosan elcsomagolták. – Indulás – parancsolta Chester és a csapat elindult.
McWhirter jókedvűen paskolta a pisztolyát, miközben Olivér mellé zárkózott fel. – Tudod szinte más embernek érzem magam, mióta ez a vacak irt van az oldalamon. Hm, ugye a töltények nem valódiak? Úgy értem, nekem nagyon valódinak tűntek azok a lövések.
Olivér kicsit ingerültnek tűnt. – Nem, nem valódiak. Azonban nem tenne jót, ha valakinek a füle mellett sütnéd el. Még a vaktöltény is berepesztheti valakinek a dobhártyáját.
– Igaz. – Irigyen figyelte, ahogy Gwen Olivérbe karol. Hátranézett Acaciára, aki Alan Leigh-gel együtt alkotta a hátvédet.
Ollie észrevette. – Tudod; bár ezek a töltények nem valódiak, azért van, ami valódi, és te most pont azzal játszol.
Tony lebiggyesztette a száját. Nem kellett megkérdeznie, mire gondol a zömök harcos.
– Figyelj csak, Tony...
– Fortunato, és köszönöm. Te Olivér vagy. Én pedig Fortunato, igaz? És éppen arra készülünk, hogy ellopjunk egy atombombát, bár csak egy prototípust. Ebben a csapatban mindenki megőrült.
– Gyerünk, játsszál csak az érzéseivel. Tony. Lehet, hogy Acacia megbántott téged tegnap este, de az nem volt szándékos. Ráadásul azt hitte, hogy szívességet tesz neked. Te pedig szándékosan bántod meg őt.
Tony menet közben félresöpörte az arcába csapódó ágat, és azt mondta: – Igazán mocsaras ez a talaj. Vigyázzunk, nehogy belelépjünk az ingoványba.
Olivér megundorodott tőle. – Rendben van, Fortunato. Nem hittem volna, hogy a macho lelked ennyire megsérült volna.
– Figyeljetek a kígyókra.
Gwen elengedte Olivér karját és Tony felé nyújtotta.
A fiú azonban vigyorogva ugrott félre. Gwen nyelvet öltött, majd ismét Olivérhez simult.
Tony bátran előreszegezte állat és Acacia mellé lépett, aki éberen tekintett jobbra-balra, és keze soha nem távolodott el a kard markolatától. A lány úgy tett, mintha nem venné észre a fiú közeledését.
– Mi újság, Panthesilia? – kérdezte hanyagul a fiú. A lány diplomatikusan válaszolt, miközben szándékosan a másik irányba tekintett. Tony lépést tartott vele és megpróbált valamit leolvasni az arcáról. – Figyelj csak, kedvesem. Sajnálom, ami múlt éjszaka történt. – A lány feléje villantotta a szemét, mire felbátorodott. – A büszkeségem csorbát szenvedett, ez minden. Hé, igazán szörnyű dolog férfinak lenni. Komoly teher, hogy mindenhova magammal viszem az egómat, korán fogok megöregedni. Hé Panthi, legalább nézzél arra a szegény páriára, aki megalázkodik előtted.
– Nem hiszem, hogy tartani tudod a tempót térden állva, úgyhogy gyen zépen tovább. – A fagy kezdett felengedni, azonban még mindig maradt a lány hangjában valami távoli hűvösség.
– Hidd el, ugye megengeded, hogy beléd karoljak? Úgy, értem, hogy ennek nincs semmi értelme, annyira magányosnak tűntél. Kérlek, hadd engeszteljelek ki ma éjszaka.
Először nem tapasztalt semmi reakciót, aztán érezte, ahogy a lány is belekarol. – Komolyan beszélsz?
– Becsszó. Holdfény, kellemesen enyhe szellő és meleg hálózsák. A szúnyogok a Cowles Művek tulajdonát képezik.
A lány kétkedőén ráncolta a szemöldökét. – Nem úgy, mint múlt éjszaka?
– Ott duzzogtam a bokrok között. Sajnálom. Azonban te se a kunyhóban töltötted az éjszakát.
– Nos, ha még nem vetted volna észre, akkor elmondom, hogy van néhány nagyon vonzó férfi a csapatban. – A fiúra villantotta a tekintetét. – Nagyon vonzó. Akik tudják, hogyan kell bánni a hölgyekkel.
– Ha találnak egy igazi hölgyet. Csak vicceltem. Cas, tudod, hogy ilyenkor nem tudok mit kezdeni magammal. Kössünk fegyverszünetet.
– Elfogadom. – A lány a fiú kezébe csúsztatta kezét, megszorította és érezte, hogy a csomó a gyomrában feloldódik.
A hirtelen ellazulás automatikusan mosolyt csalt az arcára, amit Tony rögtön észrevett.
– Hát ez meg micsoda?
Kislányosan felnevetett és közben azt kívánta, hogy bárcsak valahol máshol lennének, ahol összebújhatnának és megszabadulhatnának rossz érzéseiktől.
– Mellesleg – mondta Tony elgondolkozva –, hol voltál te múlt éjjel?
Azonban az elölről felharsanó kiáltás megszakította a beszélgetésüket. Tony keze azonnal megtalálta a pisztoly markolatát. Futásnak eredt, hogy tartsa Acaciával a tempót, aki rögvest elindult.
A talaj annyira nedves volt, hogy egyre jobban fröcsögött a csizmájuk a sárban. Nád és különféle páfrányszerű növények nőttek ki a sárból. Egyes területeken a talajból kiszi-várgó víz tócsákat hozott létre. Valaki elöl segítségért kiáltott. Tony rájött, hogy a kiáltás már harmadszor hangzik fel, de eddig annyira halk volt, hogy fel se figyelt rá. Egy újabb szörny? A Fore támadása, bárkik is legyenek azok a lények.
Acacia olyan gyorsan állt meg, hogy Tony csaknem felbukott benne. A lány remegve görnyedt előre, Tony először azt hitte, hogy valami baja esett. Aztán meghallotta a nevetését, és tudta, hogy nincs semmi baja.
A segítségért kiabáló férfi derékig süllyedt a mocsárba, vagy annak álomparki megfelelőjébe. Nagydarab, vállas, vastag nyakú férfi volt. Na meg egy szuper harcos, gondolta Tony. A rövidre nyírt vörös hajú arcán szenthez méltatlan harag tükröződött. – A francba is, húzzatok már ki innét!
Chester nevetve csapkodta térdét, és olyan közel ment a mocsárhoz, amennyire csak mert. – Hello, kedves idegen. Kit tisztelhetünk benned, és miért kínlódjunk a megmentéseddel?
– Én vagyok a Zöldfülű. Én vagyok a legjobb Tolvaj a világon.
– Tessék? – kapta fel fejét Sötét Csillag és megrázta rövid, barna haját. – És mivel szolgált rá erre a címre, Mr. Titán? Hagyd csak, Chester.
– Most ne vitatkozzunk a rangok miatt. Mindannyian egyenlők vagyunk, természetesen engem kivéve. Mindenesetre Csillagnak igaza van. Milyen jogon követeled magadnak a fent említett címet? Siess, mert szerintem öt centiméterrel alacsonyabb lettél egy perc alatt.
A férfi fintorogva nézett a derekára. – Hát kiloptam Kat-mandu szent szobrának Smaragd Szemét.
– Nem rossz. És azonkívül?
A férfi kényelmetlenül toporgott a sárban. Tony rájött, hogy szörnyen viszkethet neki. – Kosell, a Szél Istenének templomából megfújtam a Selyempárnát.
– Te jó ég! Hát az igazán izgalmas lehetett. – Chester elfojtott egy ásítást. – Hát, ha ennél semmi komolyabbat nem vittél véghez, akkor lehet, hogy kölcsönzünk egy búvárpipát neked.
– Rendben van. Utolsó próbálkozás. Nekem van meg a Csillagok Háborújának egyetlen feketepiaci kópiája.
– Hoppá! – Chester tisztelettudóan hajtotta meg magát. – Bár ez egy kicsit körtévesztés, mivel Új-Guineában vagyunk kábé 1955-ben, de azért jól érveltél. Kihúzunk. S, J., te kiérdemeltél egy pihenőt. Hol a másik Mérnök? Rudy Drea-ger kell nekem.
Az alacsony, de izmos Dreager, tömött hátizsákkal a vállán előresietett, és elkezdte felbecsülni a teendőket. A hangja szinte nyikorgott. – Nincsenek itt elég erős fák, amit fel lehetne használni, úgyhogy valakinek segítenie kellene a kötélnél. Eames, lennél olyan kedves? Köszönöm.
Eames dühösnek tűnt, hogy még mielőtt beleegyezett volna, már meg is köszönték a segítséget, de azért előrelépett és elfogadta Dreagertől a nejlonzsinór végét. A zömök férfi odadobta a kötél másik végét a csapdába esett Tolvajnak, aki egyszer áttekerte a bal csuklója körül, majd a jobb kezével erősen belekapaszkodott. Az egész eljárás ügyetlennek tűnt, de hatékonynak bizonyult. A Tolvaj obsz-cén cuppanó hang kíséretében kiszabadult a sárból.
Nagyjából lesöpörte magáról a sarat és cinikusan elmosolyodott. – Gondolom, egy ilyen bemutatkozás után értékesnek kell hogy bizonyuljak.
– Micsoda gondolatolvasó – vetette oda Sötét Csillag.
Chester a tekintetével elnémította a lányt. – Te nem az vagy, akit vártam, tehát feltételezem, hogy az Álom Istenek vendége vagy.
– Talált. De azért ígérem, hogy kiveszem a részem a melóból.
Sötét Csillag megvakarta az egyik fülét. – Azt várod tőlünk, hogy megosszuk a tartalékainkat veled?
– Igazán kedves vagy. Azonban véletlenül a tudomásomra jutott egy hatalmas mennyiségű élelmiszertartalék rejtekhelye. – Hatásszünetet tartott, majd hozzátette. – Egy rakás dobozos sört is beleértve.
Abban a pillanatban minden fenntartás megszűnt az idegennel szemben. Olivér őszintén fogott vele kezet. – Örven-dek. Olivérnek hívnak. És neked mi a neved?
– Zöldfülű.
– Rendben van, Zöldfülű. Keressük meg azt a rejtekhelyet, és tartsunk ebédszünetet.
Chester ránézett az órájára, majd felsandított a kupola belső oldalán ragyogó „napra”. – Ha napóra lennék, azt mondanám, hoy délután három óra van, azonban tudom, hogy valójában csak tizenegy harminc. Valaki meggyorsítja az időt, kíváncsi vagyok vajon miért...? – Az utolsó szavakat szinte mormolta. Chester megrázta magát. – Mary-em mellé osztalak be. ö fog téged addig védelmezni, amíg meg nem látjuk, mire vagy képes.
– Egy nő fog engem védelmezni? – mondta Griffin hitetlenkedve, míg rövid, de erős ujjak nem csíptek a karjába.
– Gyere, szépfiú. Ha Mary-emnek már a dadaszerepet kell betölteni, akkor azt szívesebben teszem egy ilyen kemény legény mellett. – Elgondolkozva ráncolta össze a szemét. – Na nem – mondta végül.
Griffin megpróbált barátságos, vagy ha az nem is sikerült, legalább semleges arckifejezést felvenni. – Hát akkor menjünk.
– Menjünk.
– A rejtekhely körülbelül száz méterre van abban az irányban – égy kevésbé mocsaras földnyelvre mutatott, mire a Játékosok lelkesen indultak el.

*

– Acacia vagyok – mondta a sötét hajú lány, és leült mellé.
– De hívhatsz Panthesiliának is. – Más néven krizantémvirágnak... – vigyorgott a lányra, és letette a disznóhússal és babbal teli konzervdobozt. Lábáról lehúzta a cipőt és a zoknit, kitette a napra száradni.
Egy borzas, fekete hajú, beesett arcú férfi jött föl az emelkedőre dobozos sörrel mindkét kezében. A műanyag „kon-zerves” dobozokat belógatták a vízbe, míg kellemesen hidegek nem lettek... valójában hidegebbek, mint a víz.. A jövevény bemutatkozott. – Tony McWhirter vagyok. – Odadobott egy dobozt Acaciának, aki ügyesen elkapta. – Sötét Csillaggal együtt mi vagyunk a másik két Tolvaj a csapatban. – Ledobta magát Acacia mellé, elégedetten sóhajtott fel, majd lebukott, ahogy a lány játékosan le akarta spriccelni.
– Sok ilyenben szerepeltél már? – kérdezte Griffin.
– Nem. Ez az első alkalom: Ez az elbűvölő hölgy rángatott bele. És te?
– Én is először játszom. Egyébként a Gavagan bárt vezetem, az egyik álomparki éttermet. Én pedig így csöppentem a játékba.
– A kíváncsiság ördöge rántott bele téged?
– Valami olyasmi. Játékosok botorkálnak be a bárba mocskosán, kimerültén, vigyorgó képpel. Végül már nem bírtam tovább és jelentkeztem. – Griffin csaknem szó szerint idézte az igazi Gary Tegnert. Elég jól ismerte a bárt, és sikerült indulás előtt fél órát beszélgetni Garyvel.
Az elmúlt néhány órában igazán elfoglalt volt, valaki megpakolta a hátizsákját, és egy rekesz sört is mellé készített. Épp az imént nézte át a hátizsákot, hogy nem felejtett-e el valamit.
Tony óvatosan felbecsülte Griffin vállát és karját. Észrevette, aho&pound;y az izmok kidudorodnak az alkarján, ahogy az evőeszközt fogta. – Tudod, inkább Harcosnak látszol.
– Nem szeretem a vérontást. Inkább sötét folyosókon lopakodók és kijátszom a törvényt. És te?
– A Wessler-Grahm állapította meg, hogy Tolvaj legyek. Harcosként egy pillanatig se bírtam volna ki a tegnapi madárkák támadása során.
Acacia felnevetett és könnyedén megérintette Tony karját. Olivér is csatlakozott hozzájuk. Griffin obébbcsúszott, és a földre mutatott maga mellé. Olivér leült, hamarosan Gwen is követte. – Hogy boldogultál? – kérdezte Griffin.
– A nagy madarak támadásakor? Nem is olyan rosszul. Saját kezűleg egyet se pusztítottam el, de kettőt megsebesítettem, amit aztán mások befejeztek. Nem szereztem valami rengeteg egyéni pontot, de a csoport összpontszáma jól áll, tehát nem aggódok. Csak őmiatta aggódok. – Gwen a férfi hátához támaszkodott, a másik irányba nézett, úgy téve, mintha nem is figyelne a beszélgetésre. – Neki még nem volt igazán alkalma, hogy bemutassa tudását.
Gwen odafordult hozzájuk. – Ne aggódj miattam. Mi van Sötét Csillaggal és Tonyval? Idáig Tolvajokra még nem volt szükség.
– Aha – rágódott egy ideig Griffin, aztán megmagyarázta. – Nem értettem, hogy miért támadt rám olyan hevesen a lány. Szinte letámadott.
Acacia készségesen helyeselt; – Igen, valószínűleg igazad van. Utunk során főleg a Harcosok és a Varázslók jutottak szerephez, a Mérnököknek sem kellett megerőltetniük magukat. Azt hiszem Sötét Csillag a pontjai miatt aggódik. – Lenézően cöcögött.
– Ugye nem járok messze az igazságtól, ha feltételezem, hogy a szóban forgó hölgy és te nem vagytok a legjobb barátságban?
– Semmilyen barátságban nem vagyunk. Egyszerűen nem kedvelem, ez minden. Nem tudom pontosan, miért, csak homályosan emlékszem, hogy mintha csalt volna egy korábbi játékban. – Acacia hirtelen felkapta a fejét. – Ne mondd el neki, hogy tőlem hallottad, jó?
– Cserkész becsületszavamra.
– Lehet, hogy tévedek.
Néhány méterrel odébb felkiáltott valaki a Játékosok közül. Gina Perkins régimódi hálóingre emlékeztető valamit húzott maga után, ami úgy zörgött, mint a kígyóbőr.
Gwen felsegítette Olivért és odarohantak megvizsgálni a valamit. Tony is a nyomukba eredt. – Olivér és Gwen – mondta Griffin Acaciának –, nem lehet őket szétválasztani, igaz?
– Tökéletesen. Miért? – Kinyalta az utolsó csepp pörköltet a dobozból.
Griffin felállt és lustán kinyújtózkodott. – Nem is tudom. Talán azért, mert szerintem Gwen aranyos lány. – Kinyújtotta a kezét és felhúzta Acaciát.
– Imádnivaló – ismerte el a lány. – De tényleg ő a te típusod?
– Miért, ki lenne inkább a típusom? – Ha Griffin tíz centiméterrel közelebb állt volna, akkor már összeért volna az ajkuk.
Acacia megfordult és arra a nőre mutatott, aki a furcsa felfedezést tartotta a kezében. – Nem is tudom. Mit szólsz Ginához? – A válla felett a férfira mosolygott. – Chesterrel van, de híres arról, hogy az ilyenről könnyen megfeledkezik. – Megindult a többi Játékos felé szorosan a nyomában Griffinnel.
Első a munka, Alex, gondolta, mire lefagyott arcáról a vi-gyor.
Először nem hitt a szemének. Azonban jól látta, Hender-son emberbőrt tartott a kezében: lapos, száraz, sötétbarna, ami úgy csapkodott a levegőben, mint a kiakasztott frissen mosott hosszú fehérnemű.
– Ez meg mi a fene? – kérdezte Griffin.
– Vagy véletlen varázslat, vagy... – Henderson elgondolkozott. – Úgy emlékszem, hallottam olyan emberekről, akik levedlik a bőrüket...
S. J. közelebbről is szemügyre vette. – A mindenit! – Jobbra-balra ingatta a fejét. – Hol vannak a teherhordóink?
Kagoiano rögtön előrelépett, így tett az alacsony termetű, izmos, lapos arcú Kibugonai is. Chester felordított. – Nigorai! Nigoraiii!
Maibang sajnálkozva rázta meg a fejét. – Attól tártok, hogy Nigorait tartod a kezedben.
Henderson meghökkenve vizsgálta meg közelebbről a bőrt. Aztán amikor megtalálta az apró, fehér sebhelyet a bal szemgödör felett, bólintott. – Feltételezem, hogy a revolverek, amelyek nála voltak, szintén eltűntek.
Á rövid, de eredménytelen keresés megerősítette a feltételezését. – Akkor ezek szerint kém volt, ellenség, aki csak felöltötte az egyik daribi szerepét. – Ahogy megtörölte gyöngyöző homlokát, Alex látta, hogy az Osztagparancsnok keze remeg.
– Megint átvágtak – suttogta Acacia Alex fülébe.
– Pontot vesztettűnk, és az ellenség a kémtől tudomást szerzett érkezésünkről. – Chester el akarta dobni a bőrt, de meggondolta magát. – Nem, nem követek el még egy hibát. Ha vége az ebédszünetnek, akkor ellenőrzöm a másik két teherhordónkat. És megtartom a bőrt. Lehet, hogy később hasznos lesz. – Gondosan összehajtotta, majd a hátizsákjába rakta.
Ahogy a társaság visszament folytatni az ebédet, Griffin azon tűnődött, hogy nála nagyobb termetű férfi csak egy van a csapatban. A szeplös, vörös hajú Eames kisfiús arca szöges ellentétben állt masszív, izmos testével. Úgy tűnt, hogy egyedül van. Egy magányos ember könnyebben felszívódhatott a táborból múlt éjjel.
Griffin háttal állt Eamesnek és megpróbált minél többet elcsípni abból a beszélgetésből, amit a karcsú, copfos, barna hajú férfival folytatott. Griffinnek eszébe jutott a másik férfi neve is, Leighnek hívták, és olvasta a dossziéját, mielőtt beszállt volna a Játékba.
Alan Leigh elismerően tette kezét Eames izmos vállára. – Kicsit feszültnek tűnik a vállad. Nem akarod, hogy meg-masszírozzam? – kérdezte kihívóan és mókusarcán nyilvánvaló érdeklődés látszott. Griffin a szeme sarkából látta, hogy Eames arca megrándul.
– Figyelj ide, Alan. Már múlt éjszaka megmondtam neked. Nem arról van szó, hogy emberileg nem kedvelnélek, de én nem vagyok olyan típus.
Leigh felsóhajtott. – Micsoda pazarlás! Igazán a segítségedre lehetnék a Játék során...
Ezt kár volt mondania. Eames érezhetően ellenséges lett. – És ha szabad kérdeznem, milyen körülmények között?
Még mást is akart mondani, de Leigh értett a szóból és megrázta a fejét. – Nem. Csak vicceltem. – Szégyenlősen elmosolyodott. – Mindenesetre még három éjszaka hátravan, és tudod, hol találsz meg.
Griffin úgy érezte, hogy eleget hallott, és odébbment. A legtöbb Játékos befejezte az evést, és induláshoz készülődött. Griffin nyolc Játékosról látta, hogy párban vannak: Chester és Gina, Sötét Csillag és az a „Bowan, a Fekete” nevű fazon, Olivér és Gwen, Acacia és Tony. Acacián látszott, hogy nagyon figyeli a környezetét. Az összes többi Játékos egyedül volt, tehát őket kell először lenyomozni.
Azonban ez a megjegyzés Felicia „Sötét Csillag” Mad-doxról igazán érdekesnek tűnt. Érdemes szemmel tartani őt, amíg a többi félnótás a sárkányokkal törődik és...

11. A vízi emberek 

A talaj puha volt. Víz tocsogott Griffin csizmája alatt. Kétszer meg kellett állnia, hogy kirázza a vizet belőle. Nehéz volt nem észrevenni a Játék élethűségét. Azt várta, hogy piócákat talál a bokáján. – Átkozott Játékosok – morogta. – Miért nem a sivatagban játszunk? Vagy egy szép hegytetőn.
– Mit mondtál, Griffy? – dalolta egy durva hang a fülébe. Megborzongott. – Hívjál Griffinnek vagy Griffnek.
– Ha téged ez boldogít, azonban a Griffy nekem jobban tetszik.
Ez kész őrület. Egy ötvenéves törpe felügyelt rá, akinek a vállán egy csúnya csatabárd lógott, és aki állandóan kétértelmű dalokat döngicsélt. Ha egy férfi nevezte volna „Griffy”-nek, akkor a fogai már úgy repkednének, mint a pattogatott kukorica. Mary-em esetében nem volt biztos, hogy az udvariasság vagy az óvatosság tartja vissza. A nő olyan kemény volt, mint az a harcos, akinek a szerepét vette fel.
Henderson megállította a csapatot. A víztükör széléhez érkeztek, amely három irányban a látóhatáron túl nyújtózkodott. Növények, fadarabok lebegtek a vízen, és a felszín fodrozódása élőlények jelenlétéről árulkodott. Griffin ismét megborzongott. Realizmus. Henderson hallótávolságon ki-vül Maibanggal értekezett. Alex visszament Mary-emhez.
– Ugye te régi Játékos vagy?
– Aha.
– Hány Játékost ismersz az itteniek közül? – kérdezte hanyagul.
– Úgy érted, a mostani Játék elóttről? – tűnődve vakarta meg a fejét. – Nos, Chester és én régi harcostársak vagyünk. A fenébe is, hiszen én pátyolgattam az első osztagparancsnoki megbízása során.
– És az mikor volt?
– Hét évvel ezelőtt. Kiruccanás az egyiptomi fáraók korába, hogy ellopjuk Thoth-Amon ujjáról a Sárkánygyűrűt. – Ugatva nevetett fel. – Az igazán jó kis meló lett volna neked.
– Nehéz volt?
– El se hinnéd. Chester a csapat háromnegyedét elvesztette, de a Játékmestert megbüntette az NJSZ, mivel túl piszkos játékot játszott.
– Nem hittem volna, hogy te valami miatt is panaszkodnál, Mary.
– Mary-em, Griffy.
– Griffin, Mary-em.
Valami mozgott a mocsaras vízben. Csónakok? Igen, csónakok. Több durva faragású kenu tartott a part felé. Úgy csillogtak és lebegtek a vízen, mint a távoli legendák a múlt homályában, ahogy a lenyugvó nappal a hátuk mögött közeledtek. Az egész csapat már a parton állt. Griffin mereven nézett előre, miközben szeme elé tette kezét, hogy védekezzen az Álompark Napjának fénysugarai elől.
Hat kenu közeledett. Bár több ülőhely is látszott a csó-nakokban, csak két evezős ült mind a hatban.
– Hát ez meg micsoda?
– Gyanúsan szállftójárművekre emlékeztetnek, Griffin.
– Hová megyünk?
Mary-em rávillantotta a legkedvesebb kuss-és-inkább-figyelj-mosolyát, és nem válaszolt a kérdésre.
Henderson üdvözlőén integetett a közeledő evezősök felé. Senki nem reagált. Griffin messzirő látta, hogy Chester teste megfeszül. Az Osztagparancsnok a magasba emelte vékony karját és végrehajtotta a szokásos varázslatot. Zöld fény ölelte körbe testét, majd átáramlott a csónakok felé és beburkolta őket. Amikor látta, hogy a zöld fény nem változik, az Osztagparancsnok megnyugodott és feloldotta a varázsigét.
Az evezősök a közelükbe értek. A szemük nem mozdult, és természetellenesen némának tűntek. Még az evezők sem csaptak zajt, ahogy a tó vizébe mártották őket.
– A vezércsónak a ragacsos partnak ütközött. Az evezősök üdvözölték Kasant.
– Ismered őt? A kísérőnket?
Mary-em kíváncsian nézett rá. – Csak a mostani Játék során találkoztam vele először. Miért?
Griffin némán átkozódott. Környezete kezdte kikezdeni a hivatásos ítélőképességét. Nem kérdezheti ki olyan egyszerűen az embereket. – Csak olyan érzésem, támadt, hogy már valahol láttam őt. Furcsa.
– Miért furcsa? Ő profi színész. Lennél olyan kedves végre befogni a szád, és megengednéd, hogy élvezzem a Játékot? – Kedvesen gyomorszájon vágta a férfit. Griffin levegő után kapkodott.
A nő is közéjük tartozott. Chester Henderson, Alán Leigh és Mary-Martha Corbett volt az a három Játékos, akik már korábban is játszottak az „A” játékterületen. A fenébe is, a. nőt mindenképpen ki kell kérdeznie, akár tetszik, akár nem.
Henderson odahívta magához a csapat tagjait. – Ezek az emberek az agaiambók. Ők alkotják a következő láncszemet. Elvisznek minket a találkozóhelyre. Hármas csoportokra oszoljunk, és szálljunk be a kenukba.
– Te és én? – kérdezte Griffin játékosan Mary-emtől.
– Nem tudsz megszabadulni tőlem, szépfiú.
Rudy Dreager, a pufi Mérnök csatlakozott hozzájuk, aki kihúzta Griffint a mocsárból. Beszálltak a két néma evezős mellé.
A csónakok először nyílt vízen haladtak, majd befordultak egy csatornába, amelyet szinte fojtogatott a sűrű zöld és sárga növényzet. Úgy tűnt, mintha a mozdulatlan víztükrű csatorna küszködve fuldokolna a növényzet fojto-gatásában; az indák és gyökerek olyan gyorsan nőttek, hogy megölték saját magukat és a csatorna teljes ökoszisztémáját.
Fájdalmasan lassan haladtak. A vezércsónak gyakran állt meg rövid időre, hogy az. első evezős hosszú nyelű késével le tudja vágni az indákat. Griffin végre kezdett megnyugodni. Odahajolt Mary-emhez, aki dallamtalanul dúdol-gatott, miközben apró szemei folyamatosan pásztázták a környezetüket.
– Hogyan csöppentél a Játékokba?
– Igazi pszichiáter vagy, tudod? Mivel foglalkozol te tulajdonképpen a külvilágban? Nem sok ember él meg abból, hogy mások dolgába üti az orrát.
– Az álomparki Gavagan bárt vezetem. – Maga sem tudta miért, de nehezen jött a hazugság a szájára. Önsa-nyargatólag bonyolította tovább a történetet. – Főleg az ételek és a kiszolgálás színvonalon tartásával foglalkozom. A K-I-F hozza létre a különleges látványokat. Én pedig gondoskodom a vendégek hasáról. És te?
– Hát én harmincöt éves koromban nyugdíjba vonultam.
Griffin füttyentett. – Nem rossz. – Belemártotta a folyóba a kezét, amíg a furcsa fodrozás a vízfelszínen eszébe nem jutott, mire gyorsan kikapta. – Hát ez meg hogy jött össze? Elvesztetted a lábujjad a melóhelyeden?
Érezte, ahogy a nő megmerevedik, és azon gondolkozott, vajon milyen fájó pontra tapinthatott. – Semmi ilyen drámai nem történt velem, fiacskám. Ismered a modulos közgazdaságtant? Ahelyett, hogy egyféle munkát végeznél nagy fizetés ellenében, inkább sok kicsit csinálsz fillérekért. Ráadásul a saját főnököd lehetsz. Szuper, szórakoztató és szabad vagy. Ezt hívom a három esz törvényének.
– Jól hangzik. És mi az a sok kicsi?
– Ha a füled szárazabb lenne, akkor azt is megmutatnám. Ha azonban arra gondolsz, mivel keresem a kenyerem, akkor ábécé sorrendben kéne felsorolást tartanom.
– Néhány fő terület is megteszi.
– Te csak azért növesztettél ekkora izmokat, hogy életben maradj a nagy pofád miatt? – Megcsiklandozta a férfit, aki köhögve próbálta összeszedni magát. – A Yosemite Parkban sziklamászókat vezetek, kendót oktatok...
– Hogy mit csinálsz?
– Lássuk csak. Bélyeget gyűjtök, bonszait nevelek, és arról is közismert vagyok, hogy a Játékosoknak jelmezt tervezek. Többet is akarsz még hallani?
Griffin nagyot nyelt. – Te jó ég! Ezek közül melyekhez értesz igazán?
– Főleg a kendóhoz és a sziklamászáshoz. A többibe csak belekóstoltam.
Alex bólintott. Azon tűnődött, hogy egy ilyen szupernő vajon miért játszik fantáziajátékokban, mint egy gyerek... bár ez igazán nyilvánvaló volt. Nincs valaki a K+F-esek között, aki használni tudna egy Mary-em-féle szőke szobrot? Hallott valami torz hologramkép-kísérletről; ami túl drágának bizonyult, hogy férfi játszana a női szerepet vagy fordítva, vagy óriás vagy törpe szerepet..., de meg se akarta említeni Mary-emnek. Még megetetné vele a csatabárdot.

*

A vég nélküli utazás után kiérkeztek egy tisztább vízfelületre, ahol a csónakok már egymás mellett tudtak haladni. Aztán kikötöttek egy sárba vert cölöpökből épített kikötőben.
Bár egyáltalán nem úgy nézett ki, mégis megérkeztek a faluba. A házak alja két méterrel a mocsár felszíne felett volt, a faállványzat annyira tűnt stabilnak, mint a pszichopata tömeggyilkos elméje.
Griffin az egyik ház mellé kötötte ki a csónakot, majd óvatosan a partra gázoltak. Az evezőseik bizonytalanul, mintha jégpályán járnának, követték őket. Amikor kiértek a partra, Alex látta, hogy az emberek lába rejtélyes módon deformált, lábfej helyett a lábszáruk egyszerűen elkeskenye-dett.
Ahogy körbenézett, látta, hogy az összes evezős nyomorék. A legtöbben evezőjüket mankóként használták.
Úgy döntött, hogy inkább nem kérdez semmit. A nyomozó végül is töltse az idejét nyomozással.
A központi emelvényhez vezették őket. Biztosabb talapzatúnak tűnt, mint a körülöttük álló mintegy tucatnyi zsúpfedeles házikó. Éppúgy, mint a többi építmény, a központi emelvény is pár méterrel a föld felett helyezkedett el, talán azért, hogy elkedvetlenítse a krokodilokat a verandára való felmászástól. Emberek jöttek elő a házakból, nők, gyerekek, öreg, férfiak és egy kis csapat lándzsát cipelő harcos. Mindannyian botlábúak voltak, szinte alig tudtak járni.
Ahogy a központi emelvényhez közeledtek, Griffin társai rémálomszerű hosszú árnyait nézte, és hirtelen eszébe jutott, hogy nem lehet több, mint két óra. Azonban a nap csaknem teljesen lenyugodott már. Megnézte a kézelőbe épített óráját. Az óra negyed hármat mutatott.
Mit tervezhetnek a Játékmesterek ma éjszakára, hogy korábbra hozzák az éjszakát?
A Játékosokat a falétrához vezették, majd egyenként Felmásztak rá. A két teherhordó lent várakozott.
– Kérem – magyarázta Maibang lágyan. – Az agaiambók csónakosok, akik életük nagy részét vízen vagy vízben töltik. Ritkán merészkednek ki a szárazföldre. Az évek során a lábuk így deformálódott. Azonban büszke, harcias emberek, akik nagyszerű szövetségeseink. Olyan tisztelettel nézzetek rájuk, hogy ők olyan harcosok, akik szörnyű árat fizettek a gonosszal való dacolásért.
Tompa dobogás hallatszott, és a létra megremegett, ahogy rálépett valaki. Szörnyen idős, ráncos arc bukkant fel az emelvény szélén. Gsak a szemei – gyémántdarabok a ráncos fekete almában – tűntek igazán élőnek. A férfi jobbról a mankójára, balról egy nála alig fiatalabb asszonyra támaszkodott, akinek lapos, ráncos mellei meg-megrebbentek minden egyes bizonytalan lépés után. Ülő helyzetbe segítette a férfit, de ő állva maradt. Az öregember kezét,nem engedte el, amit Griffin védő szeretetként könyvelt el.
Az öregember rángatózó ajkakkal motyogott valamit, miközben vékony nyálpatak csörgött le az állán. A nő elismételte az öreg szavait. Miután abbahagyta, Maibang elkezdte lefordítani. – Azt mondja, hogy a férje sajnálja, de nem tud minket ereje teljében üdvözölni, mivel nagyon fáradt, a harc igen heves. Az agaiambók falva túl közel van az ellenség birodalmához, és a támadások egyre gyakoribbak. A vége már közel van.
Az öregember arca görcsösen eltorzult, ajkai visszahúzódtak barna fogairól. Hatalmas önuralommal összeszedte magát, és újra motyogott valamit. Az asszony hangosan megismételte, Maibang lefordította. – Azt mondja szó szerint, hogy én nem vagyok az agaiambók vezetője. A törzsfőnök egy hete halott. Holttestét belehelyeztük a ku-ba, a nyitott koporsóba, hogy a nap és az eső visszaadja húsát a földnek, hogy meggyorsítsa szellemét a Dudiba, a halottak falujába vezető úton. Azonban ellenségeink, akik halált hoztak rá a rettegett Bidi-Taurabo-Haza képében...
Chester félbeszakította. – Bocsáss meg, nem akarok udvariatlan lenni, de ezt tudnom kell. Mi az a Bidi-Tar-micsoda? Tudom, hogy „bidi” embert jelent...
Maibang lefordította a kérdést a nőnek, aki hosszú választ adott. – Embert érő rontás kígyót jelent. Ha rád néz, akkor belülről indulsz oszlásnak.
Chester morogva bólintott. – Trópusi csavarás a Görgő legendán.
– Kérlek – mondta Maibang –, ez nagyon fontos. A főnök négy napon belül meghalt, szörnyen felpuffadt, és szinte teljesen oszlásnak indult. A maradványait a kuba helyezték. Két nappal később félig elrothadt. A hús csak lazán lógott a csontvázán...
Griffin mellett McWhirter felnyögött. – Édes Istenem. Komolyan szükséges ezt végighallgatnunk? – Acacia arca is elzöldült, kezét a szája előtt tartotta.
– Aztán felnyitotta a szemét, és az üres, nedvedző szemgödrökből szörnyű láng csapott ki. A férfi, aki korábban népünket vezette, kiszállt a kuból, és tíz ember erejével esett nekünk. Se tűz, se lándzsa, se kés nem fogta őt, mindenkit megölt, aki a közelébe került. Végső elkeseredésünkben csapdába ejtettük, feldaraboltuk és a darabokat a mocsárba dobtuk. Azonban még ez sem bizonyult elegendőnek, mivel az egyik karja kijött a mocsárból, és megpróbált visszajönni a faluba. Az egyik víz mellett tanyázó óriáskígyó elkapta és felfalta a kart.
McWhirter úgy nézett ki, mint aki elrontotta a gyomrát. Griffin megpróbálta elrejteni jókedvét.
Maibang tovább fordított: – Ezért vagyunk ilyen gyengék. Az elmúlt években több ilyen támadás is ért minket, és mindegyik súlyos áldozatokat követelt tőlünk. Nem maradtunk volna életben, ha a falu nem feküdne a ti és a mi isteneink előtt szent földön. Evekkel ezelőtt misszionáriusok jöttek, hogy az Istenről és fiáról, Jézusról tanítsanak minket. Nem olyan messze innét felépítettek egy áldozóhelyet. Mivel a falu népe alapanyagot és munkaerőt biztosított nekik, ezért megáldották a földünket és csónakjainkat.
Az öregember közben tovább motyogott a nőnek, aki továbbadta a kapott információt. – Most azonban – folytatta Maibang – attól félünk, hogy a védelmünk meggyengült. Tudjuk, hogy furcsa dolgok történnek a régi anglikán misszióban és ma fel fognak áldozni valakit a ti Istenetek oltárán. Megszentségtelenítik a szent helyet, és aztán már semmi nem védi meg falvunkat a pusztulástól. Halálra vagyunk ítélve. Nem vagyunk elég erősek ahhoz, hogy megállítsuk őket. Ti erősek vagytok. Van varázserőtök. A ti világotok is veszélyben forog. Minden tőletek függ.
Lassan jött el, de végül ott lógott szinte kézzel foghatóan a levegőben a közös cél fogalma, amely elektromos áramként fut végig az összes kalandon. És furcsán, de biztosan Griffin szívverése is felgyorsult és azon kapta magát, hogy arra gondol, „ez jó buli lesz”. Aztán eszébe jutott, miért vesz részt a Játékban, és félresöpörte előbbi gondolatait.
– Nekünk sikerülni fog. Számíthatsz ránk – mondta Chester bőszen. – Mondd el Maibangnak hová kell mennünk, ha nem tudsz mellénk kísérőt adni.

*

Teljesen besötétedett, a telihold lassan bevilágította a vidéket.
Az utolsó pár száz méteren a kalandorok olyan halkan haladtak, ahogy csak bírtak. Griffin Mary-em példáját igyekezett követni. A törpe nő halálosan komolyan lépkedett, a kezében tartott csatabárd fenyegetőleg meredt az esetleges veszélyek irányába. Alex tudatában volt, hogy menynyire elégtelen fegyver az övébe tűzött tőr, és szerette volna a kezében tartani az egyik zsákmányolt pisztolyt. Fortunato otthonosan lépkedett a Smith & Wessonnal a kezében. Sötét Csillag is levette a válláról a karabélyt.
Bármit is gondol felőlük, ezek az emberek komolyan veszik a Játékot. A Zöldfülű is így tett, mert életben akart maradni, hogy elkaphassa Rice gyilkosát.
A csapat lassított és az emberek összegyűltek. Henderson is ott állt közöttük. – Közel vagyunk a misszióhoz – mondta sebesen. Olivér és Gina, ti menjetek előre kikémlelni az utat. Addig nem indulhatunk tovább, amíg nem tudjuk, mi vár ránk. Biztos, hogy elsáncolták magukat, őröket állítottak, és lehet, hogy egy-két szörny is a környéken kóborol. Jelentőségteljesen pillantott Sötét Csillagra. – Ha nem tévedek, akkor végre szerephez jutnak a Tolvajaink. Neked kell tájékoztatni Fortunatót és a Zöldfülűt, drágám. Te vagy az egyetlen tapasztalt Tolvajunk.
Olivér lihegve érkezett vissza. – Ott a misszió. És nem üres. Úgy láttam, hogy két tucat bennszülött és egy főnökféle gyűlt össze. Az áldozatot nem láttam, de semmi kétség, készülnek az emberáldozatra.
– Fegyverek?
– Főleg lándzsákat láttam, aztán késeket, néhány nyilat és két puskát. Gépfegyverük nincs.
– Nagyszerű. Gina?
– Ellenőriztem a környéket és tele van varázslattal. Legalább két ötös vagy annál magasabb kategóriájú pap jelenlétét olvastam le, ezenkívül még egy vibrációt érzékeltem, ami egyáltalán nem tetszik. Szerintem az egyik... Ellenségünk az. Ha mindnyájan olyan erősek, mint ő, akkor nagy bajban vagyunk.
– Hagyd ezt abba! Elintézzük őket. Hogy néz ki a főnökük?
A vörös hajú lány tűnődve préselte össze ajkait, megpróbált visszaemlékezni. – Furcsán. Olyan állatias. Bőr ágyékkötő, hosszú körmök a kezén és a lábán, nagyon sötét a bőre. Úgy tűnt, hogy a haját sárral kente be. Nagyon erős az aurája, és bár pajzs vett körül, érzékelte a jelenlétemet.
Chester felnyögött. – Érzékelted az áldozatot?
– Épphogy. Bent van az épületben, és nagyon fél. Chester, ha frontális támadással próbálkozunk, akkor megölik őt. Ne felejtsd el, hogy az egyetlen összekötő kapcsunk az Ellenséggel.
– Ertem. Természetesen igazad van. Szép munkát végeztél, kedvesem. Mennyi energiát vett igénybe? – A zöld fény felragyogott Gina körül. Chester gyakorlott szemmel mérte fel a lányt körülvevő erőteret. – Nem lesz semmi gond. Ha megkezdődik a támadás, maradj mellettem.
– Szavadon foglak – mondta a lány somolyogva, és a férfihoz simult.
Chester úgy tett, mintha nem venné észre. – Nagyon úgy néz ki, hogy szükségünk lesz a Tolvajokra. Gina némán tud lopózni, de ha a pajzsa nem segített átcsúszni az ellenség területére, akkor csak a Tolvajok képesek elvégezni a fő feladatot.
Griffin nem bírt erőt venni magán, az izgalombuborékok a felszínre szivárogtak. – Mi lesz a dolgunk?
– Természetesen a szőke hajadon megmentése.

15. A szörnyű szertartás 

A tisztás szélén, a széles levelű bokrok rejtekében guggolt a három Tolvaj. A két kezdő keze és homloka verejtékezett az izgalomtól. A kék szemű, bozontos fekete hajú pisztolyt és tört tartott a kezében. Sötét nadrágot és inget viselt, arcát szénnel feketítette be. Fortunatónak hívták.
Csendesen krákogott, és köpött egyet a másik kezdő csizmája mellé, aki nagy termete ellenére csendben, könnyedén mozgott, és olyan rutinosan kuporgott, mint egy indián törzsfőnök. Vörös haját rövidre nyírva viselte. Gondosan kidolgozott keze lazán markolta a harminc centiméteres pengéjű tőrt. Zöldfülűnek hívatta magát.
A harmadik Tolvaj alig érzékelhető, mégis hatalmas befolyással bírt a másik kettő felett. A lányt nem lehetett csinosnak mondani, kivéve talán a tábortűz magányos lángjánál. Ajkai túl nagyok voltak; hirtelen csillogni kezdtek, ahogy rózsaszínű, hegyes nyelvével benedvesítette. Fülei szemaforzászlóként bukkantak elő rövid barna haja alól és minden apró zajra odafigyeltek. Csak a szemét lehetett tiszta szívből szépnek nevezni. A pupilláján apró fénypontok vilióztak a mély örvényben, ahogy a fáklyák visszatükröződtek a szemében. Összenőtt szemöldöke ragadozó madárra hasonlított. Egész teste előredőlt, mint a futóké a startpisztoly dördülése előtt. Sötét Csillagnak hívták.
Előttük furcsa, bizarr táj terült el, amely minden épeszű emberből félelmet váltott volna ki.. Karcsú, sötét figurák hajladoztak a véres hold előtt a fából készült dobok és nádsípok ritmusára. Maibang, a sötét bőrű, szívós, sebes nyelvű kísérőjük szerint, az épület valamikor anglikán templom volt. Egyetlen élő ember sem emlékezett tisztán arra a napra, amikor az erdő lakói előbukkantak és lemészárolták a misszionáriusokat; azonban azóta egyetlen épeszű ember se került lándzsadobásnyi távolságra az indákkal benőtt falakhoz. A föld annyi vért szívott be, hogy maguknak a papoknak a lelke sikoltott fájdalmasan mindenhol.
A félig beomlott, a dzsungel párája által megrongált templom alig volt magasabb, mint egykori híveinek a kunyhói. Az istentiszteleteket a fedetlen kápolnában tartották, amelynek régi, elkorhadt gyékényszőnyegén valamikor kétszáz hívő imádkozott egyszerre.
A fedetlen kápolna most őrjöngő táncosok gyűrűjét látta vendégül. További tíz-tizenkét bennszülött ült elszórva a külső gyűrűben, csendesen, ülve himbálták magukat a ritmusra. Középen függőleges „X” alakban gerendák álltak összekötözve.
– Mivel itt nincs, akkor biztosan a templom épületén belül van a lány... – Sötét Csillagnak torkán akadt a levegő, és visszahúzta két társát a bozót rejtekébe.
Egy furcsa alak jött ki az épületből. Inkább vadállatnak, mint embernek látszott. Ragadozóra emlékeztető hosszú, éles körmei, szemfogai és sárral, gallyakkal díszített haja csak fokozta a borzasztó hatást. Keresztültekintett a tisztáson, szinte a szemükbe nézett, majd sebesen és élesen mondott valamit a táncosoknak. Azok pedig magokat vettek elő a derekukon lógó kis bőrzacskóból, és a földre szórták.
Griffin oldalba bökte Fortunatót. – Majdnem mindenki az épület bejáratára tekintett. Megpróbáljuk hátulról?
Fortunato vigyora megtörte a fekete maszkot az arcán. – Mit szólsz hozzá, Csillag? Szükségünk lesz figyelemelterelő hadmozdulatra is?
– Csak azért, hogy élve kijussunk.. Figyeljetek rám mind a ketten. Meg kell kerülnünk a templomot, méghozzá csendben. Kövessetek! – A háta mögül előhúzta a karabélyt. Könnyedén átszaladt a bozótoson. Ötméteres közöket tartva Griffin és Fortunato követte.
Ahogy elértek a tisztás másik végébe, megálltak körülnézni. Sötét Csillag bólintott, mire átsuhantak a tizenöt méter átmérőjű tisztáson, a templom falánál ismét megálltak. A hátsó fal kétszer olyan magas volt, mint a lány. – Segíts fel – – suttogta Griffinnek. A férfi lehajolt, bakot tartott a lánynak, majd felegyenesedett. A Tolvaj elkapta a fal peremét, felhúzta magát könyökmagasságig. Griffin lökött rajta még egyet és máris a falon hasalt.
Fortunato felsegítette Griffint, aki viszonozta a szívességet. Fortunato zihálva lélegzett. Sötét Csillag csúnyán nézett rá, mire megpróbálta lecsillapítani a lélegzetvételét.
Az egykor szilárd, nádból és gerendából épített tetőt az eső és az időjárás viszontagságai az évek során elkoptatták. A fő tartógerendákon nagyobb kockázat nélkül képesek voltak végigmászni, azonban a tető dőlésszöge megnehezítette dolgukat. A zene és a dübörgő lábak hangja elnyomta az általuk keltett zajt. Ha nem hullik le túl sok por a mennyezetről az épületben levő emberekre, akkor nem lesz semmi bajuk.
Sötét Csillag felhúzta magát a ferde központi gerendán, miközben lábait a nádtetőn támasztotta ki. Griffin és Fortunato követték példáját. A lány megállt néhány méterre az épület csúcsától, előhúzta kését, és egy kémlelőnyílást vágott a tetőbe. Az erősebb szálakat át kellett vágnia, de sikerült munkáját zajtalanul befejezni. Griffin hasonlóképpen cselekedett.
Az alattuk levő helyiség homályában egyetlen fáklya világította be négy alak árnyát. Két férfi serénykedett a szalmazsákon fekvő összekötözött lány felett. A lány mellett a sárral bekent hajú férfi irányította a táncosokat. Ebből a távolságból tisztán látták, hogy friss vér festi vörösre a férfi arcának két oldalán végighúzódó vágást; ő maga ejtette a rituális sebhelyeket, aztán valószínűleg sárral és trágyával kente be, hogy régi sebhelyeknek Játszódjanak.
A szőke lány ruhái, amelyek most rongyokban lógtak rajta, valamikor nagyon drágák és szépek lehettek. Griffin nem látta tisztán az arcát, de alacsony termete és gömbölyded formái sokat ígértek.
Sötét Csillag megbökte lábujjával Griffin fülét, mire az felpillantott. A lány a levegőben vágó mozdulatot tett a késével. Griffin jelezte, hogy megértette. Tetszett neki az ötlet, hiszen a tetőt láthatóan két erős gyékényszőnyeg tartógerendára fektetésével készítették. Ha elvágják őket a tartógerendánál, akkor ráugorhatnak az ellenségeikre.
Némán munkához láttak. A holdfény megkönnyítette a dolgukat, csak a dobok hangja hangzott vésztjóslóan. Az egyik őr egyszer felpillantott, és addig nem vágták tovább, míg ismét el nem fordult. Griffin ránézett Fortunatóra, aki hátul őrködött. A Tolvaj megdörzsölte a szénfestéket a szeme körül, majd kötélességtudóan intett vissza.
Sötét Csillag éppen át akart nézni a lyukon, amikor kinyílt az épület ajtaja és néhány harcos masírozott be. A szőke lány felnyögött, ahogy megfogták a vállárnál és kivitték.
Griffin hallotta, ahogy a női Tolvaj dühösen káromkodik. Meg tudta érteni őt. Annyira közel voltak...
Két őr maradt a helyiségben, miután a többiek kimentek. Griffin megérintette Sötét Csillag lábát. Lefelé mutatott. – Rendben van – suttogta a lány –, kezdjük...
A lány arca előtt a levegő vörös fényben izzott. – Gary – mondta kiesve a szerepéből –, nem csuktad be a pengét. Tedd be a tokba, és biztosítsd be.
Griffin értetlenül nézett rá, aztán eszébe jutott a Játékközpont bíráitól hallott figyelmeztetés:
1. Tilos éles pengét használni harc közben. Minden éles eszköznek levehető a pengéje és egyszerű hologramvetttővel van ellátva a markolatnál. A tokérzékelőket ellenőrizni kell, mielőtt a harci cselekmény megkezdődik.
2. Tilos megérinteni az ellenfelet, tilos az ízületekre, ágyékra, arcra és a nyakra támadni, kivéve hologrampengével.
3. A szabályok enyhe megsértése esetén megállíthatjuk a játékot, és büntetőpontokat adunk. A szabályok súlyos megsértése esetén viszont azonnal leállítjuk az egész Játékot.
Alex becsúsztatta a pengét a tokba, felhangzott egy „klikk” hang. Aztán félig elfordította a markolatot, mire egy húsz centiméteres ragyogó penge képe jelent meg. Óvatosan beledugta az egyik ujját a mezőbe. Sötét Csillag arca előtt a vörös ragyogás eltűnt, és a lány jelzésére Griffin nekiindult.
Griffin úgy érezte, mintha égne az arca. Te jó ég, az Álompark Biztonsági Szolgálatának vezetője nagyon közel állt ahhoz, hogy lemészároljon két színészt! Nagyszerű sajtója lenne, az biztos, ó te Zöldfülű!... a fenébe is. Griffin átugrott a szalmatetőn.
Az őröket meglepetésszerűen érte a támadás. Griffin szinte az egyikükön landolt; kését féltucatszor ellenfele hátába merítette. A másik őr belebotlott a társába és ahogy leesett, Griffin egy elegáns mozdulattal elvágta a torkát.
A nagydarab Tolvaj megrázta a fejét. – Gyerekjáték – dörmögte.
Sötét Csillag ugrott le a helyiségbe, majd Fortunato követte, aki majdnem kificamította a bokáját. A lány körbenézett, majd elismerően dörmögve bólintott. – Nagyon szép munka, ahhoz képest, hogy kezdő vagy. Nem akarod megismételni?
Griffin meg se hallotta a kérdést, inkább némán az ajtóhoz lépett. – Nem maradt túl sok időnk. Mindjárt feláldozzák.
A lány is kinézett a faállványzathoz kötözött európai lányra, akire magvakat és disznóvért kentek.
– Fortunato – mondta Sötét Csillag, és magához húzta a feketére festett arcú Tolvajt. – Gondolod, hogy tizenöt méter távolságból eltalálod valakinek a torkát?
– Megpróbálhatom. A Wessler-Grahm pontom szerint hetvenkilenc százalékos a kézügyességem, a többi pedig a számítógéptől függ. Azért a pisztollyal könnyebb lenne.
– Nem, tartalékold a töltényeket. Használd a kést. Fortunato elcsavarta a kés markolatát, ragyogó penge jelent meg.
– Pontosan kell időzítened...
A zene felhangosodott. A sebhelyes arcú, sáros hajú pap ugrándozva, forogva közeledett a lány felé, és fekete üvegből készült késével a levegőbe döfött. A többi bennszülött szinte hipnotizálva figyelte a háttérből főnökük táncát. A szája szélén fehér hab jelent meg, fejét jobbra-balra ingatta, mint a veszett vadállat. A késsel megvágta a hasát, majd a lányhoz vonaglott és vérző hasát a lányéhoz dörzsölte.
Griffin, bár a fogoly arcát, nem látta tisztán, észrevette, hogy a lány teste megmerevedik és próbál elhúzódni a paptól. A pap foglya szenvedését látva kéjesen elvigyo-rodott, és lassan megismételte a rituálét. A lány éles sikoltását még a dobok dübörgése sem tudta elnyomni. A pap magasra emelte a kést és...
– Most! –  sziszegte Sötét Csillag. Fortunato lendületet vett, majd imitálta a kés eldobását. Ezüst fény csapott ki a kezéből, és a pap torka felé tartott. A rituálé vezetője elnémúlt, a torkához kapott, miközben vér patakzott rángatózó szájából.
– Telitalálat! – kiáltotta Fortunato elégedetten. Mielőtt kiejtette volna az utolsó szótagot, Griffin már kirontott a helyiségből, és a fogolyhoz rohant. Szeme a másodperc törtrészéig a lány szemével összekapcsolódott; a hálával és félelemmel vegyes tisztelet ragyogott a lány szemében. Fortunato szinte azonnal követte nagydarab társát. A két férfi őrt állt, amíg Sötét Csillag elvágta a lány köteleit.
Az első támadó ragyogó hegyű lándzsájával Griffin felé szúrt. A Tolvaj kitért a támadás irányából, keményen megmarkolta a lándzsa nyelét és megcsavarta. A támadó a levegőbe repült, majd a hátára esett. A második támadónak a gyomrába szúródott a fénylő lándzsahegy, mire az üvöltve esett össze. Griffin gyors pillantással nyugtázta, hogy Fortunato is szerzett egy fénylő pengét, és sakkban tart két bennszülöttet.
Sötét Csillag közben kiszabadította a lányt, és a három Tolvaj által bezárt háromszög közepébe taszította. Két bennszülött támadt a női Tolvajra. Egyiküket késével rögtön elintézte. A másik vad rohama elől kitért, aki túl nagy lendületében elterült a földön, mire Sötét Csillag hátulról leszúrta.
Hirtelen további bennszülöttek fogták körbe őket, és emelték fel fenyegetően lándzsáikat. Ahogy éppen dobáshoz készülődtek, velőt rázó kiáltás hangzott fel a hátuk mögül. A bennszülöttek valamennyien megfordultak, hogy felvegyék a harcot a felbukkanó új ellenféllel, bár a küzdelem első pillanatától fogva világos volt, hogy vesztésre állnak.
Ugyanis Mary-em érkezett meg. A törpe nő vad szamurájként tört előre ragyogó csatabárdjával a kezében. Bőrpáncélját piszokfoltok borították, arcát ágak sértették fel, de szemei szenvedélyes lángban lobogtak. Egy tucat harcos és varázsló csörtetett a nyomában.
Gina varázsbotja a saját dalát játszotta; villámok csaptak ki a végéből, ahogy a lány a küzdelem kellős közepén járta a halál táncát. Panthesilia félelmetes sebességgel forgatta kardját, sebesen utat tört magának Fortunatóhoz, csókot adott a fiúnak, mielőtt vállvetve felvették a harcot az ellenséggel.
A bennszülöttek utolsó csepp vérükig küzdöttek. Lándzsák, kések, feszülő izmok csillogtak a fáklyafényben, miközben tombolt a küzdelem.
Olivér, a Frank óvatosan körözött ellenfele körül, a bennszülött lándzsája összecsapott széles pengéjű kardjával. A fénylő lándzsahegy súrolta a hasát, ahogy Olivér kitért a lándzsa elől, majd a következő pillanatban előredöfött. A bennszülött felrántotta lándzsáját és kivédte Olivér szúrását. A két férfi készenléti pozíciót vett fel és kivártak. Olivér cselből felülről indított, majd az ellenfél térdét célozta meg. A bennszülött harcos túlságosan nagy mozdulattal blokkolt, Olivér kihasználta a kedvező alkalmat, és kardja az ellenfél hasába fúródott. A bennszülött kezét gyomrára szorítva rogyott össze.
A küzdelem a végéhez közeledett, szanaszét hevertek a bennszülöttek holttestei. Hirtelen az osztagparancsnok felkiáltott, és a templom tetejére mutatott.
A pap a kiálló kést ábrázoló hologram képpel a torkában a tető szélén botorkált. Mellkasán félig alvadt vér látszott, és üveges szemekkel tekintett le rájuk.
Rángatózó ajka a mosoly ördögi karikatúrájába torzult, szemeiben a halálnál is erősebb gyűlölet lobogott. Kinyitotta száját és töredezett suttogás bugyborékolt ki belőle.
– Vissza mindenki! – kiáltotta feleslegesen Chester. A Játékosok kitértek a tisztáson vibráló levegőfolt elől. – Fogjátok a lányt, és tűnjünk el innét! – kiáltotta Chester, de elkésett vele. A csillogó folt elvágta a lányt a többiektől, csak Eames és Leigh álltak tettre készen mellette.
– Mit gondolsz, Chester? – kérdezte Gina zihálva.
– Pajzsot elő! – kiáltotta a férfi. Zöld villám csapott ki a kezéből és szétoszlatta a foltot.
– Varázslat! Csak el akarta terelni...
A dzsungel megrázkódott mögöttük, az ágak recsegtek-ropogtak. A föld baljós ütemben dübörgött, miközben Eames karjaiba vette a lányt, és a Játékosok közé vitte. Félkör alakban a dzsungel felé fordultak és vártak.
Mindnyájan levegő után kapkodtak, amikor az a valami kizúdult a tisztásra. Nagydarab, a templom épületének nagyságával azonos méretű, szürke, nagyjából gömbölyű testéből kígyószerű fej nőtt ki. Több tucatnyi, rövid, inkább vastag szőrszálra, mint végtagra emlékeztető lábain ijesztő sebességgel közeledett a Játékosok felé. Furcsa és bizarr kinézetű szája közel akkora volt, mint egy ember, mégis szinte elveszett az óriási testben.
Chester óvatosan figyelte a közeledő monstrumot. Látta, ahogy az a valami az egyik halott bennszülötthöz csúszik. Tágra nyitotta a száját, mire elővillantak éles fogsorai. Lehajolt, félig bekapta a testet és elkezdte rágni.
Chester meghátrált. – Nincs itt már ránk szükség. Tűnjünk innét!
– Chester? – kérdezte Fortunato és meglengette revolverét.
– Próbáld ki! – parancsolta Chester. – A többiek pedig tűnjenek el!
A Játékosok rendezetten vonultak vissza. A szörny befejezte a bennszülött befalását és felnézett. Éhesen tárta ki a száját. Gyorsan a nyomukba eredt.
Fortunato/McWhirter szétterpesztett lábakkal, behajlított könyökkel, két kézzel markolta a pisztolyt. Egymás után kétszer tüzelt, majd megállt, és várta a hatást. A lény sima mellkasán megjelenő két apró karcolás még csak nem is vérzett; sőt, kezdtek beforrni. A szörny még csak le se lassított.
Tony újból tüzelt, most már gondosan a szemre és a szájra célzott. Addig lőtt, míg a pisztoly ki nem ürült, majd Tolvajhoz méltóan futásnak eredt, mivel a szörny túlságosan ”megközelítette.
A rendezett visszavonulás rendje felbomlott. Kasan Mai-bang egy szélesebb ösvényen vezette át őket a bokrokon, és a Játékosok egysoros vonalban futottak. Tony McWhirtert kimerítette a sprint. Az összeesés határán rohant a többiekkel együtt.
Chester Maibang mellett futott. – Mi ez a szörnyűség?
A kísérő összeszorított fogain keresztül zihálta. – Nibek a neve. Ellenségeink azért hívták ide, hogy bosszút álljon értük.
Az Osztagparancsnok hátranézett. A fák sem lassították le a lényt. A hatalmas test összetörte a fákat. Száján vissza-taszítóan emberi mosoly húzódott.
– A francba! – kiáltotta valaki hátulról. Chester hátrafordult, hogy megnézze ki kiáltott. Mary-em volt az, rövid lábai nem bírták az iramot. Még néhány másodperc és a száj kinyúlik, hogy bekapja őt...
– Hagyd! – sürgette Maibang. – Amíg a Nibek megeszi őt, mi egérutat nyerhetünk...
– Inkább téged kéne felzabáltatni ezzel a döggel – dühöngött Chester. – ő hozzám tartozik, a fenébe is, és a Nibek harc nélkül nem kaphatja meg azt, ami az enyém. – Sarkon fordult, és magasba emelte a karját. – Hallgassatok meg, istenek az égben! – A zöld fény körbevette a testét, és kiáltása az üvöltő szélviharra emlékeztetett. – Gyertek ide, fény és sötétség gyermekei. A Gonosz gyermeke nem győzhet le minket.
Fortunato zihálva kapaszkodott egy fába. Odalihegte Alexnek: – Acacia szerint... a Tolvajoknak nem erőssége a harc. Jobb, ha mi nem avatkozunk ebbe bele.
Eames felzárkózott Mary-em mellé, miközben a Nibek beérte őket. Pikkelyes fejét jobbra-balra ingatta; az egyik szemére megvakult Fortunato lövésének köszönhetően. Pan-thesilia és Olivér is felkészült a harcra. Mögöttük Gwen imádkozva térdelt le, és fehér aurával vonta be a négy Harcost.
Gina és Bowan, a Fekete, jobbról, míg Chester balról kerülte meg a lényt.
A Nibek támadott. Az első roham során Mary-em a másik szeme felé szúrt, majd lebukott a válaszcsapás elől, amely csak karcolta a törpe nőt. A szúrás nem talált. Eames is lecsapott, a Nibek azonban túl gyorsan kapta félre a fejét, és a Harcos már nem tudta kikerülni a támadást. Eames felbukott, ahogy a levegő körülötte vörösre vált. A szörny kitátotta a száját, és csak a lábát ért támadás miatt fordult Olivér felé. Olivér addig hátrált, amíg egy fának nem ütközött. A Nibek elmosolyodott, és a végső csapáshoz készülődött. Olivér körül a védőmező erősebben ragyogott fel, mire a szörny dühében felordított, mivel a mezőn nem tudott átjutni.
A térdelő Gwen felé fordult. A nő csukva tartotta a szemét, amíg a szörny a közvetlen közelébe nem ért, majd kifelé fordította a tenyerét, mire belső ereje teljes energiával csapódott a szörny arcába. A Nibek megvakítva hátrált.
Bal oldalról az Osztagparancsnok olyan hevesen bocsátotta ki kezéből a villámokat, hogy az éjszaka egy pillanatra vöröslő nappallá vált. Dreager megpróbált egy vastag ággal a Nibekre csapni, amikor a szörny meghátrált Chester elől. A Nibek lecsapott a Mérnökre. Dreager aurája élénkvörössé vált, majd elfeketedett.
Azonban a Játékosok most már szervezetten támadtak. A Nibek ismét Gwent vette célba, miközben Bowan lángnyelvekkel bombázta. Tony megtöltötte fegyverét és a szörnyre lőtt. Már a bozót is füstölgőit, de a Nibek bőre csak összeráncolódott a támadások során. Griffin a zsákmányolt lándzsát a szörnyre hajította, és a lándzsa átszaladt a teremtmény fején. Bár zöld vér folyt ki a sebből, a lény még mindig élt.
– Az agya bizonyára a testében van! Varázslók, közelebb ről támadjatok!
Gina majdnem a füstölgő bozót közepén állt, és teljes energiáját a szörny bal oldalába bocsátotta. A Nibek fájdalmában széttört egy fát, melynek égő ágai Ginára estek. A lány dühösen kiáltott fel, ahogy aurája vörössé vált, majd elfeketedett. Chester meglátta ezt, és dühében elsápadt. – Bowan! Ennek így semmi értelme! Ez a lény túl erős, megöl mindannyiunkat! Csak a Bomlasztó Ige segíthet!
Bowan koncentrált, és a lángok megnövekedett energiával csaptak ki az ujjaiból.
Chester széttárta karját és azt kántálta:
– Hallgass meg, Fények Ura! Hozzád szólok, Tudod, hogy elszánt harcot folytatok. Nem érdekel, mibe kerül a varázsigém, A gonosz lény bomoljon szét!
Az Osztagparancsnok ujjaiból fehér szikrák pattogtak ki, amelyek a Nibek jobb oldalát érték. A szörny felsikoltott, ahogy bőre a gerincéig felrepedt láthatóvá téve húsát és csontját.
A Nibek haldoklott. Bowan megváltoztatta a támadás szögét, és a lángok a szörny sebébe csaptak. A lény úgy botladozott körbe-körbe, mint a félig eltaposott bogár. A többi harcos is lecsapott rá. A lény mindkét szeme kifolyt, lábait levágták, megpróbált elmenekülni, mire a Játékosok feldarabolták.
Az életben maradottak zihálva támaszkodtak egymásra, illetve a fákra. Körbetekintettek.
– Aurák! – kiáltotta Chester, mire a Játékosok felvillantották a légterüket. Hat vörös árnyalatú és három fekete lát-szódott. Két fekete nem mozdult, míg Gináé még villogott.
Chester kimerültén mondta: – Gwen, nézd meg, mit tehetsz Gináért. A többieket elvesztettük. – A Pap bólintott, szomorúan megérintette Dreager vállát, ahogy Ginához ment.
Dreager feldühödött. – Mit értesz azon, hogy „a többieket elvesztettük”? Meg se próbálsz megmenteni minket?
Chester együttérzően tette kezét a Mérnök vállára, de az dühösen lesodorta. Az Osztagparancsnok azt mondta: – Figyelj, Dreager, Gwen túl sok energiát vesztett azzal, hogy Eamest és Olivért védelmezte. Ha mindhármótokon segíteni próbálna, akkor kifogyna az energiája. Ráadásul akkor senkin sem tudna segíteni.
Dreager dühösen felhorkant, vörös arca szinte már lilának tűnt. – Akkor ugye csak az egyikünket tudja megmenteni, igaz?
– így van – mondta Chester halkan.
Dreager közelebb lépett, orra szinte Henderson szájába lógott. – Akkor miért a lány marad életben? Mi van? Nem bánsz korrektül azokkal, akik nem fekszenek le veled?
Chester nem beszélt hangosan, mégis mindenki jól hallotta. – Dreager, te meghaltál. Tökéletesen meghaltál. Nem érezted az áramütést? A tindalo ott áll mögötted, nem látod?
A keménykötésű Mérnök megfordult, és megborzongott, ahogy szembetalálta magát áttetsző szellemképével, aki begörbített fantomujjával hívogató mozdulatot tett. – Ha olyan jó Játékos lennél, mint a másik áldozat, aki hősi halált halt, akkor talán erre a kínos incidensre nem került volna sor. Ha már megkérdezted, akkor felelek neked. Gina nagyon jó Varázsló, míg te csak másodosztályú Mérnök vagy, akinek még annyi esze sincs, hogy a harcot a harcosokra hagyja. – Dreager levegőt vett, hogy válaszoljon, de Chester leállította: – És Dreager, hadd válaszoljak a ki nem mondott kérdésedre. Gyanítom, hogy ha le is feküdtem volna veled múlt éjszaka, akkor is jobban örülnék, hogy te húzod el a beled, és nem Gina.
Dreager körbenézett, de nem látott vele rokonszenvező arcot. Köpött egyet a földre. A szellemkép elindult, követte, majd néhány lépés után megállt, és ökölbe szorította a kezét. – Ezt még megkeserülöd, Henderson. Esküszöm, hogy megkeserülöd. – Aztán eltűnt a sötétben.

16. Pihenő 

Gina felhúzott térdekkel ült a hálózsákján. A lobogó tábortűz lángjain szalonnát sütöttek babbal; étvágygerjesztő illat áradt.
– Ma néhány súlyos és három halálos sebesülés történt – mondta Chester. – Szükségünk van egy Pótmérnökre és egy másik Papra, hogy tehermentesítse szegény Gwent. Tudom, hol tehetünk szert mindkettőjükre egy helyen, úgyhogy holnap arra vesszük az irányt. Kicsit aggódom a pontjaink miatt, de a Nibek nem volt egy gyerekjáték. Az NJSz figyelembe fogja venni, úgyhogy egálban leszünk. – Gina bólintott. A lány félig már aludt, de Chester nem vette észre. A férfi felsőhajtott és megdörzsölte a szemét. – Úgy vélem, az, hogy pontjaink éppen csak meghaladják a nullát, a pozitív oldalon a legtöbb, amit egy ilyen Játékban remélhetünk. – Gina nekitámasztotta fejét Chester térdének. – Fogadok, hogy Dreagerrel még találkozni fogunk. Talán zombi formában. Azonban még akkor sem tud sok vizet zavarni...
Griffin diszkréten figyelte őket, miközben karját összefonva egy fatörzsnek támaszkodott. Furcsa, de elfáradt. Igazán elfáradt, mintha a napot igazi szörnyekkel és nem hologramokkal való harccal töltötte volna.
Éppúgy, mint a többiek, levette a hátizsákot, és boldogan fújta ki magát a földön. Miért is ne? Igazán jó buli volt...
Megrázta a fejét. Munka. Maradjunk csak a munkánál. Körbepillantott a táborban levő tizenöt emberen. Tizenkét Játékos, a Megmentett Hajadon és a két színész, akik Mai-bangót és Kagoianót játszották. Észrevétlenül bement az erdőbe, amíg a tábortűz fénye már alig látszott.
Tárcájában a rádió adó-vevő felzümmögött, ahogy bekapcsolta.
– Itt Griffin. Marty! Ott vagy?
– Igen, főnök. Már ki is hallgattuk a három „halott” Játékost. Az egyiküket, azt a... Garretet hazugságvizsgálóval is megvizsgáltuk. A másik kettő holnap fogja alávetni magát a próbának. Természetesen mindnyájan az Álompark vendégei lesznek.
– A te jó modorod miatt, mi?
– Na persze. Lehet, hogy azért a Korlátlan Felhasználású belépő is közrejátszhatott. Nemcsak a sor elejére állhatnak, hanem ez még egy centükbe se kerül. Garret azt mondja, hogy be akar kerülni a Guiness Rekordok könyvébe a Gravitációs Korbácson való utazással.
Olyan jólesett a nevetés, legalább kiengedte az egész napi feszültséget. – Én is összeszedtem néhány érdekes információt. Szerintem kipipálhatjuk Alan Leight. Múlt éjszaka Eamest, az egyik Harcost próbálta elcsábítani.. Alex nem lepődött meg igazán a rövid szüneten és Marty neheztelő hangján. Bobbick, éppúgy, mint Melissa és Kalifornia lakosságának nagy többsége, a földrengés utáni vallás híve volt. A szexuális konzervatizmus még mindig inkább szabály, mint kivétel. Bár a Játékosok saját szabályokkal rendelkeztek...
Azonban Marty profi volt és profikérdést tett fel. – Kihúzhatjuk Eamest is?
– Nem. Idáig nem szerepelt sok Játékban, tehát nincs a lista elején... de visszautasította Leight. Az éjszaka egy részében akár egyedül is lehetett. Ha Leight kereste volna, akkor azt gondolta volna, hogy Eames máshol alszik, mert el szeretné kerülni a kínos jeleneteket. Azonban Leight nem kezdett volna ki vele, ha nem akart volna együtt maradni Eamesszel. Úgy vélem, Hendersont is kipipálhatjuk.
– Miért?
– Gondold csak meg! Soha nem tartottuk a Játékosokat veszélyesnek a biztonsági rendszerünkre, mivel annyira a saját világukban élnek. Henderson csak a Játéknak él. Az egész énje ekörül összpontosul, a hatalmát és hírnevét is a Játéknak köszönheti. Valami azt súgja nekem, hogy Ginát is kihúzhatjuk, mivel együtt töltötték a múlt éjszakát. Szerintem a Tolvaj magányos farkas. Természetesen az is elképzelhető, hogy csapatmunka volt, az egyik alibit biztosított a másiknak... Hm...
– Mi az, Griff?
– További bonyodalom. Ellenőrizd a Pótjátékosok várótermét is. Pont olyan messze van az „A” Játékterület szélétől, mint a K+F. Nem lehet, hogy az egyik Pótjátékos bejutott az „A”-ba, majd átment a szervizcsatornán? Úgy tűnik, hogy a Játékosok fehér foltok előttünk. Pszichológiailag soha nem gondoltuk volna, hogy veszélyesek lehetnek.
– Majd én ellenőrzöm.
– Jó. Még valamire szükségem van. Van nálad egy „A”<SUP> </SUP>térkép?
– Tucatszám. Bejelölünk rajta mindent.
– Akkor előttem jártok. Rendben, jelöljétek be a gyilkos legegyszerűbb útját az „A” Játékterület 18-as szervizalagút-jáig...
– Csak egyféle ütőn juthatott el odáig. Meg kellett kerülnie a papírmasé hegyet. Griff, képernyőt kéne szerelni ezekbe az adó-vevőkbe, és akkor meg tudnám mutatni.
– Csak egyféle úton, hát ez nagyszerű. Kaapd el Lopezt vagy valaki mást, hogy mondja el, mit látott a gyilkos a JT 18-asig vezető úton. Valami olyat, amit csak ő tudhat, és mi, a többi Játékos nem.
– Lopez nem fog örülni, hogy információt szolgáltat ki egy Játékosnak.
– A fenébe is, hiszen itt gyilk... Na persze. – Próbálj meg olyan rámenős lenni, amilyen csak tudsz.
Marty elég kétkedőén mondta: – Oké.
Millie hangja hangzott fel a vonalban: – Főnök, van néhány hírem a számodra.
– Valami földrengető?
– Nem földrengető, de érdekes. Rice kétségtelenül azután fulladt meg, hogy megkötözték. Feltételezzük, hogy halála előtt visszanyerte az öntudatát.
– Miért?
– Rice hüvelykujjain és csuklóján a ragszalag le van dörzsölve. Valószínűleg a padlón dörzsölte, hogy meglazítsa. A tapasz azonban eltömte a száját, és az orra valószínűleg el volt dugulva.
– Hűha. – Griffin megrázta a fejét és érezte, hogy egész teste megborzong. – Ez ördögien hangzik. A nátha ölte meg. Ez tiszta őrület. – Beletúrt a hajába és megpróbált koncentrálni. A sárkányokkal való küzdelem kimerítette. – És még mi újság?
– Nos, a hiányzó szobrot vagy ellopták, vagy kivitték az Alomparkból. Senki nem tud róla semmit. Rice az Oklaho-mai Egyetemen másodéves korában készítette. És még valami. Kokobun, az a hölgy, aki meg akarta venni, azt mondta, hogy belül üregesnek tűnt.
– Üregesnek. Rendben van.
– Lesz ez még bonyolultabb is, főnök. Skip O'Brien átfutotta Ride pszichikai dossziéját, és a számítógépes dokumentációba biztos, hogy belenyúlt valaki.
– Hogyan?
– O'Brien szerint az eredeti dosszié, amit Rice munkábalépésekor töltött a gépbe, azt tartalmazta, hogy Rice túlságosan magányos farkas az íróasztali munkához. Egyszerűen nem illik bele a csapatmunkába. Most a dossziéban az áll, hogy nagyon jó kommunikációs képességei vannak, jobban elviseli a csalódottságot, és a katonai IQ-ja tíz ponttal emelkedett.
– A mindenit! Hát ez tényleg egyre érdekesebb. Valaki be akarta protezsálni Rice-ot az íróasztal mögé. Lehet, hogy egy fontos pozícióba. Millie, légy szíves, nézd már meg, hogy Rice nem adta-e be az átjelentkezését valahová. Vagy hogy kérte-e valaki Rice áthelyezését. Köszönöm, folytassátok a nyomozást minden szálon, jó munkát végeztetek fiúk, lányok. Csörrentsetek ide, ha valami sürgősen kell, de ne felejtsétek el, nem
*, hogy válaszolni tudok.
Ismét Bobbick hangja hallatszott. – Mellesleg, Griff, nagy figyelemmel kísértük a hírhedt Zöldfülű kalandjait és meg kell hogy mondjam, nagyszerűen néztél ki a bennszülöttekkel való harcban.
Elnevette magát, míg Millie átvette a mikrofont. – Amikor belevágtad a lándzsát a szörnybe, akkor olyan komolynak tűntél, főnök. Talán kettős életet folytatsz? Nappal udvarias, jámbor biztonsági főnök képében, aki éjszaka a gonosz bosszúálló szerepében tetszeleg...
– Azért ne essünk túlzásokba. Örülök, hogy jól érzitek magatokat, de nem ártana dolgozni is egy kicsit. Majd holnap jelentkezek.
A rádió adó-vevő felcsipogott, ahogy Griffin becsukta, majd zsebre rakta. Megdörzsölte az orrát és mélyeket lélegzett. Ahol állt, hátát az indákkal benőtt fának támasztva, – a tábortűz melletti vigadalom hangja jól hallatszott. A hangok fáradtnak, de vidámnak tűntek, és ahogy jobban odafigyelt, a tömegből kihallotta Mary-em károgó hangját.
– Megfelelt ez a jó öreg Odinnek, Bár a békák az idegeire mentek, Amíg az óriások meg nem jöttek. És ez nekem tetszik!
El akart mosolyodni, de nem tudott. Első a munka, Alex. A munka. Először a gyilkost és a tolvajt kell megtalálnod, mielőtt lazíthatsz...
– Ide a régi vallással,
Ide a régi vallással,
Ide a régi vallással,
Ez tetszik nekem!
Montezuma szerette a rítust úgy kezdeni,
Hogy a testből egy darabot kivenni,
Azaz a szívedet kitépni,. '
És ez nekem tetszik!
Nem, még akkor sem lazíthat. Akkor jön a papírmunka és a konferenciák. A bírósági tárgyalások, a tanúvallomások. Aztán a K+F biztonsági rendszerének az újratervezése. Aztán...
Megrázta a fejét. Folytasd csak így és azt fogod hinni, hogy kidolgozod a beled, hazamész, összeesel, visszamész a melóba, alszol néhány órát, dolgozol...
Nos?
– Hello! – mondta a sötétből felbukkanó Acacia. A bézs-színű pamut szafáriruháját a mai nap eseményei természetesen megviselték, és a lány elég fáradtnak tűnt. Akár fáradt, akár nem, sötét, lobogó hátratűzött haja kiemelte arca szépségét.
– Hello neked is. – Bágyadt mosolyra húzódott a férfi szája, és egy fél lépéssel a lány felé lépett. – Miért jöttél el?
A lány csintalanul felnevetett. – Nos, Tony énekelni akart, én pedig unatkoztam, és magányosnak éreztem magam.
Griffin a tábortűz irányába fülelt és hallotta McWhirter vékony, de kellemes tenorját Mary-em üvöltése mellett:
– ... a régi vallással.
És ez tetszik nekem!
Ez jó volt Kálinak is,
Bár őt átkarolni abnormális,
Úgyhogy ne légy olyan háklis!
És ez tetszik nekem.
– És mi van Eamesszel? Úgy láttam, hogy jól kijöttök egymással.
– Csak múlt éjszaka. – Nekitámaszkodott a fának és válla a férfihoz ért. Kéjesen kinyújtózott. – Nem történt semmi közöttünk, csak beszélgettünk. Nem annyira az én típusom, ahogy gondoltam.
– Miért, milyen a te típusod?
– Aha. Ezt nevezték régen célzatos kérdésnek.
– Miért, most minek nevezik?
– Feleslegesnek, mivel itt vagyok veled az erdőben. – Bizonytalanul elmosolyodott, és kutatóan pillantott a férfi arcába. – Nem tudok rólad semmit, Gary.
– Mit nem tudsz?
– Nos, nem tudok szabadulni attól az érzéstől, hogy te inkább megfigyelsz, mint részt veszel. Szeretsz félreállni és figyelni.
Alex megköszörülte a torkát. – Miért, baj?
– Nem. Arról van csak szó, hogy van valami benned, ami tetszik, és úgy érzem, hogy nem élvezed annyira a Játékot, amennyire élvezhetnéd.
– Miért, mit csinálok rosszul? Szerintem egész jól boldogulok.
A lány a csizmája orrát nézte. – Valahogy a viselkedéseddel van a baj, de nem tudnám pontosan megmondani, hogy mi. Lelkesen, de valahogy mégis olyan gépiesen csinálsz mindent. Mintha félnél attól, hogy jól erezd magad. Fogadok, hogy a munkádat is véresen komolyan veszed.
– Igen, azt hiszem. Egyéb'ként értem, mire gondolsz. De miért dolgozna valaki, aki nem szeret szórakozni, az Álomparkban? – Lágyan megsimította a lány arcát. – És miért szállna be egy Játékba?
A dal feléjük lebegett:
– Ez jó volt Dagonnak,
Az öreg konzervatív pogánynak,
Aki hű szavazója Reagan úrnak.
És...
– Mivel semmit sem tudok rólad, úgy vélem, jogos, ha csak tippelek. Számomra úgy tűnik, hogy a Cowles Művek tökéletes hely egy olyan ember számára, aki csak úgy mellékesen szeret szórakozni. Milyen gyakran használod az Álompark szórakozóhelyeit?
– Nem valami gyakran – ismrete be –, de...
– Fogadok, hogy a munkád során nagy felelősség nehezedik a válladra.
– Ó... a fenébe is, igen. Egy étterem vezetése nagyon nehéz meló – idézte ügyetlenül Gary Tegnert. (Aztán eszébe jutott a saját megjegyzése: – A Biztonsági Szolgálat vezetése sem könnyű.)
Acacia szemében hitetlenség csillant fel, majd tűnt el. – Én inkább valami más foglalkozást tételeztem volna fel rólad. Tulajdonképpen nem is hittem, hogy te önszántadból kerültél ebbe az expedícióba. Egyszerűen nem illesz a Játékba, Gray. Az orvosod tanácsolta egészségügyi okokból a részvételt, vagy ki?
– Mondd csak – mondta és átkarolta a lány derekát; összekulcsolta ujjait. – Ha megígérem, hogy mostantól kezdve megpróbálok beilleszkedni és szórakozni, akkor mit kapok cserébe?
A lány félreérthetetlenül válaszolt.
– Tudod – mondta Acacia és csak annyira távolodott el a férfitól, hogy a szemébe nézhessen –, még ez a csók is gépies volt.
– Talán mert ennyire belejöttem.
– Na persze. – És újból megcsókolta a férfit, csak hosszabban és érzékibben. Amikor elszakadtak egymástól, a lány kérdései egy időre elakadtak. Végigsimította Alex mellkasát, kitapintotta kemény izmait, majd nekiállt a kérde-zősködésnek. – Tudod – mondta szinte suttogva –, nem értelek igazán, Gray, de kedvellek.
– Miért?
– Mert túl sok kérdést teszel fel és átkozottul keveset válaszolsz. Ami azt jelenti, hogy a nagydarab hallgatag férfi álcája mögött egy kisfiú rejtőzik, aki tetszik nekem. – Odasimult a férfihoz. – Mikor mondtad utoljára a kisfiúnak, hogy eleget dolgozott és itt az idő egy kis kikapcsolódásra?
Alex zavartan vállat vont. Mintegy tíz perce. A fenébe! – Azt hiszen, ezért vagyok itt. Már régóta nem gondoltam erre. – Megpróbálta megcsókolni a lányt, de az elfordította a fejét, úgyhogy a csók a lány arcát érte.
– Gary, te nem azért csókolsz, hogy közelebb kerülj hozzám, hanem azért, hogy eltávolodj. Nekem nem kell semmit mondanod, de azért tedd fel magadnak azt a kérdést, mikor engedted el magadat utoljára. Ha úgy érzed, hogy szeretnél velem beszélgetni, úgy értem, tényleg beszélgetni, akkor tudod, hol találsz meg. – Furcsán lagymatagon csókolta meg, kiszabadult az ölelésből, és visszament a tábortűzhöz.
Griffin vegyes érzelmekkel figyelte: megkönnyebbült, hogy kibújhatott a további kérdések alól és zavarban volt, mivel szomorúságot is érzett. Acaciának semmi joga, hogy beletekintsen az agyába vagy az életébe. Alex nem azért csatlakozott a Játékosokhoz, hogy akár a lányt, akár saját magát szórakoztassa.
– Jó volt ez Izisznek, Segíteni fog nekünk a krízisben, Nem emel árat a bizniszben. Ő is tetszik nekem!
Csendesen, zsebre tett kézzel csatlakozott a többi Játékoshoz a tábortűznél. Az éneklésbe pillanatnyi szünet állt be, ahogy felszolgálták a disznóhúst bábbal. Eames két tányérral egyensúlyozva jött vissza a tűztől. Az egyiket az alacsony, mézszőke hajú lánynak, a forék volt foglyának adta, és leült mellé. Alex ismerte a lány dossziéját. Janet Kimball-nak hívták, és éppúgy, mint Harvey, „Kasan Maibang” Wayland, ő is színész volt, aki biztos pontokért és alacsony részarányért játszott.
A lány egy nagy kőre telepedett le és feszülten figyelt Alan Leighre. Bár rongyos ruháját csak a Bowantól kölcsön kapott fekete köpönyeg fedte, elhanyagolt külseje egyáltalán nem zavarta.
– ... meg akartam nézni, milyen az élet a túloldalon – mesélte éppen Leigh –, szóval Muhammed Porter Rabszolga Játékába színésznek jelentkeztem. Ki kellett szabadítani ötven bennszülöttet a Tante Marié hajón, mielőtt az kikötne New Orleansban anélkül, hogy a legénység kidobná a hajóról a rabszolgákat...
– Láttam filmen. Igen, most már emlékszem rád. Brrr.
Leigh öntelten bólintott. – Nagyon jól játszottam a rabszolga-kereskedő szerepét. Behízelgő modorú, gonosz, aki képes lenne a saját anyját is eladni, ha az fekete lenne... Jöjjön csak, kedvesem, itt jó áron juthat kitűnő rabszolgához. – Nyilvánvaló élvezettel legeltette szemét Janet igen formás lábán. Alan Leigh gonosz tekintetet vágott, és úgy tűnt, hogy imponál vele Janetnek. Aztán a varázs megtört,” ahogy Leigh bekapott egy nagykanál babot. Valahogy a hangja is megváltozott. – Tulajdonképpen te ki is vagy, Janet?
– Lady Janet, ha megengeded. Angol nemeshölgy, akit gonosz bennszülöttek fogtak el Ausztráliába vezető utamon.
– Megbecstelenítettek?
– Nem – felelte kicsit sóvárogva. – Féltételezem, abban bíztak, hogy szűz vagyok.
– Erre semmi esély, mi? – mondta Eames.
– Én ezt nem így fejezném ki, Mr. Eames... Ó! Itt jön az ért egyik bátor megmentőm!
Griffin beleegyezően bólintott. Leült a földre a lány elé egy tányér babbal a kezében. – Magát érdemes megmenteni, Hölgyem. – A lány ültében meghajolt, mire a férfi folytatta. – Szóval maga elvezet minket a szörnyű forékhoz, igaz?
– Igen. Csak ne ejtsd ki ezt a nevet a Játék során, ha nem akarsz meghalni. Én kiejthetem, mivel erre engedélyt kaptam. Három hetet töltöttem közöttük a történet szerint, amíg az újholdra vártak, hogy feláldozhassanak. – Leigh felé fordult. – A barbár szokásaikat nagyon izgatónak találtam.
Leigh közelebb hajolt a lányhoz. – Hölgyem, e mögött a civilizált és kulturált külső mögött egy igazi vadállat rejtőzik.
Janet láthatóan le volt nyűgözve Leigh megjegyzésétől. – Fogakkal, meg mindennel?
– Különösen fogakkal. Talán meg szeretné tekinteni a szarvaimat valamikor...?
– A Harcosok sokkal egyszerűbb és faragatlanabb emberek, mint a Varázslók – húzta fel az orrát Eames. – Szerintem az én típusom jobban vonzana téged.
– Komolyan így gondolod? – kérdezte Leigh kedveskedve, és Janettel együtt gúnyosan felnevetett.
Eames egyre jobban feldühödött. – Figyelj csak, Janet, nem akarsz sétálni egyet az erdőben?
– Szívesen – felelte a lány, miközben Alan szemébe nézett. – Mehetünk? – kérdezte, és Alannel ment el.
Eames az ajkába harapva bámult utánuk. – Itt dögöljek meg. Ki gondolta volna, hogy jobban tetszik neki egy buzi, mint egy igazi férfi?
Griffin udvariasan nem válaszolt. Eames dühösen pillantott rá. – Te mit gondolsz?
– Szerintem Janet a Játékot imádja. Azért ment el Alannel, mert neki több NJSz pontja van, mint neked. – Még az is lehet, hogy ez igaz, gondolta Alex.
Eames kissé lecsillapodva nyugtázta. – Igen, igazad lehet. – Rávillantotta Griffinre a csak-férfiak-közötti mosolyát. – Te is tudod, hogy nem lehet a nőket soha kiismerni.
– Nem, szerintem se – Griffin inkább gyorsan kihűlő vacsorájának szentelte figyelmét. Eames megjegyzéseire csak hümmögve felelt. A Harcos végül megunta, és zsémbelődve eltűnt a fák között.
Alex agya visszaállt egy régebbi gondolatra. Leighnek sok Gyakorlati pontja van. Már játszott az „A” Játékterületen. És ha Eames Acaciával volt elfoglalva, akkor... de számíthatott-e arra, hogy Acacia lefoglalja Eames t?
Mary-em gurult oda hozzá. – Hogy s mint, Gary?
– Egészen jól vagyok. Csak kicsit kifáradtam.
– Ilyen nagydarab létedre? – kotkodácsolta. – Azt hittem, túlteszel majd rajtunk.
– Nem aludtam jól az elmúlt napokban – válaszolta az igazsághoz híven. – Attól mindig kikészülök.
– Hát akkor ma pihenj, mert holnap szükséged lesz minden erődre.
– Miért? Nem is tűnik ez az egész olyan fárasztónak. Eddig még senki nem dőlt ki.
– Az igazi tűzijáték csak holnap fog kitörni. Lopez idáig csak próbára tett bennünket. Holnap éjszakára az utolsó Pótjátékosok is csatlakoznak hozzánk, és akkor lecsap ránk mindennel, amivel csak lehet.
– De miért lenne ez olyan fárasztó? Hiszen ez csak egy játék...
Mary-em hitetlenkedve nézett rá. – Nézz körbe, fiacskám! Úgy néznek ki ezek az emberek, mint akik játszanak?
Alex körbenézett. Mary-emnek igaza volt. Minden arcon fáradtság Játszódott, sötét gyűrűk a szemek körül, remegő ujjak és kezek. Most először vette észre, hogy milyen sokan érintik meg egymást és ölelkeznek körülötte. Tony és Aca-cia az árnyékban ölelkezett, Bowen és Sötét Csillag zavaró intimitással fogdosták egymást, és Chester Ginához simult a hálózsákban. Olivér és Gwen együtt távozott a tűztől.
Olyan volt, mint az igazi csatamezőn, értette meg. Az erősen szexualitással töltött légkör már nem egyszerű próbálkozást vagy finom közeledést okozott. A fantázia világába való elmerülés totálisnak, a fáradtság valódinak bizonyult. Úgy érezte, csak ki kell nyúlnia, és megérintheti...
De hogyan áll össze ez az egész? És mi köze van ehhez neki és az ő problémájának? Mary-emre nézett, aki türelmesen várta a válaszát. A törpe nő arca körül nem vibrált elektromosság, csak nyugalom és céltudatosság. Ő vajon hogyan illik bele?
– Igazad van. Nem olyan, mint egy játék. De nem is olyan, mint a valóság. Hát akkor mi?
– Ez nem olyan egyszerű, Gary – mondta, és Alex hirtelen észrevette, hogy eddig még soha nem hallotta ilyen lágyan beszélni. – Mindenkinek mást jelent. – Szemei csillogtak, és Alex ismét azon kapta magát, hogy kezdi vonzónak találni Mary-emet. – A legtöbb ember számára csak szórakozás. Amit magaddal hozol, azt kapod, fiacskám. Például itt vagyok én, aki elég sok vad dolgot csináltam az leletem során. Ezek közül az emberek közül a legtöbb még soha nem csinált izgalmasabbat annál, hogy a számítógéppel kommunikált. Úgyhogy ők a kaland miatt jöttek. Néhányan la Játék kihívó jellege miatt. Tudod, sakkjátszma élő bábukkal. Rejtvény. Néhányan a többi játékos miatt jönnek. Úgy J értem, ha ennyire mélyen elmerülsz a Játékban, akkor nehéz olyan barátra lelni, aki nem néz marslakónak. Ez így talán egyszerűnek tűnik, de minden Játékosra igaz egy-egy darab a felsoroltakból a többivel kombinálva. – Megveregette a férfi arcát. – Ezért ilyen jó buli. Gondolkozz el azon, amit mondtam. Szerintem belőled baromi jó Játékos lesz, ha rá-jössz, hogy te hová illesz bele.
Elkacsázott a hálózsákjához és félig belebújt. Forgolódott egy darabig a zsákban, majd takaros halomba rakta a feje mellé a levetett ruhadarabjait. Griffin valami hirtelen és megmagyarázhatatlan vonzalmat érzett iránta. Úgy kellett visszatartania magát, hogy ne karolja át. Inkább a szennyes edényekhez vitte tányérját, és odament a saját hálózsákjához.
Fél tucat alvó Játékos feküdt alig karnyújtásnyira tőle. Nincs olyan merész gyilkos, aki ennyi lehetséges szemtanú előtt próbálkozna bármivel is. A Zöldfülű kitekerte a szuperkönnyű, hősugárzós hálózsákját és egy pillanatig azt kívánta, bárcsak egyszerű pamut lenne. Belébújt és még egyszer, utoljára körbepillantott. A környéken minden csendes, békés volt, csak a kérdések száguldoztak a fejében vég nélküli körökben, mint tacskók a rókavadászaton.
Hatalmas erőfeszítéssel félretolta a kérdéseket és ellazított. Hallotta a tücskök énekét a bozótban. Azon gondolkozott, hogy vajon a ciripelés igazi-e, vagy csak álomparki trükk, amikor hirtelen elaludt.

17. A Pótjátékosok 

Az álom hihetetlenül élénk volt. Azzal kezdődött, hogy a Nibek a K F folyosóin üldözte Griffint, majd az első emeleti hallban sarokba szorította. A kezében felbukkant egy lándzsa, és Alex a szörny fejéhez vágta. Az mennydörögve kiáltott fel, összeesett a földön, és felvette Albert Rice alakját, aki megkötözve, bekötött szájjal holtan ült háttal az üdítőital-automatának.
– Sajnálom... – mondta Griffin automatikusan. Felbukkant egy kisebbfajta tömeg, akik a fejüket ingatták a mozdulatlan őr látványa miatt. Egy alacsony, ősz hajú nő rosszallóan csóválta a fejét. – Lehet, hogy nem volt kiegyensúlyozott a végén, de azért alapvetően rendes, egyenes fiú volt – mondta a nő.
Valaki hófehér orvosi köpenyben Bobbick hangján szólalt meg. – Jól ismertem a fiút, és ő sohasem ölt volna...
Mielőtt a kora reggeli homály átalakult volna a reggel hangjává és illatává, egy harmadik hang azt suttogta: – Higgy nekem! Igazi volt, amíg nem támasztotta a hátát a falnak. Higgy nekem...
– Jó reggelt, álomszuszék! – mosolygott rá Acacia leguggolva, hogy a férfi szemébe nézhessen. Griffin kinyitotta álmos szemeit és hangosan felnyögött. – Mi a baj, keményfiú?
– Erre nagyon egyszerű a válasz, Cas. A hálózsák nem illik a vízágyhoz szokott testemhez.
– És hogy illene hozzá egy kis szalonnás tojás?
– Friss tojásból?
– Természetesen. Kibugonai egy kosarat cipelve bukkant fel ma reggel, tele friss tojással, kenyérrel és narancslével.
– Ide a cargóval. – Az álmával kapcsolatos utolsó jelentéktelen gondolatokat is elmosta a gyomrában érzett hirtelen üresség. – Mennyi az idő? Mikor kezdődik a Játék?
– Körülbelül egy óra múlva. Gyere enni! Kasan azt mondja, hogy lesz egy fürdésre alkalmas hely a mai utunk során. – Kétkedőén szagolta meg a hónalját. – Az az igazság, hogy szükségem is lenne rá. – Felállt és a másik hálózsákhoz lépett, amelyikben S. J. feküdt összegömbö-lyödve.
Griffin ásított egyet. Kinyitotta a tépőzárat és kigurult a zsákból. A lábai fájtak egy kicsit, mire gyakorlott ujjakkal megmasszírozta. Lassan, mélyeket lélegezve kinyújtózkodott, megérintette lábujjait, csípőkörzést végzett, és érezte, ahogy a vérkeringés visszatér az izmaiba. Néhány lassú, fekvőtámasszal befejezte a bemelegítést, majd felállt.
A csapat hangulata ismét a tetőfokára hágott. Az éjszakai alvás feltöltötte a fantáziamotorokat. Alexnek eszébe jutott a tegnap esti intim hangulat, és azon gondolkozott, vajon csak az alvásnak van-e köze a jó hangulathoz.
Henderson egy fatörzsnek támaszkodva buktát majszolt, miközben tojással és friss kenyérrel megrakott tányért egyensúlyozott a bal tenyerén. Kagoiano felszolgálta Alexnek a reggelit. A biztonsági ember odaballagott Chester közelébe hallgatózni.
– Mit szólsz a tegnapi ellenfeleinkhez? – kérdezte Bowan két harapás tojás között. – A bennszülöttekre gondolok.
– Szerintem tipikus örkök – felelte Chester. – Igazán szégyen, hogy senki nem tud reálisabb közelharcot megtervezni. Az Álompark túl sokat aggódik a lehetséges sérülések és pereskedések miatt. Ezért nincs semmi kemény akció...
– Örkök? – keretezte Griffin.
Henderson durván válaszolt. – Általános szakkifejezés. A régi Játékokban használt szereplők helyett a „Gyűrűk Ura” című mű gyenge vadembereit szedték elő, akiket nevetségesen könnyű legyőzni. Általában így becézzük az ágyútölteléknek való ellenfeleket. Érted? – Griffin némán bólintott. – Szóval Lady Janet addig vezet minket, amíg csak tud. Az idő nagyrészében sajnos be volt kötve a szeme, de úgy véli, hogy vízen szállították. Igaz ez?
– Természetesen. – Lady Janet elégedetten pihentette fejét Leigh vállán, de a hangja frissen gyöngyözött. Gyorsan belejött a szerepébe. – Elmondok mindent, amit csak tudok. Egyébként kitűnő a tájékozódási képességem.
– Ebben biztos vagyok. Aztán van még egy nyom. – Chester előhúzta a fekete pengéjű tőrt az övéből. – Megfontolva azt a tényt, hogy ez a tárgy a múlt éjszakai rituálé középpontjában állt, biztosak lehetünk abban, hogy ez nagyon fontos tárgy. Felismeri valaki, hogy miből készítették?
– Obszidiánból – kezdte rá S. J. – Vulkanikus kőzetből, valami riolitféle hozzáadásával.
– így van – mondta Chester helyeslőén mosolyogva. – És mi ennek a jelentősége?
– Fogalmam sincs. Mire jó egy üvegtőr?
– Arra, hogy megtudjuk, hogy azok az emberek, akiket keresünk, valószínűleg vulkán szomszédságában élnek. Kasan oda tud vezetni minket. Gyorsan felszedjük a Pótjátékosokat, aztán teljes erővel megindulunk. Csaknem tökéletes a csapat összetétele, és mire elkezdődik az igazi buli, addigra mindenki jól össze tud dolgozni a többiekkel. Tessék, Tegner.
– Kik lesznek a póttagok, és pontosan mikor csatlakoznak hozzánk? – kérdezte Griffin.
Henderson érdeklődve tekintett rá. – Nem voltál te véletlenül zsaru vagy riporter? – Alex tagadóan intett a fejével, miközben magában káromkodott. – Nos, a Braddock házaspár, Owen és Maggie. Nem tudom pontosan, mikor bukkannak elő, de feltételezem, hogy valamikor a Játék első néhány órájában. Tessék, McWhirter.
– Tudsz valamit mondani a pontjainkról? Úgy értem, hogy idáig hogyan teljesítettünk?
Chester nem tűnt igazán boldognak a kérdés hallatán. – Három embert vesztettünk és néhányan megsebesültek, viszont sok ellenfelet megöltünk, visszaszereztünk egy szállítmányt, és megmentettük Lady Janetet. Más egyéb tényezőket is figyelembe kell venni, de szerintem pluszban vagyunk. Nem akarok vitát nyitni arról, mennyire állunk jól, mivel az ilyen típusú Játékokban minden nagyon gyorsan változik. Szóval nem szeretném, ha túlságosan letörnétek, vagy pedig túl magabiztosak lennétek. Van még valakinek kérdése?
Senkinek nem volt. Henderson széttárta a karját. – Akkor menjetek és készülődjetek, gyermekeim. A buli harmincöt percen belül folytatódik.

*

Az alacsony bozótokat jól kiegészítették. a magas, karcsú pálmafák. Félhold alakú ösvény indult ki a kör alakú tisztásról, mint a „Q” betű farkincája. A tropikus őserdő közepén a félhold jel minden volt, csak nem figyelemfelkeltő. Alexnek meg kellett kérnie S. J.-t, hogy mutassa meg.
Ahogy Alex túljutott a pálmafákon, a növényzet homályossá vált és előbukkant a négyszögletű épület. Egyetlen Játékos sem várt előtte a sorára, hála Istennek. A fák mögül senki nem fogja észrevenni.
Az épület nagyon egyszerűen volt berendezve. WC, mosdókagyló, papírtörülköző. Elővette és bekapcsolta az adóvevőt.
– Marty?
– Igen Griff. Alig hallak.
– A mellékhelyiségben vagyok, és itt nincs ablak. Nem szeretném, ha kihallgatnának, ezért beszélek halkan. Beszéljünk gyorsan.
– Oké. Mi újság?
– Két új játékos száll be hozzánk. Férj, feleség, és Brad-dock a nevük.
– Ellenőrzöm őket. Griff, az össze Pótjátékos a Játék nézésével, a részletek megfigyelésével, jegyzeteléssel és a stratégia megvitatásával tölti az idejét. A váróterem igen zsúfolt, nem hiszem, Jiogy bárki is megkockáztatta volna a bejutást az „A”-ba.
– Jó. Beszéltél Lopezzel?
– Igen. Nem hagyja kényszeríteni magát. Sikerült rávennem, hogy ránézzen a térképünkre. Két utat mutatott a. hegy körül, ami a J. T. 18-ashoz vezet. Lopez szerint a tolvaj bármelyik utat is választotta, el kellett mennie egy nagy repülőgép roncsa mellett.
– Milyen roncs mellett? Szárny, kabin, légcsavar? Mégis mekkora az a roncs?
– Egy nagy repülőgép roncsa. Amikor megpróbáltam tovább kérdezősködni, azt mondta, hogy dögöljek meg.
A francba! – Rendben van, ha egy nagy repülőgéphez érünk, akkor majd figyelem a többiek arcát. Más valami?
– Semmi. – Vége, a Zöldfülű kikapcsol.

*

Griffint S. J. mellé osztották be párba, amíg a csapat induláshoz készülődött. A hálózsákokat felcsavarták, a hátizsákokat felvették. A nap halványan sütött át az „A” Játékterületet borító kupolán át. A levegő a reggeli órák ellenére felmelegedett, és a párás őserdei vegetáció illata érződött.
Pontosan nyolc órakor felbukkant a másik nap és ragyogó vörös sugarai áttörtek a felhőzeten. A régi nap elhalványult. A levegőt a madarak csiripelése és az élet zsibongása töltötte be. Griffin ügy látta, hogy még a fák is délcegebben állnak.
– Rendben van, emberek, indulás! – adta ki a parancsot Chester, mire a Játékosok párokban indultak a nap irányába.
S. J. próbált ugyanakkorákat lépni, mint Griffin, és a végén szinte már ugrált. Az ösvény elég széles volt ahhoz, hogy a fiú árnyékoljon és jobbra-balra vagdosson késével a levegőben. Lenyesett egy vékony ágat a fáról, levágta róla a leveleket és korbácsként csapkodott vele az ágakra és a rovarokra.
Griffin hangosan nevetve fogta meg a fiú vállát. – Hát nem éppen a lopakodás művészetét gyakorlód.
S. J. kicsit zihálva válaszolt, miközben nem is nézett Griffinre. – Nem, nincs rá szükség.
– Miért nem?
– Lopez nem dob be addig semmi piszkos trükköt, amíg a két Pótjátékos nem csatlakozik hozzánk.
Griffin megvakarta az állat, ujjai gyorsan növő borostáit sercegtették meg. – Hát ezt meg honnét szeded?
– Ez egyszerű – mondta S. J., miközben tett az ággal néhány kitöréses támadást. – Lopez kellemetlen helyzetbe akarja hozni Hendersont. Nem fog semmi esélyt adni Chesternek, hogy tiltakozással élhessen az NJSz-nél. Ha most nyírna ki néhányunkat, akkor azzal saját magának tenne keresztbe. Szerintem még várni fog holnapig, amikor már nem kaphatunk új Pótjátékosokat. Így Chester sem lamentálhat, érted? – Előadását egy pillangóra mért csapással fejezte be. A pillangó sértetlenül repült tovább.
– Sok mindent tudsz a Játékokról, igaz?
S. J. élénken bólogatott. – Én vagyok a legjobb.
– Sok idődet foglalják le a Játékok?
– Igen, de nem ilyenek. Úgy értem, eddig még nem vettem részt ilyenben, ezért nem tudják, milyen profi vagyok. A szokásos Játékokat is csak évente hatszor rendezik meg, pláne az ilyen különlegeseket. Egyébként a többségük csak olyan próbafutam, de azért szórakoztató. Sokat játszok otthon. Öt Játékba van bekapcsolva a számítógépem: három amerikaiba, egy japánba és egy egyesült afrikai köztársaságbelibe. Ez az utolsó elég fura. A hausza legendákat használja fel. Hetente párszor bekapcsolódok a különböző Játékokba, megnézem, meddig jutottak el a Játékosok, megteszem a saját lépéseimet, aztán várok, hogy mi történik. Néha megszervezzük, hogy minden játékos egyszerre legyen a vonalban, és így a Játék hosszű órákig eltarthat. Az egyik amerikai Játékban a számítógép ellen játszol, ez akár örökké is eltarthat. Általában azért a csoportos Játékokat jobban kedvelem.
– Miért?
– Mert felkészít az Álomparkra. Egy szép napon Osztagparancsnok lesz belőlem. Addig meg akarom ismerni az egységek kölcsönhatását.
Egységek. Talán a Játékosokra gondol? – Jó sokat gondolkoztál ezen, mi?
– Hát persze. – S. J. leütött egy legyet. A megcsonkított bogár leesett a földre és kétségbeesetten vergődött. S. J. boldogtalan arcot vágott és eltaposta. – Nem vártam volna, hogy bármit is eltalálok. – Felderült képpel tette hozzá. – Lehet, hogy kezdek jobb lenni?
– Naná. Figyelj csak, mit csinálsz akkor, amikor nem játszol? Úgy értem, ez az egyetlen szórakozásod?
– Miért kérdezed?
Griffin közömbösen vonta meg a vállát. – Csak azért, mert úgy tűnik, hogy túlságosan beveted magad a Játékba. Én nem nagyon értek ehhez, de kíváncsi vagyok, milyen árat fizetsz ezért... nos Kegyelmes Uram? Ésszerű a magyarázat?
Most S. J.-n volt a sor, hogy megvonja a vállát. – Elfogadható. Igen. Hallottam olyan emberekről, akik belediliztek a fantáziavilágba. De az is lehet, hogy a valóság miatt diliztek be. Nemtom. Azt mindenki észreveszi, hogy a Játékosok többsége jobban el van borulva az átlagosnál. De szerintem ez nem a Játék miatt van. Itt vagyok például én... még mindig tanulok, és a diploma miatt kell aggódnom. Van egy mellékállásom, az is sok időmet veszi el. A maradék energiám nagy részét a Játékokba ölöm.
– Milyen hatással van ez az emberi kapcsolataidra?
– Milyen emberi kapcsolatokra? Gondolod, hogy én vagyok az egyetem legsikeresebb sráca azzal, hogy állandóan rohanok az Álomparkba, és minden szabad estémet a billentyűzet előtt töltöm? Egy nagy fenét. A legtöbb csaj azt hiszi, hogy megbuggyantam. Hol másutt, mint a Játékosok között találhatok olyan embert, akinek ugyanaz a hobbija, mint nekem?
– Valami sikerélmény? – kérdezte Griffin.
– Néha nagyobb, mint a többieknek. De ez az út idáig nagy nulla. – Felderült az arca. – Azonban a reményt nem adom fel. Fiatal még a Játék.
– Boldogtalanná tesz az téged, hogy mások randiznak, míg te egyedül vagy? Például tegnap én úgy éreztem, hogy kimaradtam valamiből. Szerintem a csatamező néha nagyon magányos hely.
– Igen, különösen éjszaka. Ha találok egy lányt, aki szereti a Játékokat, akkor azt megpróbálom magammal csábítani. Addig azonban csak tétlenül szemlélem az eseményeket.
– Mit értesz ezen?
S. J.-nek sikerült a rejtélyességet és a gyerekességet egy önelégült mosolyba összehozni. – Az éjszakának ezer szeme van, Mr. Tegner.
– Mit értesz ezen?
– Semmit, hacsak nincs neked is valami rejtegetnivalód.
– Nagyon rejtélyes vagy.
– Talált. Allergiás vagyok a fájdalomra.
A hegyek észrevehetően közelebb kerültek. A csapat kikerült a zöld pokolból, és alacsony bozótü domboldalon haladt felfelé. Már nem puha, ingoványos, hanem sziklás talajon jártak. Hamarosan mohával borított sziklák mellett, a meredek sziklaperem alatt meneteltek. Griffin hátratekintve látta, hogy a terep megváltozott mögöttük; a dzsungel mélyebben volt, mint a sziklák közötti ösvény. Ahogy a „hegyek” felé tartottak, Alex többször szem elől tévesztette a dzsungelt, az őserdő minden egyes felbukkanásnál távolabbinak és mélyebben fekvőnek tűnt.
Folytatták felfelé az utat. A körülöttük elterülő rideg sziklafalak éles kontrasztot alkottak az őserdő színpompás fáival és bokraival. A gránitmezőn való átjutás után kiértek a dombok közül egy újabb zöld területre.
Az ösvény egy mezőre vezetett, ahol zöldebbnél zöldebb indákkal befont óriási fák álltak. A gyümölcsök piros és lila színekben pompáztak az indákon, és annyira érettnek tűntek, hogy az ember szinte le akarta szakítani és meg akarta enni őket. A mezőt elszórt sziklatömbök szegélyezték, a távolban egy másik hegyhát emelkedett. A hegyoldalból lezúduló zuhatag vízcseppjei kék gyémántként csillogtak a napfényben, és a vízesés alján egy kis tó feküdt.
Két ember várakozott a parton.
A csapat most már óvatosabban haladt lefelé. Griffin látta, ahogy fehér légtér vesz körül valakit az oszlop elején, és zöld fények vilióznak kifelé, majd tűnnek el minden irányba.
Az ösvény nem veszélyes. Chester felgyorsította a tempót. Alex kezdte megérezni a levegőben a párát, a tó hűvös-ségét, és elképzelte, milyen érzés lenne a közepébe ugrani. Eddig rá se hederített, de most már a porszemekkel átitatott alsónemű dörzsölése és a mosdatlan test nehéz illata kezdte zavarni.
Azon kapta magát, hogy futásnak lendül. Körülötte a Játékosok ledobálták a hátizsákjukat és a ruháikat. A két idegen mosolyogva várta őket. Griffin már majdnem a vízben volt, amikor Chester felkiáltott: – Álljatok meg, a fenébe is! Először ellenőrizzük a vizet.
A csapat morgolódott, de engedelmeskedett.
Chester odalépett a jövevényekhez, és boldogan üdvözölte őket. – Margie. Örülök, hogy látlak. – A hölgy hatvanas éveinek az elején járhatott a keze és a nyaka alapján, de nagyon jól tartotta magát. Amikor felállt, azt olyan kecsesen tette, hogy magára vonta a férfiak tekintetét. Karcsú testét még a hosszú évek sem puhították el. Káprázatos ősz haja lágyan omlott vállaira. – És téged is, Owen. Sajnálom, hogy megvárakoztattalak titeket.
– Semmi baj, Chester – mondta affektálva a férfi. Owen Margie-val egyidős lehetett, és ő is jól tartotta magát. Kicsit mereven állt fel és úgy nyújtózkodott, mint egy nagy szürke macska. – Margie-nak és nekem mindig jól jön egy kis pihenés, hogy nyugodtan leülhessünk, és a víz fodrozódását figyeljük.
Az Osztagparancsnok elmosolyodott. – Akkor ugye a víz biztonságos? – Mindketten bólintottak. – Ugye nem bánjátok, ha én is ellenőrzöm?
– Egyáltalán nem, kedvesem. De azért ne fogyassz túl sok energiát.
Chester türelmesen nézett a nőre, majd széttárta karját. – Hallgassatok meg, istenek az égben... – A ragyogás körbevette. – Fedjétek fel a veszélyt! – A tó tiszta zöld fényt mutatott.
– Biztonságban vagyunk, gyermekeim. Az ördögbe is, szünetet tartunk! Mindenki érezze jól magát!
Mary-em lelkesen hurrázott, ledobta magáról az összes ruhát, és belevetette magát a vízbe anélkül, hogy megnézte volna a víz hőmérsékletét. Leigh és Lady Janet azonnal követték őt. Eames, alsónadrágban, belemártotta a lábujját a vízbe, hősiesen elvigyorodott és beleugrott a tóba.
Hamarosan az egész csapat a vízben játszott. Grirfin ajkát harapdálva egyedül állt a parton. Acacia odaúszott hozzá.
– Hello, nagyfiú! Gyere be játszani! – Halálos pontossággal fröcskölte le a férfit.
Griffin azon kapta magát, hogy megpróbál átlesni a víztükrön. – A kamerák még mindig be vannak kapcsolva? – Bobbick és Millie bizonyára nagyon jól szórakoznak...
Acacia megvetően mondta: – Ne légy bolond. Szünet van. A Játékidő fél órára fel van függesztve. Bejössz, vagy kijöjjek és én vigyelek be?
– Nem is olyan rossz ötlet, de... – Griffin egy lábon egyensúlyozva húzta le a cipőjét. Leült a földre és levette a nadrágját.
Acacia elismerő füttyszava a tó egész felületén végigvisszhangzott. – A mindenit! Micsoda lábak. – Vizet nyelt, és nevetve köhögte fel.
– A mamámtól örököltem – dörmögte a férfi. Mostantól kezdve több időt tölt napozással az erkélyen, határozta el. A teste halovány rózsaszín volt. – Rendben van, jövök már. – Hangos csobbanással érkezett a vízbe.
A hideg és édes víz mélysége kettőtől négy méterig váltakozott. Griffin megfeledkezett zavaráról, és hagyta; hogy egész teste ellazuljon. Lebukott a tó kőből faragott fenekére, végigsimította, nézte, ahogy a légbuborékok kiáramlanak a szájából és a felszínre lebegnek.
Mikor ugrott be utoljára egy medencébe? Az egyetlen lehetséges válasz az, hogy régen. Hetente tizenöt órát edzett, de az mind a munkájához kapcsolódott. Ebben a pillanatban az Álompark és Alex Griffin munkája nagyon távolinak tűnt.
Felúszott a felszínre és majdnem beleütközött Owen Brad-donba, aki a hátán úszott. Nem úszott olyan gyorsan vagy olyan elegánsan, mint (például) Bowan, a Fekete – legalább harminc évvel lehetett idősebb Bowannál, kis pocakja is sokat rontott az áramvonalasságán – mégis öröm volt nézni, ahogy Braddon ügyetlen, de lelkes csapásokkal sz'elte a vizet.
Griffin lebukott a víz alá, és érezte, hogy hátulról lenyomják a vállát. Köpködve bukkant fel.
– Találd ki, ki volt? – kiáltotta Acacia, és újból lerántotta. Azonban a férfi elkapta a lány lábát és birkózni kezdett vele. Buborékfüzérek bugyborékoltak ki a lány kacagó szájából, ahogy belerúgott a férfi mellkasába és kiszabadult a szorításából.
Acacia gyorsan elúszott, de Griffin követte. A férfi nézte ahogy a napsugár játszik a lány hosszú, izmos lábán, miközben a lány sikertelenül próbálta meg lehagyni őt. Acacia hátranézett a válla mögül, és meglepődve látta, hogy a férfi már majdnem beérte őt. A víz alá bukott. Griffin megtöltötte levegővel a tüdejét és követte.
Örvénybe került, víz és légbuborékok törtek utat az orrába és ütötték arcon. Aztán a víz ismét elcsendesedett, és Alex rádöbbent, hogy keresztülúsztak a vízesésen. A sziklafalat nyolcméteres távolság választotta el a lezúduló víztől, és Acacia ott várt rá. A férfi odaúszott hozzá és játékosan átölelte. A lány teste kicsúszott a kezéből, ahogy Acacia felugrott és megnyalta a férfi orrát. – Nagyon izgató – mondta a férfi, és átnézett a vízesésen, szemei a többi Játékost kutatták. Senki nem figyelt rájuk.
– Csak enyhén, hombre. –  A lány átkarolta Alex nyakát. – Hé, mister. – Összeesküvőén húzta össze a szemöldökét. – Nem akarsz kicsit bolondozni?
– Nem hiszek a fülemnek – mondta Griffin, és finoman oldalba bökte.
– Hát akkor ezt hidd el. – Acacia vadul megcsókolta, testét erősen a férfihoz préselte, és Griffin érezte, hogy egy bizonyos testrésze hitt a lánynak. A hullámok himbálták, a pára, a robaj és a víz elvakította őket, de ők csak egymásra figyeltek. Szájuk egymásra tapadt, testük összefonódott, forró pontot alkottak a hideg robajlásban.
Amikor szétváltak, a lány egy kicsit eltolta magától a férfit, szemei ragyogtak, lélegzete kapkodóvá vált. – Hát ez volt az igazi kommunikáció, mister.
– Igen... azt hiszem, hallottam valamit. Mit is mondott?
A lány nagy erőfeszítéssel húzta ki magát, hogy szemtől szembe álljon a férfival. – Engem akarni.
Griffin átkarolta a lány csípőjét, mindketten vettek egy slukk levegőt és...
– Nocsak, nocsak! Talán ez egy kétszemélyes összejövetel?
Griffin és Acacia elszakadtak egymástól. Tony McWhirter körülbelül három méterre tőlük taposta a vizet. Élettelen mosoly fagyott az arcára.
Acacia bűntudatosan elpirult. – Tony! Én... arra gondoltam, hogy ő, nos én...
– Az teljesen nyilvánvaló, hogy nem rám gondoltál, úgyhogy ne erőltesd magad, Cas.
A barna hajú lány hitetlenkedve rázta meg a fejét, víz-cseppek potyogtak minden irányba. – Tony, ne légy mérges. Te mondtad, hogy semmi baj, ha külön-külön szórakozunk... – Könyörögve nézett Griffinre, de a férfi eltávolodott. Acacia Tonyhoz úszott és megpróbálta átkarolni. A fiú lerázta magáról.
– Na persze, ez a taktika idáig nagyon jól bevált. Minden nőnek megvan a párja, négy vagy öt férfi parlagon van, úgyhogy igazán sok alkalmad van, hogy megringasd a csípődet és kikezdj velük. Aztán, ha nem jön össze a dolog, a jó öreg Tony még mindig itt van, igaz?
– Tony, nem így van... – Újból megpróbálta átölelni, de a fiú finoman eltolta.
– Nem, Cas. Nincs semmi baj. Nem hiszem, hogy tisztességes dolog, ha mindenki engem tart rossz fiúnak, pedig a te hibád. – Elfordult a lánytól, a víz alá bukott és átúszott a vízesésen.
Griffin odaúszott a lányhoz, bár nem próbálta megérinteni őt. Acacia nézte, ahogy Tony elúszik, és érezte, hogy vele együtt eltűnt a varázslatos hangulat.
– Sajnálom – mondta Griffin, mert nem tudta, hogy mi mást mondhatna.
A lány nem nézett rá. – Én is sajnálom. – A hangja fájdalmasan üresen csengett. – Itt az idő, hogy visszamenjünk a többiekhez.
A vízesés páráján keresztül Tony alakja távolinak tűnt, és minden egyes karcsapással jobban eltávolodott tőlük. Acacia akart valamit mondani, de a szavak egyszerűen nem jöttek a szájára.
Griffin a lány után úszott. Sajnálta, hogy hagyta a gondolatait elkóborolni a munkájától. Nem szórakozni jött ide. És minél többet gondolkodott róla, annál kevésbé tűnt úgy, hogy a többiek szórakozni jöttek.

18. Kígyómarás-kúra 

Griffin éppen a csizmáját húzta fel, amikor Mary-em hátbavágta... finoman. Ez nagyon meglepte a férfit. – Hé, Gary! Ismerted azt a Rice nevű fickót? Azt az őrt?
Griffin nem hagyta, hogy meglepjék. – Rice? Nem tudom. Az Álomparkban dolgozik?
– Itt dolgozott. Owen és Margie mesélt róla. Úgy tűnik, hogy a Kutatási épületben meggyilkolták pár nappal ezelőtt. Óriási volt a zűrzavar, amikor a reggeli csatlakozásra készültek.
Griffin a csizmájára szögezte tekintetét. – Hm. Talán mégiscsak hallottam valamit erről. Sajnálom. Múlt héten nagy volt a kapkodás. – Meghúzta a cipőfűzőjét és csomóra kötötte. – Nem sokat figyelek a pletykákra.
– Hát csak arra gondoltam, hogy talán ismerted. Talán néha a te éttermedben evett?
– Hát az lehetséges. Mi történt vele?
Rövid, erős ujjával megbökte a férfit. – Azt gondoltam, hogy ezt majd te fogod elmondani, szépfiú. Na jó, szedd össze magad. Vége a szórakozásnak. – Dallamtalanul fütyö-részve kacsázott el.
Na ez legalább megoldja az egyik problémát, gondolta Griffin. Előzőleg már gondolt arra, hogy elejt néhány megjegyzést Rice halálával kapcsolatban, csak hogy lássa, ki hogyan reagál. A Tolvaj szerepe mellett túl sok gyanúsítottja volt, de senki nem viselkedett űzött gyilkosként. A hír azonban kiszivárgott, úgyhogy elég lesz hátradőlve szemlélni az eredményt.
Nagyon úgy tűnt, hogy a gyilkos nem tud az őr haláláról. A Zöldfülű célpontja eddig azt hihette, hogy Rice fejfájással és nyaki fájdalmakkal ébredt fel. így az egész csak a zsenialitás és merészség játéka lett volna. A gyilkosság azonban más lapra tartozik. A Játékos, aki csak a markába nevetett volna sikeres akciója miatt érzett büszkeségében, most valószínűleg pánikba fog esni.
És ki maradt a gyanúsítottak között? Hát a lista tetejét Bowan, a Fekete, és Sötét Csillag, a barátnője foglalta el Mary-emnek, S. J.-nek, Tony McWhirternek, Olivérnek és Gwennek nem volt alibije csütörtök éjszakára. A többi Játékos le van fedezve, ha feltételezzük, hogy a.„halottak” már alávetették magukat a hazugságvizsgálónak.
És... Acacia? Le Van-e fedezve az egész éjszakára? Odalenne a büszkesége, mivel a hölgyet nagyon érdekelte a Zöldfülű múltja. És a testem. Átkozott Fortunától Nincs neki semmi taktikai érzéke?
Ha már itt tartunk, akkor mi van Kasan Maibanggal? Ő is a Játékban szerepel, őt éppúgy figyelembe kell venni, mint a többi Játékost.
És mi van azokkal a szerelőkkel, akik a díszleteket cserélték az „A” Játékterületen? Nem lehet, hogy egyikük elosont, és...
– Te szentséges ég – suttogta keserűen Griffin. Kezd kicsúszni az egész a kezéből. Amilyen gyorsan csak lehet, szólni kell Bobbicknak.
Felállt, mélyeket lélegzett és felvette a hátizsákját. A csapat ismét összeállt, de most új partnert kapott: Acaciát. A lány mellette. állt, és várta Chester parancsát. Nem szólt egy szót sem.
– Hé, kisasszony! Most ki nem kommunikál? A lány halványan elmosolyodott. – Sajnálom, Gary. Ugye nem bánod, ha melletted megyek?
– Semmi kifogásom. Nem jössz ki jól a fiúddal, mi?
A lány felsóhajtott. – Hol igen, hol nem. Most inkább hol nem. Nem vagyok valami beszédes hangulatban. Csak szeretnék melletted menni. – A lány ránézett, és Alex most először látott magabiztosság helyett zavart az arcán.
Így Alex a lány mellett indult el, ahogy Chester kiadta a parancsot. Együtt mentek a hegyek között és osztoztak a látnivalókban és a fáradtságban.
Mindannyian összebújtak a kopár fa ágai alatt, amikor a foré vihart küldött rájuk. Dóra, a természet istene dühöngött a földön és az égbolton, sötét felhők gyülekeztek és villámok csaptak ki belőlük a hegyek közé. Bár Gwen és Owen Braddon bevetette papi varázserejét, mégis dideregtek a hideg esőben. A szél hatalmas sebességgel csapott le, letört gallyak repkedtek a levegőben. Villámláskor a föld baljóslatúan rengett és szikladarabok zuhantak le.
Úgy tűnt, hogy a hegy fele a nyakukba zúdul sárözön és kőzápor formájában. Látták, ahogy a föld megnyílik és elnyeli az egyik teherhordójukat. A vihar alatt Acacia és Griffin ölelkezve melegítették egymást, miközben némán dideregtek.
– ... feltartóztat bennünket! – dörmögte Henderson, amíg Mary-em ordítva énekelt a viharban.
– Van egy varázsbotom, szerintem nagyon báró, Bármi próbál lelassítani, az a pokolba való...
A többiek alig hallották a törpe nő dalát, és senki nem csatlakozott hozzá, úgyhogy gyorsan abbahagyta.
Amikor végre elállt az eső, és a felhők elpárologtak, a Játékosok kimásztak a fedezékük alól, és idegesen néztek az égboltra, miközben kirázták hajukból és hálózsákjukból a vizet.
Acacia a földre szegezte a tekintetét, ahogy felegyenesedett. Alig hallhatóan válaszolt Chester létszámellenőrzési felszólítására, Alex aggódva figyelte őt.
Csak Kagoiano halt meg, így tehát tizennyolc ember maradt a Játékban: a tizenöt Játékos, Lady Janet, Kasan Mai-bang és Kibugonai, a teherhordójuk. Ahogy mindenki összeszedte magát, tovább indultak.
Egy darabig némán gyalogoltak, majd Griffin végül megkérdezte a lányt: – Gyakran bánik így veled?
– Egyelőre nem tudom, hogy ki hogyan bánik a másikkal. Lehet, hogy túlságosan parancsolgató vagyok. Lehet, hogy túl sok emberrel kezdek ki...
Alex inkább nem reagált a ki nem mondott kérdésre. – Hagyd abba, Acacia. Tegnap te tanácsoltad nekem, hogy jobban szálljak be a Játékba. Most én mondom ugyanazt neked.
– Azt akarod mondani, hogy ne törődjek a férfival... szóval akit szeretek, és akit megsértettem? Ezt nem tehetem.
– Akkor menj, és beszélj vele!
– Nem – mondta a lány lágyan. – Ezt sem tehetem. Egyelőre nem. Lehet, hogy később majd beszélünk. Volt már ilyen típusú összezördülésünk, és magától megoldódott. Eddig. Talán ma este majd beszélek vele. – Ugyanazokkal a kérlelő szemekkel tekintett a férfira, mint a vízesés alatt. – Remélem, nem hiszed, hogy csak ugrattalak, mert én tényleg kedvellek téged. Csak szerintem nem kéne nekünk ennél messzebbre mennünk.
– Megértelek. Tényleg. Figyelj csak! Felejtsük el, ami eddig történt, oké? Ha segítesz nekem elhinni, hogy Tolvaj vagyok, akinek az értékes Cargo visszalopása a feladata, akkor én segítek neked eszedbe juttatni, hogy te egy szépséges Harcos vagy, akinek majd az életéért kell küzdeni. Mit szólsz a javaslatomhoz?
A lány borús arckifejezése mosollyá változott, és nem szólt egy szót sem.
Körülöttük a táj ismét zölddé változott, de a fák és bokrok satnyának, kopárnak tűntek, mintha nem evilági lett volna a föld, amelyben kisarjadtak. Egyetlen ágon sem lógott levél, csak különös arányló gyümölcsök. Griffin nehezen tudta visszatartani magát attól, hogy leszakítson egyet és beleharapjon.
Nem tudta megmagyarázni, hogy miért, de érezte, hogy ellenséges tekintetek méregetik őket. Keze a kés markolatát fogta, idegesen, dallamtalanul fütyörészett, miközben szemmel tartotta fejük felett a sziklákat és alattuk az elszórt vízmosásokat.
A többi Játékos is nyugtalan volt. Alex észrevette, hogy Tony McWhirter hátranéz rájuk. Tony elkapta a szemét, ahogy Griffin rápillantott. Nem neheztelőnek, inkább ijedtnek tűnt.
– Valami van a levegőben, Cas.
– Én is érzem. Valami történni fog hamarosan. – Megborzongott és kihúzta a kardját, bár egyetlen ellenfél sem volt a láthatáron.
Félelem. Tiszta félelmet érzett, valami olyan szinten, amit nem tudott az agyával felfogni, csak a primitív ösztönei jeleztek.
Chester megállította az oszlopot. A Játékosok laza félkörben vették körül az Osztagparancsnokot.
Chester csendet intett. – Mivel mindannyian érezzük, felesleges elmondanom, hogy veszély leselkedik ránk. Úgy vélem, közeledünk a Szállítmányhoz. Hogy milyen a formája, azt nem tudom. Ha harcba keveredünk, akkor azt tegyük vegyes csoportokban. Mindenki a tőle különböző képességű Játékossal legyen párban. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy két azonos képességű embert veszítsünk. Próbáljuk meg a lehetséges károkat csökkenteni. Rendben? Akinek partnert kell cserélni, annak most van itt az ideje. S. J., te gyere hozzám.
A fiú lelkesen futott az Osztagparancsnokhoz. Néhány Játékos párt cserélt, de Alex és Acacia együtt maradtak.
Az ösvény elkeskenyedett és a sziklafal egy hasadékához vezette őket. Owen Braddon, a Pap lágy fehér fényt villantott fel, hogy megvédje őket, és megvilágítsa a hosszú, háromszög keresztmetszetű alagútban az útjukat. Az alagút hideg és száraz volt, lábuk alatt csúszós moha nőtt. Amikor kiértek az alagútból, egy emberként sóhajtottak fel megkönnyebbülésükben.
A hegy túloldalán bukkantak ki, erdős területen, ahol zavaróan göcsörtös fák álltak. Úgy tűnt, hogy egy fennsíkon állnak. Alex nézte, ahogy Lady Janet a következő hegyláncra mutat, és Chester elmosolyodik.
Az egyik fa elkülönülve állt a többitől, ágai többméteres sugárban ágaztak szét minden irányba. Ahogy az egészségtelenül foltos ágait és a föld alá kígyózó gyökereit nézte, Griffin ismét félelmet érzett.
Chester felemelte a kezét, megállította a csapatot, és megközelítette a fát. Gondosan tanulmányozta, majd visszalépett hozzájuk. – S. J. – mondta nyersen –, ez itt rád vár. Itt a Szállítmány.
– Szubszonikus – bólintott S. J. – Én is érzem. Oké, hallottam a parancsot és a figyelmeztetést. Hogyan csináljam?
– Nem is tudom... – Chester gyakorlott szemmel nézett a fára. – A Szállítmány nem lesz a fa alá temetve. Az túlságosan emlékeztetne az előző alkalomra... – Nézte, ahogy az ágak meghajolnak a szélben. – Várj csak! A légáramlatok nem elég erősek, hogy ilyen vastag ágakat megmozgassanak.
– Nézd meg az árnyékot, Chester! – mondta S. J.
A fa árnyéka még furcsábban viselkedett. Más ritmusban mozgott, mint a faágak. Az árnyékágak kinyúltak, és szel-lemujjak mutattak a...
– A kőhalom. – Körülbelül húsz méterre a fától nagy kövek piramisszerű halma emelkedett.
– S. J., Margie, Eames és Zöldfülű, gyertek velem. A többiek várjanak itt!
Az öt ember lassan a kőhalom felé tartott. Chester megállította őket, előrement és nagy ívben megkerülte a halmot. Egy helyen megállt, hátrált, majd visszafordult és visszatért négyükhöz. – Rendben van. Te, S. J., Eamesszel a túloldalra mész. Margie és te, Griffin ezen az oldalon dolgoztok. Szedjétek szét a kőhalmot, hogy lássuk, mi van alatta!
Alex úgy látta, hogy bűntudat árnyékolja be Chester arcát, amikor S. J. lelkes „Igen, főnök!” kiáltással ugrott a túloldalra. Valami nem stimmel... de micsoda? Alex elszántan rámolta a sziklákat. Margie-nak, mint Mérnöknek segítenie kellett volna, de egy ilyen idős asszonytól nem lehetett elvárni, hogy kisebbfajta sziklatömböket emelgessen.
Alex felnyögött és odébb gördített egy sziklát. – Mit szólsz ehhez... – odébb lökött egy másik sziklát – a Játékhoz? Úgy értem, hogy idáig.
– Mennyei. Alig tudtam idáig bekapcsolódni. Remélem, lesz esélyem valami érdekeset is csinálni, mielőtt túl késő nem lesz.
– Hát nem kapsz pontokat mindenért a Játékban?
– Dehogynem, de sokkal szórakoztatóbb, ha te magad csinálsz valami igazán bonyolultat. Azonkívül a végén a Játékosok plusz pontokat szavaznak meg, tehát nem árt, ha csinálsz valamit.
Chester hangja félbeszakította őket. – Ne aggódj, Margie. Lesz rá alkalmad, hogy megmutasd a tudományod.
– Remélem is, kedvesem. – Margie elindult, hogy megkerülje a két méter magasságú halmot. – S. J.? Hogy megy...?
Chester gyorsan odalépett hozzá és félbeszakította. – Legyünk addig két részre osztva, amíg... – Griffin gyanakodva figyelte Hendersont. Margie rá se hederített, és nyugodtan kikerülte Chestert. Az Osztagparancsnok tett még egy lé-pést, majd megfordult. Éppen lépni akart, amikor egy kő a lába alá gurult. Ahogy megbotlott, belekapaszkodott egy sziklába S. J. oldalán...
Griffin egy kicsi, piros és sárga pettyes fehér kígyót látott kibújni a szikla alól. Chester arca megmerevedett és elsápadt, ahogy meglátta a kígyót. Még jobban elsápadt, amikor a hüllő kibújt a csuklyája alól és rásziszegett. – Öld meg! – suttogta Henderson ijesztően halkan, miközben szemét nem tudta levenni a kígyóról.
Alex egy követ vágott hozzá. A kígyó eltűnt.
– A fenébe – mondta mély átérzéssel Chester. Sápadt arca betegesen sárga árnyalatot vett fel. – Ó, a rohadt életbe!
Margie segített neki felállni. – Mi az, kedvesem? A kígyó ugye nem mart meg?
– Nem is kellett. Ó, nem... – Chester kábultnak és za-vartnak tűnt. Gina odaszaladt hozzá és próbálta megnyugtatni. – Hát nem látjátok? – Széttárta a karját. Sápadt, sárga fény ragyogta körül. – Ez volt a bidi-taurabo-haza. Halott vagyok, Margie. Élőhalott.
Ekkor már az összes Játékos köréjük csoportosult. Acacia félrehúzta Alexet. – Láttad, hogy mi történt? Miért nem ellenőrizte azt az átkozott sziklát?
Griffin halkan válaszolt. – Tudta, hogy ott van. Megpróbálta kinyíratni S. J.-t és Eamest a Játékból. Ezzel szemben őt nyírták ki. Lesújt az igazság.
– A mindenit. Szóval Chestert végül elkapták. – Felkuncogott. – Kíváncsi vagyok, hogyan mászik ki ebből.
Gwen a kőhalom mellett állt és becsukott szemmel koncentrált. Körbevette a ragyogás, majd átment a sziklahalomra. Az is fehéren ragyogott, majd elhalványodott, ahogy Gwen becsukta a szemét. Chesterre pillantott. – Most már tiszta a levegő.
– Nagyszerű. – Türelmetlenül intett a többiek felé. – Rendben van, lássuk, mi a helyzet. – Odaintette magához G-went és Owent. – Fogjatok össze. Gondoljátok, hogy meg tudtok menteni?
A két Pap néhány pillanatig összefogott, majd megrázták a fejüket. Az idős férfi megfogta Chester vállát. – Sajnálom, Ches. Ez meghaladja az erőnket.
A király haldoklik. Ez sakk vagy matt? Griffin megkérdezte: – Most mi lesz velünk? Vége a Játéknak?
Chester türelmetlenül legyintett. – Nem. Valami, ami ilyen halálos, csak úgy figyelmeztetés nélkül támadjon? És ami ennél még rosszabb, egy kígyó? Miután panaszt nyújtottam be a havi viperák miatt, nem bírta volna megállni. Nem... – Hendersonnak elhomályosult a tekintete, és tűnődve vakarta meg csontos ujjával oldalát. – Nem, Mr. Lopez szépen kitervelte ezt. Igazán jó vicc volt tőle.
Poros, élénkvörös haj és egy karcsú kéz simított végig a férfi karján: Gina nagyon gyorsan odébbrakta a köveket. – Rögtön befejezzük, drágám. – Felemelte a varázsbotját és leporolta. – Most mi lesz?
– Várunk, és meglátjuk, Gina. – Az Osztagparancsnok remegő kézzel nyúlt felé, és amikor a lány megfogta, elkeseredetten húzta az arcához Gina kezét.
Ez azt hiszi, hogy haldoklik, gondolta Griffin. És úgy is néz ki, mint aki haldoklik. Hogy. engedheti meg, hogy egy Játék így megváltoztassa?
Ahogy a sziklákat félregördítették, három fadoboz bukkant elő. A Játékosok felnevettek, ahogy elolvasták a kifakult betűket.
Chester odasétált a többiekhez, és nyomorúságos állapota ellenére elmosolyodott. A három ütött-kopott rekeszén, amit még félig betakartak a kövek és a por, Coca-Cola felirat lát-szódott.
– Nos, gyermekeim, itt a megoldás – mondta Chester –, legalábbis remélem. – Odaintett Kasannak, mire kísérőjük habozás nélkül ugrott oda hozzá.
– Igen, haldokló buana?
– Elég erősek a Cargo istenei ahhoz, hogy kigyógyítsanak betegségemből?
– Természetesen, Chester. Az egyetlen kérdés csak az, hogy mit kívánnak az istenek cserébe ezért.
Chester csak enyhén tűnt meglepettnek. – Úgy érted, hogy a kihívás elvállalása nem elég?
– Ó nem. Hiszen azt inkább a többi európai érdekében, mint az egyszerű szigeti népek érdekében teszed.
– Rendben van. Nézzétek át a dobozokat..., Owen és Bowan. Most már biztosra kell mennünk.
A ládák fehér és zöld fényt mutattak, pirosnak nyoma se volt. – Nyissátok ki! – adta ki a parancsot Chester.
Margie előszedett egy feszítővasat, és szemet gyönyörködtető gazdaságos mozdulattal lefeszítette a láda tetejét: S. J. és Olivér a másik két ládával birkózott.
Mindegyik dobozban húsz karcsú, karamellszínű folyadékot tartalmazó üveg volt. Meleg.
– Rendben van. A Cargo istenekhez kell majd könyörögnünk. Ez azt jelenti, hogy olyan magasra kell magasztosod-nia lelkűnknek, amennyire csak lehetséges. Attól tartok, hogy ez ennél a csoportnál fejenként három üveget jelent.
Kibugonai visszautasította és így tett,Lady Janet is. – Allergiás vagyok a koffeinre – mondta kedvesen.
Chester felsóhajtott. – Akkor fejenként négy üveg. Kezdjük.

*

Griffin törökülésben ült Acacia mellett a Játékosok félkörében. Gwen és Owen ültek a középpontban a Coca-Colás rekeszek mellett.
– Hallgass meg, Jézus-Manup. Hallgass meg, Isten-Kili-bob! Hallgass meg minket! – imádkoztak lassan. Gwen kinyitott egy üveget, és Owennek adta. Owen odaadta Ala Leighnek, aki Mary-emnek továbbította; az üveg addig vándorolt, amíg el nem ért Chesterhez a félkör túlsó oldalán. Gwen az első menetben annyi üveget nyitott ki, hogy mindenkinek a kezében legyen egy langyos üveg.
– Befogadjuk a szent folyadékot a testünkbe a Te tiszteletedre...
Griffin nem tudta befogni a száját. – Nem szeretem a szénsavas italokat – suttogta Acaciának. – Nem iszom meg ezt a szemetet.
– Kuss legyen, és gurítsd le – suttogta vissza a lány, nem is próbálta leplezni mosolyát. – Meg kell tenned.
Griffin felhajtotta az italt és továbbadott egy újabbat. – Mi van, ha cukorbeteg vagyok?
– Akkor majd a Játék után beállítják a vércukorszintedet. Igyál! – parancsolta. Ollie átnyújtotta a következő üveget.
Griffin lehajtotta és elnyomott egy mélyről feltörő böfö-gést. Aztán meggondolta magát és inkább hangosan kiengedte. Félelmetes visszhang hallatszott; úgy tűnt, hogy soha nem ér véget, végighullámzott mindannyiukon.
A negyedik rund után nyögéseket lehetett hallani minden irányból. Tony elzöldülve csuklott. Mindenki őszintén együttérzett vele.
– Ki akar ebédelni? – Mary-em kérdésére gonosz kívánságok repkedtek a levegőben.
Owen és Gwen is befejezte az ivást, és egy halom üres üveg közepén ültek. – Készen állunk. Hallgassátok meg istenek az égben... – A levegő az egész csoport felett fehéren izzott. Owen halkan mondta: – Mindenki fogja meg a mellette ülő kezét!
Owen és Gwen egymással szemben ültek, összefűzték az ujjaíkat és becsukták a szemüket.
Az aura kitágult és villámháló fedte be őket. A levegőben elektromosság vibrált. Griffin a ragyogásra lesett. Bőre bizsergett. A föld megremegett.
Mennydörgő hang szólalt meg és visszhangzón az egész hegységben. – Igen, gyermekeim – mondta a hang kimérten, minden egyes hangot finoman kiejtve. – Tudom, hogy mit kívántok tőlünk. Igen, a parancsnokotokat meg lehet menteni. Öt embert kell kiválasztania közületek, öt gyors észjárású, bölcs embert, akik részt vesznek abban a vetélkedőben, amelynek tétje a főnökötök élete. Ha nyertek, akkor visszatér az élők közé. Ha nem...
A hang elhalkult, a ragyogás kihunyt.
Chester valóban sárgábbnak tűnt. Bizonytalanul tápászko-dott fel. – Leigh, Acacia, Olivér, Gina és... a Zöldfülű. – Töprengve nézett Alexre. – Valami azt súgja, hogy talán válaszolsz olyan jól a kérdésekre, ahogy felteszed őket.
Alex nem tudta leplezni zavarát. – Kérdések?
Acacia nyugtatóan karolt a férfiba. – Ne aggódj. Szerintem biztosan boldogulni fogsz.
Az ég felmorajlott, felhők gyülekeztek. Mint a szappanhab a lefolyóban, forogva álltak össze, és elhomályosították a napot. Sötétség köszöntött be, csillagok ragyogtak a fejük felett. Úgy tűnt, mintha maga a világűr hajolna meg valami elképzelhetetlen erő nyomására. A csillagok elmozdultak, ahogy az égbolt megnyílt. Lágy, halványkék fény lüktetett a nyílás szélén.
Az égbolt távlatában feltűnt egy apró döngicsélő árnyék, amelyik egyre jobban növekedett. Lassan láthatóvá vált, hogy egy zöldesbarna katonai helikopter közeledik feléjük teljes sebességgel. Föléjük ért, majd húsz méterre tőlük leszállt a földre. Sötét bőrű, makulátlan fehér egyenruhájú férfi ugrott ki az ajtón és futott feléjük, kezében kemény fedelű jegyzetfüzettel.
Szabályosan tisztelgett Chester előtt. – Mr. Henderson? Úgy vélem, a megbízottai készen állnak?
– Igen – felelte Chester, miközben óvatosan a helikopterre pillantott. – Hová viszi őket?
– A mennybe, uram.
– Ezzel? – mutatott a helikopterre Chester.
– Van egy kis üresjáratunk, uram. Mi nem pazarlunk el semmit. Nos, készen állnak az emberei? Yali már vár minket.
– Yali? Ki az a Yali?
A jegyzetfüzetes férfi helytelenítően csóválta a fejét. – Ó fog közbenjárni. Ugye nem gondolta azt, hogy személyesen az Isten fogja magukat fogadni ilyen rövid határidővel? Örüljenek, hogy Őszentsége Megbízottjával beszélhetnek. Készen állnak?
– Egy pillanat – mondta Chester lágyan és az öt kiválasztott emberhez sietett. – Hallottam valamit az új-guineai mennyországról. Nagyon hasonlít az európaira. Ne hagyjátok, hogy zavarba hozzanak. Koncentráljatok a kérdésekre. Sok szerencsét.
Gina kinyújtotta a kezét, Henderson elfogadta, egy pillanatra megszorította, majd elengedte. – Nem fogsz bennünk csalódni, Chester – ígérte a lány. A férfi némán bólintott félszeg mosollyal az arcán.
A Játékosok követték vendéglátójukat a helikopterbe. Az ajtó becsapódott, a motorok felpörögtek. A gépezet porfelhőbe burkolva felemelkedett, és eltűnt a sebesült égbolton.
Chester figyelte, ahogy a sebhely összeforr, miután elnyelte a helikoptert. – Most már csak ki kell várni – morogta. – Csak ki kell várni.

19.  

„Fejtörő” találós kérdések
– Körülbelül három percen belül megérkezünk a mennyországba – mondta a jegyzetfüzetes férfi. Már az első percekben leírta gondosan a nevüket. Egyébként őt Gengainak hívták.
Sűrű kék köd ölelte körbe a gépet, néha fények vilióztak. Leigh a Griffin melletti sorban ült, könyökét a térdére, állat az öklére támasztva. Griffin odahajolt hozzá. –  Mit gondolsz, mi vár ránk?
– Valami fejtörő játék. Feltehetően „fejtörő” találós kérdések.
– „Fejtörő” találós kérdések?
Acacia tenyerével a férfi vállára csapott. – Fejtörő találós kérdések. A régi szép időkben a vádlottnak néha találós kérdésekre kellett válaszolnia. Ha nyert, akkor szabadon engedték.
– Nem is tűnik olyan rossz üzletnek. És mit nyert ezzel a helybeli király?
– Kitűnő szórakozást. Képzeld csak magad elé a szerencsétlen félig kiáheztetett, félig agyonvert foglyot, aki bilincsbe verve áll a királyi udvar előtt, és az életéért játszik. Néha a foglyoknak is volt vesztenivalójuk. Például felakasztották megégetés helyett.
– Ez mennyiben vonatkozik ránk? Hiszen csak Chester feje forog veszélyben.
– Mindenki veszélyben van, ezért igazán „fejtörőek” a ránk váró találós kérdések. Osztagparancsnok nélkül semmi esélyünk. Ezt Lopez is tudja, sőt azt is tudja, hogy mi tudjuk, és hidd el nekem, ezt fel is fogja használni.
A kék köd kitisztult és fehér felhők vették körbe gépüket.
Az egyik lebegő óriásfelhő a hagyományos doboz alakú lakótelepi házakra emlékeztetett. Ahogy „felrepültek” a felhő szintjére, Alex érezte, hogy a Coca-Cola lötyög a gyomrában, és megértette, hogy a helikopter a valóságban veszít a magasságából.
Leszálltak. Az ajtó kinyílt előttük. Az öt Játékos kilépett a térdmagasságú fehér ködbe. A lábuk alatti felület szivacsosnak tűnt. A közelben álló ház teteje fehér agyagból, ablakán a redőny bambuszból készült.
Halk harci ének hangja szűrődött ki az épületből. Griffin felismerte Bizet Carmenjének a nyitányát. Együtt dúdolt a hangfoszlányokkal, és arra gondolt, vajon mikor fog befejeződni ez az őrület.
Az ajtóban frakkba öltözött, európai származású komornyik üdvözölte őket, aki a Régi Világ udvariasságával engedte be őket. Gengai végigvezette őket a fehér szőnyeggel borított, szűk folyosón. Egyetlenegy bútort sem láttak, úgyhogy Griffint teljesen szíven ütötte annak a teremnek a látványa, ahová kísérőjük vezette.
A terem egyszerűen pazar volt. A mennyezet elveszett a semmiben, mintha a falak a végtelenbe futottak volna. Két falat könyvespolcok borítottak, a harmadikon egy hatalmas világtérkép lógott. A negyediket klasszikus művészek festményei díszítették. Frazetta? Hát persze, miért ne szerezhetne be az Isten a jelenből is képeket? Azonban a festmények valahogy nem álltak összhangban egymással...
A szobát vasból készült fonott, bőrtámlás székekkel rendezték be. Az összhatás mesés volt, bár egy kicsit egyén-súlytalan, mintha a lakberendező csak részben ismerné azt a kultúrát, amelyet utánozni próbált.
A szoba közepén ültek le. – Nem tetszik ez nekem – mondta Acacia. – Túl udvariasak, mintha megpróbálnának elhajolni.
Griffin az ujjaival dobolt a szék karfáján. El tudta olvasni a könyvek címeit. A könyvek is éppolyan összevisszaságban lettek összegyűjtve, mint a festmények és a székek. Az Encyclopedia Brltannlca kötetei az UFÓ magazin ötéves gyűjteménye mellé kerültek. Az egyik sort a Nemzetközi Klasszikusok valamilyen kiadása töltötte ki. Pontosan alatta műanyag védőborításban ponyvák sorakoztak. A hatás enyhén zavaró volt.
Bámészkodás helyett inkább találós kérdésekre kéne felkészülni. De nem volt rá képes. Már gyerekkorában se szerette a találós kérdéseket.
Lépések zaja hallatszott az ajtó felől. Griffin érezte, hogy zavartan húzza ki magát a székben. Úgy döntött, hogy ellenáll a kísértésnek, és nem fordul hátra.
– Jó napot! – A megszólaló férfi hangja tanult, kulturált ember benyomását keltette. A lépések közeledtek, a férfi belépett a periferikus látómezejébe, és a falon függő térképhez ment. – Úgy tudom, most Önöknél a Földön nappal van. Kényelmesen utaztak? Nagyszerű, nagyszerű.
Házigazdájuk középkorú, fekete férfi volt, erősebb és magasabb, mint az átlag új-guineai. Trópusi inget és borotvaélesre vasalt ültetvényesnadrágot viselt. Összekulcsolt kézzel a háta mögött, büszkén járt fel-alá a teremben, miközben szinte sugárzott belőle az energia.
– Valinak hívnak, és üdvözlöm Önöket a mennyekben. Remélem, jól fogják érezni magukat nálunk. – Őszintén felnevetett a saját viccén. – Igen, nagyon remélem. Hiszen Önök közül lehet, hogy néhányan az idők végezetéig itt maradnak. Valójában ez egy nagyon kellemes hely, ahol az a rendkívül ritka szituáció áll fenn, hogy mindenkit a cselekedeteivel egyenes arányban díjazunk. Hiszen ez a mennyország általános definíciója. – Ismét felkuncogott.
– Most, hogy így összebarátkoztunk, nem akarnak velem ebédelni? – Yali összecsapta a tenyerét, mire két, fehér dicsfénnyel övezett sötét bőrű lány ételekkel megrakott tálalókocsit tolt be.
Olivér finoman végighúzta nyelvét az ajkán. – Remélem, ez nem valami trükk. Hirtelen nagyon megéheztem.
– Én is – visszhangozta Gina.
– Semmi trükk – biztosította őket Yali. – Kérem. Lássanak hozzá!
A két zsúrkocsit egymáshoz kapcsolták, lehajtottak két lapot, és máris előttük állt a büféasztal... löncshússal, ananásszal, rizzsel, marhanyelvvel, sajttal és szeletelt hófehér kenyérrel megrakva.
Acacia odahajolt Griffinhez. – Ez az egész úgy néz ki, mintha az ötvenes évek női magazinjából véletlenszerűen tépkedték volna ki az oldalakat.
– Ijesztő, mi? – Griffin könnyű ételeket választott, visszautasította a kedvesen felajánlott Coca-Colát, és visszatért a helyére.
Yali mosolyogva hintázott a talpán. Griffinnek két harapás közben egy régi gyermekvers jutott az eszébe... És udvariasan mosolygó tágra nyitott szájjal üdvözölte a kis halakat...
Yali már nem tudta tovább türtőztetni a jókedvét. – Nem óhajtom félbeszakítani az étkezést, de nemcsak a testüket, hanem a lelkűket is táplálni kell. – A mutatóujjával megütö-gette a homlokát. – Ugye mindannyian beleegyeznek? – Mivel nem tapasztalt semmilyen ellenvéleményt, folytatta. – Biztos vagyok benne, hogy szeretnék tudni, ki vagyok én, és hogyan érdemeltem ki ilyen fontos pozíciót a mennyországban.
– így van, Yali, vegye úgy, hogy ez nagyon érdekel bennünket – mondta Acacia, miközben nem hagyta abba az evést.
– Sor földjén, a Ngaiang területén születtem Walaliang pátriárka és Tabinung mátriárka gyermekeként. A második világháború kitörésekor európaiak látogattak hozzánk, és megígérték a népemnek, hogy ha a japánok ellen harcolunk, akkor megkapunk mindent, ami az európaiaknak van – villanykörtét, autókat, fém szerszámokat, konzerveket és így tovább. Természetesen nagyon megörültünk.
– Meg kell, hogy értsék, népem boldogan, elégedetten élt, mielőtt az európaiak eljöttek hozzánk puskáikkal és misszionáriusaikkal. Azt mondták, hogy idáig azért nem részesültünk a modern technika vívmányaiban, mert Jakab leszármazottai vagyunk. Jakab, ha vissza tudnak rá emlékezni, Noé fia volt, aki a vízözön után kicsúfolta apja részeges duhajságát. Megbocsátanak, de nem ismerem valami jól a judeo-keresztény mondavilágot, de azt hiszem, hogy Jakabot... nem, hanem Jakab fiát, Kánaánt, megátkozták, hogy legyen a „szolgák szolgája” az idők végezetéig. Mivel gonosznak és eleve rabszolgának számítottunk, nem kaphattuk meg a Cargo titkát, igaz? így a népem alávetette magát a Templom parancsának, segítettünk az európaiaknak utakat építeni, ültetvényeket létrehozni, és kötelességtudóan vonultunk a háborúba. Egyike voltam a katonáknak. Az őserdőben haltam meg, és mivel bátor és erkölcsös embernek tartottak, a mennyországba kerültem. Itt tudtam meg, hogy az Isten – nem az én Istenem, de nem is az Önök Istene, mindenesetre az ISTEN – mindig azt akarta, hogy mi is részesüljünk a Cargóból, és az európaiak csak eltérítették a mi részünket, hogy saját céljaikra használhassák fel.
– És a Mindenható miért nem állította meg őket? – kérdezte Leigh.
Yali jóindulatúan mosolygott. – Azért, mert ő a maga végtelen bölcsességével felismerte, hogy ez csak különböző kultúrák közötti huzavona, és idővel az egyensúly helyre fog billenni. És ez tényleg most be is következik. Népem megtudta a Cargo titkát és a saját javára használja fel. Én pedig, mivel jól ismerem mind Új-Guineát, mind Európát...
– És hol ismerte meg ilyen jól Európát? – kérdezte Aca-cia.
– Á, ez egy kitűnő kérdés. A katonai alapkiképzésemet Ausztráliában kaptam meg. Azután előléptettek és további kiképzésen vettem részt, ott tanultam meg többek között tökéletesen angolul. Az Isten, ahogy talán már Önök is hallották, nem tűri meg a szlenget, a durva szavakat vagy a tört angolságot. Természetesen miután a politikai helyzet Mela-néziában visszatér a rendes kerékvágásba, a bennszülöttek majd a saját nyelvükön beszélhetnek velem. A folyamatosság kedvéért azonban az üzenetek angol nyelvű leírása nagyon megfelelő a számunkra. A papírmunka, tudják. Nyakig ülünk benne.
– A mennyországban nincsenek számítógépek? – kérdezte Griffin.
– Nincsenek. – Yali a falitérképhez lépett és egy kapcsoló felé nyúlt. – Nem gondolkoztak még el azon, hogy vajon most hol lehetünk? Hiszen a teológusok évszázadokig vitatkoztak a mennyország pontos helyén. Néhányan azt mondták, hogy a csillagokon túl található. Mások azt mondták, hogy az emberek szívében, megint mások pedig tagadták a létét, mondván, hogy az Isten meghalt vagy legalábbis munkanélküli.
Griffin elfojtotta kitörni készülő nevetését. – De maga ezt másképp tudja?
– Természetesen. – A kapcsoló kattanásával a térkép átlátszóvá vált. – És most nagy örömömre szolgál, hogy felfedhetem Önök előtt a Túlvilág pontos helyét. – Az átlátszó falon túl vastag fehér felhőréteg húzódott. Száz méterre tőlük lyukas volt a vattaszerű fehérség. A lyuk átmérője mintegy húsz méter lehetett, létrák lógtak le széléről a mélybe. Világos és sötét bőrű angyalok másztak fel-le a létrákon csomagokat cipelve.
– A mennyország közvetlenül Sydney felett helyezkedik el. Természetesen ez a nyílás láthatatlan a város lakói előtt. Néha megbízzuk az ausztrál iparosokat, hogy gyártsanak nekünk Szállítmányt. Jelenleg az angyalaink nagy része árukat cserél egy ékszerész vállalattal, akik aranytrónt készítenek.
Acacia felhúzta az egyik szemöldökét. – őneki?
– Ó, nem, nekem. Megkérdeztem tőle, hogy szeretne-e egyet magának, de azt mondta, hogy ezzel végképp giccsessé tennénk a termet. – Yali ismét megnyomta a kapcsolót, mire az ablak visszaváltozott térképpé.
– De azért biztos vagyok benne, hogy vannak érdekesebb dolgok is, amiről beszélnünk kell. Élet-halál kérdése. Filozófiai kérdések. Például meg tudná Önök közül valaki mondani, melyik az a tucat fa, amelyen harminc ág van?
Először Griffin nem kapcsolt; aztán megérezte társaiban a feszültséget. Megkezdődött.
Olivér rápillantott a másik négy Játékosra, mintegy megbizonyosodva, hogy ő kezdi a válaszadást. Megköszörülte a torkát. – Szerintem az év hónapjai.
– Teljesen igaza van, fiatalúr. És Önnek is van valamilyen kérdése?
Olivér gondolkozott egy percig. – Azt hiszem igen. A következő lenne:
Ahogy átkeltem a London-hídon Találkoztam Jenny húgommal Eltörtem a nyakát és kiszívtam a vérét Aztán otthagytam üresen.
Az izmos harcos kihívóan tekintett Valira. – Mondja meg, hogy ki volt a húgom?
Yali a mennyezetre bámult. – Milyen finom volt az ebéd. Nem akar Önök közül valaki egy üveg borba beszállni? – Kajánul mosolygott Olivérre. – Megnyugtatok mindenkit, hogy nem az az üveg lesz, amit barátunk ivott azon a híres hídon.
Olivér enyhén csalódottan válaszolt. – Majdnem telitalálat. Ugyanis Jenny gint jelent és nem bort.
– Hát persze. – Yali odahúzott magához egy széket és óvatosan leült. – A népem úgy tartja, hogy vannak olyan dolgok, amelyet a halál jobbá tesz. Mondják meg nekem, hogy mi az, ami életében büdös, de holtan nagyon jó illata van?
Griffin megfeszítve gondolkozott, hogy rájöjjön a helyes válaszra.
– Gyerünk már. Olyan bölcs emberek, mint Önök, biztosan meg tudnak birkózni ezzel a problémával. – Yali önelégülten mosolygott.
Leigh óvatosan emelte fel a kezét. – Az ámbra. Bálna-ámbra. Büdös, amikor él a bálna, de amikor elpusztul, akkor finom parfümöt készítenek belőle.
Yali elégedettnek tűnt. – Nagyon ügyes. Valóban nagyon ügyes válasz. Sajnos mi egyszerű szigeti emberek ritkán találkozunk drága parfümökkel. A helyes válasz a disznó. Úgy vélem, két nappal ezelőtt Önöket megvendégelték eme ízletes teremtményekkel. Olyan csodálatos a sült malac aromája. Talán úgy vélik, hogy nem voltam korrekt. Feltenne akkor Ön nekem egy kérdést cserébe?
A Varázsló keményen gondolkozott, majd azt mondta: – Rendben van. Fejtse akkor meg a következő találós kérdést: Mi az, ami úgy megy keresztül az ajtón, hogy nem csípi oda magát? Mi az, ami úgy ül a kandallón, hogy nem égeti meg magát? Mi az, ami úgy ül az asztal tetején, hogy nem szé-gyelli magát? – Egyszerre hadarta el a három kérdést és most zihálva várta a választ.
– Kitűnő. Hadd gondolkozzam... – Yali megvakarta a fülét. Behunyta a szemét. Lopez segítene neki? Griffin nem akarta elhinni.
Yali kinyitotta a szemét és azt mondta: – Aha! Nem lehet, hogy a nap? Szerintem az lesz. – Enyhén gúnyosan tekintett Alan Leighre, aki kényelmetlenül fészkelődön. – Később mi még beszélgetni fogunk. Nos... ki a következő? Acacia ránézett. – Hadd halljam, Yali.
– Milyen türelmetlen. Lássuk csak... mit tudunk kitalálni ennek a makacs hölgynek. Ja igen. Milyen munka az, amit ha minél gyorsabban csinál, annál tovább tart és minél lassabban csinál, annál hamarabb véget ér?
Yali jókedve egyáltalán nem tükröződött Acacia arcán. A lány összeráncolta a szemöldökét és egy tincset csavargatott a mutatóujja körül...
– Miss Garcia, attól tartok, ragaszkodnom kell a válaszhoz.
– Ó... kosárfonás? Minél gyorsabban csinálja, annál több hibát ejthet, és annál valószínűbb, hogy újra kell kezdeni...?
– Milyen találékony elmék látogattak ma el hozzánk. Nem, attól tartok, hogy a helyes válasz: hússütés nyárson. Hiszen minél gyorsabban forgatja, annál lassabban sül meg a hús. És természetesen minél lassabban forgatja, annál gyorsabban készül el. Hát nem remek kérdés?
– Remek. – Acacia félig lehunyta a szemét és enyhén elpirult. Alex érezte, ahogy a szavaiban csaknem fröcsög az elfojtott düh. – Rendben van, Yali, akkor próbálja meg ezt megfejteni:
– Ahogy nyugodtan leültem tegnap délelőtt Észrevettem, hogy halott viszi az élőt.
Egy gyors mozdulattal hátravetette gyönyörű barna haját. – Mit láttam?
Yali becsukott szemmel hümmögött. Finoman dobolt a sarkával a fehér padlón. Megvakarta a fülét.
– Mr. Yali – mondta udvariatlanul Acacia –, attól tartok, ragaszkodnom kell a válaszhoz.
A férfi rábámult. – Teljesen igaza van, Miss Garcia. Nem egy hordágyról van szó? A lenyúzott bőrön szállítják a sebesültet?
– Milyen zseniális ember maga! És milyen gyorsan válaszolt. Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom. Attól tartok, hogy a helyes válasz a hajó. Halott fából készült hajó, amely élő embereket szállít. – Meghajolt ültében, mire Yali halványan elmosolyodott.
– Nos, ez segít valamelyest csapata helyzetén, de ennél többre van szükségük. Ki a következő?
Gina, akit idáig lekötöttek a saját gondolatai, felkapta a fejét. Griffin most először nem látott álmodozó kifejezést az arcán. Úgy tűnt, hogy még a vörös haja is izzó lángban ég.
– Én leszek az.
– Igen? Nos, a kérdésem a következő: Ismerek egy öt-betűs szót. Hozzáadunk hármat és kevesebb lesz.
Gina kezébe temette az arcát és felnyögött. Először Alex megijedt, de aztán ahogy jobban odafigyelt, rájött, hogy a lány csak színleli bánatát.
– A minderiit – mondta Gina végül is, és kitörölte a nem létező könnycseppet a szeme sarkából. – A válasz „kevés”?
– Összehúzta vörös szemöldökét és aggódó arcot vágott. Yali boldogtalanul bólintott. Gina közelebb húzta a széket, miközben szélesen elmosolyodott. A lány most egy prédájára leső vadmacskára emlékeztetett, és Griffin magában biztatni kezdte.
Gina hangja maga volt a csöpögő méz. – Van egy nagyon régimódi kérdésem, kedvesem. Hármas csoportot alkotnak. Az egyik leül, de sohasem áll fel. A másik annyit eszik, amennyit csak adnak neki, mégis mindig éhes. A harmadik elmegy és sohase jön vissza. – Kegyes mosoly ült ki az arcára. – Kikről van szó?
Yali nagyon kedvetlennek tűnt. Felkelt a székből és fel-alá járkált a teremben üveges szemmel, magában morogva. Végül odafordult hozzájuk. – Igen, igen. Tudom, hogy az idő ellenem dolgozik. Beismerem, hogy nem tudok válaszolni.
– Jaj, de sajnálom. A helyes válasz a tűzhely, a tűz és a füst. Ismét egálban vagyunk – mondta Gina kedvesen.
– így van, és már csak egy játékos maradt. Mr. Tegner. Vagy jobban szereti a Zöldfülű megszólítást? – Yali szeme furcsán csillant meg, és Alex tudta, hogy Lopez elsüti a saját kis tréfáját.
– Ebben a társaságban jobban kedvelem a Zöldfülű megszólítást – válaszolta.
– Nos, rendben van, Griffin. Van itt egy kérdés a maga számára, amit biztos hallott már a munkája során:
Aki csinálja, az nem mondja Aki elveszi, az nem tudja És aki tudja, az nem akarja.
Megmondaná, miről van szó?
Alex töprengett. A munkája során. Mit értett ezen? Mint Zöldfülű, a Tolvaj? Mint Gary Tegner, a vendéglős? Az eddigi találós kérdések mind ételre vonatkoztak... Vagy mint Alex Griffin, az Álompark Biztonsági Szolgálatának a vezetője? Ezek közül aztán nehéz választani.
Aki csinálja, az nem mondja. Miért? Valami illegális vagy erkölcstelen? Ez illene a Tolvaj és a Biztonsági Főnök kategóriába. Jó. Aki elveszi... aki tudja. Ha tudod mi az, akkor nem akarod. A vendéglőtulajdonos vásárolhat feketepiaci húst, ha nem tudja, honnan származik. De „csinálják” a feketepiaci húst? Vagy rossz húsról van szó, amely nem felel meg az egészségügyi szabályoknak? Passzoljon?
– Bocsásson meg Griffin, de válaszolnia kell. Próba szerencse. –  Hamis pénz.
Yali elkomorodott. Acacia kinyújtotta a kezét, és gyengéden megszorította Griffinét.
– Igen, igaza van. És Ön is mondana nekem egy találós kérdést?
Alexnek végre eszébe jutott valami. – Mi az, amiből ha vesznek nagyobb lesz, ha hozzátesznek, kisebb lesz?
Yali elgondolkozott. Ajkai némán mozogtak, ahogy elismételte Alex szavait, amíg Alex izgatottan várta a végeredményt. Végül Yali azt válaszolta: – A gödör.
– A fenébe!
Yali arcán felragyogott a mosoly. Nem, nem volt biztos a válaszban. – Nos, döntetlen a játék. Öt pontot nyertek Önök és ötöt én. Sajnos így visszajutottak oda, ahol elkezdték, azaz Mr. Henderson élete továbbra is a találós kérdéstől

*

Olivér elegánsan keresztbefonta karját a mellkasa előtt, kihúzta a vállát, de ahogy az ajkába harapott, mégiscsak elárulta idegességét. – És most mi lesz?
– Kérdezek egy utolsót és ez lesz a döntő kérdés. Ha csapatuk kiválasztott megbízottja helyesen válaszol, akkor Mr. Henderson életben marad. Ha nem, akkor meghal.
Olivér felháborodott. – De hát ez nem fair! Olyan nehéz kérdést tehet fel, amilyet csak akar, és ha nem oldjuk meg, akkor végünk!
– Igen, igaza van. Megértem, hogy ennek a versenynek a természetéből adódik egy nagyfokú bizonytalanság, úgyhogy hagyok egy kiskaput a maguk számára. Ha Önök közül valaki feláldozza magát Mr. Hendersonért, akkor az áldozatot elfogadom. Más szavakkal, ha Önök nyernek, akkor mindenki életben marad. Ha vesztenek, akkor Mr. Henderson életben marad, de valaki Önök közül meghal. – Mind az öten némán hallgattak. – Nos?
Griffin gyorsan gondolkozott. Én nem tehetem! Nem vagyok önző, de nekem nyomoznom kell. Nem tehetem!
Leigh felállt, mély levegőt vett, és hangosan kifújta. – Miattam van az egész. Ha nem szúrtam volna el mindkét kérdést, akkor nyertünk volna. Az a korrekt, ha én vállalkozom.
– Bravó, Mr. Leigh. Micsoda bátorság! Micsoda önfeláldozás!
– Micsoda marhaság! Na, kérdezzen!
– Rendben van. Hát akkor az élete a tét.
Aki csinálja, annak nincs szüksége rá.
Aki megveszi, az nem használja.
Aki használja, az se nem látja, se nem érzi.
– Ismételje meg, kérem.
– Jobban kellett volna figyelnie, hiszen különleges fontossággal bír ez a kérdés a maga számára... – Yali megismételte a kérdést. Griffin érezte, hogy visszatartja a levegőt. Leigh pufók arca megfeszült az izgalomtól.
Koporsó, értette meg hirtelen Griffin. Koporsó. Koporsó, te idióta!
Leigh kétségbeesetten tippelt. – Vak gyerek műlába?
Yali jókedvűen rázta meg a fejét. – Micsoda képzelőerő.
Örömmel fogjuk üdvözölni Önt itt a mennyországban. Nem tartja ezt érdekes egybeesésnek? – Yali széttárta a karját és örült, hogy legalább egy áldozatra szert tett. – Nos, hacsak nem akarják folytatni ezt a játékot, akkor a többiek visszatérhetnek a Földre. Mr. Leighnek és nekem sajnos maradnunk kell.
Gina felállt, és megfogta Alan egyik kezét. – Köszönöm – mondta nagyon komolyan. – Nem kellett volna megtennie.
A férfi szája megrándult és megpróbált mosolyogni. – Igen. Jobban is csinálhattam volna.
Nedvesség csillant meg a férfi könnyzacskójában és Gina lágyan szájon csókolta. – Büszke vagyok rád – mondta.
Acacia átölelte Alant. – Én is. Ne aggódj. Nyerni fogunk, már csak miattad is.
– Igen – mondta Leigh élettelen arccal a mennyezetre bámulva.
Gengai bukkant fel az ajtóban. – Készen állok az indulásra – jelentette be.
– Várjon egy pillanatot! – mondta Griffin és megfogta Alan vállát. – Köszönöm.
A Varázslónak sikerült bólintani. – Minden rendben. Tűnjetek innét! És győzzetek!
– Hallottuk és engedelmeskedünk, ó nagy Varázsló. – Gina most az arcát csókolta meg. – Figyelj csak minket. Megéri.

*

A helikopter elhagyta Yali felhőjét. Griffin hátratekintett, és fehér gyárakat látott a szomszédos felhőkön, fehér füst szállt ki a kéményeken, ahogy a Szállítmány előállításán serényen dolgoztak. Tarka szárnyú angyalok szálltak ide-oda csomagokat cipelve és egy mennyei kórus Hándel Messiását énekelte a szférák zenéjének teljes hangerejével.
Azonban Griffin csak Leigh arcát látta maga előtt, ahogy erőlködve próbálja visszatartani könnyeit, és recsegő hangon azt mondja: – És győzzetek!
Hirtelen valami megmagyarázhatatlan módon Alex is csak ezt akarta.

20. Az elveszett hajók tengere 

Griffin ingujjba szerelt órája 13.50-et mutatott. A csapat már másfél órája menetelt.
Senki nem volt jó hangulatban. Elszántság ült mindenki arcán és nyilvánult meg minden egyes kiejtett szóban. Mary-em megpróbált énekelni, de próbálkozása kudarcot vallott. Végül feladta, és kedvetlenül ráncolta össze napbarnított arcát.
Egyre mélyebbre hatoltak a hegyekbe, és ez is hozzájárult kedvetlenségükhöz. Griffin azon kapta magát, hogy a közeledő végzet vérfagyasztó érzésével tekint fel a bércekre. Pusztulás és halál képe jutott önkéntelenül is az eszébe, idegesen és ingerülten rázta meg a fejét.
Szubszonikus és tudatalatti képzelőerő?, tette fel a kérdést magában. Lopez a pszichénkre próbál hatni? Talán. Griffin már az elejétől tisztában volt vele, hogy ez egy véres párbaj.
Acacia menetelt mellette, keze néha megszorította, majd elengedte a férfi kezét, mintha a testi kapcsolat erőt adna. Alex valahogy örült annak, hogy furcsa hangulatában más is osztozik. 
Bár az ösvény széles volt, Alex mégis a szélén lépkedett. Letekintett a szurdokba, ahol köd gomolygott. A szél sem fújt, hideg sem volt, mégis dideregtek. Alex feladta, és felvette a dzsekijét.
Acacia magában dünnyögött.
– Mit mondtál, Cas? – Megpróbált melegséget erőltetni a hangjába, és a végeredmény valóban erőltetett volt.
A lány önkéntelenül közelebb lépett hozzá, és belekarolt. – Hát ezt a tájat nem embereknek szánták, az biztos. – Acacia megborzongott. – Kezdek ideges lenni, és nem tudom, miért. Nem szenvedtünk súlyos veszteségeket... idáig.
– Idáig?
– A mai éjszaka az utolsó alkalom póttagok felvételére. Holnap és holnapután bevetik a nehéztüzérséget. Érzem.
Alex elgondolkozott. – Nincs rá valami mód, hogy csökkentsük a kár nagyságát?
– De igen. Nem szabad hibáznunk. Láttad, milyen könnyű hibát elkövetni. Túl sok mód van a halálra ebben a Játékban. Gondold csak meg, hogyan vesztettünk idáig embereket? Fejtörő játékok, szörnyek, természeti katasztrófák, lövések...
– Tudod, ez nem hangzik úgy, mint a régi Cas. Hova tűnt a bátor lány?
– Eltűnt. A fenébe is, tudom, hogy furcsán viselkedem, és magam sem értem. – Odébbrúgott egy kavicsot, szemei követték, ahogy végiggurul az úton, majd eltűnik annak szélén; nem leesik, hanem hirtelen eltűnik a ködös szakadék hologramillúziójában.
– Figyelj csak! Mi van akkor, ha megígérem, hogy ma este kapsz valami meglepetést?
– Gary, mondtam neked, hogy ennél tovább ne menjünk. Eddig is volt már elég baj.
– Nem gondolok én semmi rosszra. Csak egy kis ártalmatlan szórakozásra.
– Ártalmatlan, mi? Szórakozás? Mit forgatsz az agyadban?
– Mindent, csak...
– Csak?
– Csak azt nem, hogy továbbmenjünk, ha már ezt a kifejezést használtad. Olyan messzire mehetünk, amilyen messze jutottunk, nem igaz?
A lány ránézett. – És mi lesz Tonyval? Ha egyedül maradunk, és nem visszük túl messzire a dolgokat, attól még lehet, hogy dugunk.
Megrázta ez a szó. Alex elgondolkodott. – Igazad van. Oké, akkor vagy nem maradunk egyedül, vagy hagyjuk, hogy a dolgok a maguk ütemében történjenek meg. Ehhez mit szólsz?
– Hát ez nem valami egyenes válasz, Gary...
A csapat hirtelen megállt. Az ösvény felett két méterrel húzódó sziklapárkányon egy karcsú, sötét bőrű nő állt. Alexnek először Millicent jutott az eszébe: a rövid, göndör haj, a manökenalak és a bőrszín nagyon hasonlított. De ez a nő legalább harminc centivel magasabb volt, mint az alacsony Millicent és Millie soha nem állt volna ilyen kihívó pózban.
Szarvasbőr csizmát, rézcsatos, bézsszínű bőrnadrágot, és a bézsszínű blúz felett piros mellényt viselt. Bal oldalán az övbe egy tőrt tűzött. A hátizsákot úgy tartotta a hátán, mintha üres lenne. Csípőre tett ököllel, szétterpesztett lábakkal, kihúzott háttal állt a párkányon. Alex gyönyörűnek találta. Automatikusan füttyentett.
– Hát ez meg kicsoda? – kérdezte Acaciától.
– Azt hiszem, láttam a Játékosok kiválasztásán, de se a nevére, se a rangjára nem emlékszem.
A magas nő leugrott a sziklapárkányról. Egy parányi megcsúszás rontott a tökéletes landoláson. Chester üdvözölte a lányt. – Holly Frost, ha nem csalódom.
– Talált, szerelmem. Másodosztályú Tolvaj, elsőosztályú Varázsló, és egyébként egy csodálatos nő. – Összecsapta a csizmáját, hogy leverje róluk a port. – És úgy tűnik, hogy éppen a megfelelő pillanatban érkeztem. Mi történt a csapat jókedvével? Ez nem a zombik május elsejei felvonulása. Nem látok egyetlen vidám arcot sem. A fenébe, inkább egy másik csapathoz csatlakozom... – Megfordult, úgy tett, mintha elmenne, aztán visszanézett a válla felett, és ravaszul elmosolyodott.
– Másrészt viszont, mivel nyilvánvaló, hogy itt senki nem veszi fel velem a versenyt, talán mégis ittmaradok, összegyűjtők néhány pontot, és elcsábítom valakinek a fiúját...
A többi Játékos egy szót sem szólt, bár néhányan megdöbbenésükben kinyitották a szájukat. Aztán Mary-em félrelökte Bowant az útból, és odakacsázott Hollyhoz. Úgy nézett fel rá, mint ahogy robbantócsapat néz a lebontásra ítélt felhőkarcolóra.
– Azt hiszed, hogy menő vagy, seprűnyél?
– Biztos vagyok benne, nagyi.
Mary-em néhány másodpercig némán dobolt a derekán, majd ráncos arca szélesen elvigyorodott. – Itt az idő, hogy friss húst kapjunk. Ezek a nyámnyila alakok teljesen el-anyátlanodtak. Gondolod, hogy fel tudod rázni őket egy kicsit?
– Legalább megpróbálom.
– Akkor jó. – A törpe nő keményen megrázta a feléje nyújtott kezet. – Mary-em a nevem, de azért hívhatsz Mary-emnek.
– Oké. – Holly Chesterre nézett. – Te vagy a férfi. Indítsd meg a csapatot!
Henderson rosszkedve ellenére elmosolyodott, és újult erővel adta ki a parancsot. – Rendben van fiúk, lányok. Hallottátok a hölgyet, tehát indulás!
– Azt akarom, hogy mellettem jöjjön – mondta Mary-em. Rámeredt Bowanre. – Miért nem csípsz fel magadnak egy másik tyúkot, fiacskám? – Magához húzta Hollyt. – Remélem, tudsz énekelni, különben a frászt fogod kapni tőlem.
Holly hátbavágta. – Ismered a Friar Malonet?
A hangulatuk fertőzőnek bizonyult. Hamarosan az egész csapat fürgén menetelt és a régmúlt ügyetlen Játékosának szerencsétlen életéről énekelt.
– Keresztül a mezőkön, keresztül a városon,
Mind a tisztán, mind a poroson,
Ment Friar Malone, a bátor, istenfélő Pap.
Hetedhét határon át,
Forgatta csatabárdját,
Közben azt kiáltotta: pusztuljanak az élőhalottak!
Alex észrevette, hogy Acacia is felenged merevségéből, és ennek nagyon örült. Úgy tűnt, hogy minden visszatért a rendes kerékvágásba, az útjuk sikeres lesz és...
Hogy feledkezhetett meg Rice-ról? Hiszen itt semmi sem valóságos: sem a hegyek, sem a köd, sem a mellette lépkedő lány melegsége, sem az előbb érzett boldogság. Azonban Rice valódi; Rice megkötözött holtteste valódi.
A Játékosok azonban vidáman énekeltek:
– De a parázna lidérc megtalálta őt,
És barlangjában megfojtotta őt,
Így halt meg Friar Malone, a bátor Pap.
Most szelleme a vidéket járja, Hercegnő barátnője hiába várja, Közben még mindig azt kiáltja: pusztuljanak az élőhalottak!
Azonban Rice halála valódi volt, és Griffin megfogadta, hogy nem fogja többé elfelejteni.
Az ösvény kivezette őket a hegyek közül, kijutottak a gránittömbök szorításából. Egy éles kanyar után Griffin és Acacia megpillantották a homokdűnéket és az óceánt.
Acacia füttyentett egyet, és Alex érezte, ahogy a lány megszorítja a kezét. A Játékosok megálltak, és szétszóródtak.
A lejtő alján egy félkör alakú öböl terült el. Valamikor igen mély lehetett. A fémből épített barakkok a Haditengerészet szerelőinek szolgálhattak otthonul. A dokkok szárazon, az épületek lepusztulva álltak, a kikötőben a vízmagasság nem lehetett több két-három méternél.
A vizet csónakok, csónakdarabok, katonai, kereskedelmi repülőgépek és egyéb gépezetek roncsai borították. Távolban a vízből félig kilátszó szögletes formák elsüllyedt luxus óceánjárók orrtőkéi lehettek. Az egyik katonai repülőgép orrára egy cápa kitátott száját festették, a többi gépen kifakult vörös nap, a japán hadsereg jelvénye látszott. Sőt az egyik hajóra – a tíz méter hosszú jármű a gerincén állt a szárazdokknak támasztva – horogkereszt volt festve.
A gyilkos egy nagy repülőgép mellett haladt el, amikor Rice és a semleges illat felé tartott. Melyik Játékos szentel túl nagy figyelmet az elsüllyedt és összetört repülőgépeknek? Az egyetlen probléma csak az volt, hogy minden Játékos a kikötőt bámulta, kivéve Griffint, aki hasztalan figyelte őket.
– Mi a fenét keres egy náci őrnaszád a Csendes-óceánon?
– morogta Holly Frost Acaciának. Chester Maibanggal értekezett. – Mi is szeretnénk hallani
 – mondta Acacia az Osztagparancsnoknak. Chester egyetértése jeléül bólintott. – Rendben van.
Gyertek ide! – A Játékosok az Osztagparancsnok köré gyűltek, aki megbökte Kasant. – Te jössz.
Kasan Maibang bólintott. – Hallottam már erről a helyről, de még sohasem láttam. És Ön, Lady Janet?
A kis szőke hajú lány először bólintott, majd megrázta a fejét. – Tulajdonképpen nem láttam, de azt hiszem, hogy ezen az úton vittek a missziós házba. Tudják, az emberáldozat miatt.
Kasannak sikerült egyszerre vészjóslóan és rejtélyesen mosolyognia. – Azt hiszem, a hölgynek igaza van. Az az igazság, hogy ez a hely bűzlik a Gonosz illatától, az ellenségeink illatától. Ez az Elveszett Szállítmány Tengere, ahová ellenfeleink elterítik az európai szállítmányokat és kirabolják a járműveiteket.
– Nézzük meg közelebbről ezeket az épületeket – adta ki a parancsot Chester. – Aztán... Mi a baj Fortunato?
McWhirter a fejét rázta, ahogy a kikötőt vizsgálgatta. – Ezek valahogyan...
– A hajók és a repülőgépek? Többségük hologram. Miért is ne? Hiszen nem szerezhetjük meg őket. Szerintem egy vagy két igazi utánzat lehet csak köztük – mondta Chester, és az órnaszádra mutatott. – Mint az a náci hajó. Szemet szúr, igaz? Csaknem könyörög, hogy kutassuk át. Másodiknak majd odamegyünk. Persze nagyon óvatosan.
Gina odalépett a férfihoz. – Veszély leselkedik ránk, Ches?
– A fele pontodat felteheted rá. Ahogy leértünk, két csapatra fogunk oszlani. Az egyik csapat bemegy, addig a másik őrködik. – Hollyra nézett. – Nos, hölgyem, talán túl hamar kerül sor a próbatételre. Felkészült?
A lány nem szólt egy szót sem, csak mohón megnyalta az ajkát. Mary-em úgy mozgott, mint a sajtkukac.
Alex oldalba bökte a társát. – Úgy látszik, Mary-em megfelelő társra talált.
– Hát majd meglátjuk – válaszolta Acacia.
A Játékosok leözönlöttek a hegyoldalból. Griffin enyhe meglepetéssel tapasztalta, hogy a lejtő valódi. Furcsa, de jobban zavarba jött, mintha minden illúzió lett volna. Feltekintett a hegyekre, amelyeken átkeltek, és azon gondolkozott: Mi volt ebből valódi? Nem tudott válaszolni.
Nyugtalansága feloldódott, ahogy a hegyoldalon botladozott lefelé és csak egy hajszál választotta el a legurulástól. Mögötte S. J. bukfencezett egyet. Felpattant, lesöpörte a piszkot a hajáról, és megigazította a hátizsákja szíját. – A mindenit, ez aztán a jó szórakozás! – Félig visszafutott az emelkedőn, majd újból lebukfencezett és keljfeljancsiként pattant fel.
Amikor mindenki leért, Chester beosztotta az embereket. – S. J., Olivér, Panthesilia, Zöldfülű, Sötét Csillag és... Holly Frost. Ti velem jöttök. És Maibang is. A többiek itt maradnak Kibugonaijal és Lady Janettel. Indulás!
– Rendben van – mondta halálosan komoly képpej Holly. Szemei ragyogtak, ahogy megrohamozták a dokk mellett sorakozó régi épületeket. Holly és Griffin voltak a legmagasabbak a csoportban, és így Holly magától értetődően a férfi mellé sodródott. – Te vagy a Zöldfülű – mondta a lány elismerően. – Láttam, ahogy leszúrtad a Nibeket. Nem is volt olyan rossz.
– Csak a látvány miatt. Téged Hollynak hívnak, ugye? Ez itt Panthesilia.
Acacia enyhén kihívóan mosolygott Hollyra. – Ez az első nagy futamod?
– Az első „első futamom”. Idáig biztos pontszámokért játszottam. – A magas lány észrevette, hogy Acacia Griffinhez simul és hangosan felkacagott. – Nem kell ilyen kisajátftóan fellépni, drágám. Még el se döntöttem, hogy akarom-e őt.
Acacia nem tudta eldönteni, hogyan reagáljon a megjegyzésre. – Légy szíves, értesíts, ahogy eldöntötted – mondta végül.
– Te fogod másodiknak megtudni. – Holly felvillantotta hófehér, szabályos fogsorát, majd lábujjhegyre állva vizs-gálgatta a csapat többi tagját.
– Nem tudom, hogy miért – mondta Acacia lágyan Alexnek –, de azt hiszem, kedvelem őt. Vagy nem. Vagy az egyik, vagy a másik.
– Tudod mit imádok benned? A félelmet nem ismerő önbecsülésedet.
A Játékosok két csoportban közelítették meg a dokkot. Bowan, a Fekete „Veszélyt Felfedő” varázsigéje zöld fényt mutatott. Semmi nem fenyegette őket, kivéve... kivéve az elkorhadt fából áradó passzív veszélyt, amin lépkedtek.
Az évek nem bántak kesztyűs kézzel sem a fából és betonból épített dokkal, sem a kunyhókkal, sem pedig a faépítményekkel. Griffin azonban észrevette a szabálytalanságot. Minden kötél és minden kábel takaros kötegbe volt rakva, készen álltak a használatra, és mégis korhadásnak indultak. A csörlőgépek rozsdamentesen, beolajozva, fényesre súrolva sorakoztak. Egy szegecselt fémtartályon frissen mázolt betűkkel ez a felirat állt: KEROZIN.
– Chester, ez a dokk nem elhagyatott.
– Tudom, Zöldfülű! Tartsuk nyitva a szemünket, hátha a tulajdonosok visszajönnek. És tegyük fel magunknak azt a kérdést, hogy vajon miért nem állítottak őröket. Közben... mi az az épület?
Nem kellett odamutatnia. Mindenki észrevette azt a bizonyos fémbarakkot. Mintha előző nap építették volna. A fém ragyogott a napsütésben. A bejáratához vezető pallókat újakkal cserélték ki.
Gina egy újabb „Veszélyt felfedő” varázsigét mormolt. Semmi.
Az első csapat bement. A többiek minden lehetséges eseményre felkészülve a bejárat mellett csoportosultak.
A főhadiszállás épületébe léptek be, amelyet adminisztrációs célokra használhattak. Fából készült falak bontották kisebb egységekre az épületet. A fülkék nagyrésze eltűnt. Az íróasztalok az egyik fal mellett sorakoztak. A kávéscsészék, papírok, hamutálcák még mindig az asztalokon feküdtek, egy részük piszkosán, másik részük tisztán. Az asztalokat vastag porréteg fedte. A betonpadló olyan benyomást keltett, mintha nem is olyan régen söpörtek volna fel.
A padló tele volt... különféle dolgokkal. Mintha gyerekek játszottak volna tanári felügyelet nélkül – gondolta Griffin. A betonba nagy mintákat karcoltak: a dokkok és a partszakaszt zöld, az öbölbeli repülőteret barna festékkel ábrázolták az ismeretlenek. Tucatnyi, torz, gumókból, tökből és fából készült figura feküdt a padlón. Óriási választék volt játékhajókból és repülőgépekből. Nagy részük bambusztörzsű, tökből kivájt kabinú, levélszárnyú durva utánzat volt, de egy részük úgy nézett ki, mint a játékboltban vásárolt makettek, amelyeket a haditengerészet és légierő tisztjei használnak. Gyertyák, tiszta abrosz, friss virág, marhahús és löncshúsból álló „asztali áldozat” volt szépen elrendezve a legnagyobb íróasztalon, amelyet négy szék vett körbe.
– A Cargo kultusz Varázslójának műhelye – mondta Holly Frost. Ha megszentségtelenítjük ezt a helyet, akkor ezzel súlyos csapást mérünk ellenfeleinkre.
– Igen – értett egyet Chester. – Maibang, mit ajánlasz...? Felejtsd el inkább. – Odament a bejárati ajtóhoz, és kikiáltott: – Margie!
– Igen, Chester!
– Nézd meg, hogy van-e benzin a kinti tartályban. Keress egy kannát, és töltsd tele. Vidd magaddal'Eamest. A többiek pedig tépjék fel a pallókat tűzifának. Egy nagy fenét fogjuk megszentségteleníteni, inkább felgyújtjuk ezt az egész szeméttelepet!
– Chester?
– Igen, Zöldfülű.
– Nincs szükségünk örömtűzre, hogy észrevegyenek minket.
– Tudom. Tüzet gyújtunk, de mielőtt elmegyünk, el is oltjuk majd.
Olivér és Sötét Csillag az íróasztalokat kutatták át. S. J. máglyát rakott a bejáraton keresztül beadott fából. Tony az épület végében nézelődött. – Chester, két rekesz Coca-Colát találtam.
– Tegyél félre minden Játékosnak egy üveggel, és törd össze a többit – adta ki Chester a parancsot. Tony a pisztolya agyával kezdte összetörni az üvegeket.
Eames és Margie három nagy kanna benzinnel tért vissza. Margie örömmel adta át a nehéz kannát Griffinnek, aki a benzint a festett kikötőre és repülőtérre öntötte.
Nem érzett benzinszagot.
Rálöttyintett a kezére néhány cseppet és megszagolta. Semmi. Megízlelte a nyelvével.
Víz?
Felnézett... és fél tucat Játékos nézett rá felháborodva. Griffin folytatta a „benzin” kiöntését. Hülyén érezte magát. Hát persze, hogy az Álompark nem engedi meg, hogy tüzet gyújtsanak az „A” Játékterűlet kellős közepén. A tüzet majd hologram fogja ábrázolni.

*

A náci hajó feloldásán dőlt a partnak. Chester csapata figyelmesen nézegette. A többi Játékos tízméteres távolságban várakozott. Fegyelmezett, jól összeszokott csapatot alkottak. A hajó nem tűnt valami stabilnak.
– Az orrtőke – mondta S. J. – Fogadok, ha valaki felsegítene, akkor az orrtőkénél találnék egy kötéllétrát, és...
– Nincs rá semmi szükség – szakította félbe Chester. – A hajó közepe tele van kapaszkodókkal. Azonnal előre mehetsz, ahogy átvizsgáltam a hajót. – Széttárta a karját és imádkozott.
Griffin inkább a többieket figyelte, és nem a smaragdzöld tűzijátékot. Valaki más sem figyelt oda.
Sötét Csillag úgy tett, mintha Chestert figyelné, miközben a lábával dörzsölte a földet. Alex figyelmesen nézte lassú, alig látható lábkörzését. Úgy tűnt, mintha egy cigarettacsikket akarna eltaposni. Aztán a lány az egyik lábára helyezte az egyensúlyát, összekulcsolta a kezét a háta mögött, és kifordított öklét le-föl lóbálta.
Alex hátralesett. Bowan feszülten figyelte a lány mozdulatait. Akkor ez valami jelzés. De mit jelezhet?
Amikor a zöld fény elhalványodott, S. J. felmászott a fémkapaszkodókon a fedélzetre. – Minden rendben, admirális úr – jelentette, és eltűnt a szemük elől. Sötét Csillag mászott fel negyediknek, míg Griffin szándékosan utolsónak maradt.
– Egy pillanat – suttogta Acaciának. Feltűnés nélkül odasétált, ahol idáig Sötét Csillag állt. Bár a kontúrjai elmosódtak, mégis egy hatalmas lábnyom Játszódott a földön. Alex alig bírta visszatartani magát, hogy fel ne szisszenjen meglepetésében.
Közvetlenül Acacia után mászott fel, és leplezetlenül élvezte a lány ruganyos hátsófelének látványát. A lány felsegítette a fedélzetre, mire ő félrehúzta.
– Acacia, te miért rejtenél el egy nyomot? – Mivel Acacia meglepettnek tűnt, ezért más szavakkal megismételte a kérdést. – Azt akarom mondani, hogy látsz egy jelet, ami veszélyt jelenthet az egész csoportra nézve, akkor lenne valami ésszerű indokod arra, hogy ne mutasd meg a többieknek?
A lány töprengett egy darabot. – Nos... ezzel csökken-teném a többi játékos életben maradási esélyét. Tehát kevesebb emberrel kéne osztozkodni a csoport bőnuszpontjain. Persze csak ha nyerünk.
– Hm... ez minden?
– Nos, ha te vagy az egyetlen, aki tudja, mi fog következni, akkor jobb esélyekkel készülhetsz fel az akcióra. Jó teljesítményt nyújthatsz, amikor elszabadul a pokol. Azt hiszem, te is tudod, hogy a Játékosok különleges bonusz-pontot szavaznak meg a Legjobb Játékosnak. Aztán lehet pontot szerezni a bátorságért...
– És nincs semmi financiális indítéka?
– Közvetlenül nem. Ha elég pontot gyűjtöttél össze ahhoz, hogy Játékmester vagy Osztagparancsnok legyél, akkor elkezdhetsz pénzt keresni. – A lány szavai ki nem mondott kérdést rejtettek.
– Majd később elmondom. Csak tartsd nyitva a szemed egy nagy majom miatt.
– Hogy micsoda?
Olivér odalépett hozzájuk. – Gyertek, srácok. Melegszik a helyzet.
Acacia megpaskolta Olivér arcát, ujjai a férfi háromnapos borostáiba ütköztek. – Félelmetesen harciasnak látszol, amigo. Fogadok, hogy Gwen oda van érted.
Olivér játékosan lesöpörte a lány kezét. – Gyertek – mondta vigyorogva. Követték a harcost a kabinba, ahol a legtöbb Játékos serényen kutatott. Griffin észrevette, hogy Sötét Csillag gyakran pillant ki aggódva az ablakon.
A kabin hátsó felében az acélajtó nyitva állt, szűk fémlépcsők vezettek le a sötét hajófenékbe. Maibang bukkant elő a homályból, mögötte Chester jött.
– Azt hiszem, találtunk valamit – mondta az Osztagparancsnok, egy papírtekercset lóbálva. – Az egyik gép mögé csúszva találtuk. – Lesöpörték a port és apró fémszilánkokat az asztalról, majd ráterítették a papírlapot. Chester felhúzta a szemöldökét. – Egy térkép...
S. J. Chester és az asztal közé dugta a fejét, apró barna szemei felcsillantak. – Ilyen térképet a légifelderítők használnak, főnök.
Most az egyszer Hendersqnt nem zavarta Waters lelkesedése. – És mi a jelentősége?
A Mérnök megfordította a térképet, megvizsgálta a hátulját, majd visszafordította. – Nem látok rajta semmilyen jelet...
Chester ujjai egy folyót ábrázoló vonalat követtek. A térkép hegyes vidéket ábrázolt, minden bizonnyal Új-Guineát. – Figyelemelterelés – dünnyögte. – Lát valaki valami érdekeset ezen a térképen?
Alex gondosan tanulmányozta a térképet, feltételezte, hogy a szürke és a fekete szín dzsungelt és síkságot jelent. – Van itt egy tízforintos nagyságú üres folt a hegyek között.
Chester rátekintett az egyenetlen vonalak közepén elhelyezkedő világos foltra. – Lehet, hogy valaki leöntötte kávéval? Vagy vízzel?
Alex könnyedén végighúzta ujját a felületen. – Nem. A papír teljesen sima. Szerintem ez egy nyom.
Henderson őszinte csodálattal bólintott. – Szerintem igazad van. Nos, ha ez egy nyom, akkor... – Szünetet tartott és megvakarta háromnapos borostáját az állán. – Ha a Kiváló Ellenségeink nem szeretik, ha kiejtjük nevüket, akkor talán azt sem szeretik, ha megtalálják Őket. A láthatatlanná tevő varázsige visszafelé sülhet el egy fényképfelvétel esetében, és ilyen üres foltot eredményezhet.
Acacia még mindig nem ocsúdott fel. – De mit keres ez egy német hajón?
Chester leintette. – Vizuális kontraszt. Elmondja, hogy hová menjünk. Aztán mélyebb összefüggése is van a dolognak. Német kémrepülőgépek és a magasból készített felvételek hasznosnak bizonyultak volna a második világháborúban. Csak a megfelelő technológia hiányzott. Kasan, felismered ezt a területet?
Az alacsony bennszülött hümmögött egy darabig, aztán bólintott. – Nézz ide, effendi! Itt van egy nagy víztükör. Ez beleillik abba, amit Lady Janet mondott el nekünk.
– Jó, jó. Hol van ez a terület?
– Hm... azt hiszem, hogy itt kell lennie egy vulkánnak is, de nem találom. Valószínűleg az üres foltban lehet.
– Valószínűleg? – kérdezte kételkedve Chester.
– Ne várjál túl sokat egy egyszerű bennszülött kísérőtől, kimo sabe – felelte Maibang udvariasan. – Bízz bennem. Itt kell lennie. És ha... mivel itt van, ez azt jelenti, hogy félnapi utat kell megtennünk a part mentén, a szárazföldön.
– Kitűnő. Végre jutunk valahová. – Chester felnézett a térképről, aztán összehajtotta és a hátizsákjába tette.
Holly Frost beleszagolt a levegőbe. – Dobj be egy varázsigét, Nagyfőnök. Itt valami bűzlik.
– Első osztályú varázsló vagy, rajtad a sor.
– Hát akkor vágjunk bele. Hallgassatok meg istenek az égben! – Erélyesen akarta széttárni a karját, de a hátizsákja lebillent és meg kellett igazítania. A lány egyáltalán nem jött zavarba. A „Veszélyt Felfedő” varázsige kántálása után zöld felhő borította be a lányt. A felhő egyik széle bíborvörösben játszott.

21. A Haiavaha 

A hangulat azonnal megváltozott a kabinban. Olivér kapott elsőként a kardjához. – Szerintem itt az idő, hogy eltűnjünk – mondta, miközben kinézett az ablakon.
– Igazad van – mondta Chester. – Először a nők és az Osztagparancsnok. – Három ruganyos lépéssel már ki is jutott a kabinból. – Siessetek, emberek – szólt vissza, és máris a létrához lépett. – Látom, hogy valami nagydarab állat közeledik.
A többi Játékos gyorsan követte. Sötét Csillag elszántnak és izgatottnak tűnt, és ez valahogy zavarta Alexet. Félrehúzta Acaciát. – Készülj fel. Emlékezz vissza, mire figyelmeztettelek.
– A nagy majomra? Majmocska, majmocska – vigyorogta a lány és előhúzta a kardját. – Hozzál elém valamit és én belemerítem pengémet. Nem érdekel, ha az a majom maga King Kong.
Természetesen ez volt Griffin első gondolata is. – Ugye nem támad ránk King Konggal?
– Hagynom kéne, hadd izzadjál. Hogy tehetsz fel ilyen kérdést? Hát persze, hogy nem King Kong jön ott. Hiszen ez itt Új-Guinea és nem a Koponya-sziget. Teljesen más legendakör.
– Csak kérdeztem. – Alex Olivér után mászott le a létrán. Ahogy lábát a szárazföldre tette, egyből megérezte a dübörgést. Segített Hollynak leszállni, aki szorosan mellette érkezett le.
– Általában magam is boldogulok, szépfiú, de a te esetedben majd...
A férfi érezte, ahogy a nő arca megmerevedik. – Mi a szent szar? Zöldfülű...
Alex hátraperdült, és nem kapott levegőt. Kétszáz méterre tőlük egy könnyű repülőgép darabokra esve zuhant vissza a vízbe. A vízszint felemelkedett, mintha dagály lenne és a hullámok megrázták a dokkot. Egy hang – amelyet a csontjaikban éreztek először, majd kisugárzott az egész testükre és amelyben vadállati morgásra ismertek – egyre hangosabb lett, míg megfájdult tőle a fülük. Megpillantottak egy sötét, emberszabású alakot, ahogy kiemelkedik a vízből, majd visszasüllyed egy oldalára billent óceánjáró mögött. Az óceánjáró megremegett és az összeroppanó fém sikoltása töltötte be a levegőt.
Olivér Chesterre pillantott. – Mit gondolsz, Ches? Hogyan birkózunk meg ezzel a lénnyel?
Az Osztagparancsnok összeráncolt szemöldökkel tekintett a hajóroncsok mögé. – Még azt se tudjuk, mivel állunk szembe. Csak annyit tudunk, hogy ez a dög nagyon erős. – Erősen megszorította Gina kezét, hogy a lánynak megrán-dult az arca. – És dühös. Kedvesem, mennyi időnk van ta-karodóig?
A lány felemelte csupasz csuklóját. – Nincs órám.
– Körülbélül ötven perc – válaszolta Griffin.
Chester elgondolkozott. Aggódónak tűnt. – Nem akarok ma éjszaka ennek a dögnek ugrani. Mindannyian fáradtak vagyunk egy kicsit és szerintem ennek Lopez is tudatában van. Hát akkor meglepjük őt és megfutamodunk.
Bowan, a Fekte nem tudott uralkodni dühén és odébblökte Olivért, hogy tiltakozzon. – Mit értesz azon, hogy „megfutamodunk”?
Chester hangja felcsattant. – Miért, mit kéne alatta értenem Bowan?
– Nem hiszek a fülemnek. Most másodszor fordítasz hátat a kihívásnak, Henderson. Ez nem fog jól kinézni az életrajzomban.
– És hogyan nézne ki a tömegmészárlás áldozatai közötti részvétel?
Sötét Csillag Bowan mellé sompolygott és azt mondta: – Lehet, hogy szer-inted nem bírunk el ezzel a szörnnyel, de szerintem igen. – A többiek felé fordult. – Ti mit gondoltok? Mit szóltok egy gyors szavazáshoz?
– De nagyon gyors legyen – mondta Chester. A lény feléjük gázolt és fehér tajtékot hagyott maga után. Bundájából patakzott a víz. Kisebb volt, mint a King Kong, de sokkal nagyobb, mint az ember. Úgy nézett ki, mint az emberszabású majom és a vaddisznó keveréke, vaddisznószerű apró szemekkel, orral, és előreálló fehér agyarakkal. Nedves bundája feketének, míg a fején és vállain növő száraz szőrzet vörösbe játszónak tűnt élénk narancssárga és sárgásfehér csíkokkal. Aránytalanul hosszú karjai voltak; mancsai nem látszottak ki a vízből, ahogy feléjük tartott. – Nem maradt időnk a habozásra – mondta Chester. – Én azt mondom, fussunk.
Olivér idegesen toporgott. – Sajnálom, Chester, de most Bowannel értek egyet.
– Oké, Gwen?
Gwen némán átölelte Olivért. Mozdulatával már válaszolt is a kérdésre.
– Rendben van, és a többiek?
Griffin döntött. – Kövessük az Osztagparancsnokot. Fussunk, de azért néha pillantsunk hátra. Hátha megtudunk valamit.
– Egyetértek – mondta Margie. Owen bólintott.
S. J. nagyon boldogtalannak tűnt, az egyik kezét a szája elé emelte, barna szemei körbe-körbe jártak, míg végül Chester mellé lépett.
Ez a fiú tud valamit, gondolta Griffin. Elkapta Acacia tekintetét és magához intette a lányt. Acacia összeszorította a fogát, de odalépett hozzá.
Holly Fros száraz mosollyal figyelte Griffint. Agya fogaskerekeinek kattogása szinte kihallatszott. Végül Chester mellé lépett, aki elismerően bólintott.
– Rendben van, emberek – mondta az Osztagparancsnok –, nincs idő taktikázásra. Döntsetek. – Eames Bowanékhez csatlakozott, Tony pedig Chesterékhez. Acacia megpróbált a fiú szemébe nézni, de az rá se hederített.
Mary-em elbűvölően mosolygott. – Általában imádom a bunyót. Azonban most inkább a haverjaimmal tartok. – Belekarolt Griffinbe és Hollyba.
Chester gyorsan megszámolta őket. – Oké, leszavaztunk, Bowan.
A fekete köpenyes figura megragadta Chester karját és azt mondta: – Hadd próbálkozzam meg egy varázsigével, Chester! Kérlek! Addig te elindulhatsz a többiekkel.
Chester a közeledő szörnyre koncentrált. Váratlanul bólintott, – Próbáld meg, de gyorsan. – Felemelte a hangját. – Nincs sok időnk, emberek. Gina, gyújtsd fel a fémbarakkot. A többiek induljanak előre.
Bowan az öböl felé fordult. Mélyeket lélegzett, felkészült, majd széttárta karját.
Gina az istenekhez fohászkodott. Láng csapott ki a botjából. A Főhadiszállás épületének ajtajaiból és ablakaiból lángok csaptak ki.
Bowan szenvedélyes hangon kántálta:
– Sötétség Istenei, ti vadak és kíméletlenek, Szabadítsátok ki a Gonosz fogságából hű hívetek, Pusztítsátok el ezt a majmot, bárki fia is legyen, És adjátok át összes erejét nekem!
Ahogy meghallotta az utolsó sort, Chester felkapta a fejét. – Mi a...?
Zöld dicsfény vette körbe Bowant. Zöld fénysugár tartott a pusztítás lándzsájaként a szörny felé. A szörny vicsorogva legyintett fekete karmú öklével. A fénysugár az arcának csapódott és...
Lángnyelv csapódott vissza a lény testéről, mintha a zöld fénysugár benzin lenne. A Bowant körülölelő dicsfény zöldről sárgásfehérre változott. A Játékosok hallották, ahogy a tűz belobban, és Bowan egy hatalmas gyertyaláng közepén átkozódik.
Bowan kifogyott az átkokból. Kilépett a lángok közül és felfelé nézett a Játékosokra, akik a hegyoldalból figyeltek. – Chester?
Fakó fény ölelte körbe, még a köntöse is fehérnek tűnt, arca pedig még fehérebbnek. Mögötte a hatalmas tűz egy utolsó lobbanással kialudt.
– Segítened kell nekem, Chester! – kiáltotta.
A vaddisznó-majom végigsétált a dokkon. Bowan arca dühösen megrándult, de a lény úgy elment mellette, mintha a Varázsló nem is létezne.
Az Osztagparancsnok Bowanről a közeledő szörnyre pillantott. – Nincs időm rá, Bowan. Te már meg is haltál! Nézz csak magad mögé! – kiáltotta.
Ahol a láng belekapott Bowanbe, ott takaros hamuhalom emelkedett, néhol fekete csontok álltak ki belőle.
Sötét Csillag a meggyilkolt varázslóhoz akart futni, de Chester megragadta a karját. – Nem veszíthetlek el téged is. Indulj felfelé a lejtőn, a rohadt életbe!
A szörny egy lépést tett a Játékosok felé, majd nehézkesen a lángoló barakk felé indult, és eltűnt az épület mögött.
Chester szemei elkerekedtek, ahogy a füstfelhő rejtélyesen visszahúzódott az épület ajtajain és ablakain. A lángok elfeketedtek – elfeketedtek! –, elhalványultak, majd teljesen eltűntek, kormos foltokat hagyva a kidudorodó fémlemezen.
– Kétszeresen is rohadt életbe – suttogta Chester. – Hát ez nem semmi. Ó!
Belenyúlt a zsebébe és előhalászott egy könnycsépp formájú kristályt, amely olyan áttetsző volt, mint a tiszta jég és közepében egy vérvörös pók lapult. A szörnyre mutatott a kristállyal. – Hallgassátok meg istenek az égben! Nyomkövetőt kérek tőletek, hogy holnap reggel megtaláljuk ezt a szörnyeteget! – Az aurája erőltetetten felvillant, de a talizmán is kigyulladt és a pók lassan kezdett magához térni. – Megvagy – mondta vigyorogva a szörnynek és visszarakta a zsebébe a kristályt. – És holnap... – megfordult és a többiek után futott, rá se hederítve a haldokló Bowanre. A tejfehér tindalo kitárt karokkal kiáltotta:
– Átkozott legyél, Henderson! Ezért még elkaplak! Majd meglátod, te bolond...

*

Alex úgy kapkodta a levegőt, mintha túl sok időt töltött volna a víz alatt. Mellkasában a fájdalom csak most kezdett csitulni. Mary-em kétrét görnyedve köhögött, vörös arca még a szokásosnál is sötétebb volt. Az utolsó öt percben Mary-emet a csatabárdjánál fogva vonszolta maga után.
A szörny csak akkor hagyta abba üldözésüket, amikor a Játékosok többsége már teljesen kimerült. Henderson az oldalán feküdt a fűben és izzadt, poros ingujjával itatta le a verejtéket homlokáról. Gina mellette terült el, és behunyt szemmel lihegett.
McWhirter a fáradtság minden jele nélkül terítette le hálózsákját. Csak az istenek tudhatják, honnét szedte rengeteg energiáját. Egész úton Alex előtt haladt, még mielőtt Griffinnek Mary-emet kellett volna támogatni.
S. J. a sarkain egyensúlyozott és szárazon öklendezett. Megrázta a fejét, és dühös pillantásokat vetett Sötét Csillagra. A köhögések szünetében halkan dünnyögött, és Alexnek nagyon oda kellett figyelnie, hogy megértse, mit mond a fiú. – Tudtam. Tudtam, hogy be kellett volna köpni ezeket a szemétládákat. Tudtam...
Griffinben felülkerekedett a szakmai öntudat. Bár a feje még mindig zúgott, feltápászkodott, és S. J.-hez ment. Waters ijedten pillantot fel a nagy fekete árnyék gazdájára.
Griffin ledobta magát a fiú mellé. Halkan és közömbösen beszélt. – Mondd el nekem vagy pedig Hendersonhoz megyünk.
– Mi-mire gondolsz? – próbált S. J. szánalomra méltóan tiltakozni.
– Ha én nem tudom kiszedni belőled, akkor majd Hen-derson fogja megpróbálni. Kémkedtél Bowan és Sötét Csillag után. Mit láttál?
Waters az esélyeket latolgatta. Griffin hagyott neki egy kis időt, majd úgy tett, mintha felállna.
– Várjál! Griffin, ha Henderson megtudja...
– Nem fogja. Akkor nem, ha nekem az igazat mondod.
– Ülj le, mielőtt valaki felfigyel! Griffin leült.
– Rendben van. Az első éjszakán mindenki az erdőben csajozott. Figyelj haver, egyszerűen nem volt más tennivalóm.
– Szóval beálltai kukkolónak. Követted őket. De miért őket?
– Szóval... mert Bowan olyan... úgy értem, ahogy viselkedik, felkelti az ember kíváncsiságát, hogy a nagy varázsló mit rejteget a nadrágjában. Sötét Csillagot pedig nem kell magyaráznom. Csak kíváncsi voltam rájuk. Tehát követtem őket.
– Csakhogy ők egyáltalán nem egymással törődtek. Elmentek a Játékterületnek arra a részére, ahol a szerelők a díszleteket állítják fel, kipróbálják a hologramokat és mindent kilestek. Én pedig őket lestem ki. A szerelők éppen egy nagy majmot szereltek össze és próbáltak ki. Láttam, hogy Bowan és Sötét Csillag suttogva tanácskozik, majd mindketten visszasiettek a daribi faluba. Azóta is ennek a lénynek a felbukkanására vártak. – S. J. felnevetett. – Azt hitték, hogy egy egyszerű King Konggal van dolguk.
Arca végre elvesztette beteges színezetét. Vállat vont. – Ez minden, becsszó. – Könyörögve nézett rá és Griffin hirtelen megsajnálta. – Kérlek ne mondd el Chesternek, jó? Becsületszavamra nem próbáltam csalni. Magányos voltam, és azt hittem, hogy jól fogok szórakozni. Kérlek!
Amit S. J. mondott, az beleillett az eddig kialakított képbe. És segített is. Griffin nyugtatóan veregette meg a fiú vállát. – Egy szót se fogok szólni. De azért ne üsd az orrod mások dolgába, jó? – A Mérnök olyan komolyan bólintott, ahogy csak tudott. Griffin felkelt, tett néhány lépést, majd újból ledobta magát a földre.
Acacia bizonytalanul tápászkodott fel és ült oda a férfi mellé. Alex megfogta a lány izzadtságtól nyirkos és hideg kezét. A lány arcán izzadtság és gyanúsan könnycseppekre emlékeztető nedvesség csillogott. Átkarolta a férfit és dühösen azt mondta: – Az istenit, Lopez ezért még benyújtja a számlát!
– A futás miatt?
A lány bólintott. – El tudod képzelni, hogyan fog filmen kinézni a menekülésünk? Most nem szeretnék Chester helyében lenni.
Mary-em arca elsötétült. – Miért, mit kellett volna csinálnia, Acacia? Láttad, hogy az a szőrös bunkó mit csinált Bowannel.
Acacia némán bámulta a lábujjait.
A csapat úgy nézett ki, mintha járvány söpört volna végig rajtuk. Alex formában volt, de ez még neki se tűnt jó szórakozásnak. A legrosszabb, legmegalázóbb az, hogy Lopez csak játszott velük. A szörny csak annyira közelítette meg őket, hogy ne hagyják abba a futást, de tartotta a távolságot, nehogy a Játékosok megforduljanak és felvegyék a harcot.
Henderson remegő kézzel hívta maga köré a Játékosokat, – Kasan! – bömbölte. Körbenézett és tekintete a kísérőjüket kereste. Kasan nehezen tápászkodott fel.
– Rendben van, Kasan. Mi volt ez?
A kis bennszülött egyik kezét a mellkasára szorította és mély levegőt vett, mielőtt válaszolt volna. – Fogalmam sincs, buana. Sok ilyen teremtményt ismerünk és...
– Akkor adok néhány tippet. Ennek a fickónak a bundája, a száraz felületeken tűzszínű volt. – Henderson zihálva abbahagyta, aztán folytatta: – Ropogósra sütötte Bowant, mikor kedves varázslónk az erejét próbálta ellopni. Aztán láttuk, hogy a tüzet visszaszívja. Ezek nem jó tippek? Az ereje a tűzben rejlik. Milyen tűzdémont szereztél te nekünk?
– Aha. Most már azt hiszem tudom, mi volt ez a lény. Népem legendája említést tesz...
– Hagyd a süket dumát, a fenébe is! – Minden fej Sötét Csillag felé fordult, aki összeszorított ököllel törölte ki a könnycseppeket a szeméből. – Csak azt szeretném tudni, hogy mi ölte meg Bowant?
Henderson figyelmeztetően tekintett rá, mire a lány dühösen harapott rá az ajkára.
Még Maibang is izgatottnak tűnt. – Azt kezdtem mondani, hogy van egy legendánk, amely talán erre a lényre illik. A Haiavaha...
– Baromira nem érdekel senkit a neve. Mi volt ez? – kérdezte szinte sikoltva Sötét Csillag remegő testtel. Chester két nagy lépéssel mellélépett és erősen megrázta a vállánál fogva.
– Te figyelj rám, kicsikém. Te és Bowan akartatok szembeszállni a lénnyel. Sőt, annyira hevesen léptetek fel, hogy már akkor kíváncsi lettem. Nem tetszett a dolog, és az sem tetszett, amikor Bowan megörvendeztetett minket az előre kiagyalt versikéjével. Nem hiszem el róla, hogy csak úgy kiráz a kisujjából egy ilyen varázsigét. Ugye érted, hová akarok kilyukadni? – A lány megpróbált elfordulni, de Chester ujjai kíméletlenül markoltak a vállába. Mindketten tisztában vagyunk azzal, hogy nincs semmilyen bizonyíték a kezemben. De isten engem úgy segéljen, ha nem fogod be a szádat és nem hagyod, hogy mi többiek úgy játsszuk le ezt a Játékot, ahogy le kell játszani, akkor személyesen gondoskodom róla, hogy Bowan, a Fekete mellé kerülj.
A többi Játékos zavarban volt. Sötét Csillag némán bólintott, miközben egyetlen magányos könnycsepp folyt le duzzadt, vörös arcán. Maibang udvariasan megköszörülte a torkát. – Hm... Ott tartottam, hogy népünk körében él egy legenda erről a teremtményről. – Chester elengedte a lányt és Maibang felé fordult. – Úgy tartják, hogy évszázadokkal ezelőtt az Embernek nyers húst kellett ennie és minden támasz nélkül kellett a sötét éjszakában aludnia. Mivel nem birtokolta a tűz titkát. A tüzet egyedül az istenek birtokolták, akik úgy tartották, hogy ezt a hatalmat nem bitorolhatják az emberek.
Chester ismét a Játékra koncentrált. – Egyáltalán nem égett tűz a Földön?
– De igen, és itt jön be a képbe a Szörny. A Földön csak egy helyen lehetett tüzet találni, és az a hely a szörnyűséges Haiavaha barlangja volt. Azt, hogy a szörny félisten-e, vagy csak az istenek házőrzője, senki nem tudja. Azonban míg az Ember a hidegben fagyoskodott, addig a Haiavaha részesült a meleg áldásában. És amíg az Ember csak a hajnalt várta, hogy megszabadítsa a sötétség fogságából, addig a Haiava-hának sikerült megszereznie egy darabot a napból és az világított a barlangjában.
– Nagyon sok bátor férfi halt meg, aki megpróbálta ellopni a titkot. Aztán egy éjszakán egy kutyát megvertek és kiüldöztek a faluból, mert megdézsmálta az élelmüket és megtámadta az egyik asszonyt. A ”gazdája dühében azt kiáltotta a kutyának, hogy csak akkor jöhet vissza, ha jóváteszi bűnét. A kutya rábukkant a Haiavaha barlangjára, látta, hogy a szörny alszik, beosont és ellopott egy égő faágat. A szörny felébredt és üldözőbe vette a kutyát. A kutya tudta, hogy az életéért fut, bár az ág nagyon égette a száját. Azóta az éjszaka óta a kutyák nem tudnak beszélni. Azonban az a bizonyos kutya elmenekült, és elvitte a tüzet a faluba.
– És azóta az Ember is birtokolja a tüzet. Erre már magamtól is rájövök. Még ha ezzel a Haiavahával is van dolgunk, miért támadt ránk?
Maibang vállat vont. – Valószínűleg még mindig mérges.
Chester a könyökére támaszkodott és elgondolkozott. – És hogyan szívta vissza a tüzet?
– Legendáink erről nem tesznek említést.
– Akkor ebben az esetben... – A mosoly, mint pirkadás a sötét éjszaka után, bukkant fel Chester hosszúkás arcán. – A titok még mindig a barlangban rejlik, és el lehet lopni. Nagyszerű. Igazán kár, hogy a kutya nem tudott beszélni, miután visszaért a faluba. Bár akkor ti loptátok volna el. Maibang is vigyorgott. – Igen, szerintem is.
Az Osztagparancsnok nagyon elégedettnek tűnt. – Milyen jó, hogy nyomkövetőt tettem rá. Holnap üldözőbe vesszük a Haiavahát. – Felállt és kinyújtózkodott. – Na emberek, itt az idő, hogy tábort üssünk. Lopez bácsi hamarosan küld valami finom vacsorát. Szerintem kiérdemeltünk egy nagy lakomát. Mit szóltok hozzá?
A Játékosok bágyadtán hurráztak, majd nekiláttak a kicsomagoláshoz. Griffin leterítette hálózsákját, felfújta a matracát, majd lerogyott.
Egy másodperccel később feltápászkodott. Első a munka. Körbenézett, de senki sem figyelt rá. Megindult a fák felé. Acacia felnézett és meglátta őt. Pajkos mosoly jelent meg a lány arcán.
– Hé, nagyfiú! Ha vársz egy kicsit, akkor elkísérlek.
– Az erkölcsi érzékem tiltja, kedvesem. A veséim sürgetnek, és közönség előtt beragad a vízcsapom. – A lány nevetve bólintott és leterítette a hálózsákját a férfi zsákja mellé. Alex agyán forró gondolatok futottak át.

22. A  

„felvillanyozó” pizza rejtélye
Ahogy Griffin beért a fák közé, előhalászta a tárcájából és bekapcsolta rádió adó-vevőjét. – Központ – válaszolta egy éles hang.
– Kapcsolja a biztonságiakat. Bobbick. Itt Griffin. – Alex hátát egy fának vetette és megpróbált koncentrálni. Valahogy nehezére esett elfelejteni a fórét, a Haiavahát, és az „A” Játékterületen kívüli valós világra koncentrálni.
Bobbick hangjára volt szükség, hogy a két világot elválasztó hídon átjuthasson. – Hello, főnök. Tudom, hogy sok a dolgod. Elég kemény ez a játék.
– Egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy ez játék. Figyelj, van valami újságod a számomra?
Bobbick elhallgatott, mire Griffin finoman rácsapott a készülékre. – Itt vagy még, Marty?
– Igen, itt vagyok. Csak valahogy nehezemre esik beszélni. Ajaj. Griff, biztos, hogy gyilkossági üggyel állunk szembe.
– Az istenit! – morogta Alex. Teljes súlyával a fának nehezedett és várt.
– Novotney megerősítette. Azt tudtuk, hogy fulladás okozta a halált, de fennállt annak is a lehetősége, hogy Rice megfázott és az orrlyukai el voltak tömődve. Te is tudod, hogy mindig szipákolt.
– Igen.
– Nos, az orrában nem találtak semmilyen váladékot, ami megnehezítette volna a légzést.
– Azt hiszem, a többit már magam is kitalálom. Valaki leütötte, megkötözte, betömte a száját, majd befogta az orrát, amíg meg nem fulladt. – Hirtelen a homlokára csapott. – Ó, a fenébe! Tudtam, hogy van valami, amire vissza akartam emlékezni. – Mi az?
– Múlt éjszaka. Az a rémálom. „Rendes, egyenes fiú volt.” „Ő sohasem ült volna le.” Ó, istenem, hát persze, hogy gyilkosság.
Bobbick zavarba jött. – Ö... nem vagyok benne biztos, hogy tudlak követni, főnök...
– Figyelj csak. Rice ledörzsölte a csuklóit. Tudtuk, hogy ellenállt. Akkor hogy a fenébe halt meg ülő helyzetben?
– Micsoda?
– Ülve. Ülve, a fenébe is! Hiszen ült. Ha leütötték, akkor vagy az oldalán, vagy a hátán, vagy nem tudom mijén, de fekvő pozícióban kellett volna megtalálnunk. Tudod milyen valószínűtlen, hogy véletlenül ülő helyzetbe esett vissza?
Bobbick nagy levegőt vett. – Értem, mire gondolsz.
Griffin eltűnődött. – Ezen még nekem is gondolkoznom kell. Mit tudsz még mondani?
– Jó hírt, rossz hírt és még rosszabb hírt. Először is ellenőriztük, hogy az „A” szerelőmunkásai hol voltak a gyilkosság éjszakáján, de mindegyikük tiszta. Éppen úgy, mint Maibang. Mindenki negatív eredménnyel vett részt a hazugságvizsgálaton, de...
– Alan Leigh?
– Tiszta, de azt hittem, hogy őt már kihúztad.
– Igen, de azért nem teljesen. De ha őt tisztáztátok... akkor ki maradt ki?
– Ez az Orville Bowan nevezetű alak – Bowan, a Fekete ahogy a listán szerepel –, visszautasította a hazugságvizsgáló használatát. Amikor megfenyegettem, hogy akkor leállítjuk a Játékot, csak nevetett és azt mondta, hogy az jól betenne Hendersonnak.
– Na igen. Hát ez nem lep meg túlságosan. Felejtsd el, ő is tiszta.
– Nagyszerű!
– És Sötét Csillag és S. J. Waters is.
Griffin fejben utána számolt. – Ollie Norliss és a barátnője, Gwen. Nem az elsőszámú gyanúsítottak, de még nem is tisztáztam őket. Ja, és Tony McWhirter Acacia Garciával. – Nem akarta kimondani, de ez volt az igazság. A férfiúi hiúságát félresöpörte, és azon gondolkozott, vajon miért ragaszkodik a lány ennyire a Zöldfülűhöz? – És Mary-Martha?
– Mary-Martha Corbett?
– Ő lesz az. Hát nem is tudom. Járt már az „A” Játékterületen. Lehet, hogy már a hecc kedvéért is beleugrana egy kis ipari kémkedésbe.
– Oké, van még valami. Millicent is utánanézett néhány dolognak. Kíváncsi lett Rice egyetemi éveire. Átnézte a Rice lakásán talált Sulphur Egyetemről származó iratait. Találd ki, mit talált?
– Mit?
– A szobor eredetijét. Egy bizonyos Sonja Prentice, Rice csoporttársa volt a modell. Griff, a lány két hónappal Rice államvizsgája előtt lett öngyilkos. Mégis mit keresett a szobra Rice lakásán?
Alex eltöprengett a hallottakon. – Nem is lenne olyan nagy véletlen egybeesés... – Fogalmam sincs. Bárcsak megkérdezhetném Rice-tól.

*

Griffin visszatért a táborba. Távollétében Kibugonai egy rekesz hideg sört és Maibang egy ládát hozott a Játékosoknak. Amikor felnyitották a ládát, az összes Játékos lelkes tapsviharban tört ki.
A láda ugyanis fokhagymás pirítóst és hat darab hatalmas, különböző ízű pizzát rejtett.
Owen Braddon hangosan cuppantott. – Tudjátok, egy dolgot becsülök Lopezben. Lehet, hogy megsüt; lehet, hogy vízbe fojt minket, de nem éheztet.
Gyorsan sorba álltak, nevetve küzdöttek a pizzákért, visszaültek, gyorsan végeztek az adagjukkal, majd megint sorba álltak.
– Remélem, van köztük ringli nélküli is – mondta nevetve az Osztagparancsnok –, különben panasszal fogok élni. – Egész vidámnak tűnt ahhoz képest, hogy mennyi veszteséget szenvedett el aznap. Ennyire biztos volt a holnapban? Vagy csak jó politikus?
Griffin is beállt a sorba. Megpróbálta összeszedni magát a lesújtó hírek után. A kényszeredett mosoly az arcán nem fogja sokáig megtéveszteni Acaciát.
Hatalmas adag pizzát szelt magának és kivett két üveg sört. Acacia odaült mellé a hálózsákra, hátradőlt, míg tányérjával a térde és a hasa között egyensúlyozott. A lány ”hangosan csámcsogott, de egyáltalán nem zavartatta magát.
Alexnek sikerült megszólalnia két harapás pizza között. – Nem vagyok benne biztos, de azt hiszem, hogy ezt szeretem legjobban ebben a játékban. – Farkasétvággyal evett és a hideg sör hihetetlenül jólesett. Acacia mormogott valamit, ami beleegyezésnek tűnt és ez elég volt a férfinak. Nézte, ahogy Margie és S. J. meggyújtják a tábortüzet, és hagyta, hogy a meleg átjárja a testét. Boldog volt. Végre megnyugodott.
A körülötte folyó beszélgetésen még érződött, hogy a fáradtság mindenkinek elnyűtte az idegeit, de a boldog ellazulás légköre megfertőzött mindenkit. Lady Janeten látszott, hogy élvezettel kínálja körbe a fokhagymás pirítóst. Alex úgy vélte, hogy a lány új fiút keres magának most, hogy Leigh „meghalt”. Sikkesen meghajolt előtte, azonban mosolya túlságosan rámenősnek tűnt Griffinnek. – Forró kenyér, uram – mondta a lány a lehető legszexisebb hangján. – Jobban esik, mint a szűz lány csókja...
– Ezt már szeretem. Kiszolgálás hasonlattal. – A férfi észrevette, hogy Acacia közelebb húzódott hozzá, ahogy Janet előadta magát. – Most inkább a kenyeret kérem, a csókot pedig elméletben elfogadom... – A lány azért kiszolgálta Acaciát is, majd továbbment.
A csillagok fényesen ragyogtak a „A” Játékterület fekete kupoláján. Az éjszakában a levegő meg se rezdült. A tele has tovább növelte a férfi jó hangulatát.
Acacia oldalba bökte. – Figyeltelek, és úgy látom, hogy ma egyszerre vagy feszültebb és nyugodtabb, mint tegnap.
Alex feldühödött. – Legalább egy időre ha felfüggesztenéd az analizálásomat! Úgy érzem magam, mint egy bogár a biológiaórán. Hol van a boncolókésed?
– Csak éles fogakkal szolgálhatok.
A férfi dühe nyomtalanul elpárolgott. A száját belülről harapdálta és megpróbált nem mosolyogni. – Maga ifjú hölgyem, igazi tréfamester. Mondták ezt már magának?
– És neked mondta már valaki, hogy szép zöld szemed van? Ha már egyszer a jellegzetességeknél tartunk. Egyébként nagyon jól passzolsz a pizzámon levő zöldpaprikához.
Alex visszatartotta feltörni készülő nevetését és óvatosan odébb húzódott a lánytól. – A mindenit. Mi esett ma éjszaka beléd?
A lány finoman végighúzta ujját a férfi karján, miközben közömbös arcot vágott. – Úgy érted, hogy most, vagy hogy mit remélek az éjszaka további részén...?
Griffin nevetve dőlt hátra a hálózsákon. – Megadom magam – lihegte. – A fáradtság mérgező, ezt mindig is tudtam. Ma igazán szórakoztató vagy.
A Játékosok úgy zabáltak, mint a kiéhezett farkasok. Többségük már be is fejezte a vacsorát. Holly és Gwen felváltva énekeltek egymásnak a tűz túloldalán.
A tűz lassan, egyenletesen égett, szél nem borzolta lángjait, néha-néha azonban a lángok fellobbantak, ahogy egy nedves ág pattogva égett el. Alex levette csizmáját és közelebb tolta a lábát a tűzhöz. Körbenézett, és látta, hogy néhányan már eltávoztak körükből. Henderson, Gina, McWhir-ter, Eames és Lady Janet. – Aha. Miben sántikálhatnak a többiek?
Holly odahúzta Gwent a többiekhez és hangos köhögéssel hívta fel a figyelmet magukra. – Hé, emberek, figyeljetek ide! Hányan tudtatok róla, hogy egy híres, nevezetes személyiség js tartózkodik szerény körünkben? – Néhányan bágyadtán éljeneztek. – Ez a hölgy készített néhány Nashville albumot és meg szeretném kérni, hogy énekeljen nekünk. – Mary-em vezette a most már lelkesen hurrázó kórust.
Gwen ijedtnek tűnt. – Ö... én csak néhány számnak énekeltem a háttérvokálját. Ollie? – Nagyot nyelt és könyörögve tekintett a férfira, hogy segítsen kimásznia ebből a csávából.
Ollie nem vette észre a kétségbeesett pillantást, és ő is biztatni kezdte a lányt. – Gyerünk, Gwen! Hé, emberek, a csaj igazi profi!
Alex látott valamit Gwen szemében, ami egyáltalán nem tetszett neki, és ami megijesztette. Valami belső hang azt súgta, hogy ne hagyja a lányt énekelni. Erőt vett magán. Ne
légy olyan gyanakvó, Zöldfülű. Ne keress a kákán is csomót! Bárcsak ne lenne ilyen a természete!
Mary-em felugrott, szája fültől fülig ért. – Gyerünk már, kedvesem. Holly és én majd segítünk. Ismered a „Harcos panaszát”? – A Játékosok bátorítóan üvöltöttek, míg Ma-ryem belekarolt Gwenbe. Holly a lány másik oldalára állt és dalra fakadtak. Gwen magas, kellemes kontraalt hangja kissé kényszeredetten szárnyalt:
– Volt egyszer egy kardom, vagy inkább a kardnak volt egy gazdája,
Találtam valahol, micsoda kard volt, csaknem egyméteres a hossza.
Azonban az önbizalma négyszeres, csak ezt akkor még nem tudtam,
Én megpróbáltam megszabadulni tőle, de a kardom nem hagyta.
Gwen hangja akadozott, de a többi Játékos csak folytatta a régi huszadik századi ballada éneklését.
– A folyosókon órákig hasztalan bóklásztam, mivel élő embert sehol sem találtam,
Aztán az egyik sarkon befordultam,
Ó nem, hiszen ezek élőhalottak! – kiáltottam.
A harminckét szellem látta, hogy jövök, és elkezdett nevetni,
Becsuktam a szemem, mivel kardom magától kezdett pörögni.
Ó...
Gwen hirtelen kitépte magát a másik két nő karjából és arcát kezébe temetve futott el. Ollie meglepetésében levegő után kapkodott. Felkelt és menyasszonya után szaladt.
Holly és Mary-em megdöbbent. Mary-em a zokogó lány után akart indulni, de Holly visszatartotta, és kényszerítette, hogy tovább énekeljen.
– És amikor felkeltem, egyedül voltam, a kardom eltűnt, az az öntudatos, Ettől kezdve turkósbotot használtam, mivel a fa nem olyan öntudatos.
Mary-em kiszabadította magát és felnézett Hollyra. Először nem szólt egy szót sem, aztán azt mondta: – Szerintem ez nem volt jó ötlet, Holly.
Frost csak nevetett. – Felejtsd el, Mary. Honnét sejthettük volna, hogy ilyen félénk?
– Észre kellett volna vennünk. Hallgatnunk kellett volna rá. Mondta, hogy nem énekel közönség előtt...
Holly hátrált egy lépést és bizonytalanul nézegette újdonsült barátnőjét. – Nem vagy te túlságosan megértő hangulatban ma este? Nem is tudtam, hogy védőszárnyaid alá vetted Gwent! – A két nő farkasszemet nézett egymással, majd Holly sarkon fordult, és elment.
Furcsa, de a többi Játékos szinte semmit sem érzékelt ebből az incidensből. Egy részük tovább énekelt. Másik részük Owent és Margie-t vette körbe, akik régebbi egyszerűbb és vadabb Játékokról meséltek. – . ..olyan ajtók, amelyek különféle idő- és térdimenziókba nyíltak. Egyik délután a Khronal Börtönjátékban benyitottunk egy ajtón és abban a helyiségben találtuk magunkat, ahonnan a Játékot irányították. Az egyik ember lenyilazta a Játékmestert, mire az egész börtön eltűnt!
Sok sört ittak és a maradék pizza is elfogyott. Férfiak és nők keltek fel a tűztől, hogy édeskettesben töltsék a kellemes estét. Azonban Mary-emet most látta először Griffin bátortalannak.
Eames tántorgott elő az erdőből sörösüveggel a. kezében, és széles mosollyal az arcán. Rámeredt Mary-emre, aki összefűzte a karját és megkérdezte: – Mit bámulsz, Eames?
A férfi felnevetett. Aztán amikor megszólalt, azt olyan hangsúllyal tette, ahogy idiótákkal és gyerekekkel szoktak beszélni. – Hogy mi bajom van? Talán rosszul érzi magát a mi kis babánk?
A többiek elnémultak. Griffin veszélyt érzett a levegőben. Mindnyájan meg fogunk őrülni? Fel akart kiáltani, hogy figyelmeztesse a többieket, de Aeacia átölelte a nyakát és játékosan fojtogatni kezdte. A férfinak nem esett rosszul a gyengéd erőszakoskodás és ezért némán figyelt tovább.
Hadd történjen meg, gondolta. Eames úgyis egy seggfej... Megrázta a fejét, mint a részeg a harmadik hányás után, és azon gondolkozott, hogy mi a fene lehetett a sörben?
Eames azt mondta: – Tudod, Mary-em, én egyáltalán nem kedvellek téged. Te vagy a legcsúnyább, legnevetségesebb kis boszorkány, akivel valaha is találkoztam, és bárcsak...
Mary-em ökle mint a dugattyú csapódott előre, és Eamest egyenesen a heréjén kapta telibe. A férfi meggörnyedve kapkodott levegő után és karjával önkéntelenül is hadonászni kezdett. Mary-em kikerülte a férfi karját és oldalról két kézzel belemarkolt a hajába. Mindkét lábbal a levegőbe emelkedett, ahogy térdét Eames arcába vágta.
A férfi kiegyenesedett, és véres arccal botladozott hátra. Visszahátrált egészen a tűzig. Megpróbált állva maradni, de végtagjai nem engedelmeskedtek a parancsnak, és szép lassan összeesett, először térdre, majd előrebukott a véres arcára.
Mary-em ránézett és könnyek patakzottak elő a szeméből. Tömzsi kezével letörölte, azután bizonytalan léptekkel a hálózsákjához sétált és zokogva gömbölyödött össze.
Mindenki odakapta a fejét, majd zavartan fordult vissza a barátjához vagy barátnőjéhez. Griffin fel akart kelni és tenni akart valamit, de Acacia keze ismét lebeszélte.
– Ne aggódj – mondta és olyan közel hajolt a füléhez, hogy a férfi érezte a szájából kiáramló forróságot. – Egyiküknek sem esett semmi baja.
Alex megpróbált meglepetést vagy felháborodást felfedezni magában, de csak egyetlen érzés uralkodott rajta. – Akkor oké. Mi szerepel a további programban, talán további éneklés?
A lány magához húzta, és ajkát a férfi ajkához érintette. – Se algunos juegos para mayores, hombre –  suttogta.
Griffin nem sokat tudott spanyolul, de a lány szemei mindent elárultak. A férfi nehezen tudott megszólalni. – Akkor játsszunk Nyomkeresőt.
A lány mosolya szinte perzselt. Felkelt, aztán újból lehajolt, hogy illedelmesen összehajtsa a hálózsákját. Felnézett és félig lehunyt szemmel azt mondta: – Azt hiszem, erre szükségünk lesz.
Alexnek kóválygott a feje, és nem volt benne teljesen biztos, hogy mit csinál, amikor bólintott, és hóna alá kapta a saját hálózsákját. Aztán együtt besétáltak az erdőbe és addig mentek, amíg a tábortűz és annak minden zaja a távolba nem veszett.
Acacia gyengéden, szinte szégyenlősen csókolta meg. – Itt jó lesz?
A férfi beleegyezése jeléül leterítette a hálózsákot. Egymáshoz kapcsolaták a zsákjaik szélét, leültek és mélyen egymás szemébe néztek. – Én... én nem hittem volna, hogy ez fog történni, Gray. – A lány eltávolodott tőle egy kicsit, mire visszahúzta magához.
Alex tudta, mit kellene mondani és kényszerítette zsibbadt nyelvét, hogy ki is mondja. – Nem kell megtörténnie, ha te nem akarod. – Megpróbálta komolyan mondani.
– Ezt mindketten jól tudjuk... – Látszott rajta, hogy akar még valamit mondani, de a férfi előrehajolt és megakadályozta.
A csók szinte örökké tartott és Alex elvesztette a maradék józan eszét. A vére felpezsgett. A lány átölelve tartotta és a férfi érezte az ölelésben a rejtett idegességet.
– Segíts, Gery. Nem értek semmit. Akarlak téged, de nem tudom, hogy mi történik velem. – A hangjából eltűnt minden erő. Olyan volt, mint egy kislány... de bársonyos, forró bőrét a férfi tovább simogatta. Izgalom és csodálkozás égett a lány szemében, ahogy Alex segített levenni a ruháját. Belekapaszkodott a férfiba, és ujjait a vállizmaiba vájta. Amikor végül Alex magukra húzta a hálózsákot és átölelte a lányt, az csak azt mormolta: – Kérlek, kérlek, Gary...
. Gary. És nem Alex. A férfi nem mozdult, és bizonytalanul nézett az ijedt szemekbe. Érezte, hogy tűz égeti az agyát és a testét és valahonnét erőt merített, hogy elhúzódjon a lánytól. Valami nem stimmel. Acacia nem... Ahogy a többiek megbolondultak... Lopez nem kábítana el bennünket, de...
Aztán a lány hozzátapadt és a kérdések eltűntek, ahogy egyszerre kezdtek mozogni. Ugyanaz a félelem, ugyanaz a csodálkozás, amit a férfi érzett, az ott tükröződött a lány szemében is, valami, ami a végén elhomályosította a látását. És egy ideig, abban az időtlen pillanatban már nem két ember küzdött egymással, hanem egyetlen, négy végtagú test mozgott egy ritmusban.
Amikor ez a szűnni nem akaró pillanat elmúlt, amikor a férfi a karjában tartotta a lányt, aki arcát a mellkasába temetve sírt, akkor Alex megcirőgatta a lány haját, az őket körülölelő sötétségbe pillantott, és kételkedett a saját épelméjűsé-gében. Ilyet egyszerűen nem erezhetek, gondolta. Ilyen nincs. Azonban a szavak még az ő fülében is üresen csengtek.
Aztán ez az ismeretlen erő újból lecsapott rájuk, ugyanakkora intenzitással, mintha az egész világegyetem feltartóztathatatlanul rájuk szakadna. Később átölelve tartották egymást és így várták a reggelt.

23. Fekete tűz 

Madáccsicsergés ébresztette fel Griffint. Valódi vagy magnóról szól? Kinyitotta csipás szemét és ránézett a karjában alvó lány arcára. Nézte egy darabig, szinte alig mert levegőt venni. A lány lassan, szabályosan lélegzett, és álmában mosolygott. Önelégülten mosolygott?
A férfi agya önkéntelenül is felidézte az elmúlt éjszaka élénk, kézzel fogható élményeit. Istenem, gondolta hitetlenkedve. Micsoda szörnyű élmény! Gyengéden nézte a lány arcát és azon tűnődött, hogy vajon mikor fog felébredni. Aztán más emlékképek is felbukkantak.
Eames rosszindulata, Gwen félelme, Mary-em könnyei. Mindegyik el irányba mutatott.
Semleges illat.
Miért nem jöttem rá előbb?
Azért, mert az én agyamat is befolyásolta a semleges illat. És beindítja a már létező érzelmeket... ó, istenem!
Addig rázta Acaciát, amíg a lány meg nem mozdult. Úgy kapaszkodott a férfiba, mint egy kisbaba, és elégedett mosolyra húzta a száját. Végül kinyitotta a szemét. A férfi szinte elveszett a lány szemében és viszonzásul ő is elmosolyodott.
– Jó reggel, szépfiú – mondta ásítozva. Odasimult a férfihoz. – Hát te aztán igazán értesz a nők nyelvén.
– Bárcsak lenne időnk egy harmadik fordulóra.
– Tessék?
– Kezdek visszaemlékezni. Menjünk vissza a többiekhez. Lehet, hogy valami szörnyű dolog történt.
A férfi kimászott a hálózsákból, kinyújtózkodott és a hideg, szélmentes reggeli levegő elfújta a maradék álompókhálókat. Acacia nyakig felhúzta a hálózsákot, és úgy nézte, ahogy Alex felveszi a nadrágját. – Biztos vagy benne, hogy vissza kell mennünk? – A lány még félálomban volt.
A férfi bólintott és lerántotta a lányról a saját hálózsákját. Acacia megborzongott, felsikoltott és gyorsan összeszedte a ruháit. Mondott valamit, de a férfi, elmélyedt a saját gondolataiban. Miért? Mién használna fel a tolvaj ilyen énekes anyagot egy gonosz vicc kedvéén?
Amíg a lány át nem karolta a nyakát, addig nem tért teljesen magához. – Mi bajod van? Furcsán viselkedsz. Tényleg furcsán, de azért kedvellek. – Összehajtotta a hálózsákját és a hóna alá csapta.
A lánynak futnia kellett, hogy tartsa a tempót Alexszel, aki ezért sajnálta egy kicsit. De a sajnálatot félretéve, a legnagyobb probléma az, hogy a tolvaj pontosan tudja, ki ő valójában. Bizonyára azért használt fel a semleges illatból egy adagot, hogy kiüsse a Zöldfülűt, amíg... amíg elvégzi a dolgát. Mit csinálhatott a tolvaj múlt éjszaka?
A táborban szörnyű állapot uralkodott. Játékosok hevertek mindenhol a földön. S. J. lehányta magát. Mary-em az oldalán feküdt egy öreg, göcsörtös fa alatt, távol a hálózsákjától. Száradt könnycseppek borították az arcát. Owen és Margie a tábortűz hamuja mellett feküdtek, az összekapcsolt két hálózsák csak félig takarta be őket. Mindketten meztelenek voltak, ruháik rendetlenül hevertek szanaszét.
Az adrenalinszint hirtelen megnövekedett Alexben. Túl kevesen vannak itt. Hol vannak a többiek?
Eames? A goromba Harcos az Elrabolt Hercegnővel feküdt összebújva. Kipipálva.
Chester? Bizonytalanul ült fel, arcát a térdei közé szorítva. Tony az Osztagparancsnok lábai mellett hevert és hangosan horkolt. Összegyűrődött hálózsákja fojtogatóan teke-redett nyakára. Véres karcolások ékesítették arcát.
S. J. Waters úgy aludt a zsákban, mint egy kisgyerek. Gina eltűnt. Hogyhogy Gina nincs Chester mellett? Maibang és Kibugonai eltűntek, valószínűleg reggeliért mentek. Milyen érzelmeket válthat ki a semleges illat egy színészből?
Gwen? Ollie? – Cass, nem látod valahol Ollie-t vagy Gwent? Vagy pedig Maibangot?
– Maibang tegnap este, közvetlenül a Játék befejezése után ment el. Gwen és Ollie általában mindig eltűnnek a bokrok között és... – Észrevette a férfi aggódó tekintetét. – Utánuk megyek.
– Jó. És nézz utána a többieknek is.
Acacia a Játékosok nevét kiáltozva tűnt el a brazil őserdőben.
Chester Henderson megrázta a fejét. Kitörölte az álmot a szeméből és körbenézett. Érezte, hogy valami nincs rendben, és amikor meglátta Alexet, megmerevedett. Az Osztagparancsnok feltápászkodott, majd megpróbált állva maradni. – Rendben van Tegner. Mit tudsz erről az egészről?
– Nem sokat. Csak annyit, hogy mindannyian bediliztünk a múlt éjszaka, és szerintem nem a sör volt az oka.
Henderson még mindig részegnek tűnt. Le-föl ugrált, amíg vérkeringése vissza nem tért a normális ütembe, majd figyelmesen végignézett a csapatán. – Micsoda romhalmaz. Ha Lopez megmérgezte azokat a pizzákat, akkor... – Hitetlenkedve csóválta meg a fejét. – Nem, még ő sem lehet ilyen őrült. – Lehajolt és megrázta Mary-em vállát. Griffin pedig Eamest ébresztette fel, de előbb megnézte a férfi arcán a sérüléseket. Csak a szája repedt fel csúnyán, komolyabb baja nem történt. Eames pislogott néhányat, megmozdult, aztán felkelt. Úgy támolygott oda Mary-emhez, mint egy százéves öregember. Leült a törpe mellé és halkan mondott valamit.
Most már a legtöbb Játékos felébredt és mocorgott. A semleges illat nem okozott másnaposságot... legalábbis nem valódi másnaposságot. Gina botorkált elő az erdőből és Griffin hegyezte a fülét, hogy hallja, mit beszél a lány Ches-terrel. Az Osztagparancsnok megsimogatta a lány vörös haját, mire az a férfihoz simult. – Jól vagy, Gina? – A lány csak bólintott.
– Nem emlékszem semmire. Elsétáltam, miután logikai játékokat kezdtél játszani S. J.-vei. – Érezte, hogy válasza nem elégíti ki a férfit. – Becsszó, Ches. Nem feküdtem le senkivel. Csak egyedül akartam maradni.
Chester mereven bólintott, és S. J.-t kezdte keltegetni.
Ollie, Gwen és Acacia bukkantak elő a fák közül. Mindhárman megviseltnek tűntek. Acacia odalépett Alexhez és azt suttogta: – Igazad volt. Megmérgeztek minket. A pizzába tettek valamit?
– Kétlem.
– Akkor a kenyérbe? – kérdezte a lány és az Elrabolt Hercegnőre pillantott. Azonban Janet arcán is rémült tekin-tet ült, mint aki azt kérdezi: Tényleg én voltam az, aki tegnap...?  Acacia vállat vont. – Most az egyszer nem bántam volna, ha a kamerák éjszaka is be vannak kapcsolva.
– Teljesen igazad van – felelte Alex. Akkor már korábban elkaptuk volna azt a kurafit, és nekem se kellett volna idejönnöm... Tényleg ezt akarta? Akkor Rice is életben lenne, gondolta, és megkerülte a kérdést.
Már a Braddon házaspár is mocorgott. Owen tágra nyitotta a szemét és visszabújt a hálózsákjába, mint csiga a házába. Valószínűleg onnét értesítette Margie-t, aki először saját magára, majd a többiekre nézett. A szemei forogtak – szinte saját magát parodizálta – és visszabújt a férje mellé. Gina megsajnálta őket, betakarta a házaspárt valakinek a hálózsákjával és a kezük ügyébe helyezte a ruháikat.
Chester Henderson felbődült. – Rendben van, ami sok az sok! Nem tudom, mi történt tegnap éjszaka, de azt hiszem, valaki közületek baromi jó fejnek hiszi magát. – Senki sem válaszolt. – Azonban a Játék még nem ért véget. Csavarjátok össze a hálózsákokat! A Játék húsz percen belül folytatódik. Tehát húsz percen belül indulás! – Körbetekintett. – Reggelivel vagy reggeli nélkül – tette hozzá, aztán meglátta Maibangot és Kibugonait a robot tálalóasztallal. Mindenki érezte, hogy Chester megkönnyebbül.

*

Felfelé tartottak a hegyekben, Chestert követték, aki a kristályba ágyazott kis pókot követte. Margie összevissza fecsegett, mintha nem tudná visszatartani a szavakat. – Ilyen még sohasem történt meg velem. Még akkor se, amikor fiatalabb voltam. Egyszerűen... megfeledkeztünk mindenről és mindenkiről. Először csak beszélgettünk... a régi szép időkről... a sítúrákról, a Játékokról, különféle történeteket meséltünk egymásnak... meglepő, hogy még mindig van meséinivalónk a másik számára, igaz kedvesem? – A férjére pillantott, aki bólintott. Owen Braddon bután mosolygott és kábultan meredt maga elé, de királyi tartással gyalogolt.
– És aztán levetkőztettük egymást, igazán kedves volt – mondta Margie sóvárogva. – Ügy éreztük, hogy senki sem figyel ránk...
– Én meg féltem. Soha nem volt még lámpalázam – mondta Gwen Ryder. – Hallottam, hogy Ollie a nevemet kiáltja, de legalább fél órán keresztül futottam. És akkor... – Abbahagyta.
– Igen. Nekem is szükségem lett egy kis bátorításra – mondta Ollie. – Mi válthatott ki ennyire különböző reakciókat belőlünk? Még sohasem hallottam ilyenről.
– Én sem – mondta Tony McWhirter. Ruhája cafatokban lógott rajta és tele volt sárfoltokkal. Fel volt kavarodva, de védekező magatartást vett fel. – Nem tudom, mi ijesztett meg ennyire. Addig futottam, amíg össze nem estem.
– Legközelebb az elmegyógyintézetben kötünk ki! – Aca-cia hirtelen feltámadt dühe elpárolgott. Rávigyorgott Alexre, és nem szólt egy szót sem.
A Játékosok összetorlódtak. A hátvéd tagjai ahhoz a facsoporthoz tartottak, ahonnét az Osztagparancsnok a sziklás emelkedőt nézte, amely egy barlang szájához vezetett. – Ott van – mondta. – Húzódjatok vissza, emberek! De halkan menjetek. Sötét Csillag, Fortunato, Zöldfülű, Margie, Owen...
A hat Játékos hason fekve figyelte a barlang száját. Ches-ter egyik szemét a kristályon tartotta. – A szörny nem mozdult az elmúlt percekben. Valószínűleg alszik. Meg kell kísérelnünk a behatolást a barlangba, anélkül hogy túl sokat kockáztatnánk.
– Gwen, látod azt a hasadékot a sziklák között jobbra a barlang szájától? És te Margie? Oké. Elég nagynak tűnik ahhoz, hogy mindketten beférjetek. A többiek bemennek, ellopnak mindent, ami mozdítható. Engem különösen az érdekel, amit a szörny a tűz visszaszívására használt. Ha megsebesültök vagy Mérnökre van szükségetek, akkor...
– Mindent értünk – mondta Sötét Csillag.
– Ne felejtsétek el, hogy Tolvajok vagytok. Ne vegyétek fel a harcot!
– Nem valószínű. Ha Bowan nem bírt vele...
Chestert bosszantotta a megjegyzés, de csak bólintott. – Margie, te és S. J. kivágtok egy bokrot, amely elég nagy ahhoz, hogy eltakarja a hasadékot. A Tolvajoknak pedig szükségük lesz fémedényekre, hogy elhozzák azt, amit ellopnak. Használjátok a csajkátokat. – Ránézett a kristályra, és azt mondta: – Még mindig nem mozdult. Oké, indulás!

*

Margie és Gwen elbújtak a hasadékban, és remélték, hogy a Haiavaha elég hülye, és nem veszi észre a bokrot, amelyik egyetlen éjszaka alatt nőtt ki. A barlang szájához sokkal közelebb lapult a három Tolvaj a sziklafalhoz simulva.
Alex mellett Tony beletörölte tenyerét szakadt nadrágjába és elvigyorodott. – Az idegeim.
A barlang sötéten tátongott. – Van valakinek valamilyen ötlete? – suttogta Alex.
Sötét Csillag várt a válasszal. A bejáratot tanulmányozta, majd megérintette a férfi vállát. – Én vagyok hármunk közül ' a rangidős. Először én megyek be. – Meg se várta a beleegyezésüket, rögtön átcsúszott a szikla túloldalára és máris bent volt a barlangban. Szinte egy örökkévalóságig tartott, amíg újra felbukkant és feléjük intett.
Griffin megindult. Szeme sarkából látta, hogy Tony követi. A barlang szájánál megállt egy pillanatra, hogy szeme hozzászokjon a sötétséghez. Lassan felismerte azt a hangot, amely a barlang mélyéből áradt feléjük mély és lassú lélegzetvétel hangját.
A barlang körvonalai kezdtek kibontakozni előtte. Gondosan körbenézett.
Úgy tűnt, hogy az egész barlangot kézzel vagy hatalmas mancsokkal vájták ki a sziklából és nem a természet hozta létre. Ahogy Sötét Csillag felvillantotta leárnyékolt zseblámpáját, Alex nagy kőtömböket látott, amelyeket mintha valami hatalmas erő szakított volna ki a falból, és rajtuk mély, széles karcolások látszódtak.
– Azt hiszem, valaki a sziklán élesíti a karmait. – Alex hallotta, ahogy suttogása halkan visszhangzik a falakon, és már bánta, hogy megszólalt. McWhirter hátulról beleütközött, és morogva kért elnézést.
Halvány fénysugarat látott, amely valószínűleg egy kiszögellés mögül áradt. Annyira halvány volt, hogy először Sötét Csillag zseblámpájának a visszatükröződésével tévesztette össze.
Azonban a lány már korábban kikapcsolta lámpáját, inkább a szemére és a többi érzékszervére hagyatkozott a sötétben. Alex úgy érezte, hogy könnyebb pár lépéssel a lány mögött haladni. A talaj egyenetlen volt, de legalább nem árulta el jövetelüket, és Griffin csak egyszer botlott meg egy kiálló kőben. Ahogy a kiszögelléshez közeledtek, cincogó hangot hallottak, és egy árnyék suhant el Alex füle mellett, amit két további követett. Denevérek.
A szuszogás most már tisztábban hallatszott. A fénysugár valóban a kiszögellés mögül áradt. Sötét Csillag kinyújtotta a kezét és megérintette mindkét férfit. – Oké, megérkeztünk. Nem követhetünk el semmilyen hibát. Emlékeztek, mit csinált ez a kurafi Bowannel. Úgy tűnik, hogy valóban alszik és nem csak színleli.
– Észrevehet minket? Azt mondták nekem, hogy a Tolvajok csaknem láthatatlanok. – McWhirter még mindig ideges volt.
– A csaknem nem elég. Maibang nem mondott semmit a lény hallásáról, tehát nem lehet olyan, mint a denevéreké, de azért legyünk óvatosak, jó?
Griffin követte a lányt a kiszögellésig, megpróbált halkan lépdelni és levegőt venni.
Hatalmas sziklaterembe léptek be. Az egyik fal kisebb-nagyobb sziklatömbökből állt, amelyek kitűnő rejtekhelyül szolgálhatnak, ha elérnek odáig.
A Haiavaha ott feküdt előttük. A tízméteres szörny összegömbölyödve aludt, mint egy vadmacska a fehér csontkupacból átló alom tetején. A lény egy hatvan centiméter mély és huszonöt méter átmérőjű kör alakú gödörben feküdt. Tűz égett a mélyedés feléjük eső oldalán; ez volt az a fényforrás, amit Alex már a bejáratnál észrevett.
Volt azonban még valami... Alex megdörzsölte a szemét. Közvetlenül a táncoló lángokkal szemben fekete árnyékok táncoltak. Akár egy másik tűz árnyképei is lehettek volna, de valójában ezek az árnyék tűznyelvek elszívták az igazi lángokat.
Alex közelebb csúszott, amíg be nem látott a gödörbe.
Fatuskók és faágak hevertek egy halomban és töltötték meg félig a mélyedést. Ahol a tűz belekapott a fába, ott vörösen izzó szenet hagyott maga után. A hamu félkör túloldalán... hát persze. A fekete tűz égett és ép fadarabokat hagyott maga után.
Tony felnevetett, aztán gyorsan abbahagyta. A Haiavaha felmorrant álmában, mire Sötét Csillag némán káromkodott. Megkerülték a mélyedést, és a fekete tűzhöz csúsztak. Alex Sötét Csillag füléhez hajolt és belesuttogta: – Mennyit akarsz elvinni?
A lány nem válaszolt. Levette a csajkája tetejét és selyem-| kendőjébe burkolva végighúzta a remegő hamu felett. Amikor megbizonyosodott, hogy nem esik semmi baja, akkor l belemerítette a hamuba, amely felett a fekete lángok táncol-l tak. Elkezdte megtölteni a csajkáját.
Alex csak hamut mert ki. Szükségünk lesz hamura, hogy a fekete tüzet táplálhassuk, gondolta, majd hozzátette: De ah-hoz már túl késő, hogy magamhoz térjek. Bobbick és Milli-cent bizonyára nagyon jól szórakoznak rajtam. Tony sietve szedte, lapátolta a fekete kincset, miközben kétségbeesett pillantásokat vetett hátrafelé. Először Griffin nem értette, mi a baja, aztán ő is meghallotta a tompa puffogást, amely a pattogatott kukorica készítésére emlékeztetett. Kint tűzharc folyt.
Sötét Csillag sürgetően bökte meg Alex vállát. A férfi a nő után csúszott és csak a sziklatömböknél mert feltekinteni. A Haiavaha megmozdult. Olyan hangos ordítás szakadt ki belőle, hogy a denevérek elmenekültek és a falakról lehul-lott a por.
McWhirter is otiaért hozzájuk. Akkor vette csak észre, hogy a kezét vörös ragyogás veszi körül. – Mi a fene ez?
– Megfagyott, te idióta – sziszegte Sötét Csillag. – Nesze. – Levette a férfi sálját és becsavarta Tony edényét. A fekete tűz pattogva égett és a fényből táplálkozott.
A Haiavaha felébredt és felállt. Disznóra emlékeztető szemeivel a behatolókat kereste a barlangban, mire Griffin megmarkolta a kését. A lény egyenesen rájuk nézett, amikor kiáltások és lövések zaja hatolt a barlangba. A szörny mo-rogva ment ki.
Tony nézte, ahogy elmegy. – A többieknek szükségük van a segítségünkre.
– Felejtsd el. Először fejezzük be a munkánkat. – Sötét Csillag megbizonyosodott róla, hogy a lény nem jön vissza, visszasietett és színültig töltötte csajkáját. Alex rövidesen követte, mivel ő is az edényhordó tetejét használta lapátként, nem kellett félnie a fekete tűztől. Ő ért elsőnek vissza a barlang bejáratához.
Ott várt rájuk Margie és Gwen. Szörnyű lárma hallatszott; a csatazajba a Haiavaha túlvilági üvöltése keveredett. Gwen már izgatott és türelmetlen volt. – Lecsapott az Ellenség. Puskájuk is van. Ti hogy vagytok? Megsérült valaki?
– Találtunk valamit, ami visszaszívja a tüzet, talán antitűznek lehetne nevezni. Tonynak lefagyott a keze, ahogy hozzáért.
Tony és Sötét Csillag is előbukkant. Gwen imádkozott, és addig kezelte Tony kezét, míg a vörös ragyogás el nem tűnt. – Másvalakinek nem esett baja?
– Közülünk senkinek.
Gwen bólintott és máris rohant lefelé. Papra már nem volt szükség a barlangnál, ezért a csatamező felé tartott. Sötét Csillag megérintette Alex karját. – Add ide az edényedet – mondta. – Csak hamut szedtél össze? Jó ötlet volt, te Zöldfülű. Fortunato, te add oda az edényedet Margie-nak. Szükségem van egy Mérnökre, hogy ki ne aludjon a tűz. Ti ketten menjetek harcolni. Később találkozunk, ha életben maradtok. Mondjuk... ott fent, ahol véget ér az erdő. Mit szóltok hozzá?
– Ésszerű javaslat – felelte Margie, és lassan elindult értékes rakományával felfelé Sötét Csillag nyomában.
Griffin és Tony a sziklák kanyarulatait követte, amíg a csatamező nem tárult a szemük elé.
Henderson csapatának a fele a forék kereszttüzébe került, de két Játékosnak – onnét fentről úgy tűnt, hogy Ollie-nak és Acaciának – sikerült kikerülniük a csapdából és közel-harcba keveredtek az ellenséggel, foré holttestek borították a tisztást és Alex először nem értette, ki ölte meg őket.
Aztán felbukkant a Haiavaha. Az egyik kezében egy sikoltozó foré lógott és a szája véres volt. Ahogy lövések érték a bundáját, vadul körbenézett és a hegyilakókra rontott. Azok szétszóródtak és eltűntek a fák között.
A két Tolvaj addig nem hagyta el rejtekhelyét, míg a jóllakott Haiavaha vissza nem mászott a barlangjába. Chester összehívta a Játékosokat.
– Te jó isten. Mi történt? – kérdezte Alex kifulladva.
– Ahogy elmentetek, ránk támadtak. Az ellenség két csoportja várt ránk, és Eamest egyből leszedték.
– Meghalt?
– Azt hiszem, nagyon súlyosan megsebesült. Gwen meg-próbál segíteni rajta. – Chester észrevette, hogy üres a ke-zük. – Találtatok valamit?
– Antitüzet. Teljesen igazad volt. Sötét Csillag és Margie fent vigyáznak rá és várnak minket. Odavezetlek.
– Remélem, hogy megérte az áldozatot. Meg kell, hogy érje. Elfogták Maibangot és Janetet. – Felemelte a mutatóuj-ját. – Legalább tudjuk, hová kell mennünk.
A távolban, tőlük talán öt kilométerre, egy vulkán látszott. Távolinak tűnt, de vízszintes csúcsa jól kivehető volt. – Senki sem vette észre addig, amíg a „Veszélyt Felfedő” varázsigémet el nem mondtam. Azonkívül nincs rajta a térképünkön. Tehát ott rejtőzködnek. Gwen!
A szőke lány felemelte a fejét. Eames mellett térdelt és remegő fehér fényt sugárzott az aurájából a sebesült férfira. Eames szerencsétlenül figyelte, ahogy a vörös folt, amely a lövedék ütötte sebet veszi körül, egyre jobban növekszik. A lány nem vette észre a sápadt, átlátszó alakot, aki türelmesen várakozott a háta mögött, és Eames arcvonásait viselte.
– Gyere, Gwen. Sajnálom, Eames.
Eames kijelentése meglepte mindannyiukat. – Ne is törődj vele. Egész jól szerepeltem. Elmondanád Lady Janetnek, hogy hősi halált haltam? És... lehet, hogy még találkozunk. – A tindalo elindult és Eames követte, de még egyszer meg-fordult, hogy megveregesse Mary-em vállát.

24. A csapda 

Margie és Sötét Csillag egy hatalmas tüzet tápláltak... és egy sebesültet kezeltek.
Maibang ahhoz képest egész vidámnak tűnt. A lábai kinyújtva feküdtek, letört faágakkal rakták őket sínbe. Min-den egyes mozdulatnál fájdalmasan rándult meg az arca. Eltörték a lábaimat és itthagytak – mondta. – Abban reménykedtek, hogy megpróbáltok magatokkal vinni, és így le foglak lassítani titeket.
Alex nem látott semmilyen külsérelmi nyomot Maibang lábán. Épp olyan, mint a kerozin, gondolta. Egyszerűen tényként fogadod el és úgy cselekszel. Azonban a kísérőnk tovább már nem kísér minket...
Chester is ugyanerre a következtetésre juthatott, Sajnálom Maibang, de nem veszíthetünk a tempónkból. Amennyire csak lehet, biztonságba helyezünk. Mi van Lady Janettel?
– Fel akarják áldozni a tojásnak.- Chester, tojhat egy repü-lőgép igazi tojást?
– Nem.
– Hát az ellenségeink szerint igen. A vulkánban akarják kikelteni. Ma éjszaka akarják bemutatni az emberáldozatot.
– Jó, akkor lesz ideje kiégni a tűznek – mondta Margie.
A lángok már most is kevésbé hevesen égtek és sárgásfe-hér széntömböket hagytak maguk mögött. Margie megmu-tattá Chesternek a fekete tűz tulajdonságát az egyik sziklán! Alex edénye ott állt a másik edény mellett. – Gondoltam, hogy sok adagra lesz szükség ebből az antitűzből. Biztos, hogy majd fel tudjuk használni valamire, igaz? Úgyhogy sok hamura van szükségünk.
– Mennyi ideig tart még, Margie?
– Szerintem még egy jó óráig. Aztán kigereblyézzük a szenet a hamu közül, összeszedjük a hamut, és már mehetünk is.
Chester elgondolkozva tekintett a már csak két és fél kilométerre álló vulkánra, a forék főhadiszállására. – És még azt se tudjuk, mire jó a fekete tűz. Na, rendben van. Pihenőt tartunk!
A Játékosok azonnal ledobálták a hátizsákjukat. Ezt igazán gyorsan megtanulta mindenki. És... a tűz, hangeffektusokkal egyetemben eltűnt.
Chester felkiáltott. – Istenek az égben! Csak pihenőt tartunk, de nem függesztjük fel a Játékot! Gyújtsd meg a tüzet, Lopez! – A tűz újból megjelent. – Rendben van. Zöldfülű... – Az Osztagparancsnok Alex mellé lépett és barátságosan a vállára tette a kezét, azonban mégis elég erősen ahhoz, hogy elhúzza a Játékosok köréből. Halkabban folytatta. – Tudsz valamit, igaz?
Alex gondolkozott egy darabig, majd bólintott.
– Ki vagy te tulajdonképpen, Griffin? Mi a fene történik a Játékomban?
– Bárcsak elmondhatnám neked. De azt hiszem, azt megígérhetem, hogy ma estére meg fogsz tudni mindent.
Henderson ellenségességgel és kíváncsisággal vegyes tekintettel méregette a Tolvajt. – Ha már nem mondhatod el, hogy ki vagy, azt elmondhatod, hogy mi történt tegnap éjszaka?
– Rendben van. Ennyivel igazán tartozom neked. Mindannyian egy kísérleti stádiumban lévő kábítószer hatása alá kerültünk, amit elloptak. Ártalmatlan, de mégis nagyon erős a hatása.
Chester megpróbált közömbös arcot vágni. – De miért? Ha ez Lopez ötlete volt... – A hangja elárulta, milyen sorsot szán a híres Játékmesternek. – Miért?
– Erre én se tudok egyértelmű választ adni. Lehetséges, hogy véletlenül történt. De az biztos, hogy nem Lopez volt, és senki nem akart kárt okozni a Játékodnak.
Az Osztagparancsnok vékony ujjait ökölbe szorította. – Azért én mégis szívesen megszorongatnám annak a roha-déknak a nyakát. az igazi lelkesedés és ezt Mary-em is érezte. – Kicsit fáradt vagyok. – A férfi tudta, hogy ez az igazság, mégis meglepő volt ezt éppen Mary-em szájából hallani.
– A fenébe, ha fáradt vagy, akkor ki fog rám vigyázni?
Mosolyogva nézett fel a férfira. – Rendben van, szépfiú. Összeszedem magam, de csak a te kedvedért.
A férfi megfogta a kezét és maga után húzta a bozótba, mielőtt a jó hangulat elszállt volna. Gina is velük volt, mégis Alex haladt az élen, mivel egy Tolvaj előbb észreveszi a veszélyt, mint egy Harcos vagy egy Varázsló.
Valami hozzáért Alex vállához, mire hátrakapta a fejét. Csak Gina varázsbotja volt az. – Kijelez a műszer – suttogta. A férfi bólintott, lelassított és tágra nyitotta a szemét és a fülét.
Észrevette az ellenséget. Nyolc fóré bújt el az út melletti bokor mögött. Ketten puskával, öten karddal és egyikük egy furcsa, régi búvárpalackra emlékeztető készülékkel Volt felszerelve.
– Azt hiszem, lángszóró van az egyikük hátán. Nagy a hatótávolsága és halálos fegyver. Nem jó. Azokkal a puskásokkal könnyebb elbánni. El tudsz küldeni Chesternek gondolatátvitellel egy üzenetet?
Gina megmerevedett. – Nagyon sok energiát fog felemészteni, de azért megpróbálom. Hallgassatok meg istenek az égben! Kössetek össze a parancsnokommal. Alázatos szolgátok könyörög hozzátok.
Mary Martha előhúzta a csatabárdját, lehajtotta a pengéjét és bekapcsolta a hologramvetítőt. Dióbarna arca ismét boldogan ragyogott. – Csak erre volt szükségem. – Griffin követte a példáját és előkészítette a fegyverét.
– Chester készen áll. – Gina lelkesen markolta a varázsbotját. – Azt üzeni, hogy mi támadjunk.
Mary-em lassan előrearaszolt, de Griffin megállította. – Nem tetszik nekem az a lángszórós fickó, kést akarok a torkába hajítani. Remélem, hogy a célbadobási képességem megfelelő. – Stabil pozíciót vett fel és hátralendítette a karját, ahogy Tonytól látta a romba dőlt missziós háznál. A karja előrecsapott, a kést a tenyerébe rejtette és nézte ahogy a hologramkés villámsebesen a lángszórós férfi felé tart, majd a férfi nyakába fúródik.
Mary-em üvöltve tört utat, miközben vadul forgatta a csatabárdját. Mielőtt a puskások megfordulhattak volna, a törpe nő már a nyakukon volt és minden erőfeszítés nélkül hasította szét az egyikük koponyáját. Vércseppek záporoztak a levegőben.
A csatazaj az ösvény túloldalán is felhangzott, és tűznyel-vek csaptak elő a távolból. Griffin kicsavarta első támadója kezéből a lándzsát és a foré harcos felbukott. Alex belevágta a hologramlándzsát a férfi nemesebb szerveibe. Gina figyelmeztető kiáltására lebukott, és valami elsüvített a feje felett. A Varázslónő meglendítette varázsbotját, mire két foré a fejéhez kapott és összeesett.
Egy előrehenger, és Alex kezében máris egy puska csillogott, ami korábban Mary-em első áldozatának tulajdonában volt. A Tolvaj elsütötte a fegyvert, de egy lándzsa megsebezte a vállát, mielőtt elintézte volna ellenfelét.
A támadás gyorsasága teljesen meglepte. Körbenézett és látta, hogy az összes foré holtan hever. Gina ellenőrizte a saját auráját, és az sápadt zöld fényt.mutatott. Aggódva csóválta meg a fejét. – Már nem maradt túl sok energiám. Óvatosnak kell lennünk.
Alex leguggolt az egyik halott mellé és újból meglepődött. A férfi bőrét a nap szinte feketére égette. Azonban keleti arcvonásokkal rendelkezett. – Az istenit! Hát ez meg micsoda?
– Nem szállták meg a japánok Új-Guineát a második világháború alatt?
– Nem tudom, Mary-em... azt hiszem, igazad van. Nézd meg a többi halottat.
– Nincs rá időnk. Segítenünk kell a többieknek. Vedd fel a lángszórót, Gary.
Alexnek tetszett az ötlet. Levette a halottról a készüléket, és becsúsztatta a karját a hevederek alá. Próbaképpen belőtt a fák közé. A fegyver kitűnően működött, csak egy kicsit oldalra húzott, az oldalán lógó fekete tűzzel teli edény felé. Az arca dühösen megrándult.
– Add inkább ide nekem az edényt. Úgy tűnik, hogy vonzza a tüzet – mondta Gina.
Alex átnyújtotta az edényt. – Rendben van, gyerünk!
A három Játékos előreindult az ösvényen. A forék meghátráltak. Holly Frost térdelve lőtt utánuk, miközben Chester fehér energiamezője védőpajzsként burkolta be.
Sötét Csillag vívott valakivel. Az utolsó elkeseredett foré harcos előzőleg megpróbálta elérni – Lady Janetet! – aki a sziklára mászott fel, hogy levesse magát a mélységbe.
S. J. felfigyelt az ádáz küzdelemre és elhajította az előzőleg gondosan összeállított antitűz bombáját, azaz a nagy falevélbe csomagolt hamut és fekete tüzet. A gránát a fore fején robbant szét. A félig néger, félig ázsiai arcvonású harcos undorodva néeztt S. J.-re, miközben kardja majdnem lefejezte Sötét Csillagot.
– Hát ez nem jött be – dünnyögte S. J., és a fore hátára ugrott. A bennszülött elvesztette az egyensúlyát, mire Sötét Csillag felnyársalta.
Lángnyelv csapott ki a bokrok közül és tartott a Játékosok felé. Úgy tűnt, hogy elégeti valamennyiüket, de S. J. elhajított egy újabb antitűz gránátot. A lángnyelv közvetlenül a fejük felett feketedett el és tűnt el. Griffin válaszlövést adott le, mire hátborzongató üvöltés hangzott fel, ahogy a lángoló fore harcos kirontott a bokrok közül. A bennszülött összeesett és fekete füst szállt fel a testéből. Henderson szinte eksztázisba jött. – Ez az! Erre jó a fekete tűz! Menekülnek a szemétládák, gyerünk, irtsuk ki őket! – A Játékosok egyetértésük jeléül felordítottak és a menekülő ellenség után vetették magukat.
Minden száz méter után a menekülő forék közül egy megállt, és feléjük lőtt vagy feléjük hajította a lándzsáját, de mindegyiküket könyörtelenül lemészárolták, így érték el a vulkán lábát; a forék balra fordultak, hogy az utolsó facsoportnál keressenek menedéket.
Gwen Ryder felkiáltott. – Zöldfülű! Megsebesültél! Állj meg, és hagyd, hogy meggyógyítsalak! – Elindult a férfi felé. – Befolyásolja a gyorsaságodat...
Egy hatalmas termetű fore bukkant elő a bozótból szinte a közvetlen közelükben. Hatalmas gépfegyvert tartott a kezében, amely ugyanakkora súlyt nyomhatott, mint a harcos. Nekitámasztotta a fegyvert a mögötte álló fának.
Alex felkiáltott. – Bukj le! – és elsütötte a lángszórót.
A gépfegyver felugatott, mintha ki akarna szabadulni a gazdája szorításából. Aztán a lángok beborították a bennszülöttet, és a fegyver leállt. Azonban Gwen szörnyülködve tekintett a mellkasán megjelenő hat vérfoltra.
Alex elkezdett káromkodni, amikor egy újabb puskagolyó süvített el a füle mellett és, a lángszóró tartálya megreccsent a hátán.
Kapkodva próbált kibújni a tartály szíjából. – Tony! – kiáltott a legközelebb álló Játákos felé. – Antitüzet! De gyorsan!
Úgy tűnt, hogy McWhirter nem hallotta meg a kiáltását, és tágra meredt szemmel nézte, ahogy a tartály lángra lobban, mielőtt Griffinnek sikerült volna eldobnia. – Antitüzet! A rohadt életbe! – kiáltott fel újból.
Hideg lángok vették körül a testét, és szinte megvakították a férfit. A lángszórót behajította a bokrok közé. Még mindig lángolt a ruhája. Ezek szerint benzin ömlött rá. A földre vetette magát és megpróbálta a porban gurulva eloltani a tüzet. Várta, hogy torkán a fémlemez áramütése a halálos sebet jelezze.
S. J. eldobta az utolsó gránátját és pontosan Griffin hátát találta el.
A levegő sziszegett, ahogy a tűz és a jég összecsapott, a tét Alex élete volt. Aztán á lángok eltűntek, és porfelhő vette körül.
Alex feltápászkodott. Meglátta Gwent, akit fekete fény ölelt körbe és mögötte sápadt tindalóját. A sötétebb Gwen levette a hátizsákját, és óvatosan a földre helyezte. Olivér, a Frank tátott szájjal, mozdulatlanul figyelte. A lány rákacsintott, a hátizsákra mutatott, mielőtt elindult volna a tin-dalója nyomában.
Olivér felnyögött. Arcát elfordította a többi Játékostól, és egy meleg sziklatömbnek támasztotta. Acacia odament hozzá, és vállára tette a kezét. Azonban Olivér lesöpörte a lány kezét, aki habozott egy ideig, majd otthagyta őt.
Alex látta, hogy Chester idegesen pillant rá. Lenézett, és látta, hogy vörös és fekete fénykarikák vibrálnak a kezén és a karján. Furcsán érezte magát; az ájulás környékezte. Tony kerülte a tekintetét.
– Meghaltam? Nem éreztem az áramütést...
Owen figyelmesen megvizsgálta. – Chester? Sok energiánkba fog kerülni, de azt hiszem, megmenthetjük.
Chester nézte, ahogy az utolsó fore is eltűnik a távolban. Tőlük jobbra kezdődött a vulkán meredek sziklafala. – A fenébe! – mondta az Osztagparancsnok. – Idáig két embert vesztettünk. Lehet, hogy hármat. És a Játék még csak négy órája tart. – Letörölte az izzadságot a homlokáról. – Ez már szinte gyilkosság. Rendben van, próbáld meg megmenteni a Zöldfülűt. Takarékoskodhatunk még máskor is az energiával. Ma azonban szükségem lesz minden egyes emberre.
Alex megnyugodott, ahogy Owen aranyló fénykörben fürösztötte őt. Olyan érzés volt, mintha egy nagy pohár whiskyt öntött volna le a torkán... mintha a mély sebek valójában begyógyulnának. Csodálatos dolog a képzelőerő. Amikor felállt, akkor érezte, hogy feltöltődött energiával.
– Sajnálom. Egyszerűen lebénultam – mondta Tony McWhirter.
– Ez még egyszer elő ne forduljon – válaszolta gyorsan Griffin. Ami történt az olyan dolog, hogy majd csak később fog visszatérni rá. Addig pedig jobb, ha nem számít Fortu-nato jóindulatára.
Chester és Ollie egymás mellett hajoltak le Gwen hátizsákjához. Hát persze; Gwen otthagyta a hamuval teli hátizsákját. Nyerjétek meg a Játékot. Alex nem hallotta a két férfi beszélgetését, de Ollie arcán olyan kegyetlen mosoly ült, amilyet még sohasem látott. Alex tudta, hogy nem is kell hallania a beszélgetést. Kétségtelen, hogy annak a vágyuknak adtak hangot, hogy Lopez golyóit berakják egy szép kosárba, amivel Alex is őszintén egyetértett.

25. A repülőgép tojása 

Chester Hendersont valószínűleg a düh hajtotta. Úgy ment felfelé a vulkán emelkedőjén, mintha vízszintes talajon haladna, miközben az általános Játékos paranoiához híven jobbra-balra tekintett, és várta a következő támadást. Lady Janet mögötte haladt. Az elrablása nem hagyott semmilyen látható nyomot a lányon, gondolta Griffin. Sikerült tartani a tempót, de kapkodva szedte a levegőt. A többi Játékos elszórtan követte őket, de még csak a vulkánkúp közepén tartottak.
– Egy perc pihenő – adta ki a parancsot Chester. Isten segítsen rajtunk, ha az ellenség akkor üt rajtunk, amikor ennyire szétszóródott a társaság.
Megálltak és leroskadtak a vulkáni salakra, körülbelül ötven méterre a vulkán szájától. A többiek lassan felzárkóztak. Chester megkérdezte a lányt: – Janet, mit mondtak pontosan a bennszülöttek? Veled beszéltek vagy Maibanggal?
Lady Janet megrázta a fejét. – Akkor már elhagytuk Maibangot. A bennszülöttek dicsekedtek és visszajött a bátorságuk. Az őseik tindalójának erejével hencegtek. Megesküdtek, hogy addig védelmezik a Szállítmányt, amíg az összes európai tolvaj meg nem hal, vagy pedig az összes fore el nem pusztul. Aztán... azzal büszkélkedtek, hogy mit fognak csinálni veletek. Például az egyikük felajánlotta nekem a Te... nemi szervedet, Chester – mondta nyilvánvaló undorral a lány. – Nekem hencegtek.
– Tehát harcolni akarnak.
– Legalábbis ezt mondták, és erre biztatták egymást.
– Akkor hová tűntek?
Lady Janet vállat vont.
Kitűnő színésznő lenne belőle, gondolta Alex. Sikeres lenne a színpadon is. Vajon mikor fogja abbahagyni a Játékot?
A Játékosok köréjük gyűltek. Acacia nekitámasztotta a hátát Alex térdének, de nem csukta be a szemét egy pillanatra se, hanem várta a következő támadást. Az ellenséget legutóbb a fák között a vulkán lábánál látták. Vajon hol voltak most?
Chester felállt. – Mindenki kipihente magát?
A vulkán szájához vezető utolsó ötven métert futva tették meg, miközben mindegyikük a saját csatakiáltását hallatta. A peremnél megálltak, lábaik megcsúsztak a laza talajban.
Gőzfelhők borították homályba a vulkán alját, de a kráter maga is olyan elhagyatott volt, mint az emelkedő. Egyetlen élőlényt sem láttak sehol. Chester kiadta a parancsot: – Ol-lie, Gina, ti itt maradtok Lady Janettel. A többiek velem jönnek.
A sziklarepedésekből gőzpamácsok bukkantak elő, ahogy Alex leereszkedett a kráterbe a többiekkel. A talaj elég laza volt ahhoz, hogy oka legyen óvatosan lépkedni, de nem lejtett annyira, mint ahogy tartott tőle. Sarkával mélyen a hamuba taposott és így nem vesztette el az egyensúlyát.
A kráter alján összegyűlt víz akkora volt, mint egy kis tó. A víz enyhén gőzölgött. Elkapta Chester pillantását. – Még mindig nem bukkan elő senki.
– Ez nekem se tetszik.
– Ide gyertek! – kiáltott fel Owen, és Alex látta, hogy az idős férfi valami sötét és tojásformájú tárgyhoz közeledik. Alex ismét fel- és körbenézett, aztán követte Braddont.
Ahogy felismerte a tárgyat, érezte, hogy megborzong. A legömbölyített csúcsú tárgy oldalán kiálló szárnyak szinte üvöltöttek, hogy bombával van dolguk. A többiek is megértették a néma fenyegetést, és lassan, óvatosan közelítettek. Végül bizonytalanul álltak félkör alakban a bomba körül.
A henger alakú test az évek során nagyon elrozsdásodott. Az előtte fekvő sziklatömb az oltár, az arra fektetett ejtőernyő a terítő szerepét töltötte be. Egy üvegben friss virág állt...
Még S. J. is zavarba jött. – Mi a fene ez, Chester? – Az
Osztagparancsnok közelebb lépett a bombához, és bár másfél méterre állt tőle, mégse merte megérinteni. – Ki tudjuk vinni a vulkánból? Ez a kis játékszer legalább két-háromszáz kilót nyom. Margie?
– Nem tudom, hogyan lehetne elmozdítani, Chester. Vízszintes talajon igen, de talán... – Szemei felcsillantak. – Várj csak egy percet. Egyáltalán hogyan hozták ide a bennszülöttek?
– Jó kérdés. Valószínűleg varázslat segítségével. – Chester lenyűgözve körözött egyre kisebb ívben a bomba körül. – Nem tudóm, hogy van-e elegendő energiánk?
Tony tartotta a távolságot a bombától. – Talán nem is kéne ezzel a szerkentyűvel próbálkozni. Talán Lopez csak a megfelelő pillanatra vár, hogy felrobbantson bennünket.
S. J. közelebb lépett és csukott szemmel érintette meg a sima felületet, mintha a belső működést akarná megérezni. – Chester... – dünnyögte. Aztán hangosabban megismételte. – Chester! Miért nem szedjük szét és visszük magunkkal csak a plutóniumot? Ugyanannyira értékes, mint az egész átkozott bomba. Ráadásul sokkal könnyebb.
– Az istenit, Waters! Meg akarsz mindannyiunkat sütni? Vagy te hoztál magaddal több tonnányi ólomlemezt?
– A fekete tűzre gondoltam.
Chester elgondolkozott. – Nem, a sugárzásnak semmi köze a tűzhöz.
– Pedig S. J. jól gondolkozik – értett egyet Tony. – Nem kell ellopnunk a bombát. Törjük össze, hogy az ellenség se tudja használni.
Chester megrázta a fejét. – Jó az érvelésed, de a lopás is a feladataink közé tartozik.
– De nézz csak rá! El se tudjuk mozdítani!.
– Varázslat – mondta az Osztagparancsnok. – Nem, magam se vagyok benne biztos, hogy tetszik-e ez az ötlet, de más – módszer nem jut az eszembe. Bevetjük az összes energiánkat, és mire végzünk, egy csepp se fog maradni.
Gina óvatosan körbejárta a bombát és felhúzta az orrát. – A forróság és a gőz, Chester. Ez a jószág elég labilis állapotban lehet.
– Lehet, hogy sugárzik is – mondta szinte szabadkozva
Acacia. Abban a pillanatban a Játékosok hátráltak néhány lépést.
– Akkor belevágunk. Szükségünk lesz egy folyamatos „Veszélyt Felfedő” varázsigére, amikor megpróbáljuk elmozdítani. Margie, te és S. J. találjatok ki valamilyen módszert arra, hogy hogyan vigyük le a lejtőn, ha már egyszer felvittük a kráter tetejére.
– A fenébe – átkozódott higgadtan Margie. – Beszakadt még egy körmöm. – Köteleket kötöttek a bombatestre, miután átvetették őket a kráter tetején levő kiszögelléseken.
– Ne hagyjuk, hogy az ujjunk a csomó alá kerüljön – nevetett Waters és szorosra húzta a kötelet. Egy kis szerencsével a lehetetlen feladatból csak kimerítő munka lesz.
Chester felküldte Acaciát, hogy felváltsa Ginát. A lány Chesterrel együtt meditációval készült fel a nehéz feladatra. Amikor felálltak, szemük üvegesnek, halálosan komolynak tűnt.
Tony mindenkit felidegesített, ahogy a kráter peremét figyelte. – Amilyen formában vagyunk, már fel lesz emelve a peremig, amikor az Ellenség ránk támad.
– Az őrök figyelmeztetni fognak – nyugtatgatta Ollie.
– Nem lehet elengedni a bombát, igaz? Tehát simán kinyírhatják a három őrt.
– Lopez nem könnyíti meg a dolgunkat – mondta még Ollie, majd megkérdezte: – Miért nem maradtál inkább otthon? – Tony nem válaszolt.
– Feszesek a kötelek? – kérdezte Chester, majd a választ meg sem várva a bomba mögé lépett. – Mindenki fogja meg a kötelet. Ahogy a „Veszélyt Felfedő” varázsige működni kezd, kezdjétek finoman, de egyenletesen hűzni a kötelet. Gina és én megteszünk minden tőlünk telhetőt. Gyorsan haladunk, emberek. Ha az istenek – lehalkította a hangját és szinte összezárt szájjal morogta – és Lopez – Gina oldalba bökte, mire fáradt arcát végre mosoly öntötte el – kegyesek hozzánk, akkor ma győzni fogunk.
Griffin közvetlenül Owen mögé állt. – A Tisztelendő Atya nem imádkozik értünk?
Owen próbaképpen megrángatta a kötelet. – Istenem, segíts elmozdítani ezt a kurafit. Ámen.
– Ennyi elég is lesz.
Gyenge zöld fény vette körül a bombát, és lassan tovább halványodott. Chester és Gina egyenes gerinccel álltak, arcuk verítékben fürdött – nem lehetett tudni, hogy a kimerültségtől vagy a hőségtől – és a smaragd fény közepén egy sötétebb zöld árnyalat jelent meg. Lüktetve csillogott a világosabb fénykör közepén, és amikor hozzáért a bombához, akkor a bombatest megremegett.
– Most! – S. J. nekivetette vállát a bombának, ahogy kiadta a parancsot. Alex elégedetten tett eleget az utasításnak, végre valódi feladatot hajt végre ebben a fantáziavilágban.
A szikla a bomba alatt pattogni kezdett, szilánkok hasadtak le és gurultak Chester és Gina felé. Henderson becsukott szemmel és széttárt karokkal mozdulatlanul állt. A zöld fény még sötétebb lett és még több szikladarab szakadt le. McWhirter vicsorogva erőlködött, hosszú, body-buildinges izmai úgy dagadtak ki, mint az anatómiai szemléltető ábrán található izomzat. A bomba megmozdult és felemelkedett néhány centimétert, mire a Játékosok óvatosan éljeneztek.
Owen lába megcsúszott és gyorsan kellett korrigálnia, hogy visszanyerje az egyensúlyát. Elfordította a fejét, Alex-re vigyorgott és felkiáltott: – Húzzátok! Húzzátok! – Jó hangulata ragályosnak bizonyult, és hirtelen az egész társaság együtt nevetett és izzadt a gőzfelhőben.
A sápadt zöld fény felvillant és vörös színűvé változott.
– Állj! – Chester hangja kétségbeesettnek tűnt. Az emberek kizökkentek az ütemből és a bomba csaknem visszacsúszott a hasadékba.
S. J. közelebb mászott a bombához és nyelt egy nagyot. – Ketyeg... – Amikor megfordult, a többiek látták, hogy a vér kifutott az arcából. A bombát körülvevő vörös aura lassan elfeketedett. A fiú feje körül is elsötétedett a levegő, ahogy a bombához hajolt. – Chester... azt hiszem, fel fog robbanni...
A fekete árnyék teljesen beborította a bombát.
Henderson hitetlenkedve dünnyögött. – Egy atombomba? Ezt nem teheti! Mi a fenét akar Lopez tőlem? Hiszen nem lehet... várjunk csak egy percet. – Alex szinte hallotta, ahogy beindulnak a fogaskerekek az agyában. – A fekete tűz. Mindenki ürítse ki az edényét erre a vacakra! Margie, van nálad hamu? Öntsd rá! Meg tudjuk akadályozni a gyújtótöltet felrobbanását. Kinél van még fekete tűz? Vagy hamu? Kinél van Gwenivere hátizsákja?
Sötét Csillagnál és Hollynál még maradt antitűz, megragadták a hátizsákukat, és az izgalomtól remegő kézzel keresték elő a tüzet tartalmazó edényüket. Ollie Gwen hátizsákjából öntötte ki a hamut az el rozsdásodott szerkezetre. A feke-teség kezdett átterjedni a hamun keresztül.
– S. J., Margie, öntsétek egy halomba, amíg... mi a fenét csinálsz?
Waters előhúzott egy feszítővasat a hátizsákjából és a bomba orrán lévő nyílást feszegette. – Nem önthetjük rá csak úgy, főnök. Olyan közel kell kerülnünk a gyutacshoz, amennyire csak lehetséges... – A fiú hangja remegett és csontos karja szinte görcsbe rándult, ahogy a panellel birkózott. A ketyegés megállt.
Griffin csak egy pillanatig habozott, aztán odaugrott segíteni. – Tűnj innét, Gary! – zihálta S. J. – Egyedül is boldogulok.
– Ne játszd a hőst, barátom – Griffin kirántotta a szerszámot S. J. kezéből, beékelte a szűk nyílásba és teljes súlyával nekitámaszkodott. A háttérben hallotta, hogy Chester visszavonulást rendelt el. A fedél kinyílt. Alex beleszimatolt a levegőbe. Furcsa...
– Köszönöm, és most tünés! –  sziszegte S. J. és visszavette a feszítővasat.
– Jókor mondod... – Griffin barátságosan hátba vágta a Mérnököt és rögtön futásnak eredt. A laza talaj azt az ijesztő benyomást keltette, hogy míg kettőt lép előre, addig egyet csúszik vissza, de Alex mégis futott. Nem értette, miért rohannak annyira. Kordit és forró fém szagát érezte. Tehát a gyutacs begyulladt; a bombát a felrobbanástól csak a fekete tűz tartja vissza. Hogyan futhatnának el egy atomrobbanás elől?
Még mielőtt elérte volna a kráter peremét, visszatekintett.
S. J. még mindig antitüzet és hamut szórt a nyílásba, és ellökte Margie-t. Az asszony mondott valamit a fiúnak, amit Chester nem hallott, mire a fiú búcsút intett. Margie botladozva futott felfelé az emelkedőn. Owen visszament és felsegítette a feleségét az utolsó néhány méteren. Mindketten kifulladva érkeztek meg.
Mindannyian kijutottak a vulkánból, kivéve Waterst. – Rohanj már, te kis idióta! – üvöltötte Henderson és Alex meglepődve tapasztalta, hogy az ő torkából is visszhangzik a kiáltás.
Tony McWhirter már lefelé tartott a lejtőn és Acaciát maga után húzta. Alex hallotta, ahogy visszakiált nekik: – Gyertek már! – A többiek megindultak és Alex sem habozott tovább.
Már félúton járt, amikor egy hang szólalt meg fentről. – Menj tovább! Menj tovább! – Hátranézett és S. J.-t látta a kráter peremén, amikor a repülőgép tojása hirtelen kikelt.
Alex elvesztette az egyensúlyát és felbukott. A sziklarepedés, amelyikre esett, gőzt spriccelt a levegőbe. Ráesett Holly Frostra, aki kétségbeesetten próbálta visszanyerni az egyensúlyát, míg a férfival együtt elkezdtek lefelé gurulni. A földből mindenhonnan gőzgejzírek törtek elő, és Alex inkább ösztönösen, mint tudatosan kerülte ki őket.
Mire leért a vulkán lábához, teljesen kimerült, lehúzta a bőrt a könyökéről, de életben maradt. Felállt, leporolta a ruháját, és köhögve számolta meg a Játékosokat. Csodával határos módon senkit sem ölelt körbe fekete aura.
Aztán eszébe jutott a kráter és a vulkán tetejére pillantott, szemei a fiatal Mérnököt keresték. Nehéz volt megbirkózni az érzelmeivel: reménykedéssel, félelemmel, dühvei.:, és még mivel? Ezek mind képtelen, de valós érzelmek voltak. A vulkán tetején csak fekete füstöt és guruló sziklákat látott. S. J. eltűnt.
Acacia mintha olvasott volna a gondolataiban. – S. J. tudta, hogy nem fog életben maradni, Gary.
Griffin képtelen volt megbirkózni az érzelmeivel. – Rendben van, akkor tudta. De azt nem tudta, hogy a semmién áldozza fel az életét.
– Mit értesz ezen?
– Igaza van, Acacia. – Henderson arcán is ugyanazok a vegyes érzelmek tükröződtek. – Ez nem atombomba volt. 1945-ben még nem tudtak ilyen kicsi atombombát létrehozni. Ha az lett volna, akkor most nem itt beszélgetnénk.
– Hát akkor mi volt...?
– Csapda, a fenébe is. Egy újabb csapda. – Nézte, ahogy a füst szállt a vulkán csúcsa felett. – Az a kis őrült kurafi. Baromi jó Osztagparancsnok lesz belőle... – mondta és megrázta magát.
A legtöbb Játékos már feltápászkodott és bizonytalanul gyülekezett Chester körül, mint csibék a fiastyúk körül. Némán, hitetlenkedve és zavarodottan.
Holly megdörzsölte felsértett térdét. – És most mi lesz, Ches? – Most az egyszer nem beszélt szemtelenül a parancsnokkal.
– Átrendezzük a sorainkat, és átgondoljuk a helyzetet. Szerintem jobb lesz, ha visszamegyünk Maibangért. – Megpróbált egy ki életet vinni a hangjába, de Griffin észrevette ahogy Chester a vulkán teteje felé pillant, és tudta, mire gondol az Osztagparancsnok: hárman meghaltak, és fiatal még az idő.

*

A bozót elfeketedett és a földön megperzselődött nyomokat találtak.
– Hol hagytuk Maibangot? – kérdezte Acacia, kérdésében szörnyű gyanú lappangott.
Alex csak találgatni tudott. – Bokrok vették körül és alacsony cserjék álltak, ahol...
A csapat éppen elindult volna felkutatni Maibangot, amikor Sötét Csillag feléjük intett. A lány. előtt fekete halomban hevert a szénné égett fa a fekete földön. A halom tetején hevert Maibang füstölgő csontváza.
Gina sírva ült le. Henderson a csizmája orrával rugdosta a hamut, mintha keresne valamit, valami apró jelét a győzelemnek ezen a kudarcokkal teli napon. Aztán ő is lerogyott a földre és némán bámulta a horizontot.
A Haiavaha. Megtalálta a kísérőjüket és befejezte azt, amit a forék elkezdtek.
Chester olyan halkan dünnyögött magában, hogy Griffin azt hitte, képzeli csak az egészet. A hűséges Gina odalépett a férfihoz, megmasszírozta a vállát, és próbálta megnyugtatni. Chester teste először megrándult, majd ellazította magát, hogy legalább a feszültség egy része kiszálljon fáradt testéből. A többi Játékos közömbösen várta, hogy vezetőjük megossza gondolatait velük.
Griffin izgett-mozgott, aztán leült Henderson mellé. – Figyelj csak – mondta. – Beszélnünk kell. Érdekes logikai rejtvénnyel találtuk szembe magunkat. Nem ismerem a válaszokat, de lenna néhány kérdésem.
Chester rá se nézett. – Oké. Mondjad!
Griffin összeszedte a gondolatait. Az ujjain számolta a. kérdéseket: – Először is. A kráterben a bomba nem atombomba volt. Hol van az a szuperfegyver, amiről a tengerészgyalogos szellemek beszéltek, amely segített volna megnyerni a második világháborút? Másodszor, miért nem őrizte az ellenség a tojást, ha az annyira értékes volt a számukra? Harmadszor, ha a szuperfegyvert elrejtették valahol, akkor miért nem találtunk meg egy üres foltot a térképen? A fenébe is, miért volt egyetlen üres folt a térképen, ha egyszer nincs semmi értékes a vulkán környékén? Miért halt meg Maibang így, hogy még esélyünk se volt a megmentésére? Úgy értem, ha ő fontos részét alkotja a Játéknak, akkor ez hogyan történhetett meg? – Rövid szünetet tartott. – Vagy van ennek az egésznek valami értelme?
– Kell, hogy értelme legyen, Tegner. – Henderson összezárta a lábait. – Lopez nem őrült. Nem csinálná ezt velem, ha nem lenne kiút ebből a helyzetből. A szabályok nem engedik meg.
Henderson csizmája orrával rajzolgatott a porban. – Lássuk csak, hátha találunk valami összefüggést ebben az összevisszaságban. Kezdjük Maibanggal. Lopez gyakorlatilag lemészárolta. Feltételezhetjük, hogy szándékosan tette. Már az elejétől fogva ez szerepelt a forgatókönyvben. Igaz?
– Miért?
– Mivel már rendelkezünk a szükséges információval. Már nincs szükségünk Maibangra.
– Rendelkezünk a szükséges információval? Dehogyis. Hiszen azt se tudjuk, mit keresünk.
– Azt nem, de figyelj csak ide: Maibang elvezetett a vulkánig. Semmi értékeset nem találtunk a vulkánnál, legalábbis, ami a számunkra értékes lett volna. Lady Janet szerint azonban értékes volt az ellenség számára. Hát akkor hol bujkált az ellenség? A számukra értékesebbet védték, az igazi Szállítmányt.
Henderson elmosolyodott. Grirfin érezte, hogy az ő gondolatai is meglódulnak, ahogy próbálta tartani a tempót. – Akkor azért vágtak át a vulkánnál, mert az igazi szállítmány közelében voltunk?
– Talán igen, talán nem. Igazad van, kellett volna lennie egy másik üres foltnak is. Együtt vizsgáltuk meg a térképet. Találtunk rajta még egy üres foltot?
– Szerintem nem.
– Akkor... hm... a másik üres folt egy nagy üres foltban van, azaz az óceánban.
– Az óceánban? A víz alatt?
– A víz alatt, a víz színén vagy a víz felett. Maibang elvezetett a tengerpartig. A vulkántól csak egy köpésnyi távolságra van az óceán. Össze kell, hogy álljon a kép, különben Lopez csak úgy szórakozásból járatott körbe minket Új-Guineán, és ezt én nem hiszem.
– Hát akkor – Griffin enyhén meglepve vakarta meg á fejét –, ulajdonképpen mit keresünk?
Chester hangosan felnevetett. – Itt dögöljek meg, ha tudom! Talán egy újfajta tengeralattjáró vagy egy kémrepülőgép... talán az, amivel a légifelvételt készítették. Bármi lehet, de engem nem érdekel. – Feltápászkodott és vigyorogva nyújtózkodott ki. – Nem érdekel, mivel tudom, hogy ott van. Érzem. Tegner, szerintem még ma megkapjuk a választ a kérdéseinkre.

26. A kacagó halottak 

Myers a Lopez házaspár válla felett próbálta megérteni a Játékot.
Mitsuko Lopez folyamatosan beszélt a mikrofonjába. Az egyik képernyő embereket mutatott, akik a part mentén sorakoztak fel: Nyolc férfi és nő, akiket a smink borzalmasan eltorzított, és akik a fülhallgatón keresztül hallgatták Mrs. Lopez instrukcióit.
Richárd Lopez bólintott, ritkán közbeszólt, miközben kezével és lábával a gombokat és pedálokat kezelte.
Válaszul hologramfigurák táncoltak a másik képernyőn, a dűnék és a fák között imbolyogtak; eltűntek, majd felbukkantak a parton, és ismét megindultak. Ezek a szellemek szörnyen néztek ki: félig szétmállott a testük a sírban töltött hosszú évek során. Néhányan folyamatosan vihogtak, és úgy rángatóztak, mint a marionettfigurák. Richárd összeszorította a száját; az ujjai táncoltak a billentyűzeten, mire az egyik zombie szétesett egy láthatatlan kard csapásai alatt. Richárd ismét bólintott.
– Az a nő, akinek csak egy keze és egy lába van – suttogta Ms. Metesky Myers fülébe. – Az Glória Washington, akinek a végtagjai akkor fagytak le, amikor az Antarktisz legnagyobb hegycsúcsa leomlott. Természetesen a műsor kedvéért levette a művégtagokat. Szívesen vállalta a szereplést, csak azt nem értem, honnan vette Chi-chi a bátorságot, hogy felkérje a szerepre.
– Úgy látom, Mr. Lopez, felkészült arra, hogy megöljön mindenkit –  mondta Myers.
Lopez meghallotta a megjegyzést és rögtön reagált. – 
Hendersonnak nem lett volna szabad elpazarolnia az összes antitüzet.
– Miért vigyorog így néhány színész?
– Kuru. – Hirtelen Richárd ujjai ismét lecsaptak.
A „kuru” szó nem mondott semmit Myersnak. Megbökte Lopezt. – Természetesen igazolni tudja, hogy ilyen létezik...?
Richárd csak nevetett.
A hologramok és a hús-vér színészek együtt masíroztak, a színészek megpróbálták tartani a ritmust Lopez teremtményeivel. Richárd egy pillanatra hátrafordult. – Myers, hát persze, hogy igazolni tudom. Én elvégeztem a házi feladatomat. Még soha nem hallott a kururól? A kacagó betegségről?
– Nem.
– Akkor nézzen utána. Akkor lehet elkapni, ha romlott emberi agyvelőt eszik. Görcsös rángatózást, kimerültséget és nevetőrohamot okoz. A foréknál gyakori volt ez a betegség. Néhány zombink teljesen nyilvánvalóan ebben a betegségben halt meg.
Myers gyomra felkavarodott. – Ez igaz?
– Persze, hogy igaz. Legalábbis az volt. A forék ebben az évszázadban már nem esznek emberhúst... legalábbis legjobb tudomásunk szerint. A rezervátum turista látványosság. A teljes lakosság egyötöde, a nők fele azonban ebben a betegségben pusztult el. A harcosok kapták a misszionáriusok húsának legjobb falatait, míg az agyat és a belsőségeket az alacsonyabbrendűeknek... a nőknek, a gyerekeknek és az időseknek adták... – Richárd függőben hagyta a mondat végét. Egy harmadik képernyő Hendersont mutatta, aki kivezette csapatát a kiégett ligetből.
Owen Braddon hirtelen megfordult és visszaszaladt. Felkapta az elfeketedett koponyát és a többiek után sietett. A Lopez házaspár vigyorogva nézett egymásra és bólintott.
Myers szerette volna megkérdezni a nagy jókedv okát, de Richárd újból megszólalt. – El tudja képzelni, milyen sokáig ették volna egymást, ha egy ilyen betegség kitört volna? Azonban ez a veszély már nem áll fenn. Legalábbis szerintünk.
Griffin gyanakodva nézett minden egyes bokorra, minden egyes fára és várta a halált. Biztosan rossz érzés lesz. Már hallotta a hullámok morajlását. Közel vannak, veszélyesen közel...
– Nyugi – mondta Acacia és megzavarta a koncentrálásban. Reflexszerűen perdült meg és fogta puskáját Acaciára. Hülyén érezte magát. Aztán meglátta a lány arcán is a fáradtságot és tudta, hogy a lány a gondolataiban olvasott.
A Játékosok egyáltalán nem lépkedtek ruganyosán. Látta az eltökéltségüket, de hiányzott a magabiztosság.
– És most mi következik? Mivel fog lecsapni ránk?
– így biztosan kinyfratod magad – mondta józanul Acacia. – Nincs senki, aki lecsapna ránk. Ne gondolkozz annyit, hanem játsszál. – A lány ingerültnek tűnt. – Gary, te megőrjítesz engem. Az egyik feled beleveti magát a legvadabb küzdelembe, míg a másik feled óvatosan szemléli az eseményeket. Ha abbahagynád a töprengést, a súlyozást, a tervezgetést...
A férfinak sikerült felnevetnie. – Jópofa vagy. Ha találkozunk, akkor köszönés helyett inkább barkochbázni fogunk.
– Érzékeny vagy. Talán mindketten hamisan viselkedünk. – Valami megváltozott a hangjában, és felnézett a férfira. – Mi lenne, ha valódi lenne, Gary?
– Ha mi lenne valódi? Ez?
– A mi kettőnk kapcsolata. – Hirtelen közelebb került a férfihoz, bár nem lépett oldalra. Nem ért hozzá, még csak rá se nézett Alexre, mégis elektromossággal telt meg a levegő.
– Túlságosan mélyen vagyunk a kátyúban, úgyhogy térjünk erre vissza egy kicsit később. Akkor is beszélhetünk erről, ha véget ér a Játék.
A lány szemei túlságosan mesterkélten vizsgálták a bozótot és a férfi érezte, ahogy az elektromosság eltűnik. – Talán.
Valaki felkacagott előttük.
– Mi olyan vicces? – kérdezte Griffin. De Acacia megmerevedett. A kacagás ismét felhangzott... de nem az egyik Játékos kacagott. Nem tűnt elég közelinek a hang, mellesleg olyan furcsa volt. Erőltetett, szaggatott, mint amikor valakit készakarva csiklandoznak addig, amíg az idegek már nem tudják abbahagyni a kacagást. Alex karja egyből lúdbőrös lett, ahogy meghallotta a hangot, amely egyre erősebb lett.
Chester kiadta a parancsot. – Ollie! Te leszel a hátvéd. Aki nem Harcos, az jöjjön az oszlop közepére. Valami közeledik felénk, úgyhogy készüljetek fel.
Lassan haladtak előre.
Alex csoszogó lépteket hallott. Furcsán, egy ritmusban a nevetéssel hangzott fel. Egy fájdalmas csuklás, aztán a cso-szogás, majd az egész kezdődött elölről...
És felbukkant az első támadó. Százhetven centiméter magas lehetett és barna rongyok lógtak rajta. Felkacagott, szörnyű vigyorra húzódott fekete arca és megremegett az egész teste. Jobb kezében egy bozótvágó kést tartott.
Mary-em felmérte az erőviszonyokat. – ó az enyém. – Kitört az oszlopból és előreszegezett pengével támadott.
Griffin most már jobban látta a törpe nő ellenfelét. Éppen úgy, mint Alex korábbi áldozata, ez a bennszülött is fekete bőrű, de ferde szemű volt. Biztos, hogy a megszálló japán katonák lefeküdtek a forékkal, és frigyükből hibrid, harcias bennszülöttek lettek. Mintha Chesternek nem lenne elég baja.
Ahogy Mary-em megközelítette ellenfelét, a férfi megállt, mintha csak most venné őket észre. Lassan pislogott raga-csos szempilláival, és Alex látta, hogy milyen mocskos az egész teste. Piszokfoltok borították a kezét és az arcát. A föld benedvesedett, ahová lépett.
Hirtelen egy hasonlat ugrott be Alexnek:. ..mint aki a sírból mászott ki...
És ekkor megcsapta az orrát az a rettenetes bűz. Semleges' illat, volt Alex első, pánikszerű reakciója, aztán észbe kapott. Ez a bűz messze járt a semlegestől.
Évekkel ezelőtt Alex vásárolt egy régimódi légyfogót, amit vízben szoktak kirhosni. Aztán egy meleg júliusi hónapban elfelejtette egy egész hétig kitisztítani és több száz légy sült meg a napon. Amikor kiment az erkélyre, hogy kitisztítsa a légyfogót, akkor úgy érezte, mintha egy láthatatlan falnak ütközött volna és kiokádott mindent a gyomrából.
Ez az illat is hasonló volt. Mint amikor valami megrohadt. De nem hús. Valami, ami tisztátalanabb a húsnál. Valami, ami szörnyen romlott lehetett egész életében. Valami, ami kék színű kívül és puha, zöld belül.
Mary-em is elzöldült, de mivel egy ellenség állt előtte, tudta, mit kell tennie.
Az a valami támadásnak lendült. Mary-em kikerülte a botladozó támadást és csatabárdjával belehasított az ellenfele gyomrába. Az csak felnevetett és a törpe feje felé csapott a machetével.
Alex meglepetten szisszent fel, de Mary-em úgy bukott le a második támadás elől, mintha számított volna rá. Úgy rúgott rüszttel a bennszülött lábába, mint a focista. A férfi összeesett, de még esés közben is Mary-em felé vágott, aki blokkolt, egy piruettet írt le a levegőben, majd gyors csuklómozdulattal elvágta az ellenfele nyakát.
Alex mutatta, hogy minden oké, amit a kistermetű harcos bősz vigyorral nyugtázott.
A lény még mindig mozgott. Sebek tátongtak rajta, de vér nem folyt ki belőlük.
– Zombi – mondta Chester. – Az Ellenség bevet minden rendelkezésére álló erőt, hogy megállítson... – A távolba tekintett és összeszorította a száját. – A támadók második hulláma közeledik. Panthesilia, Zöldfülű, most rajtatok a sor.
Griffin maga is meglepődött a saját kérdésén. – Talán sót szórjunk rájuk?
– Micsoda? Nem, Zöldfülű, a zombik más valláshoz tartoznak. A vuduhoz. Csak harcolj velük, jó?
Most három halott rontott rájuk berozsdásodott ízületekkel és művigyorral az arcukon. Griffin émelygett a bűztől, felemelte a puskáját és meghúzta a ravaszt. Az egyik hulla arcán csattant a találat. Az egy lépést hátrált, majd kacagva tartott feléjük.
Ez a bűz...! Griffin újabb tárat lökött a puskába és addig tüzelt, amíg a halott össze nem esett. A bőr úgy mállott le az arcáról, mint a rothadt, nedves pergamen. Az egyik szemét Griffin kilőtte; nedves vörös üreg tátongott a helyén, míg szemhéjával szabálytalan időközökben pislogott tovább.
Acacia egy másodpercet vesztett azzal, hogy Griffin céllövő tudományának eredményét megszemlélte, aztán átkozódva rántotta elő a kardját. A második és a harmadik zombi felé tartott, az egyikük egy machetével, a másikuk egy M-1-és karabély bajonettjével a kezében. Felváltva támadtak a lányra, aki hátralépett, hogy teret nyerjen, aztán oldalról lecsapott az egyik támadó térdére. A bennszülött egy nagy huppanással a földre esett. A lány felé csattogott barna, mocskos fogaival, és hason csúszva közeledett.
A második óvatosan hátrált, majd elmosolyodott. A lány érezte, ahogy valami megmarkolja a bokáját, lecsapott a kardjával és koponyatetőn találta a földön fekvő zombit. Az felüvöltött, de nem engedte el a lányt. – Dögölj meg! Engedd el a... – Acaciának rugdalózva sikerült kikerülnie a második zombi késének a hatósugarából, majd levágta a zombi karját és a fejét. Még egy vágás, és a földön fekvő zombi is elcsendesedett.
Alex Acacia első áldozatai felett állt és a magasba tartotta a machetét. – A golyók nem ártanak ezeknek a lényeknek annyira, mint a pengék – mondta. Végignézett az úton.
Acacia elvette a másik zombi fegyverét. – Mégis hányszor kell megsebesíteni őket, hogy elpusztuljanak? – tette fel a kérdést.
Továbbmentek. Percekkel később a ritkuló fák mögül felbukkantak az embermagasságú homokdűnék. Végre vidáman kiáltottak fel. Alexnek hiányzott S. J. fáradhatatlan lelkesedése a Játékból; próbálta a Mérnök szerepét betölteni az éljenzésben. A feje fölött megpörgette a machetét, és megpróbált bőszen mosolyogni.
Mary-em figyelt fel elsőnek. – Vendégek érkeznek. – Megragadta a csatabárdját, és most már óvatosan lépett előre.
A dűnék közül négy, enyhén ismerős alak botladozott elő: három férfi és egy nő. Elálltak az erdőből kivezető ösvényt. A nőnél valamilyen lándzsa volt; a férfiak a szokásos machetét tartották a kezükben.
– Te jó ég! – mondta Mary-em. – Hiszen ez Eames!
Eames arcát a smink teljesen eltorzította. Ugyanolyan ritmusban csoszogott, mint a többiek, és nagy, véres seb tátongott a mellkasán. Alan Leigh közeledett a jobb oldalán, minden ruganyosság nélkül, arca meg se rezdült és a kést a magasba emelte.
Acacia Leigh felé lendült, de Henderson leállította. – 
Csak óvatosan. Amíg lehet, addig ketten támadjatok egyre. Semmi technikázás, csak nyírjátok ki őket. – Gyorsan csoportokra osztotta a többieket.
Acacia és Alex együtt vették fel a harcot Leighvel. A zombi varázsló feléjük vigyorgott, de machetéje egyáltalán nem volt barátságos. A penge megvillant a levegőben, Acacia blokkolta, míg Alex lecsapott a kinyújtott karra. A kar felett vörös fény jelent meg és Alan nyögve áttette a kést a másik kezébe. Alex újból felemelte a machetéjét, de Acacia felkiáltott: – Vigyázz! – A férfi megperdült, és épp időben bukott le a nyakára mért csapás elől.
Támadója a kuncogó bennszülött nő volt, akinek skalpja félig eltakarta az arcát. Másodszorra Alex torkát vette célba. Alex lebukott, és két kézzel próbálta megragadni támadója csuklóját. A fegyver kicsavarása, majd csípődobás... Egy másodperccel később eszébe jutott, hogy a fegyvertelen közelharc szabályellenes. Ekkor azonban már túl késő volt. A hologramkardot markoló kéz árnyékként csúszott ki a fogásból, lendületet vett és lecsapott az alsó bordáira. Vörös fény ragyogott fel a férfi oldalán.
Alex visszakezes szúrással támadott a machetéjével. Addig támadott, míg a nő össze nem esett, és meg nem merevedett. Alex kimerültén kapkodott levegő után, erősen izzadt. Vadul nézett körbe, és kereste az újabb ellenfeleket.
– Zöldfülű! – Sötét Csillag magas hangon kiáltott segítségért, mire a férfi odafordult. A lányt és Lady Janetet két csoszogó halott támadta meg. A két zombi testét sárfoltok borították, és az ázsiai arcvonású a rothadás előrehaladott állapotában volt. Janet felkapott egy botot és sikeresen tartotta vele sakkban ellenfelét. Sötét Csillag alkarja vörös fényben ragyogott. Kénytelen volt eldobni a fegyverét.
Griffin a lány felé lépett, de egyre több halott bukkant fel a bozótból – férfiak, nők és nagyobb gyerekek – hirtelen az összes Játékos élete veszélybe került. Látta, ahogy Sötét Csillag pengével a nyakában összeesik, mire Holy Frost gyorsan bosszút állt. Janet megszerezte a rothadó zombi fegyverét, és saját machetéjét fordította ellenfele ellen.
Chester a varázslat segítségével három szörnyet lemészárolt. Az aurája azonban egyre gyengült; inkább takarékoskodott az energiával, és egy machétével küzdött. Gina a varázsbotjával hadonászott. Nem használt semmilyen technikát, de a bot százhúsz centiméteres hossza kiegyen-lítette az esélyeket. A botladozó zombi bennszülött nők nen tudtak megbirkózni a hosszú bottal, nem tudtak áttörni vörös hajú lány védelmi vonalán és egymás után buktak fel, nevetésükbe fájdalmas sikolyok vegyültek.
Olivér testét több vörös folt borította, de egyik sem oko-zott súlyos sérülést. Az életpontokat nem érte támadás...! Harcias grimaszba szorította össze a száját, és hátát Margie-nak vetette, akinek nem fagyott le a mosoly az arcáról, ahogy kardjával blokkolt, és újra támadott. Végül már nem is próbálkozott uralkodni az arcvonásain, hanem démonként forgatta a kardját, miközben hosszú ősz haja félelmetesen lobogott a levegőben.
Úgy tűnt, hogy a harc soha nem ér véget. Alex már nem is látta az ellenséget. A zombik úgy támadtak, mint a tengeri hullámai; arcuk felbukkant Griffin előtt, majd elhalványo-dott. A kacagás alapzajába gyűlölködő ordítások keveredtek. A férfi karja felemelkedett, majd lecsapott, felemelkedett és lecsapott...
Legalább fél tucat helyen vörös fény borította a testet, és várta, hogy torkán az áramütés a halált jelezze. Amikor megrázza az áram, akkor végre lefeküdhet... de a megváltó áramütés nem következett be, nem is fog bekövetkezni, bár a halál bűze olyan erősen tömte el az orrlyukait, hogy azt hitte, megfullad. Az áram meg akkor sem rázta meg, amikor egy élőhalottra esett rá; rápillantott, és látta, hogy Alan Leigh az, aki szemtelenül vigyorog rá. Még akkor se, amikor Acacia éles szeme és hangja megmentette a hátulról támadó zombitól. A fáradtság kezdte kimeríteni a karjait. A halott nők kacagása kezdte megőrjíteni. Izzadságcseppek patakzottak a homlokán; elhomályosították a látását és csípték a szemét.
És Alex Griffin agyában felszabadult valami. Már nemi számított, hogy a pengék ártalmatlanul csapnak össze a szeme előtt, és a vörös karcolások festettek vagy kivetítettek, és nem igazi sebesülések. Nem számított, hogy a pengék összecsapódásának, a penge emberi húsba való csapódásának hangja a nyakában lógó láncból jött. Ezek közül már semmi sem számított. Az életéért harcolt egy idegen világban az elátkozottak hadserege ellen, akik a barátait sebesítették és ölték meg.
Gondosan kikerülte az árnyék pengéket, ördögi mosollyal az arcán ugrált és táncolt a pengék sűrűjében, miközben machetéje pusztította az ellenséget. Amikor egy vörös csík jelent meg a vállán, akkor fájdalmában felkiáltott; amikor egy heves döféstől az ellenfele a földre esett, akkor győzelemittasan kiáltott fel, és tovább forgatta a kardját.
Hirtelen a Játékosok magukra maradtak. Legalább húsz holttest hevert elszórtan a csatamezőn, a végtagok egymásba csavarodtak. Kibugonai – a kis bennszülött, akinek az anyját egy disznó harapta meg – szintén meghalt. Egy fának támaszkodva ült, kezét a gyomrára szorítva, és szemei az oldalából folyó vörös vérpatakra meredtek. Sötét Csillag arccal a porban hevert.
Margie Braddon letérdelt Owen holtteste mellé, megborzolta a haját, és a fülébe suttogott. Viharos arccal tekintett Chesterre. – És most mi lesz, Chester?
– Kilencen maradtunk, és nem maradt életben egyetlen Pap se. Ha megsebesülünk, akkor nincs, aki meggyógyítson.
– Tízen vagyunk – mondta machetéjét a magasba emelve Lady Janet. A kivetített penge véres volt.
– Kilencen – ismételte hűvösen Chester. – Nem bízhatunk meg benned. – Gyengéden megérintette Margie vállát. – Amit keresünk – bármi is legyen az – nem lehet már messze. – Alex látta az Osztagparancsnok szemén a fáradtságot és az aggodalmat, de a hangja ebből semmit se árult el. – Gyerünk!... Tovább kell mennünk.
Margie megcsókolta Owen nyakszirtjét. Az összes Játékos közül talán csak Alex vette észre, hogy Owen keze tapogatózva keresi meg felesége kezét és bátorítóan szorítja meg. Chester a hasára fordította az idős Papot, elvette a kitömött hátizsákot, és megnézte, hogy Kasan Maibang koponyája sértetlen-e. Néhány fog meglazult, és egy helyen lehámlott a fekete csontlemez.
Három sápadt tindalo bukkant elő a fák közül. A Játékosok nem várták be őket.
A kilenc Játékos és Lady Janet kiért az erdőből a dűnék közé. Hullámok morajlottak a távolban. A fegyvereket készenlétben tartva követték a kígyózó ösvényt. Hirtelen Mary-em ledobta a hátizsákját, lehuppant egy homokbuckára és azt lihegte: – Pihenő, Chester?
Henderson megrázta a fejét. – Elhasználtuk az összes lehetőséget.
A törpe nő felé nyújtotta a kezét, de az dühösen tolta el, és minden segítség nélkül tápászkodott fel. – Azért még nem vagyok olyan öreg.
Griffin megdörzsölte a szemét és azt mondta: – De én igen. – Úgy érezte, mintha már napok óta nem aludt volna. A múlt éjszakai alvással egyáltalán nem pihente ki magát. Talán a „semleges illat” megzavarja a szervezet pihenését vagy csak a játék az oka? Vagy Acacia? Látása elhomályosodott, és a hideg rázta. Le akart heverni a meleg homokra. Ahogy a többi Játékosra nézett, látta, hogy ezzel a szándékával nincs egyedül.
Azonban folytatták útjukat. A hullámok fehér tajtéka kibukkant a dűnék közül.
Alex látta, hogy Acacia legalább századszor próbál beszélgetésbe elegyedni Tonyval. McWhirter karikás szemeivel gyakran tekintett Griffin felé, aki gyilkos hangulatot érzett a levegőben. Végül Acacia feladta, és lehajtott fejjel visszabandukolt Alex mellé.
– Na, azt hiszem, most már feladom. – A lány szemei találkoztak a férfiéval, és az önsajnálat eltűnt Acacia arcáról. Megrángatta a férfi karját. – Gyere szépfiú. Menjünk a halál elébe.
– Menjünk.
Griffin menet közben figyelte a lányt, és látta, hogy percenként megdörzsöli a szemét. – Fáj a szemed?
– Igen. A fene vigye el. Nem tudom, mi baja lehet. Még két hétig nem kéne kicserélnem a kontaktlencséimet.
– Nem hiszem, hogy a kontaktlencsékkel lenne a baj. Figyelj... – Felértek a homokdűne tetejére, a homokszemek csúszkáltak a lábuk alatt és megnehezítették az előrehaladást. Ahogy felfelé tartottak, Griffin összeszedte a gondolatait, és a kékeszöld vízre szegezte a tekintetét. Amit megpillantott, attól elakadt a lélegzete.

27. A Cargo repülőgép 

Chester fel szaladt a dűne tetejére, megcsúszott az egyik lába, és a kezével megkapaszkodott. Felegyenesedett, leverte nadrágjáról a homokot és Alex legnagyobb megelégedésére az Osztagparancsnok éppen annyira meglepődött, mint ő. Bámulat, meglepetés, hitetlenkedés és elfojtott jókedv tükröződött az arcán. – Biztos csak viccel! Ilyen dolog nem is létezett!
Kevesebb, mint száz méterre a parttól egy hatalmas hid-roplán lebegett a víz felszínén. Akkora volt, mint az eddig megépített legnagyobb repülő járművek, mint a kormányozható léghajó vagy mint az űrsikló. Nyolc, furcsán vékony légcsavar látszott a hatalmas szárnyak alatt. A gép tetején egy apró szélvédő, a szárnyak felett két apró kémlelőnyílás és a törzs végén egy apró ajtó volt. Az ajtóból kötelek lógtak a vízbe.
Margie szétterpesztett lábakkal ült a földön és nem bírta abbahagyni a nevetést. – De volt. De volt – kuncogta.
Chester megfordult. – Margie?
– A Csinos Liba! – És újból elnevette magát.
Nagy repülőgép. Alex titokban a többi Játékost figyelte. McWhirter, Holly Frost és Gina Perkins a gépet bámulta. McWhirter és Gina töprengett, míg Holly Frost teli torokból nevetett. A többi Játékos várakozva tekintett Margie-ra.
– Ó Istenem! Hadd vegyek előbb levegőt. Remélem, hogy Owen is látja. – Nyelt egy nagyot. – Nos, sok évvel ezelőtt egyszer láttam a gép eredetijét.
– Gyerünk már, Margie. – Chester teljesen nyugodtan dobta le magát a homokra. – Ez lesz az, amit kerestünk. Bármi is legyen ez. Szóval tulajdonképpen miről van szó?
– Ez a Csinos Liba. A mindenit. Hol is kezdjem? A második világháborúnál? Ez még a születésem előtt történt, de azért olvastam róla. Élt egyszer egy Howard Hughes nevű gyáros. Hallottatok már Howard Hughesról? – Néhányan bólintottak. – Howard Hughes tervezett egy csaknem teljesen fából épített repülőgépet, mivel a Szövetségesek nem rendelkeztek megfelelő mennyiségű fémmel. Abban az időben ez volt a legnagyobb repülőgép. Talán még mindig az. Hétszázötven katona befogadására építették.
– Szóval, tényleg ezzel a géppel akarták megnyerni a háborút?
– Igen. Túlságosan nagyratörő terv volt. A gép az 1947-es Long Beach-i felszállásig nem is repült. Akkor sem akartak repülni vele. Hughes csak ki akarta próbálni, hogy egyáltalán a hullámok tetején megy-e a gép, felszállás nélkül. Aztán bejelentette a Kongresszusnak, hogy nem lehet a gépet fent tartani.
Henderson bólintott. – A történelem menetébe azonban beleavatkoztak a Cargo kultusz varázslói.
– Gondolom. Jelenlegi szövetségeseink valószínűleg a levegőben térítették el. A varázslat segítségével Long Beachtől Új-Guineáig repítették. Azonban az ellenséges törzs megkaparintotta. És most itt van.
– Itt van. Azonban valószínűleg nem volt benne elég üzemanyag...
Margie vállat vont. – Varázslat.
– Aha. Hát akkor az. Nyilvánvaló, hogy el kell repülnünk vele valahová...
Gina szinte sikoltva vágott a szavába. – Chester! Ott a sziklák tetején!
A dűne tetejéről jól látták, hogy egy természetes sziklafal nyúlik a víz fölé a fák fölött és pereme mintegy tizenöt méterre lehet a kikötött repülőgéptől. Három alak gesztikulált a szikla tengerhez eső végében.
Még ebből a távolságból is felismerték őket. Azok a túl nagy fejek... Alex felismerte az ágakkal és sárral megfésült hajat. A mancsszerű kezeket, a sebhelyes, zsíros testet. Az anglikán missziónál látott pap három ikertestvére. A forék.
A hangjukat elnyomta a tenger üvöltése. Azonban Gina kapcsolt. – Az élőhalottakat hívják. – A lány megrázkódott.
Ekkor a szélben meghallották a papok imáját. Ginának igaza volt. – Felkészülni! – ordította az Osztagparancsnok, mire az életben maradt Játékosok machetéiket dühösen ló-bálva egyenetlen ékalakzatba rendeződtek.
– Nagyobb helyre lesz szükségünk! – kiáltotta Chester. – Hagyjunk helyet a mellettünk állónak! Gyerünk a sziklafalhoz!
Azonban a fore papok túl gyorsak voltak.
Az élőhalottak kettesévei-hármasával bukkantak elő a bozótból és görényszagot árasztottak. Alex egyik kezével befogta az orrát, míg a másikkal a fegyvert markolta. Olivér magasba tartott karddal állt a bal oldalán. Gina tőle jobbra állt és fénysugarak vették körbe a varázsbotját. Alex megérezte, hogy valaki mozog a háta mögött, és tudta, hogy Acacia védi majd a hátulról jövő támadásokkai szemben.
Ahhoz, hogy elérjék a hullámtörőt, a Játékosoknak át kell vágniuk magukat a zombikon.
– Előre – mondta higgadt, rekedt hangon Chester. – De lassan. Sötét bőrű új-guineai zombi érte el elsőnek az éket és esett össze elsőként Mary-em és Olivér csapása alatt. Három-négy métert haladhattak előre, mielőtt a következő három ellenfél felbukkant. Közülük két nő a szörnyű kacagást hallatta. A harmadik zombi Rudolf Dreager, a meggyilkolt Mérnök volt.
Griffinben ismét eltűnt a realitásérzék. Helyébe vörös köd ereszkedett, amely pusztításra buzdította. Lecsapott Drea-gerre. Rudy mereven, de ügyesen blokkolt. Alex erős csapással támadt újra, de Dreager ismét blokkolt. Azonban Alex csak beijesztett, és a halott Játékos felkiáltott, ahogy a penge a torkába szaladt. Griffin most már kíméletlen volt. Még kétszer sújtott Dreager fejére, amíg fekete fény nem jelezte, hogy lefejezte az ellenfelet.
A többi Játékos is hevesen küzdött és Alex a segítségükre akart sietni, de nem tette. Tudta, hogy csak akkor maradnak életben, ha ék alakban haladnak. Lassú tempóban, de már húsz méterre megközelítették a sziklafalat. Ha hátukat a falnak vethetik...
Egy machetepenge zúgott el Alex füle mellett, ahogy valaki elmulasztott blokkolni. Hátrafordult, és látta, hogy Tony McWhirter karja megsebesül, és válaszul az ellenfele térdére támad, mire a zombi összeesik.
– Mozgás! – Chester hangját alig lehetett hallani a nyögések és kacagások lármájában, mégis tettek néhány lépést előre, míg a támadás nem vált hevesebbé.
Alex a szeme sarkából látta, hogy Olivér tágra nyitott szemmel, lebénulva kapkod levegő után, és kardját előretartja... Alex abba az irányba nézett.
Nehézkes léptekkel haladva vérszomjas tekintetét – amely felemelt kardjánál is félelmetesebb volt – a zömök harcosra szegezve Gwen közeledett.
Olivér éppen csak blokkolta a lány támadását, mintha először tartana kardot a kezében. Gwen pengéje lazán kikerülte az erőtlen blokkot, és nedves, vörös csík jelent meg Olivér vállán.
Alex mögött Acacia, akinek éppen nem volt ellenfele, látta a zombi támadását. – Az isten szerelmére, Ollie... harcolj már!
Ollie kedvetlenül küzdött. Ismét a zombi-Gwen talált. A lány csapzott, zsíros haja az arcába lógott, ahogy le-föl emelte a karját, szemei élettelenül forogtak a szemüregben. Ollie blokkolt és kihagyta az ellentámadás lehetőségét. Annyira halkan, hogy Alex szinte nem is hallotta, hogy Gwen azt mondta: – Kérlek, Ollie, ölj meg!
És Norliss összeszorított foggal sújtott le menyasszonyára, kardját a lány mellkasába döfte. A zombi úgy esett össze, mint egy krumpliszsák. A Harcos arca elzöldült. Alex egy pillanatra megszorította a férfi vállát. Megkönnyebbült, amikor következő ellenfelét Ollie már Olivér, a Frankhoz méltó hevességgel fogadta.
A Játékosok ismét előbbre haladtak. Alex türelmetlen lett; az ékalakzat élére állt.
Mögötte Chester az utolsó villámával lesújtott egy zom-bira, aztán előkapta a machetéjét, ahogy az aurája kialudt. Átkozódva forgatta az ismeretlen fegyvert, és ügyetlenül támadott.
A legtöbb Játékos megsebesült; Alex már fél tucat sebből vérzett. Margie-nak még nem esett semmi baja. Úgy forgatta a machetét ahogy a szúnyog a vért szívja. Az élőhalottak nem boldogultak a pontatlan, iskolázatlan, de őrűletes energiájú stílusával.
Alex elérte a falat. Hátát a sziklának vetette és felkiáltott: – Átrendeződni! – Chester kérdőn tekintett rá, majd beleegyezésejeléül bólintott.
A csoport felbomlott, vadul aprították a támadókat, és kétsoros vonalban felsorakoztak a szikla előtt. A zombik csak a homokdűnék felől támadtak, és így könnyebb volt védekezni.
Mégis folyamatosan támadtak, és Griffinnek már nem maradt ideje a nézelődésre. A mozdulatlan halottak halma növekedett a lába előtt, míg a még élő zombik nyüzsgése elhomályosította a látását. Egyre jobban izzadt, és ez még jobban megnehezítette a dolgát. Az élőhalottak bűze, félelmetes külalakjuk, kacagásuk kezdett az idegeire menni.
Látta, hogy Ginára két tetem támad. Az egyikük egy megcsonkított, félkarú, féllábú kacagó nő egy hosszú botra támaszkodott, amelyet a kar nélküli hónaljába szorított. Ép kezében egy repedezett M-1-és karabélyra erősített bajonet-tet forgatott. Gina, miközben egy alacsony rothadó hullával viaskodott, fedezetlenül hagyta magát. A zombi nő előretört; Gina machetéje kiütötte mankóját a hónalja alól.
Gina ledöbbent és sóbálvánnyá dermedt. Azt hitte, hogy a megcsonkított, félig szétrohadt hulla csak hologram. A zombi férfi kihasználta az alkalmat és elvágta a lány torkát.
– Gina! – kiáltotta Chester, és Alex látta, ahogy a lány a homokra esik, az aurája fekete, mint az éjszaka, és a két vi-gyorgó zombi tovább aprítja. Tony kétségbeesetten kapta fel a lány varázsbotját. Bár a szerszám kimerült, az éjszakai pihenő során majd'fel lehet tölteni.
A védekező Játékosok közelebb húzódtak egymáshoz, körbefogták Lady Janetet. Mind a nyolc életben maradt Játékoson cafatokban lógott a ruha, lihegtek a fáradtságtól, és gépiesen emelték fel a karjukat és csaptak le...
Egy ismerős arc bukkant elő a tömegből. Bár a bozontos fekete szemöldökét kifehérítették, és a kék szem élettelenül csillogott, mégis Bowan, a Fekete volt az, aki Chester felé tartott. A kezében tartott fegyver inkább a wakizashira, a japán rövid kardra emlékeztetett, mint egy egyszerű vágószerszámra. Hendersonra támadt. Alex figyelmeztetően kiáltott fel, de el volt foglalva a saját ellenfelével..
A zombi-Bowan hörögve támadt. Henderson kezében esetlenül állt a kés, inkább kitért Bowan elől, és a falnak lökte, hogy időt nyerjen.
Azonban Bowan vért akart látni. Nem hagyott szünetet Hendersonnak, nem hagyta, hogy összeszedje magát. Megperdült, és visszakézből lendítette kardját Chester lába felé. Az Osztagparancsnok káromkodott és mindenről megfeledkezve őrült csapásokkal bombázta Bowant.
A halott Varázsló meglepődött. Az aurája a válla, a combja és a gyomra felett vörös lett. Kénytelen-kelletlen összeesett, mire az Osztagparancsnok gyakorlatilag feldarabolta.
Griffin mellett Holly Frost felszisszent,- ahogy vörös csík jelent meg a bal karja felett. Griffin blokkolt a lány helyett, hogy annak legyen ideje összeszedni magát! – Az adósod vagyok – mondta Holly összeszorított fogakkal.
Alex megsebesült a vádliján, és Olivér a koponyáján. Az eleven holttestek egymás után merevedtek meg. Néhányan még támadtak, de a mozdulatlanság kezdett szétterjedni a sziklán, a tenger és a fore papok felé tartott.
Azok valószínűleg észrevették, hogy valami baj van. Magas, vijjogó hangot hallattak, mint a prédára leső sas. A Griffinnel harcoló zombi hátrált egy lépést és megfordult.
Alex döbbenten vette észre, hogy az összes élőhalott otthagyja az ostromlóit Játékosokat és félkör alakzatban a fák felé tartanak.
Acacia levegő után kapkodott. – És most mi lesz?
Griffin a csuklójára pillantott. Egy pillanatig a kézelőjébe épített óra teljesen furcsa, nem evilági, csodálatos, ismeretlen szerkezetnek tűnt. – Még hat percünk van. Nem követhetjük a... zombikat, de...
Olivér, a Frank megfordult, és elkezdett felfelé mászni a sziklákon. – Még... elkaphatjuk a papokat!
Alex úgy érezte, ha egyszer megáll, akkor nem fog újból elindulni. Felért a szikla tetejére, és látta, hogy a három pap eltűnik a másik oldalon.
Olivér végigmászott a sziklanyelven. Kardjával a tenger felé mutatott. Ahogy Alex melléért csak egyetlen szót tudott kinyögni. – Csónakok.
Zihálva nézték, ahogy a három régi, nem új-guineai csónak elindul. A hajófaron latin betűk Játszódtak. Minden csónakban egy fore pap állt és egy zombi evezett.
Chester és a többi Játékos is összeszedte ereje maradékát, és felértek a két férfihoz. Együtt nézték ahogy a három csónak kiköt a Csinos Liba ajtaja mellett. A ibrék felmásztak a kötéllétrán. Az élőhalott evezősök a csónakban maradtak.
És akkor a tenger és a hatalmas repülőgép elsötétedett, bár a tengerpartot még bevilágította az alkonyat. Amikor Alex az órájára pillantott, a műszer tíz órát mutatott.

*

Épp időben másztak le a sziklafalról, hogy lássák, ahogy Gina felkel és a tindalója után indul. Chester a lány után nézett. Amikor visszafordult, az arcán a legyőzöttség kifejezését nem lehetett nem észrevenni. – Idáig még tartja magát a szemét, de majd holnap meglátjuk...
Acacia mély levegőt vett, majd visszalökte kardját a hüvelybe. A hajában izzadtság keveredett homokkal, és úgy nézett ki, mint aki egész nap árkot ásott. – Figyelj, Chester, szerintem Lopez aggódik.
Először úgy tűnt, hogy Chester nem is hallotta a lányt, de aztán megfordult. – Miért aggódna?
– Mit fog az NJSz szólni ehhez a támadáshoz?
A férfi aggódó tekintettel dörzsölte meg borostáit. – Nem is tudom. Biztos, hogy kaptunk elég figyelmeztető jelet...
Acacia megriadt. – Chester! Mi bajod van? Hiszen te a mi oldalunkon állsz, vagy elfelejtetted?
Az Osztagparancsnok leült a homokba és a sötétbe bámult. – De nem sokat értetek velem, mi? – Fejét mélyen lehajtotta. Szörnyen fáradtnak tűnt. – Talán vissza kellett volna mennünk még több fekete tüzért. Végigteríthettük volna az erdő talaján. A rohadás tulajdonképpen lassú égés, és visszafordíthattuk volna a folyamatot. Akkor a zombikat a közelünkbe engedtük volna, aztán... a fekete tűz talán megállította volna őket...
A Játékosok zavartan vették körül a parancsnokukat.
Alex leült Chester mellé. – Legalább tudjuk, mit keresünk. Ott van előttünk az óceánban, Chester. Azt is tudjuk, hol találjuk a csónakokat!
Henderson bólintott. A könyökére támaszkodott, és úgy nézte a Csinos Libát elrejtő sötétséget. – Üssetek tábort! – mondta hirtelen. – Holnap újabb nap kezdődik. Amikor a papok előjönnek, akkor elkapjuk őket. Köszönöm, Zöldfülű. Istenem, de fáradt vagyok. De holnap...
Griffin ledobta a hátizsákját. Nem volt olyan hangulatban, hogy összeszedje darabokra töredezett gondolatait. Lenézett a testére és a sebeket kereste. A hologramsérülések vörös ragyogása eltűnt. A tömör zombi fegyverek által szerzett sebeket vörös festék ábrázolta. Visszazökkentek a valóságba.
Ollie leült mellé. Dünnyögött valamit, amit Alex nem egészen értett.
– Mit mondasz?
– Bárcsak vége lenne. – A Tolvajnak közel kellett a Harcos szájához hajolni. – Bárcsak vége lenne. – Ollie úgy nézett ki, mint egy öregember, az arca beesett, és egy magányos könnycsepp futott végig rajta.
Griffin nem tudott mit mondani, úgyhogy csak barátian megveregette a zömök Harcos vállát. Odébbvitte a hátizsákját és nekitámaszkodott egy sziklának. Ott kuporgott és a hullámokat nézte. Nyolc Játékos maradt életben. A Játéknak, valóban, hamarosan vége.

28. Tolvajok az éjszakában 

– Marty Bobbickot kérem.
– Igen uram.
Alex hátát egy homokdűnének vetette. A homok kezdett kihűlni és kellemesen hűtötte a bőrét. Még érezte a fáradtságot, de egyre távolibbnak tűnt. A gondolatok sebesen kergették egymást az agyában. A Játékosok a távolban ütöttek tábort. Alex hegyezte a fülét, de senki nem énekelt, senki nem nevetgélt ma éjszaka. Hallotta, hogy Margie és Chester beszéjget, de nem értette a szavakat.
– Éljen a Zöldfülű, az élőhalottak legyőzője!
– Haha. Beszélj, Marty vagy pedig takarodj a vonalból.
– Főnök, legalább félig komolyan beszélek. Soha nem hittem volna, hogy ezek a Játékok ilyen durvák lehetnek. Ha nem lennél csúcsformában, akkor már rég hordágyon vittünk volna ki. Hogyan bírja a tempót egy olyan kedves, idős asszony, mint Margie Braddon?
– Hamisítatlan élénkséggel. Mi többiek kidőlünk és meg-döglünk. Igazán aggódom Ollie miatt. Feltételezem, hogy Gwennek szükségd volt a pontokra, de akkor is miért a saját vőlegényével ölelte meg magát? A francba is, de legalább ismerjük a célpontot! Óriási nagy darab, Marty! Holnap...
– Miért, nem emberről van szó?
Emberről? Ó! Alex még ahhoz is fáradt volt, hogy dühös legyen saját magára. – Sajnálom. Elszaladtak a gondolataim. Egyébként egy férfiról van szó, Marty. Tudod, egész végig rossz nyomot követtem...
Halk csosszanó hangot hallott felülről. Néhány homokszem pergett le. Aztán elnémult minden.
Alex nyugodtan átfordult a hasán és felállt, miközben tovább beszélt. – Azt hittem, hogy egy gyakorlott Játékossal állunk szemben. Valakivel, akinek kisujjában van az egész Játék, megtalálja a megfelelő időt, hogy feltűnés nélkül leléphessen és elvégezhesse a dolgát a K+F-ben.
– Szerintem senki nem ismerheti ennyire a Játékot.
– Tökéletesen igazad van. Minél jobb Játékos vagy, annál többet tudsz a Játékokról, és annál inkább igyekszel, nehogy kinyírjanak. Nincs semmilyen kiskapu. Minden egyes új Játék teljesen más történetre épül. – Lehet, hogy csak képzelte azt a zajt. Egy enyhe szellő is lefújhatta a homokszemeket... de a kupola alatt hogy fújna a szél? Alex érezte, hogy füle szinte kitágul.
– Akkor ezek szerint egy kezdővel van dolgunk?
– Így van. És néhányszor elárulta magát. – Alex felnézett anélkül, hogy elfordította volna a fejét. A homokdűne tetején egy kidudorodást látott, ami lehet, hogy valakinek a feje. Jobb, hogyha nem kockáztat. Ha tévedett, akkor a gyilkos lehet, hogy éppen a dűnét kerüli meg.
Meg fogja hallani a csizma csosszanását a homokban. Vagy talán mégsem? Alex a hátizsákja mellett hagyta a machetéjét, és most már kezdte sajnálni. A Játék éppen szünetelt, és így a közelharcra vonatkozó szabályok sem voltak érvényben.
A Játékosok közül kellett volna telefonálnia. A titkolózás már értelmét vesztette. Most már nem tehet semmit. Rendben van, akkor kábítsuk el a fickót...
Marty hangja megszólalt: – Nos?
– Túlságosan fáradt volt a második napon. Ez a fickó kitűnő kondícióban van, és akkor egész nap lihegett. Túl sokáig volt fenn az előző éjszaka. A vulkánnál biztos volt benne, hogy a bomba csak figyelemelterelésre szolgál. Bizonyára látta a Libát. Túlságosan nagy az a gép, biztos sok pénzt vitt el Lopez költségvetéséből. Fontos része a Játéknak, és még el sem értünk a gépig. A kikötőben emberünket először nagyon érdekelték a gépek, aztán már rájuk se hederített.
Hol a fenében lehet? Nem engedheti meg, hogy Griffin kimondja a nevét.
– Griff, ki az? – Hol van?
– Griff! Jól vagy? Küldjék segítséget? Griff! Becsapta saját magát. Senki nem bujkált a dűnék között; egyedül volt. Őrület. – Fortunato az. Tony McWhirter.
– Oké. És most mi legyen? Befejezzük a Játékot? Azonban Alex hallotta, ahogy valaki felsóhajt.
– Rögtön visszaszólok Marty. – Becsukta a tárcáját és zsebre vágta. – Gyere le – mondta és stabil pozíciót vett fel. McWhirter lehet, hogy megtámadja és akár kard is lehet nála.
Tony felállt, és ahogy lesétált az emelkedőn, a homokszemek megindultak. Nem volt nála fegyver. Megállt néhány méterre Alextól és széttárta a karját. – Nem öltem meg senkit – mondta.
– Jogodban van hallgatni – mondta Griffin. – Amit mondasz...
– Tudom, én is láttam elég krimit a tévében. Griffin, én nem öltem meg senkit. Az őr ölt meg majdnem engem, de én nem bántottam őt. Megkötöztem, bekötöttem a száját és ott hagytam. Annyira izgett-mozgott, hogy még több. ragtapaszt akartam használni. Azonban tudtam, hogy nem fog elég gyorsan kiszabadulni ahhoz, hogy megállítson engem.
– Szépen kitervelted – mondta Griffin szándékosan semleges hangon. – Aztán mi történt? Meglátta az arcodat?
– Nem öltem meg!
– Mégis meghalt. Megfulladt. Nem fogtad be véletlenül az orrát?
Tony lerogyott a homokba és fejét a térde közé rejtette. Griffin szipogó hangot hallott, de azért óvatosan tartotta a távolságot.
– Hiszen lélegzett! Én... ö... elszorítottam a nyakát, amíg elvesztette az eszméletét, de lélegzett, amikor otthagytam!
– Hol van a semleges illat? – Tony reménykedve nézett rá, és elkezdett beszélni. – Egyezkedésről szó sem lehet – csattant fel Griffin. – Valószínűleg már meg is szabadultál tőle. Biztosan volt valaki, akinek át kellett adnod.
Tony hevesen rázta meg a fejét. – Nem adtam át. Griffin, ez az anyag maga a pokol. Amikor kipróbáltam rajtad, fogalmam se volt, hogy rám milyen hatással lesz. Egyszerűen majd megőrültem a félelemtől. Valószínűleg beleütköztem az Álompark összes fájába. Volt egy hely, ahol ott kellett volna hagynom, de nem jutottam el odáig. Megszabadultam tőle. Megijedtem a hatásától. Attól féltem, hogy átkutatsz.
– Hol van?
– Megmutatom. Meg tudunk egyezni?
– Semmit nem ígérek. Egyetlen kérdést kell feltenned magadnak; azt, hogy mennyire bízik meg benned az Álompark. Most azonnal el kell döntened.
– Akkor dögölj meg! Nem tudom, kinek kellett volna átadnom. Lehet, hogy az illető előtted fogja megtalálni.
– Ahogy akarod – Griffin élesebb színezetet adott a hangjának. – Azonban Tony, ha Rice mégis az eldugult orra miatt halt meg, az attól még gyilkosság. A kaliforniai törvények szerint ha valaki bűntett következtében veszti el életét, az gyilkosságnak számít. Állj fel!
Tony felállt. A kihívó magatartás eltűnt a fiúból. – És most mi lesz?
– Elmondjuk a többieknek, hogy kiszállunk a Játékból.
A sötétség nem rejtette el a Tony arcára kiülő rémületet. Griffin meglepődött. – ó, istenem. Ez meg fogja ölni Acaciát. Holnap öt percig se fogják bírni a harcot.
– Erre előbb kellett volna gondolnod – mondta Alex. Megérezte, hogy Tony izmai megfeszülnek. – Gyere, Tony, a játéknak vége.
Tony szinte hisztérikus hangon szólalt meg. – Elcsesztem mindent. Mindent. Kérlek, Griffin. Nem tudok a szemükbe nézni. Kérlek.
– Nekem se tetszik ez az egész. – A brutális hang éppúgy a saját, mint McWhirter érdekeit szolgálta. – Na gyere.
Miattad fogják kinyírni őket!
Hülyeség. Az, hogy kinyírják őket, nem jelenti azt, hogy tényleg meghalnak. Rice pedig tényleg halott.
– Griffin, kérlek! Játsszuk végig a Játékot! Csak ennyit adjál nekem. Csak néhány órát. Aztán elmondom, hol a szajré és feladom magam.
– Ne játszd a hülyét! – A fenébe, pedig esélyünk volt a győzelemre.
– Megmutatom, hová tettem a semleges illatot. Holnap.
– Ebbe nem egyezhetek bele. Na gyere!
Tony túl későn ugrott Griffinnek, aki félrehajolt és bokán rúgta a fiút. Ahogy Tony meggörnyedt a fájdalomtól, Alex belemarkolt a hajába és karkulcsba fogta a fiút.
Némán vezette vissza Tonyt a tábortűzhez, aki szintén hallgatott.

*

A tábortűz szinte teljesen leégett. Úgy tűnt, hogy senkinek nincs ereje a tűz táplálásához. Kibugonai és Kagoiano visszajöttek, hogy felszolgálják a vacsorát; az arcuk zombi-szerűen sápadt volt és a halálos sebek tisztán látszottak. Lady Janet összeszedte magát annyira, hogy tejet, gyümölcslét és sört adjon körbe, de az ő mosolya is felszínesnek tűnt a fáradtságtól.
A Játékosok addig figyelemre se méltatták, hogy Alex visszahozta Tonyt a táborba, amíg valaki észre nem vette, hogy McWhirternek hátra van csavarva a keze. Chester felpattant, látszott rajta, hogy sikerült összeszednie magát. Kétszer behajlította a lábát, hogy a vérkeringés visszatérjen ereibe aztán megszólalt. – Rendben van, Tegner. Mi a fene folyik itt?
Alex elengedte Tonyt, aki idegesen állt a kérdő tekintetek kereszttüzében. – Én mondjam el vagy te?
Tony megpróbált megszólalni, de nem jött ki hang a torkán. Griffin érezte, hogy kezdi sajnálni a fiút és gyorsan erőt vett magán. – Rendben van, akkor majd én beszélek.
Mindenki Alexre figyelt. Senki nem tűnt boldognak. – Három nappal ezelőtt McWhirter titokban elhagyta a tábort, és magánügyben eltávozott. A Kutatás és Fejlesztési épületben bukkant elő, ahonnét ellopott egy újonnan kifejlesztett... találmányt. – Ennél többet nem szükséges tudniuk a szerről.
Acacia levegő után kapkodott. – Istenem. Tehát ott jártál azon az éjszakán. – Zavartan lépett a fiúhoz. – Ó, Tony... nem csoda, hogy olyan furcsán viselkedtél. Bárcsak... miért Tony?
Tony szerencsétlenül a földre szegezte tekintetét.
– Ez még nem minden – mondta Alex. Acacia pillantását látva megbánta, hogy nem vitte ki Furtunatót először és hagyta későbbre a magyarázatot. Miért is kell beszámolnia mindenről? – Ahhoz, hogy bejusson az épületbe, Tonynak félre kellett állítani egy őrt. Eddig még nem tisztázott körülmények között az az őr, egy bizonyos Albert Rice ful-ladásos halált halt.
Acacia figyelmesen nézte őt. Aztán Tonyt. Végül határozottan azt mondta: – Nem.
– Nos, Tony? – kérdezte Alex.
McWhirter némán bólintott. Könnyek csorogtak le az arcán és csillantak meg a tábortűz fényében.
– Ki vagy te tulajdonképpen? – Acacia szinte sikftotta a kérdést. A többi Játékos sóbálvánnyá dermedt.
– Griffin. Alex Griffin. Az Álompark Biztonsági Szolgálatának a vezetője.
Chester úgy nézett ki, mint amikor megpillantotta a bidi-taurabo-haza-t. –  Rendben van... Griffin. Most mi lesz? – Arra az emberre emlékeztette Griffint, aki a szövettani vizsgálat eredményét várja: egyszerre rettegve és bizakodva.
– Most... – Istenem. Mién kell így rám nézniük? Csak az átkozott munkámat végzem. Mary-em összegömbölyödve ült a földön, arcát a térdei közé temette. Nem akart a férfira nézni. Holly Frost arcán kihívó tekintet jelent meg, aztán tűnt el gyorsan. – Tudjátok, mit kell tennem. Mindegyikő-tök tudja.
Senki nem vitatkozott, bár ő szerette volna, hogy vitatkozzanak vele. Gyerünk már, ti elködösült agyú fantáziaőrültek. Kiabáljatok velem! Hívjatok annak, aminek csak akartok.
Acacia lassan visszasétált a helyére a tábortűz mellé. Megpróbált lenyelni egy pohár sört, de cigányútra ment az ital. Ollie ütögette a lány hátát, amíg köhögött. A lány elkezdett zokogni.
– Hát akkor ez a vég – mondta Chester, és nem hagyta, hogy az érzelmek elragadják. – Hatan maradtunk. Holnap végünk lesz. – Egy szót sem szólt Griffinhez, tekintete Tonyt kereste. Egy pillanatra valami sötét és gyilkos fény lobbant fel a szemében, aztán gyorsan el is tűnt.
Margie Braddon a kezeit dörzsölte, mintha valami borzasztó piszoktól akarna megszabadulni. – Nekem kellett a híreket továbbítani. Futárnak használtál engem és Owent, igaz?
– Csak szerencsés véletlen egybeesés, Margie. Látnom kellett, hogy ki hogyan reagál, mikor értesül az őr haláláról.
Reménység öntötte el McWhirter arcát. – Tehát nem voltál biztos benne, hogy tudom!
– Akkor is gyilkossággal állunk szemben. Ha valaki bűntett következtében veszti el az életét, az gyilkosságnak számít. Sajnálom.
– Igen. Én is.
– Szedd össze a cuccaidat.
Senki sem szólt egy szót sem, ahogy Tony a tábortűz mellett hagyott hátizsákjáért sétált. Hosszú, megkínzott sóhajjal emelte fel és leverte a homokot róla.
A pislákoló fényben nagyon öreg embernek tűnt, az árnyékok mély barázdákat szántottak az arcára. Mereven és lassan lépkedett vissza Griffinhez. A többiek felé fordult és azt suttogta: – Sajnálom. Istenem, annyira sajnálom. Cas... amikor az első éjszakán... – A lány megpróbált elfordulni, de nem volt rá képes. – Cas, amikor láttam, hogy milyen nehéz ez a Játék, akkor tudtam, hogy már az első éjszakán meg kell tennem, mielőtt kinyírnak és...
– Hagyd abba – suttogta a lány.
– Szeretlek, bébi. Csak ezt akartam hozzátenni.
Holly Frost törte meg az ezután bekövetkező csöndet, és ő kérdezte meg azt, ami ott lappangott az összes Játékosban. – Hé Griffin, miért nem tudsz még néhány órát várni? – Abszurd gondolat, de Alex egyből védekező tartást vett fel. – Ezt nem tehetem. Hiszen valaki meghalt.
– És mi fel tudjuk támasztani? – Margie megpróbálta lecsendesíteni, de Hollyt már nem lehetett leállítani. – Úgy értem, miért nem hagysz minket békén? Kétezer kilométert utaztam azért, hogy itt lehessek. És most azt mondod nekem, hogy nem számít, mi történik velem és a többiekkel, mivel te már megtaláltad az embered.
– Ez a munkám. – Griffin érezte, hogy elpirul a sötétben. Nem miattad fognak meghalni. Hiszen ez csak egy játék:
Csak egy játék. Az öröm és a megpróbáltatás csak játék. A szeretkezés, a sörivás, a dalok, a könnyek és a szörnyű kimerültség csak részei a játéknak. És ami holnap történik, amikor az élőhalottak, a forék, és Lopez tudja, hogy még micsoda fortyogva jönnek elő a tengerből, az erdőből és elsöpri az öt Játékost, az lesz a legnagyobb, legszínesebb fantázia.
Acacia megtörölte az orrát és azt mondta: – Rendben van, Alex vagy Gary vagy bármi is a neved. Mindketten tudjuk, hogy ami köztünk történt, az csak hazugság. – Nem hagyta, hogy a férfi beszéljen, és ez talán jó is volt. Ki tudja, hogy mit mondott volna el. – Rendben van. Fütyülsz arra, hogy mi lesz velünk. Ez nem is bánt engem annyira, kedves uram. De szeretném, ha kimondanád, hogy téged nem érdekel, mi lesz velünk. Hogy te nem úgy gondolkozol, mint mi, fantáziaőrültek. Láttalak téged, Gary... Alex, a fenébe is, láttam, milyen emberré változol a Játék során.
A férfi érezte, hogy remeg a hangja. – Mit láttál?
– Te nem tudsz kikapcsolódni, Alex. Messze jobb kondícióban vagy, mint mi. Akkor miért vagy kifáradva annyira, mint mi? Miért fáradtál ki jobban, mint Margie? – A férfi felé hajolt és, megrándult az arca, ahogy a tűz pattant egyet. – Elmondom, miért. Mert olyan baromian keményen dolgozol. Mert addig hajtod magad, amíg teljesen ki nem készülsz. És ha nem elég komoly a feladat, akkor te megnehezíted, hogy legyen mivel szenvedned. Mondd ki, Alex. A rohadt életbe, nézz a szemembe, és mondd ki, hogy 'nem akarsz még tizenkét órát a Játékban maradni és segíteni, hogy lekapjuk Lopezt a tíz körméről. Mondd ki, hogy nem érdekel, mi lesz velünk, te kemény fiú!
A férfi megvonta izmos vállát. – Rendben van.
– Rendben van. Ez meg mit jelentsen?
Alexnek úgy tűnt, hogy úgy magyarázkodik, mint egy kisfiú, aki maga sem érti, mit mond. – Persze hogy maradni akarok. De az egyáltalán nem számít, hogy én mit akarok...
A lány rábámult. – Istenem, Alex... és én még azt hittem, hogy én élek a fantázia világában. De miért...
Griffin hangja felcsattant. – Nem azért vagyok itt, hogy kérdésekre válaszoljak, Acacia. Nem azért vagyok itt, hogy „szórakozzak”. Az Álompark érdekeit képviselem, és csak erről van szó.
A foglya lerakta a hátizsákját. Tony már nem könyörgött, csak várt.
Chester szólalt meg. – Griffin. Az Álompark érdeke, hogy Játékban maradj. – A tűz felé fordalt. Mély, nyugodt, kiszámított hangon beszélt.
– Ne próbálj engem beetetni... – Alex tudta, hogy túl gyorsan, túl automatikusan válaszolt, mivel félt attól, hogy lenne valamilyen kiskapu.
– Holnap – mondta Chester még mindig a tüzet bámulva – le fognak minket mészárolni. A Játék véget ér, és ez lesz a Játékok történelmében az egyik legnagyobb bukás. A legnagyobb, amiről hallottam.
– Sajnálom, hogy csorbát szenved a hírneved.
– Sajnálom, hogy az Álompark ráfizet – válaszolta kapásból Chester.
Alex fejében megszólalt a riasztó. Nem mondón valamit Harmónia... –  Folytasd csak.
– Nem tudtad, hogy az Álompark a Játékról kiadott könyvek és videók eladásával nagy profitra tesz szert? És azzal is, hogy az egyszer már sikeresen lejátszott Játékokból fix programokat szervez. Hány ember fog jegyet váltani egy ilyen Játékra? A Cowles Művek nagy veszteséget fog elkönyvelni Griffin. – Visszafordult, és egyenesen Griffinre nézett. – Mindketten tudjuk, hogy nekem érdekem fűződik ahhoz, hogy a Játékban maradjatok. Oké. Csak annyit kérek tőled, hogy vegyél figyelembe mindent, amikor döntesz. Tudod, hogy mit jelent ez az egész neked,- és mit jelent a Parknak. És hogy mit jelent nekünk.
Griffin végigtekintett a Játékosok arcán. Fáradtságot, kíváncsiságot és várakozást látott a szemekben; mindenki azt várta, hogy kimondja az utolsó szót és azzal tönkretegyen mindent, vagy adjon egy esélyt a Játék megnyerésére. Csak tizenkét óra....
Istenem! Mit fog ehhez Harmónia szólni?
Kit érdekel? 0 kevert bele ebbe az egészbe! Mégis Harmónia azt mondta... –  Úgy tudom, hogy az Álompark másfél millió dollárt fektetett bele a Játékba.
– Szerintem többet. Kérdezd csak meg a főnököd. Kamat van a kölcsönökön, reklámszerződéseket kötöttek...
– Nem számít. Jöjjön ide mindenki. McWhirter, állj mellém! – Alex kinyitotta a tárcáját. – Kapcsolja Marty Bob-bickot!
Marty azonnal válaszolt. – Griff! Azt hittem, hogy már csak a végrendeletedet olvashatom!
– Marty, betörés és gyilkosság vádjával őrizetbe vettem Tony McWhirtert.
– Oké. Mondd meg, hol vagy, és a legközelebbi kijárathoz irányítalak.
– Ne olyan gyorsan, Marty. Inkább kapcsolj most azonnal Harmóniához.
A kapcsolás időt vett igénybe. A Játékosok Griffin körül ültek, és feszülten, de némán várakoztak. A szétroncsolt testű Kagoiano, akinek kilátszottak a csontjai, a harmadik napi sziklaomlásnak köszönhetően, egy vastag szendvicset hozott oda neki és mozdulatlanul várta, hogy Griffin elvegye. Griffin erőt vett fnagán és beleharapott, aztán rájött, hogy milyen éhes, és befalta az egészet.
Ollie azt mondta: – Hallottatok már a Speciális Fogyókúra programról? Ugyanazokat a Játékokat távolságban a felére csökkentik, magas proteintartalmú ételeket adnak, és igazi orvosok is vannak a csapatban. Öt nap alatt leadod magadról a felesleget. Észre se veszed, hogy éhes vagy, annyira lefoglal az életben maradás. Gwen is ilyen Játékkal kezdte. – Idegesen nézett Griffinre, akinek tele volt a szája. – Az igazi jó Játékokat hihetetlen helyeken is el lehet adni. Az Álompark sokat veszít...
Az adóvevő megszólalt. – Griffin?
– Harmónia? Figyelj, ha még félig alszol, akkor gyorsan ébredj fel. Nehéz döntés előtt állok, és átpasszolom neked a felelősséget.
– Nem aludtam. Mi a gond?
– Őrizetbe vettem Tony McWhirtert. Bevallotta, a... hm... annak a dolognak az ellopását, de tagadja a gyilkosságot.
– Kitűnő munka volt, Alex! Kihívjuk a sacramentói rendőrséget, és átadjuk az egész csomagot. Nálad van az ellopott anyag?
– Ezzel kapcsolatos a problémánk. McWhirter érdekes ajánlatot tett. Azt akarja, hogy mindketten itt maradjunk és befejezzük a Játékot. Csak tizenkét óráról van szó, és aztán McWhirter megmutatja, hová rejtette az... anyagot.
– Na igen. És mi történik akkor a Játékkal, ha most azonnal abbahagyjátok?
– A legnagyobb bukás lesz a Játékok történelmében.
– Ó!
Harmónia átgondolta a problémát, és Griffin érezte, hogy önkéntelenül is visszatartja a levegőt.
– Mi van akkor, ha ez a McWhirter elvágja a torkodat és elmenekül? Egyszer már gyilkolt. Ha megsebesít egy Játékost, akkor... pereskedés... hm.
– Megteszünk minden lehetséges óvintézkedést. McWhir-ternél csak hologrampengéjű machete lesz. Egész éjszaka őrködni fogunk. Megkérem Martyt, hogy zárja le az összes kijáratot...
– Az isten szerelmére, add át nekem! – suttogta indulatosan Tony.
Alex átnyújtotta az adóvevőt. Tony beleszólt. – Mr. Harmónia? Figyeljen, én nem akarok elmenekülni. Hová is mehetnék? És én nem...
– Egy pillanat, Mr. McWhirter. Tisztában van a jogaival?
– Jogom van ügyvédhez. Jogomban áll hallgatni. Ha mégis beszélek, akkor azt felhasználhatják...
– Ezt a beszélgetést is felvesszük.
– Nagyszerű.
– Önnél van az a dolog, ami az Álompark tulajdonát képezi?
– Nincs, de olyan helyre rejtettem, ahol senki sem találhatja meg. Holnap átadom Griffinnek. Figyeljen, Lopez kinyír mindenkit, ha most Griffinnel együtt kiszállok a Játékból. Ezt utólag nem lehet bevenni a Játék forgatókönyvébe. Az egész történet összeomlik.
– A többiek megbíznak Önben, hogy nem fog elmenekülni?
– Esküszöm...
– A többieket akarom hallani. És felveszek mindent.
Nyilvánvaló volt mindenki számára, amennyiben Tony menekülés közben megsebesít valakit, akkor Harmóniát nem terheli semmilyen felelősség. Egyenként esküdtek meg, hogy megbíznak Tony McWhirterben. Végül ismét Alex vette át a szót.
– Lezáratom az összes kijáratot – mondta. – Még egy szúnyog sem hagyhatja el mostantól kezdve a Játékterületet. Szerintem McWhirterben meg lehet bízni. Egy jó darabig nem fog több Játékban részt venni.
– Már hallom is az esküdtek döntését. Nos, elfogadom a feltételeket és sok szerencsét kívánok. Ja, láttam, amikor elloptad azt a... fekete tüzet.
Miért, volt, aki nem látta? gondolta Griffin és azt kérdezte: – Igen?
– Igazán szórakoztató volt.
Az adóvevő kattant egyet... és örömében mindenki kiabálni kezdett. – Csönd legyen! – kiáltotta Griffin. – A Biztonságiakat, de gyorsan! Marty? Figyelj! Figyeltesd a kupola összes kijáratát. Ha bárki megkísérli elhagyni a Játékterületet, akkor a Játékot automatikusan megszakítjátok. Ne hagyjatok ki egyetlen kijáratot sem, és még akkor se engedjetek ki senkit, ha egyenruhát visel.
– Főnök? Te sem jössz ki?
– Nem. Holnap egyig egyikünk sem, a pajzsunkkal vagy a pajzsunkon. – Griffin kikapcsolta az adóvevőt és körbenézett. – Őrültek vagytok – mondta. Mindannyian őrültek vagytok, és én sem vagyok különb nálatok. Valaki mindig őrködni fog McWhirter felett, aki összekötözött lábakkal fog aludni. Van valakinek valamilyen kifogása? – Egy pisszenés se hallatszott. – McWhirter?
A fiú megrendítően hálásnak tűnt. – A kezemet is kösd össze Griffin. Nem érdekel semmi. Köszönöm, hogy beleegyeztél. 
– Rendben van. – Griffin nekidűlt a homokdűnének. Nagyon fáradtnak... mégis pillekönnyűnek érezte magát. Végre megnyugodtak a gondolatai. – Henderson?
Az Osztagparancsnok még mindig nyugtalannak tűnt. – Mi az?
– Nyolcan maradtunk. Az élőhalottak hada ellen. Még csónakunk sincs. Hogyan fogjuk megnyerni ezt az átkozott Játékot?

29. A Játék vége 

Amikor beköszöntött az utolsó nap hajnala, már mind a kilencen ébren voltak.
A ruhájuk piszkos és rongyos volt. A Játékosok testét karcolások, zöld foltok borították, és az éjszakai pihenő ellenére bizonytalanul álltak a lábukon. Azonban mindannyian elszántan markolták a fegyverüket: kardot, machetét és Chester Henderson a varázsbotot.
Chester szemében tűz égett, és várta, hogy a Játékterület napjának felbukkanása jelezze az utolsó nap Játékának a kezdetét.
Alex nem sértődött meg, hogy Acacia Tonyhoz csapódott. A lány az egész éjszakát a megkötözött fiúval töltötte. Nem valaki mással, nem sírva, nem gyűlölködve és nem panaszkodva. Bár alig ért hozzá a fiúhoz, mégis kitartott mellette.
Holly Frost afrofrizurájába homok és izzadságcseppek vegyültek. A lány Alex mellett állt, keze nyugtalanul markolta a rövid japán kardot, a wakizashit. Semleges arckifejezéssel figyelte Panthesiliát és Fortunatót.
Tony a horizontot nézte. Szeme mindkét irányban végigpásztázta a tengerpartot. Egy darabig figyelemre se méltatta a mellette álló lányt, majd hirtelen felsóhajtott, és vadul magához ölelte.
Könnyű volt megérteni a fiú elszántságát. Szórakozd ki magad, Tony. Húsz évig nem lesz rá alkalmad.
Mary-em, Margie és Ollie egymás mellett álltak. Mar-gie-n látszott, hogy erőt merített az éjszaka folyamán, a vég nélküli stratégiai leckék alatt. Egymásra vigyorogtak Ma-ryemmel, és a tiszteletük jeléül megérintették a fegyverüket.
Ollie fáradtan emelte a magasba kardját, és sikerült elmosolyodnia.
A Játékosok körbevették a tábortüzet, és minden irányba figyeltek. A kör közepén állt Lady Janet, aki machetét tartott a kezében. Chester utasítása egyértemű volt: – Addig nem harcolsz, amíg nem kell. A te kiszabadításod is része a feladatunknak.
Ahogy katanával kezében az erdő felé tekintett, a Zöldfülű hangosan felnevetett. Marty, Millie, Harmónia, figyeltek? Remélem, élvezni fogjátok!
Felkelt a Játékterület napja; az igazit eltakarták. Chester kritikus szemmel nézte, ahogy a tegnapi sérülések felragyognak a Játékosok és a saját testén. Az új-guineai hangok betöltötték a levegőt: madárcsicsergés, a hullámok moraja és a fém reccsenő hangja...
A Csinos Liba farában kinyílt az ajtó. Egy hosszú fekete kar óvatosan, lassan tárta szélesre. A bozontos haj alatt sebhelyes arc tekintett rájuk, és a távolság elnyelte a férfi szavait. A bennszülött visszamászott, és egy másik alak jött elő merev léptekkel.
Egy élőhalott volt, akinek sötét, hamuszürke bőrén rongyokban lógott a ruha. Lemászott a csónakhoz és elhelyezkedett az evezőknél. A két fore pap is beszállt, eloldották a kötelet, majd leültek. A csónakot a sírból érkezett evezőse biztos csapásokkal irányította a part felé.
Chester felhorkant. – A rohadékok! Csak egy csónak!
Griffin érezte, hogy felkavarodik a gyomra az idegességtől. Úgy látta, hogy a fore egyenesen ránéz. Észrevette, ahogy kidagadnak az evezős hátizmai.
Három méterre a parttól az egyik pap felállt a csónakban és elkezdett hangosan imádkozni. Nem sokkal később a másik pap is rákezdte. Olyan hangokat csikartak ki magukból, hogy Griffin hátán felállt a szőr.
Nem maradt ideje a kántálásra figyelni. Az erdőből felhangzott a válasz, csoszogó, kacagó hangok formájában, és pillanatokon belül felbukkantak az élőhalottak.
Legalább harmincan közeledtek, és mindannyian fegyvert viseltek. Ismét a nők és a gyerekek néztek ki a legszörnyeb-ben. Szünet nélkül nevettek, testük görcsösen rángatózott, és a nevetés néha éhes morgásba csapott át. Bár a legtöbb nő félmeztelen volt, a hatás távol állt az erotikustól. Alex tudta, hogy egy jó darabig nem fog tudni úgy nőre nézni, hogy ne az új-guineai zombik jussanak az eszébe.
A nőkön és a gyerekeken kívül voltak nyomorék, torz testű, ősz hajú idős férfiak is, akik törékeny kezükben éles fegyvert tartottak. Azonban az első sorban a viszonylag épnek nevezhető harcosok álltak, akik egykor erőszakos halált haltak.
Többségük éppolyan sötét bőrű volt, mint a fore papok. Azonban két európai is állt közöttük. S. J. és Felicia Mad-dox azaz Sötét Csillag. S. J. ugyanúgy forgatta a szemét, mint a többi zombi. Vadul lóbálta a levegőben a machetét és a robbanás okozta sebhelyekkel torzított arcán széles vigyor ült. Griffin kénytelen volt visszavigyorogni a fiúra. S. J.-nek nem számított, hogy melyik oldalon áll.
A csónak kiért a partra. A fore papok kiszálltak anélkül, hogy az éneklést megszakították volna.
– Rendben van, emberek. – Chester hangosan, de nyugodtan beszélt. – Mindenki tegye a dolgát, és akkor sikerül áttörni. Mozgás!
A Játékosok ékalakban sorakoztak fel, mielőtt a zombik elérték volna őket. Mary-em haladt az ék csúcsán. Gyors tempóban meneteltek a sziklák felé.
A szörnyű hadseregtől tízlépésnyi távolságban megálltak és megfordultak. Chester felemelte Gina varázsbotját. Az ujjai a billentyűzeten száguldottak végig. Rubinvörös fény vette körbe a botot, és csapott le a zombik első sorára.
Felicia meggyulladt. A zombi szörnyű sikolyt hallatott, ami egy élő ember torkát széthasította volna. A lány teste füstölve esett össze. Két másik zombi is elégett, de a fénysugár veszített az erejéből.
A zombi S. J. az egyik élőhalott társa mögött rohamozott, így megmenekült az első villámtól. Másodperceken belül a többi élőhalott átgyalogolt a füstölgő tetemeken és rárontott a Játékosokra.
A halott Mérnök Margie-t szemelte ki magának. Az idős asszony az utolsó pillanatban tartotta vissza magát, nehogy kilépjen az alakzatból és felvegye a harcot. Fenyegetően morogva hárította az első támadást.
Griffin tartotta a távolságot Hollytól, és nekilendült. A támadások kicsit gyorsabban és kicsit ügyesebben követték egymást. Nem egész három perc alatt újabb két könnyű sérülést szedett össze. Összeszorította a fogát és átlós irányban széthasította az ellenfele fejét. Chester hangja túlszárnyalta a csatazajt. – Ne álljatok meg! – Mary-em éles hangon rikítozva harcolt az ék elején, míg a többi Játékos tovább aprította az élőhalottak seregét. Először lassan, majd egyre gyorsabban közeledtek a fore papok felé. A nyolc életben maradt Játékos egyre buzgóbban rohamozott, ahogy meglátták, hogy a papok meghátrálnak, és a csónakjuk felé indulnak. Mary-em csúnyán káromkodott, majd kilépett az alakzatból, és áttört a zombik vonalán.
Rövid lábai szinte alig látszottak, ahogy a homokban futott. Ráugrott a legközelebbi forera, és levágta a lábát. A bennszülött pap beesett a vízbe és elmerült. Vére vörösre festette a habokat.
A másik pap megállt, és tátott szájjal nézte, hogy mi történt a társával. Aztán befutott a hullámok közé, és elkezdte betolni a csónakot a tengerbe. Az élőhalott evezős, mivel nem kapott új parancsot, teljesen mozdulatlanul ült tovább.
Tony elhajította a machetéjét.
(Valahol a külső világban a számítógép választott a véletlen számok közül...)
A penge egyszer megpördült a levegőben, majd felhasította a fore vállát. A bennszülött felsikoltott, de egy kézzel húzta tovább a csónakot.
Ollie berontott a vízbe, Lady Janet követte. A fore puszta kézzel próbálta kivédeni Ollie kardcsapását, de sikertelenül. Amíg a többi Játékos visszatartotta a zombik rohamát, addig Janet visszahúzta a csónakot a partra.
Ollie segített a lánynak. Már majdnem kiértek a partra, amikor felbukkant S. J. és hátulról beleszúrt Olivérbe.
A férfi aurája rögtön vörös lett. Megfordult, mire a zombi S. J. újra lecsapott. Ollie maradék erejével hárított és szúrt, mire S. J. feje elfeketedett.
Chester először Lady Janetet, majd Margie-t segítette be a csónakba. Az evezős mégcsak nem is tiltakozott, amikor kilökték a csónakból. Tony bemászott, és maga után húzta Acaciát is, aztán Holly is beugrott a csónakba. Csak Griffin és Mary-em maradt a parton, de a csónak már megtelt. – Griffin! – kiáltotta Acacia, és az ölére mutatott. Alex a csónak felé intett Mary-emnek, aki dühösen sziszegett rá. – Tűnj innét! Neked életben kell maradnod. – Meglökte a férfit.
Alex megrántotta a nő övét. – Gyere, te idióta! Ugorj a vízbe, és kapaszkodj a csónakba!
Mary-em bólintott. Mindketten beugrottak a vízbe, és úszni kezdtek. Tony és Holly kezelte az evezőket. Csak annyi ideig vártak, amíg Griffin és Mary-em belekapaszkodott a csónak hátsó peremébe.
A forék rettentes szolgái bemasíroztak a vízbe. A hullámok ellepték a szájukat, de nem álltak meg. A hullámok végül beborították a zombikat.
Margie nyugtalanul szorította kezét a mellkasához. Nézte, ahogy a zombik eltűnnek. – Csaknem sikerült utol...
Mary-em felsikoltott, majd elsüllyedt. A víz vadul fortyogni kezdett, majd elcsendesedett. Mary-em nem adta olcsón az életét, gondolták.
– Alex! Mássz be a csónakba! – Acacia nem habozott és hatalmas erővel rántotta be a férfit. Egy zöldesfekete kéz markolta meg Alex bokáját, aki felkiáltott. Tony lecsapott, mire a kéz vörösen ragyogott fel és eltűnt. Alex elterült a csónakban a többiek ölében.
Csillogó kezek markolták meg a csónak mindkét oldalát, és vigyorgó halottak arcai bukkantak elő, a szemük meg se rezdült, csak gonosz éhség tükröződött bennük.
Ahogy Tony és Holly eveztek, Griffin Acacia mellé mászott, és lecsapott a felbukkanó kezekre, fejekre. A csónak bizonytalanul billegett ahogy kinyújtott karjával egyensúlyozni próbált.
Megkönnyebbülten sóhajtottak fel, amikor elérték a Csinos Libái. Tony kikötötte a csónakot és felsegítette Hollyt. A lány kurtán biccentett, felmászott a kötélhágcsón, és eltűnj: a nyitott ajtóban.
Röviddel később elégedett kiáltás hallatszott. – Szállítmány!
Mögötte Tony kétségbeesetten ordított fel. – Vigyázz! – Megfordult, mire szembetalálta magát az előző napi harmadik pappal, aki halandzsázva egy kígyót hajított feléje.
A lány keze megvillant, ahogy rövid kardja S alakot leírva lecsapott, aztán lebukott a padlóra. A kígyó két darabban esett le. – Hallgassatok meg... – kezdte, de hirtelen elhallgatott, hogy odébb gurulhasson, mivel a pap egy másik kígyót dobott feléje. Holly lecsapta a hüllő fejét, ahogy az a padlóra esett.
Gurulás közben azonban a bokája a megcsonkított első kígyó fejének közelébe került, mire az belemart.
– Dögölj meg! –  Rátaposott a hüllőre, felállt és a pap felé tántorgott, aki vicsorgó szájjal gonoszán sziszegett. A lány aurája bokától felfelé elfeketedett. – Hallgassatok meg, istenek az égben – kiáltotta –, és adjatok tüzet!
A pap védekező mozdulatot tett. Holly ujjaiból lángok csaptak ki. A lány wakizashija előrelendült a lángok közül, és elvágta a fore torkát.
A bennszülött összeesett. Holly, most már teljes fekete aurában, méltóságteljesen rogyott rá.
Chester szállt fel utolsónak. Erősen becsapta az ajtót. – Rendben van, lássuk csak... – Megpillantotta a holttesteket és megrándult az arca. – Olivér, Mary-em és Holly... istenem, micsoda egy Játék! – aztán jobban körbenézett. – Hollynak igaza volt. Megérkeztünk.
A raktér magas falai szinte a semmibe vesztek. A belső tér tele volt Szállítmánnyal. Különféle méretű és alakú csomagok töltötték be a rakodóteret egészen a távoli mennyezetig..
– Margie, megfelelő a képesítésed ennek a repülőgépnek a vezetésére?
Margie elgondolkozva szorította össze a száját, de nem válaszolt egyértelműen. – Keressük meg a pilótafülkét.
A pilótafülkét a létra tetején találták meg. Ajtaja félig nyitva állt és Alex előreszegezett karddal lépett be.
A viszonylagos sötétségben nehéz volt lépkedni, de elölről fény szűrődött át a poros ablakokon. Bár mindent erősen megviselt állapotban leltek, mégis úgy tűnt, hogy semmi nem tört össze. Régimódi kijelzők és műszerek borították a műszerfalat.
Margie követte Alexet, rámutatott a pilóta és a másodpilóta ülésére. – Erre van szükségem – mondta, gyengéden félretolta a férfit, és megperdítette az ülést.
Ijedten ugrott hátra és belekapaszkodott Alexbe. A férfi előrántotta a kardját, majd lehiggadt.
Egy mállófélben levő csontváz ült a székben, csontjain ruhadarabok lógtak.
– A mindenit! – Margie közelebb araszolt, és cipője orrával megbökte. – Na, rendben van. Nem hiszem, hogy feltámadna, mivel megöltük a papokat. – Óvatosan megfordította a másik ülést, és felsóhajtott, ahogy meglátta a másik csontvázat. – Gary.”.. Griffin kedvesem, segítenél kiszedni ezt az izét a pilótaülésből?
A férfi kigurította a csontvázat a fülkéből a raktérbe. Az elhullott csontokért még egyszer visszament.
– Hogy boldogulsz? – Chester hangja vidámnak és frissnek tűnt, mint a rózsabimbó. Bemászott a pilótafülkébe, és megállt Margie mögött. Az asszony ujjai végigszaladtak a műszereken, és bekapcsolt valamit. Az egyik kijelző felgyulladt.
– Azt hiszem, ez az üzemanyagszint-jelző. Üres a tankunk – mondta.
– Hát persze. A rohadt életbe! –  Chester nekidőlt a falnak, és kibámult a vízre. – Aha. Az üzemanyagraktár. – Megmarkolta Margie vállát. – Emlékszel? A dokk a kikötőben, a Főhadiszállás épülete mellett? Indítsd el a motorokat, hátha odáig el tudunk menni.
Margie keze megindult a műszerfalon. – Ilyen géppel még sohasem repültem – morogta, és megtekert valamit. Az egyik motor felköhögött és felpörgött. A gép balra kanyarodott.
Margie boldogan dünnyögött magában. Elindította a második, a harmadik, majd a negyedik motort. Most már mind a négy Játékos és Lady Janet a pilótafülkében zsúfolódott össze és csodálattal figyelték az idős asszony mozdulatait.
A repülőgép egy teljes kört írt le. Margie megmarkolta a botkormányt. A gép már nem kanyargóit. A Liba orra kiemelkedett a vízből, és egyre gyorsabban száguldott. Margie kelet felé indult, a part mentén.
– Az egyes, négyes, hatos és hetes motor üzemel, Admirális űr – jelentette Chesternek. – A többi szerintem be van dögölve, de azért ha kell, próbálkozók még...
– Egyelőre nem szükséges. Nem akarunk felszállni”. Nincs elég üzemanyagunk.
– Griffin! – mondta Tony.
Griffin kérdőn tekintett a fiúra. Tony hosszúkás arca komolynak tűnt, mire-bólintott. Alex ledobta a hátizsákját és követte Tonyt a rakodótérbe. McWhirter egyenesen egy „Egyesült Államok Hadseregének tulajdona” feliratú ládához lépett, és felnyitotta. Kihúzott néhány fadarabot, majd kiemelt a ládából egy kék bőrtasakot. Lesütött szemmel adta át Griffinnek.
Alex fellépte a tépőzárat, kivett négy fénymásolatot és egy kisebb csomagot. A csomagban egy híg, színtelen folyadékot tartalmazó üvegcsét talált. A folyadék fele hiányzott.
– A semleges illat? – Tony bólintott. – Oké, Tony. Mivel betartottad a szavad, meglátom, mit tehetek az érdekedben. Ami lehet, hogy nem lesz sok.
– Zöldfülű! Fortunától
Visszamásztak a létrán a pilótafülkébe, és látták, hogy időközben megérkeztek az Elveszett Szállítmányok Tengerére. Nagyon nehéz volt az óriási Csinos Libával manőverezni, de Margie lelkesen végezte nehéz feladatát, és csak egyszer ütköztek egy kisebb, félig elsüllyedt repülőgépnek. – A kurva életbe, kedvesem! – mondta Margie. – Chester, nem lassíthatok. Még mélyebbre süllyednénk a vízben. Nekiütközhetünk valaminek a víz alatt.
– Akkor ne lassíts.
Margie gondosan vizsgálgatta a kikötőt. – Mehetek még egy kicsit közelebb, de akkor is csónakot kell majd használni. Azt hiszem, hogy... – A szavak a torkán akadtak.
Az élőhalottak már várták őket. Legalább százan állhatták félkör alakban az üzemanyagraktár előtt. Néhányan a part felé tartottak, miközben mereven lóbálták a fegyverüket.
Chester csaknem rosszul lett. – Lemészárolnak bennünket, ahogy partra szállunk. Ha kifutnánk a Libával a szárazföldre... nem, nem lenne elég lendületünk, hogy áttörjünk rajtuk.
Az egyik motor felköhögött. Margie lekapcsolta a bal szárny alatti egyes motort. A Liba el akart kanyarodni, de pilótája nem hagyta. – Chester, kapcsoljam le a motorokat? Vagy fussak ki a partra?
– Kapcsold le!
Az asszony lekapcsolta a motorokat. A Liba. elcsendesedett. – Lehet, hogy nincs elég üzemanyagunk a motorok újbóli beindításához – mondta.
. Chester összeszorította a fogait. – Ennyire közel a célhoz! Csapdába kerültünk.
– Meg kell próbálnunk, Chester. Mi mást tehetnénk? – Acacia végignézett az élőhalottak seregén, és megborzongott.
– Mennyi az idő?
Alex az ingujjára pillantott. – Megállt.
– Tizenegy negyven – mondta Tony anélkül, hogy visszafordult volna az ablakból.
– Ajaj. A Játék egy órakor fejeződik be. Le kell gyűrnünk az élőhalottakat, kerozint kell szereznünk, be kell önteni a tankba... a fenébe, azt se tudom, hol van az üzemanyagtartály ezen a francos gépen. Be kell indítani a motorokat, és haza kell repülni. Nincs elég időnk. Nincs elég időnk még akkor se, ha megszabadulnánk a zombiktól.
– Sokba került a repülőgép tojása – mondta Acacia.
– Igen, de még akkor is... kell lennie valami kiútnak. Ismerem Lopezt.
– Hát én nem látok semmilyen kiutat. – A barna hajú lány dobbantóit egyet a lábával, és káromkodni kezdett. – Figyelj, ha már úgyis vesztésre állunk, akkor ne üljünk itt, mint a csapdába esett patkány. Szálljunk partra és rúgjuk seggbe őket!
Margie megrázta a fejét. – Chester, mégis van egy kiút.
– Mire gondolsz?
– A Csinos Liba sohasem lett volna képes a Long Beach és Új-Guinea közötti távolság átrepülésére. Túl nagy a távolság. Az üzemanyagtartályok még az út vége előtt kiürültek volna, még akkor is, ha színültig fel lettek volna töltve, ami nem valószínű. Ne felejtsd el, hogy csak próbaútról volt szó.
– Varázslat. – A fogaskerekek beindultak Chester fejében. – De nem ismerem a rituálét. Lady Janet felemelte a kezét. – De én igen.
– Micsoda?
A lány elmosolyodott, utat tőrt magának, és szinte a férfi mellkasához préselte magát. – Amikor azok a szörnyű emberek a fogságukban tartottak, akkor többször is láttam, hogyan hajtják végre a rituálét. A varázsigéket tökéletes angolsággal ejtették ki, úgyhogy megjegyeztem őket.
– Lady Janet, én nem bízok magában.
Margie megperdült a székével. – Chester, a lánynak igaza kell hogy legyen. Különben miért maradt volna ilyen sokáig életben a Játékban?
Chester elgondolkozott.
– Megindultak felénk – mondta Tony határozottan. Rettenetes kinézetű fore papok bukkantak elő az élőhalottak között, olajjal bekent testük csillogott a napfényben. A papok a csónakok vízre bocsátását irányították.
Griffin rá se hederített a csónakokra. Könnyen áttörhetnek rajtuk, ha úgy döntenek. – A kellékek – mondta. – A rituálé végrehajtásához kellenek kellékek is. Egy teljes cargo kultuszos műhely van a fémbarakkban. Igazán jók, hogy nem sikerült felgyújtani. – Kinézett az ablakon. – A zombik az üzemanyagot Őrzik és nem a barakkot. Azokon a hajókon simán keresztültörhetünk. A többi zombi... nos mire elérünk a Főhadiszállás épületéhez, addigra ők is megérkeznek, hacsak nem... hacsak nem megyünk ki a Libával a partra. Bár akkor lehet, hogy nem tudjuk lehozni. Mégis ez az egyetlen esélyünk.
– Nem.
– Meg kell...
– Nem. – Chester nem mosolygott valami kedvesen. – Kerestem az ellentmondást, de addig nem vettem észre, míg Lady Janet meg nem szólalt. Ez egy újabb csapda. Lady Janet, csak nem feledkeztél meg a szerzői jog megszegésének szabályáról?
– A teremburáját, azt hiszem igen – nevetett a lány, és Chester vele nevetett.
Alex akkorát csapott a homlokára, hogy az már fájt. – Várjatok csak egy kicsit! – Megrázta Chester vállát. – Nem az Ellenség lopta el a Libát. Ők csak a daribiktól lopták el. Tehát felhasználhatjuk a daribik varázsigéjét, ha...
– Igazad van. Hol van Maibang koponyája? – Chester kétségbeesetten nézett egyik arcról a másikra. Aztán Margie felemelte a kezét.
– Azt hiszem, Owen átadta nekem. – Kinyitotta a hátizsákját és gyorsan átkutatta. Kísérőjük koponyája szánalmas régészeti relikvia benyomását keltette, minden egyéniség kiveszett belőle, de Chester mégis úgy fogta meg, mintha értékes ékszer lenne.
– Asztal rituálé! Tony, Griffin, szerezzetek egy asztalt. A többiek pedig szedjék elő a maradék élelmiszeradagjukat. Csokoládét, sótablettát, mindent, amit csak felajánlhatunk az isteneknek.

*

A rakodótérben készítették elő a rituálét. Egy megvetemedett láda töltötte be az asztal, és az abban talált lepedő a terítő szerepét. Néhány darab szárított gyümölcs és egy magányos rágógumi feküdt a térítőn a fekete koponya mellett. Se virágok, se gyertyák... de Chester elégedettnek tűnt.
– A bilasim tewol –  morogta, aztán széttárta a karját. – Hallgass meg, Kasan Maibang! Hallgassatok meg istenek az égben! Elpusztítjuk értékes tartalékunk maradékát is, hogy beszélhessünk vele, aki a kísérőnk volt. Hallgass meg Jézus-Manup... – Az asztal felett a levegő vibrálni kezdett és Chester intett a kezével. – Tűz – parancsolta, mire aurája vörössé vált. Chestert azonban nem érdekelte. – Tűz! – kiáltotta, és az asztal meggyulladt.
A tűzhalált halt Kasan Maibang összeégett arca felbukkant. – Tudom, miért hívtál – suttogta a bennszülött –, de én nem segíthetek. Csak egy nálam nagyobb erejű férfiú menthet meg titeket.
– Kicsoda?
– Pigibidi/népünk leghatalmasabb varázslója.
– Hívd ide.
– Ezért manával kell fizetned. Mit tudsz még felajánlani?
Chester mindenre elszántnak tűnt. Beletúrt göndör hajába. Aztán hangosan felnevetett és kiöntötte a hátizsákja tartalmát. A kupac alján feküdt valami, ami fekete bőr pizsamára emlékeztetett – a fore kém elhullajtott bőre. Rátette a mágikus tűzre.
– Elfogadjuk az áldozatot... – mondta Kasan, és arca az öreg Pigibidi ráncos, beesett arcává változott.
– Pigibidi, hatalmas törzsfőnök – kezdte Chester. Idegesen nyalta meg az ajkát. – Reménytelen helyzetben vagyunk. El kell repülnünk ezzel a hatalmas repülőgéppel, de nincs üzemanyagunk.
Az öregember ajkai megmozdultak és szavai visszhang-zottak a rakodótérben. – Az a nő a fore varázsigét ajánlotta fel. Örülhettek, hogy nem fogadtátok el. Engedélyre van szükség, hogy ilyen varázslatot használhassunk, mert ha engedély nélkül ellopjuk a varázsigét a tulajdonosától, akkor szörnyű árat kell érte fizetni.
Chester Lady Janetre meredt, aki titokban kitűnően szórakozott. – Pigibidi... mit tegyünk?
– Elmondom a varázsigét, amire szükséged van. De ha néped újból hadat üzen nekünk, akkor nehogy felhasználjátok ellenünk.
– Nem. Esküszöm, hogy...
– Egy európai ígérete nem sokat ér. Ha van elég erőd ahhoz, hogy felemeld eme óriási gépezetet, akkor én fogom kimondani a varázsigét, hogy megtörhessük a forék hatalmát.
– Elég erőm? De Pigibidi, hiszen nincs elég erőnk. Segítened kell...
– Sajnálom. Akkor hiába hívtál.
Chester dühösen dobbantott és káromkodni kezdett. – Ez az átkozott Lopez! Egyszer még kitekerem a nyakát. Esküszöm, hogy egyszer még kinyírom... – Felmászott egy ládára és kinézett az apró kémlelőnyíláson. A fore csónakok elérték a Libát. Hamarosan mindennek vége.
A tűz tovább égett és Pigibidi áttetsző képmása a halottak érzelemmentes nyugalmával figyelte őket.
Alex a rakodótér falának dőlt és elgondolkozva ráncolta össze a szemöldökét. Pigibidi nem tűnt el. Valamit még fel lehet használni, de mit? Egy láda Coca-Colát? A fore pap holttestét? Vagy... – Chester!
– Mi van? –  vicsorogta az Osztagparancsnok. Az egész teste remegett.
– Nem azt mondta Margie, hogy Hughes maga vezette a gépet?
– De így van – mondta Margie. – A Long Beach-i felszállásnál ő vezette a gépet.
– Ha akkor lopták el a gépet, akkor... Tony felrohant a létrán a pilótafülkébe.
– ... akkor Hughes csontvázát találtuk meg – fejezte be Griffin.
– Istenem – Chester lehiggadt és szélesen elmosolyodott, ahogy megértette Alex szavait. – A cargo kultusz felhasználásával felvesszük a kapcsolatot a huszadik század egyik legnagyobb repülőgépgyártójának a tindalójával.
Acacia elővette azt a koponyát, amelyet előzőleg Alex félrelökött. – Ez lesz az?
Ez vajon Hughes vagy a pilóta koponyája-e? A koponya kajánul vigyorgott rájuk a biztos névtelenség” tudatában. Alex megszólalt. – Hughes milliomos volt. A ruhái jobb állapotban kell, hogy legyenek...
Tony a nagy igyekezetben csaknem leesett a létrán, ahogy a másik koponyával a kezében leszáguldott. – Mit számít, legfeljebb mindkét koponyát felhasználjuk! – Elvette a másik koponyát is Acaciától, és a két koponyát az asztal két egymással átellenes sarkába helyezte Pigibidi lebegő arca elé. A lángok fellpbbantak.
Egy fore zombi mászott fel a gépre és bámult rájuk az ablakon keresztül. Hamuszürke kezével rávágott a kémlelő-nyílásra.
Pigibidi átlátszó arca feléjük bólintott és megszólalt. – Isten-Dodo, Jezus-Manup, hallgassatok meg...
A szavait elnyomta az óriási motorok dübörgése. Mind a nyolc propeller belehasított a levegőbe. Margie levegő után kapkodott és a pilótafülkébe futott, a többi Játékossal a nyomában. A Csinos Liba megrázkódott, majd előrelendült.
Margie belevetette magát az egyik pilótafülkébe. Az utolsó zombi kiáltozva feküdt a szélvédőn és a festett fába kapaszkodott.
A hidroplán felgyorsult, félrelökte az útjából a kisebb hajókat és repülőgépeket, és a nyílt víz felé tartott. Margie bőszen vigyorgott, ahogy a Liba a víz tetején száguldott és végül felemelkedett. A gép egyszer még visszazökkent, és ekkor a zombi nagy csobbanással belepottyant a vízbe.
Aztán a gép motorjai elérték a megfelelő fordulatszámot és a Liba hatalmas robaj kíséretében felszállt.
A tengerpart és a kikötő eltűnt alattuk. A dzsungel, a hegyek, a szörnyek és a forék dühösen integető harcosai gombostűfejnyire zsugorodtak. Ahogy a Csinos Liba elérte a felhőket, a Játékosok egymásra néztek, és egy percig néma csendben voltak. Aztán Alex ujjongani kezdett, Acacia átölelte a férfit, Tony átölelte Margie-t, és Chester megcsókolta Lady Janetet. A pilótafülkét nevetés és örömujjongás töltötte be.
A Játék véget ért.

Harmadik rész 

30. Az utolsó kérdőjel 

Hangos éljenzést lehetett hallani a pilótafülkéből, még mielőtt az álomparki személyzet kiengedte volna a Játékosokat a repülőgépből. Lady Janet lépett elsőnek a földre. A lábai még mindig remegtek. Megrázta a fejét és azt mondta: – A mindenit!
A hat Játékos követte. Holly Frost jött ki utolsónak. Mélyen meghajolt a szereplők és a kezelőszemélyzet előtt. Chester felemelte a kezét és azt kiáltotta: – Tapsoljuk meg a haldokló szerepében a legkitűnőbb teljesítményt nyújtó... Holly Frostot! – Elszórt éljenzés volt a válasz. – És a csapat életben maradt tagjait! – Most már mindenki lelkesen éljen-zett, még a kezelőszemélyzet is.
Griffin Tony mellett sétált. McWhirter őszinte mosolya lehervadt az arcáról, ahogy észrevette Bobbickot két biztonsági őr társaságában. A fiú megállt, mielőtt az őrök odaértek volna hozzá, és letette a hátizsákját. A homlokába lógó hajtincset megigazította, és kezet nyújtott Alexnek. – Köszönöm. Igazán rendes voltál. Ígérem, hogy semmi problémát nem fogok okozni.
Griffin elfogadta a kinyújtott kezet és meglepődött a fiú kemény kézszorításán. – Meglátjuk, hogyan boldogulunk, McWhirter.
– Rendben van főnök. Innét már átvesszük a foglyot.
– Hála istennek. – Alex kibújt a hátizsákjából és hagyta, hadd essen a, földre. – Marty, kísérd el a vizsgálatiba. Megérkeztek már a zsaruk?
– Naná. Sk mindent el kell intéznünk. – Marty főnökét egy személyzeti ajtóhoz vezette, míg a többi Játékos a főbejárat felé tartott. Előttük a két biztonsági őr kíséretében Tony ment.
Griffin nézte, ahogy a Játékosok elmennek. Többségük figyelte ahogy Tonyt elkísérik, de senki nem szólt egy szót sem, kivéve Chestert, aki elég fáradtnak tűnt. – Griffin, lejössz a búcsúpartira?
– Sajnálom, Chester. El leszek foglalva. – El akart indulni, de Henderson odaintett neki.
– Te is meg vagy híva. Igazán kiérdemelted. Akkor ma este a lakosztályomban a Sheraton szállóban.
Alex visszaintett és Marty felé fordult. – Segítened kell. Baromi fáradt vagyok. – Bobbick együttérzően bólintott.
Griffin még egyszer megpillantotta Acaciát. A lány megállt a kapunál, mint aki meg akar fordulni, és mondani akar valamit. De aztán fáradtan megvonta a vállát, és továbbment. Tony észrevette a lány habozását, és a mosoly teljesen lefagyott az arcáról.
Griffin nézte, ahogy a lány elmegy, és érezte, hogy gombóc van a torkában.
Átnyújtotta a hátizsákját Martynak, aki szó nélkül'átvette, és áttolta a rágógumit a szája egyik sarkából a másikba. – Gyere, Griff! Vár az autó.
Alex némán bólintott. A légpárnás autó textilborftású műanyag ülése teljesen idegennek tűnt számára, és erősen ráhuppant, mintha meg akarna bizonyosodni a valódiságáról. Hátradőlt, becsukta a szemét és a teste előrelendült, ahogy a kocsi elindult.

*

Fáradtak, piszkosak voltak, válluk meggörnyedt a hátizsák alatt. Úgy néztek ki, mint az élőhalottak, amikor bebotladoztak a gyorsbüfébe. Megálltak és homályos tekintettel körbenéztek. Minden asztal foglalt volt.
Az egyik asztalnál, ahol akár öt korsó is elfér, egy magas fekete nő intett feléjük vidáman. Valahogy ismerősnek tűnik, gondolta Gina. Elmosolyodott és az asztal felé indult, miközben maga után húzta Chestert a hátizsákjánál fogva. Tudta, hogy Gwen és Ollie követni fogják.
A falnak támasztották a hátizsákjukat. Ollie elment rendelni, amíg Chester üres székeket keresett.
– Jó Játékot – mondta az idegen. – Glória Washington vagyok.
Chester bemutatott mindenkit. Gina azon tűnődött, vajon hol láthatta a nőt. Aztán hirtelen beugrott, és Ginának leesett az álla, ahogy visszaemlékezett. _ A fekete nő észrevette. Megragadott egy üres széket a szomszédos asztalnál – merev, kicsit ügyetlen, de gyors mozdulattal – Gina mögé tolta. – Ülj le, kedvesem. Nem akartalak megijeszteni. Gondoltam, hogy fel fogsz ismerni.
Gina lehuppant a székre. – Legutóbbi találkozásunkkor hiányzott egy kezed és egy lábad. És a smink...
Chester hirtelen elmosolyodott. – Aha. Az élőhalott démon. Igazán hatékony trükk volt.
– Ugye?
– Hogyan...?
– Rosszkor látogattam el az Antarctica Ciudadra. Szerencsés voltam, hogy egyáltalán volt mit leamputálni rólam. Ezek a művégtagok... nos, tudom őket használni, de nehezen szoktam hozzájuk... mindenesetre amikor Mrs. Lopez felvetette az élőhalott szerepet, az orvosom kitűnő terápiának találta. Legalább segít hozzászokni a megváltozott helyzetemhez. – Egyre lassabban beszélt, mintha nehezen tudná kifejezni magát. – Hogy félkarú és féllábú vagyok. De mégis élő ember. Tudjátok, igaza volt.
Ollie egy tálcával kezében érkezett meg. A Játékosok lecsaptak a svájci különlegességekre, mielőtt elérte volna az asztalt. Gina érezte a forró és édes ízt a szájában; a fáradtságnál is erősebb éhséget. Most már minden igazi.
Azt mondta: – Akár tetszik, akár nem, pokoli hatással volt rám. Egyszerűen nem hittem el, hogy nem hologram vagy. Olyan volt, mintha a sírból keltél volna ki. – Felnevetett, de'hangjába még idegesség vegyült. – Örülök, hogy találkoztunk. – Korsóját nekikoccintotta Glória Washington korsójának. – Csirió!
– Célunk az ellenség megzavarása – felelte Glória.

*

Alex összegyűrt egy papírlapot és a falhoz vágta. A papír-galacsin az űjrafeldolgozóba esett. Szeretett volna inni még egy csésze kávét, de azzal biztosan kikészítené a gyomrát.
– Mi van még hátra? – Hangja teljesen idegennek tűnt, fáradt és vékony volt. Egy halom papírlap nézett vele farkasszemet, mire felnyögött.
– Istenem. – Bekapcsolta a számítógépét és csak a „Sürgős” jelzésű iratokat kérte be. Várakozásának megfelelően csak négy papírlap csúszott ki a nyomtatóból az íróasztalra.
Az egyik McWhirter kihallgatásának összefoglalóját tartalmazta. El fogják küldeni tájékoztatásul az összes osztályvezetőnek. Griffin olvasás közben bólogatott. Tony megtartotta az ígéretét. Nem sokat érnek annak a nőnek a leírásával, aki megbízta Tonyt; valószínűleg mind a nevét, mind a külsejét megváltoztatta.
Azonban ahhoz talán elegendő információ van a birtokukban, hogy az összekötőt elkapják. Túl nagy a tét ahhoz, hogy a megbízók ne küldjenek el valakit a rejtekhelyre.
Aláírta a papírt és félrerakta.
Két lap a Park elmúlt négynapi bevételéről szóló jelentést tartalmazta. Gyorsan átfutotta, és ezt a két lapot is félretette. Nem egyezett a véleménye a számítógéppel a sürgős ügyeket illetően.
Az utolsó lap Albert Rice személyes használati tárgyait sorolta fel. A mostaninál tisztább és frissebb fej szükséges ahhoz, hogy gondolkozni tudjon.
Rápillantott az órájára. Háromnegyed tizenegy, minden normális ember ilyenkor fekszik le. A fenébe – miért menjen vissza a lakótelepre? Miért nem alszik az irodában? Lekapcsolta a villanyt és addig ásított, míg meg nem fájdultak az állkapcsai. Minden izma fájt és pihenésért könyörgött, de egyetlen képet élesen és tisztán látott még becsukott szemmel is.
– Átkozott Acacia. Hagyjál békén. – A lány csinos arca, kérdő tekintetű barna szemei egész nap üldözték, ez volt a négy nap fantázia ellenállhatatlan erejű valósága.
Újból ránézett az órájára és azt dünnyögte: – Valószínűleg már mindenki ott van... – Aztán eszébe jutott a másnap kora reggeli megbeszélés a Játékról, és tudta, hogy megpróbálja becsapni magát.
Miért keres kifogásokat? El akart menni. Fáradtsága, idegessége és a rengeteg felgyülemlett munka ellenére el akart menni, hogy elbúcsúzhasson az őrültek felejthetetlen csapatától.
És talán egy bizonyos őrült nőszemélytől.
Letette a lábát a földre és habozás nélkül az ajtó felé indult.

*

Alex furcsa elégedettséget érzett a többi Játékos fáradtsága láttán. Chester lakosztálya elég nagynak bizonyult ahhoz, hogy befogadjon megfelelő mennyiségű pamlagot. A pam-lagokon homályos tekintetű, hervadt arcú sebesültek üldögéltek. A helyiség egy forgalmas kórház baleseti sebészetére emlékeztetett.
Csak az előző nap folyamán elpusztult Játékosok tűntek élénknek, de ahogy szaporodtak az üres söröskriglik, ők is elbizonytalanodtak. Alex érzett valami erős, édes illatot, ami nem éppen cigarettafüst volt. Összeszorította a száját, ahogy kötelességtudata birokra kelt a fáradtsággal. Végül a fáradtság győzött.
Acaciát a szoba túlsó sarkában pillantotta meg és lassan elindult feléje, miközben odafigyelt az egyes beszédfoszlányokra...
Félig-meddig ismerős, meglepően határozott hang ütötte meg a fülét. – Nem, nem, nem. A Haiavahát azért kevertem bele, mert szükséged volt az antitűzre az élőhalottak ellen. Rá se kellett volna hederítened, a repülőgép tojására. És miért nem mentél vissza az antitűzért?
Richárd Lopez beszélt, aki mellett ott ült a felesége és... Chester Henderson! A Játékmester ébernek és frissnek tűnt. Mitsuko Lopéz némán figyelte a férjét, szemei ide-oda ugráltak az egyik beszélgetőpartnerről a másikra, mintha teniszmeccset figyelne.
– ... ezt nem mondhatod komolyan. Nem te álltái azzal az átkozott szörnnyel szemben – mondta Chester minden bosszúság nélkül. Szórakozottan kihalászott egy marék sós mogyorót a tálból, beleöntötte a szájába és úgy beszélt tovább. – Mebbobalbal... megpróbáltál kinyírni minket, és ezt te is jól tudod.
Richárd magrázta a fejét. – Ne ess túlzásokba! Hol adhatok el egy olyan Játékot, amelyikben Chester Hender-son Osztagparancsnokot kinyírták?
– Túl fáradt vagyok ahhoz, hogy kinevesselek. Szóval te tulajdonképpen megkönnyítetted a dolgunkat?
– Ó... a fiatalkori bohóságom néha túlzásokra ragadtat. Mitsukónak állandóan emlékeztetni kell arra a pénzre, amit elvesztek, ha túl keményen játszok. Szörnyű nő a feleségem. Mindig csak az üzlet, és csak utána a szórakozás. – Gyorsan megcsókolta Mitsukót.
Chester meglátta Alexet és intett neki. – Hé, Griffin! Jó Játékot, haver! Nem is vagy olyan rossz Játékos.
Valaki megszólalt Alex háta mögött, mire hátraperdült. – Mi lesz McWhirterrel, Griffin? – Gina szólt hozzá, de hát ő meghalt...
– Kivették az ügyet a kezemből – válaszolta, és örült, hogy ez az igazság. Továbbment, mivel nem akart erről a témáról beszélni.
Mary-em, aki világoszöld pantallót és blúzt viselt, egyáltalán nem emlékeztetett vízihullára, de az ő látványa is meglepte Griffint. A törpe nő éppen elmerült az emlékei ecsetelésében Owennel, Margie-val és egy ismeretlen tolókocsiban élő fiúval, amikor észrevette Alexet. – Griffy! – rikoltotta. Ki tudja honnét szedte az energiát, de rögbijátékosként vetődött a férfira, akinek csak nehezen sikerült megőriznie az egyensúlyát.
– Már attól féltem, hogy nem jössz el.
Griffin hirtelen, valami erős érzelmi fellobbanás hatására vadul átölelte a tömzsi nőt. Mary-em hátrált egy lépést, öklét a csípőjére tette és végigmérte a férfit. – Lehet, hogy tévedek, de szerintem belőled kitűnő Játékos lesz.
Alex tiltakozóan emelte fel a karját. – Ó nem, köszönöm szépen, de többet ebből nem kérek.
Mary-em gúnyosan felhorkant. – Na persze. – Aztán ellágyult a mosolya. – Gyere, Griffy. Be szeretnélek mutatni valakinek.
Alex követte a nőt a Braddon házaspárhoz, akik üdvözlésképpen fáradtan biccentettek. – Hallottad már a békaember sztorit? – kérdezte Margie. A férfi azonban tagadóan rázta meg a fejét. – Gyerünk, mondd el neki is, Mary-em.
A törpe nő felnevetett. – Emlékszel, amikor elmerültem a vízben?
– Hogy emlékszem-e? Az istenfáját! Azt mondtad, hogy „blugy”, alámerültél, aztán megfogta egy hideg kéz a bokámat és... várjál csak. Éreztem azt a kezet. Akkor... akkor egyszerűen elfogadtam valóságosnak, de... Lehet, hogy megbolondultam?
– Nem. Az az őrült Lopez beállított egy könnyűbúvárt a víz alá. A srác lehúzott és oxigént adott. Én azonban annyira röhögtem, hogy csaknem megfulladtam. – Együtt nevetett a többiekkel, majd odahúzta Alexet a tolókocsis fiúhoz.
Ahogy közelebbről megpillantotta a fiút Griffin módosította korábbi véleményét a fiú korát illetően. Inkább harmincévesnek tűnt, mint tizenhétnek. Ránctalan arca, vékony teste a távolból könnyen megtévesztette a szemlélőt.
– Griffy – mondta a nő olyan lágy és szeretetteljes hangon, hogy az arca szinte megszépült. – Griffy. Be szereíné-lek mutatni az öcsémnek, Patricknek. Patrick...? – Kedveskedő, mély hangon beszélt az öccséhez, mint egy kisgyerekhez. – Tudod ő egy nagyon fontos ember. Alex Griffinnek hívják, és ő az Álompark Biztonsági Szolgálatának a vezetője.
Patrick lassan reagált, fejével kis köröket írt le és megszólalt. – He-helló Misz-miszter Griffin. – Nehezen ejtette ki Alex nevének utolsó szótagját. Törékeny kezét odanyújtotta kézfogásra Alexnek. A férfit meghatotta az az erőfeszítés, amivel a fiú levegőbe emelte a kezét.
Alex a lehető legóvatosabban fogott vele kezet. – Örven-dek, Patrick.
– Ma-maga kétíves ember, Misz-miszter Griffin. Láttam, hogy két-kétszer meg... megmentette a nővérem életét. – Patrick szemei felragyogtak, ahogy felidézte a látványt.
Alex lehajolt a fiúhoz. – Hidd el nekem, hogy a nővéred megérdemelte.
– Patrick végignézte a Játékot – mondta Mary-em, aki láthatóan örült a bóknak. – Mindig végignézni a Játékot.
Griffin tippelt egyet. – Nem vett részt az öcséd egyetlen Játékban sem?
Mary-em bólintott, érezte, hogy Alex megértette a célzást. – Egészen a balesetéig. Most... – Kedvesen megérintette az öccse fejét, aki odadörgölőzött a nővéréhez, mint egy szeretetre éhes kiscica. – Most csak nézi, ahogy a nővérkéje játszik. A történet nagy részét megérti.
Alex az egyik testvérről a másikra nézett, a nyomorék férfiről /gyermekről a törpe nőre és gyanúja megerősödött. – Mióta veszel részt a Játékokban, Mary-em?
A nő bólintott. – Ismét beletrafáltál, Griffy. Igazi detektív

*

– Kösz a bókot. Örülök, hogy megismerhettelek, Mary-Martha. – Biccentett Patricknek, aki csodálattal bámult a nővérére. Griffin lágyan folytatta. – És téged is, Patrick.
Mary-em megragadta Griffin kezét, lerántotta a férfit magához és egy nedves csókot nyomott az arcára. – Még nem szabadultál meg tőlem. Hamarosan ismét együtt fogunk megbuggyanni.
– Talán igen. – Elindult Acacia felé, aki Gwen és Ollie társaságában ült. Hagyott maga mellett egy üres helyet a pamlagon, és Griffin szinte fizikailag érezte Tony távollétét. Mindhárman fáradtan mosolyogtak és halkan beszélgettek.
Gwen és Ollie most az egyszer nem ölelkeztek, bár nagyon közel ültek egymáshoz, és szerelmük szinte kitapintható volt.
Ahogy feléjük sétált a zene tompa morajlássá változott a fülében,
Közvetlenül Acacia mögött állt meg, és Ollie rávillantotta a tekintetét, ahogy Alex megérintette a lány vállát.
Acacia oda se nézett. – Hello, Alex. – A lány hangja hallatán a férfiból eltűnt minden fáradtság.
Leült a lány mellé, mivel végre megértette, hogy kinek van fenntartva a hely. Acacia lassan odafordult hozzá, lágy barna szemeivel végignézett a férfin és elmosolyodott.
– Tudod – mondta Alex őszintén –, már régóta szerettem volna, ha kiejted az igazi nevemet.
A lány válasza tartózkodással vegyes kedvesség volt. Csak a szeme alatti sötét karikák tanúskodtak a kialvatlanságáról. – Bárcsak előbb tudtam volna. – Elhajlgatott, és Griffin megértette a ki nem mondott kérdést.
Megrázta a fejét. – Nem tudok semmit, Cas. Ha ez Tony első bűncselekménye...
– Az.
– Ha továbbra is együttműködik velünk, ha indokolt kétség merül fel a rosszhiszeműségét, illetve az előre megfontoltságát illetően, akkor... – Érezte, ahogy a levegő sípolva szakad ki a tüdejéből és nagyon öregnek érezte magát. – Akkor talán tíz évet kap. Nem tudom.
A lány feldühödött. – És te nem tudsz segíteni?
– Acacia. – Az istenit. Hogyan mondja el neki? – Kedvelem Tonyt. Nincs vele semmi bajom. Azonban el akart lopni egy több millió dollár értékű felfedezést. A bűntett elkövetése során megtámadott és összevert egy biztonsági őrt, hogy másról már ne is beszéljünk. Ha a Park és a kaliforniai rendőrség be akarná egy sötét lyukba ejteni, aztán a lyukat lebetonozzák... mit tehetek én?
A lány szemei úgy tüzeltek, mint amikor a tűzre valaki olajat önt. Alex nem hagyta szóhoz jutni a lányt.
– Acacia, te csak évente egyszer vagy kétszer látogatsz el ide, nem ismered azokat az embereket, akik itt erejüket megfeszítve dolgoznak hogy a varázslat világát életre keltsék. Tökéletesen megértelek téged. Talán én is így tennék a Te helyedben. Azonban a mi számunkra...
– Ez így nem igazság, Alex! ő nem akart megölni senkit. Tony soha nem tenne ilyet. – A hangja elkeseredetté vált. – Azt hittem, hogy ismerem őt. A fenébe, ismerem őt. Biztos vagyok benne, hogy ellenőrizte az őrt, hogy kap-e levegőt, mielőtt otthagyta volna. Alex, ismerem Tonyt.
Mondd el a halottkémnek! Vagy pedig mondd el Rice-nak! – Alex alig bírta visszatartani az ingerültséget. Nem erről akart beszélni és nem ezt akarta mondani. Talán jobb lenne, ha elmenne...
Azonban Gwen megérintette Acacia vállát, mire a lány dühe lecsillapodott.
– Rendben van, végül is az ő hibája.
Alex ürességet érzett a levegőben, amit be akart tölteni. Szavakkal... az érintésével...
Azonban csak ott ült a lány mellett közel, de mégsem érintette meg. Ollie megfogta Gwen kezét. – Gyere, kedvesem – hívta a lányt. – Szerintem itt az idő, hogy elmenjünk megszámolni a bárányokat. Nekik még beszélniük kell. Acacia, holnap együtt reggelizünk?
– Rendben. Jó éjt, Gwen.
– Jó Játékot, Griffin. – Gwen búcsúzóul átölelte Acaciát. Acacia nézte ahogy a jegyespár elmegy. – Látnod kellett volna a találkozásukat közvetlenül a Játék után.
– Az övékét?
– Igen. Nagyon furcsa volt. Ollie először nem merte megérinteni Gwent. Aztán Gwen megragadta őt, és megcsókolta, mielőtt Ollie megmozdulhatott volna.
Mindketten nevettek, de mindketten tudták, hogy csak az elkerülhetetlent késleltetik. Amikor a nevetés elhalt és némán ültek tovább, Griffin óvatosan megfogta a lány kezét. A lány gyengén megszorította.
– Holnap elmész, Cas?
Acacia a másik kezével hátrasimította a haját. – Legalábbis ez áll a jegyemen.
– Hát akkor vége. Örülök, hogy megismerhettelek. Tényleg.
A lány összeszorította a száját és a szőnyegre meredt. – Bárcsak ugyanezt mondhatnám.
Alex érezte, hogy a lány keze hideg és visszahúzta, mielőtt a lány szabadult volna ki. – Ennyire rossz volt?
– Ne érts félre. Lenyűgöző férfi vagy, Griffin. És csuda szexis. De ugyanakkor egy kicsit rémisz'tő. Komolyan azért jöttél ide, hogy velem próbálkozzál, miután a fiúmat lecsu-katod tíz évre?
Hát erről van szó. A levegő megfagyott körülöttük. Mit mondjon? Nem jut eszébe semmi jó gondolat. Csak a semleges illat beszél belőled bébi, ne ámítsd magad...
– Engem is meghívtak – mondta és felállt.
– Griffin – szólt a férfi után, hihetetlenül könyörgő tekintettel. – Volt egy cinkosa is, igaz? Egy belső ember? Tegyük fel, hogy Tonyt csapdába csalták. Mi van akkor, ha szabadon eltávozhatnak, bármit is akartak megszerezni? Tegyük fel, hogy Tonyt baleknak használták fel, és amíg ti őt ítélitek el, addig az igazi bűnösök elmenekülnek.
Alex arckifejezése nem változott meg. – A fantáziálásnak vége, Acacia. Tony egy rossz játékban vett részt a lehető legrosszabb időben, és ezért meg fog fizetni. – A fenébe, miért kell neked mindig Mr. Griffint játszanod? Aztán felbukkantak azok a szavak, amik igazán számítottak. – Sajnálom, hogy így kellett találkoznunk – mondta.
A lány nem válaszolt, de a levegő már nem volt annyira jeges, és tudta, hogy Acacia hitt neki. És mivel elmondott mindent, amit csak elmondhatott, elment.

*

Griffin érezte, ahogy nyolcvanöt kilós teste ellazul a matracon. A hálószobában a hőmérséklet huszonegy fok volt és nem fárasztotta magát a betakarózással.
Becsukott szemmel figyelte, ahogy színes karikák táncolnak a szeme előtt, és szabályos időközökben váltakoznak.
Csak a nappaliban álló akvárium zúgását és a saját lélegzetvételét hallotta. Elzárva a külvilág zajától oda tudott figyelni a saját testére, érezte a karcolásokat, a sebhelyeket és az egyetlen érintetlen pontot, a gondolatait, amelyet hamarosan a munka fog lekötni.
Egyenlőre azonban még ellazíthatott és aludhatott.
De nem tudott aludni. Egyáltalán nem.
Elvégezte a munkáját. Már semmit sem tehet vagy akar tenni Acaciával kapcsolatban. Holnap átnyújtja a jelentését Harmóniának, tájékoztatják a fejleményekről, és aztán kiszáll az egész ügyből.
Pihenés. Napok óta nem gondolt semmi másra, aminek jobban örült volna. És most, amikor az álomkarikák táncolnak a szeme előtt és a kellemes levegő végigsimítja meztelen testét, akkor semmi nem tűnt távolabbinak.
Gyilkosság az Álomparkban. Istenem, micsoda rémálom. Lehet, hogy baleset volt Novotney jelentése ellenére is? Az orvosok sem mindentudóak... Lehet, hogy Tony egy minden hájjal megkent hazudós alak, annak ellenére, hogy Griffin meg volt győződve az ellenkezőjéről? A Zöldfülű sem mindentudó... Vagy csak átvágták a fiút?
Tegyük fel, csak tegyük fel, hogy Rice volt, aki lopott? Milyen gúnyos fintora lenne az a sorsnak. Rice megfelelő pozíciót töltött be ahhoz, hogy elkövesse a betörést. Tegyük fel, hogy Rice átadta a dokumentumokat és a semleges illatot Tonynak, engedte, hogy a fiú összekötözze... mindketten követték a parancsokat... Rice-ot úgy megkötözték, mint a húsvéti sonkát, hogy a harmadik tettestárs, akire egyikük se gyanakodott, nyugodtan befoghassa Rice orrát...
Griffin megrázta a fejét. Ilyet csak olyanról lehet feltételezni, akit nem szeret az ember. Bosszantotta, hogy sohasem viselkedett barátságosan a biztonsági őrrel. Azonban Rice sem adott módot arra, hogy Griffin barátságosan bánjon vele. Távolságtartó. Udvarias, de hűvös volt. Képes volt a teljes közömbösségre azzal az emberrel szemben, akinek a munkáját köszönhette.
Alex pisJogott a sötétben, ahogy a zavaró gondolatsort követte. Ha Rice volt az igazi tolvaj, akkor miért ölték meg? Ha pedig túl sokat tudott... de miért mondtak volna neki többet, mint Tonynak? Nem, ez nem stimmel.
Azért ölték meg, mert Rice a nem megfelelő időben a nem megfelelő helyen tartózkodott. Mit láthatott? Mit tud-hatott...?
Griffy, te igazi detektív vagy.
Griffin hallgatta a saját lélegzetét, a szfvdobogását, az erek lüktetését a fülében, és tudta, hogy fel kell hívnia Millicentet. Felült az ágyban és azt mondta: – Központ.
Egy halványlila színű fénykocka jelent meg a levegőben. – Igen, Mr. Griffin? – kérdezte egy hang.
Elfojtott egy ásítást, majd válaszolt: – Summerst, Milli-cent Summerst kérném. Sürgős a hívás.
Húsz másodperccel később Millicent duzzadt, álmosságtól összeragadt szemű arca jelent meg előtte. – Főnök? Mi történt?
Megvagy!, gondolta, de ez már nem is számított. – Szükségem van a segítségedre, kedvesem. Te kutattál...
Ahogy Alex beszélt, Millicent kezdett magához térni, a szemei kitisztultak, a szája megfeszült. Istenem, gondolta a férfi, lehet, hogy sohasem tudom meg a titkát.

31. Indulás 

Szerda reggel, tíz perccel múlt tíz óra. Skip O'Brien úgy nézett ki, mint az életben maradt Játékosok, amikor kibotorkáltak a Csinos Libából. Sikeres mosollyal az arcán, de fáradtan. Ránézett Griffinre és Harmóniára, és miután látta, hogy nem viszonozzák a mosolyt, ő is elkomorult. – Elkéstem?
Alex ébernek és frissnek érezte magát a tízórás alvás után. – Mi se olyan rég érkeztünk. Kérsz kávét Skip? Úgy nézel ki, mint akinek szüksége van egy csésze erős kávéra. – Már a kezében is tartotta a kannát.
– Nagyszerű. Feketén kérem. Hajnali kettőig nem feküdtem le. De megérte. – Skip rátette az aktatáskáját az íróasztalra, és elvette Griffintől a csészét. 'Griffin először Harmónia, majd a saját csészéjét töltötte újra.
Harmónia kiitta az utolsó cseppig, majd elégedett arcot vágott. – Nagyszerű. Örülök, hogy végül is befejezzük ezt a szerencsétlen ügyet. Skip! A jelentésedet kérem.
Griffin nézte, ahogy Skip elővesz három lapot az aktatáskájából és átfutja őket. O'Brien megigazította a szemüvegét és elkezdte felolvasni a kiválasztott lapot.
– A kémcsőben a semleges illat több mint felét találtuk. Figyelembe véve a Játékosokon észlelt tüneteket, szerintem nyugodtan arra a következtetésre juthatunk, hogy visszaszereztük az egészet. A képlet is visszakerült hozzánk és a műszeres vizsgálatok alapján kijelenthetem, hogy nem másolták le. Bár nem készültek felvételek, Griffin jelentése alapján bátran állíthatom, hogy a szer sokkal hatásosabb, mint azt a legmerészebb álmainkban feltételeztük. – Halványan elmosolyodott. – Azt hiszem, nagy siker küszöbén állunk, uraim.
– Visszarakta a papírokat az ölébe.
Harmónia a jegyzetfüzetén dobolt. – Nagyszerű. Alex?
– Nálunk sajnos van még néhány homályos pont, Harmónia.
A kopasz férfi arca meg se rezzent. – Magyarázd el, kérlek.
– Nem vagyok benne biztos, hogy a teljes igazságot tudjuk. Van még néhány kérdés Rice halálával kapcsolatosan, amit meg kell válaszolnunk.
– Hát nem gyilkosság volt?
– A halottkém azt mondja, igen. McWhirter azt mondja, hogy Rice még élt, amikor otthagyta őt, és a hazugságvizsgáló szerint McWhirter nem hazudik. Azonban McWhirter nem orvos... Mellesleg hajnali öt órakor elkaptuk az egyik bűntársát, amikor az ki akarta csempészni a dokumentumokat és a semleges illatot. – Alex hirtelen elvigyorodott.
– Olyan vizes volt az ipse, mint az esőben a kóbor kutya és egyáltalán nem örült, amikor elkaptuk. McWhirternek a művízesés mögött kellett volna hagynia a zsákmányt. Tony mindent elárult nekünk. Azt még nem tudjuk, hogy ki szivárogtatta ki az információt Sacramentóban, de... meg fogjuk tudni. A kérdésem a következő: Rice Bűntárs volt? Közvetlenül a lopás napja előtt betörtek a lakására, azonkívül előre be nem jelentett pihenőt tartott a gyilkosság előtt...
– Mit értesz ezen? – Skip összehúzta a szemét:
– Nincs sok kapaszkodónk, de a tolvajok általában egymásnak esnek.
Harmónia halkabban dobolt. – Még mindig nem értem.
Griffin felsóhajtott. Na itt jön a java és nem lesz könnyű. De az is lehet, hogy téved, legalábbis reméli, hogy téved.
– Rice azt jelentette, hogy semmi nem tűnt el a lakásából. Szerintünk hazudott. Egy szobor eltűnt. A szoborról megr tudtuk, hogy üreges volt. A betörés után Rice-ot megölik, és a semleges illat eltűnik. Skip, pontosan mikor láttad utoljára a kémcsövet a szekrényben a bűncselekmény előtt?
– Értem... mire gondolsz. – Skip elgondolkozott. – Ellenőriznem kell.
– Rendben van. Most azonban gondold át Velem együtt. Tegyük fel, hogy a semleges illat már korábban eltűnt. Tegyük fel, hogy Rice lopta el, és az egész betörést csak a gyanú elterelése miatt terveitek ki.
– Akkor... – Harmónia összeráncolta a szemöldökét. – Gondolod, hogy a szoborba rejtette a kémcsövet és aztán valaki visszalopta? Hogy visszaadja nekünk? Ennek nincs sok értelme.
– Sok mindennek nincs értelme ebben az ügyben Harmónia. Talán Rice mohó lett, és nem akarta eladni a kábítószert a társainak. Talán McWhirter sokkal számítóbb ember, mint ahogy feltételeztük. Annyit tudok, hogy valami nem stimmel, és Bobbickkal újból átnézetem Rice lakását. Amire szükségünk van, azt talán ott megtaláljuk.
O'Brien pislogott egyet. – Nem kutatták már egyszer át Rice lakását?
– Igen, de nem elég gondosan. Csak lefényképezték.
– Hát valaki átkutatta.
– Igaz, de talán nem találta meg azt, amit keresett. Nagyon sok helyen el lehet rejteni valamit egy Cowles lakótelepi lakásban, amit egy idegen nem vesz rögtön észre.
– Akkora helyen, ahol elfér egy szobor?
– Nem, akkora hely nincs, de a szobor tartalmát el lehet rejteni. Te is tudod, hogy Rice szórakozásból szobrászko-dott is. Nem okozhatott neki nehézséget egy hamis téglát beilleszteni a kandallóba. Az egyik könyv hologramképe elrejthet egy rést a polcon... mit tudom én. – Alex ránézett a frissen vasalt inge ujjara. – Bobbick bizonyára már ott van. Ha tényleg van valami elrejtve abban a lakásban, akkor megtaláljuk.
Skip becsapta az aktatáska fedelét. – A mindenit. Ez igazán rossz hír Megyek és ellenőrzöm a szekrényt. Ha megbocsátotok, akkor...
Alex némán káromkodott.
Harmónia csettintett az ujjával. – Az ráér, Skip. Inkább mondd el a vegyület képletét. Mennyire ismered? Biztos vagy benne, hogy a megfelelő dokumentumok kerültek elő?
– Ne-nehéz ezt megmondani. Én khm... átszólhatok Sacramentóba, de ha ott szivárgott ki az információ, akkor az igazi képletet már leadhatták. Ha meg nem, akkor nyílt vonalon veszélyes lenne megbeszélni. – Tétován visszaült, aztán újból kitört belőle. – Figyeljetek csak. A laborban van néhány jegyzetem. Ha összehasonlítanám...?
Harmónia Griffinre pillantott, aztán vissza Skipre. Már akkor se tetszett neki ez az egész, amikor Griffin még csak hipotetikusan vetette fel ezt az ötletet. Most már egyenesen gyűlölte, és ez ki is ült az arcára. – Miért nem hívod fel a laborodat? Szólj az embereidnek. Az egyik kézbesítőnk átviszi, ha akarod.
– Én... mi khm... Idáig is elég baj történt. Túlságosan értékes ez a felfedezés.
– Te vagy túlságosan értékes a számunkra, Skip – mondta lágyan Griffin. Harmónia felé fordult. – Csak egyetlenegy ember dolgozik Sacramentóban, akinek a neve szerepel Rice noteszában. Egy bizonyos Prentice nevű hölgy, Sonja Pren-tice.
Harmónia mogorván bólintott.
A vér kifutott O'Brien arcából. A szemei Harmóniáról Griffinre villantak, majd vissza Harmóniára.. – Mi a fenéről beszélsz? – Alig tudott megszólalni, a levegő sípolt a szájában.
– Megtudtuk az igazságot, Skip. O'Brien csak hápogott. – Nem lehet...
– De igen – mondta Griffin. – Tudunk Sonjáról, tudunk rólad és Rice-ról.
– Istenem... – suttogta O'Brien. Aztán a szemei megvillantak” és összeszorította sápadt ajkait. – Addig nem húztok ki belőlem egy büdös szót sem, amíg nem beszélek az ügyvédemmel.
Harmónia szólalt meg, udvarias, precíz szavait szörnyű volt hallgatni. – Azt hiszem, nem érted meg a helyzetünket, O'Brien. Alex és én mindent megbeszéltünk már érkezésed előtt. Nem kerülhetsz bíróság elé. Sajnos.
Skip összehúzta a szemét. – Mit értesz ezen?
– Mit gondolsz, mi történne akkor, ha kitudódna, hogy a Cowles Művek vezető beosztású pszichiátere, az az ember, aki hat éve vezeti már a gyerekek viselkedését kutató részlegünket, hidegvérű gyilkos?
– Te tetted – mondta tompa hangon Griffin. – Te be tudtál nyúlni számítógéppel Ricé dossziéjába. Aztán később „felfedezted” az adatok meghamisítását, amikor Rice már meghalt. A gyilkosság éjszakáján benn voltál a laboratóriumodban. – Közelebb hajolt Skiphez, aki behunyta a szemét, és nehezen lélegzett. – Meg kell tudnunk az igazságot, Skip, a teljes igazságot. Vagy elmondod magadtól, vagy pedig kihívjuk a rendőrséget, és ők majd kiszedik belőled, aztán a sajtó megír mindent.
O'Brien ismét csak hápogni tudott, aztán szárazon felsóhajtott. – Az a lány, Prentice volt az oka mindennek. Istenem, olyan régen történt.
Remegő kézzel rágyújtott, és Griffin nézte, ahogy a füst beborítja Skipet, amíg Harmónia be nem kapcsolta a ventilátort. – Rice a tanítványom volt a Sulphur Egyetemen. Okos. Reményteljes tanítvány. Barátok lettünk. A feleségem olyan átkozottul könnyen beilleszkedett az egyetemi professzorok feleségének szerepébe. A fogadások, a vacsorák... Alberttel értelmesen lehetett beszélgetni és ő... figyelt rám. Felnézett rám.
Összevissza hadonászott a cigarettával, és a füst spirál alakban lebegett a levegőben. – Aztán kialakult köztünk... valami. Nem tartott sokáig, de igen mély volt. Talán több, mint egy egyszerű szerelem. Aztán, amikor megpróbáltam befejezni, akkor szinte megőrült. Teljesen bedilizett. Megesküdött, hogy bejelenti az egyetemen. Azt mondta, hogy egyszerűen félredobom őt, hogy egyáltalán nem törődök vele. Megpróbáltam bebizonyítani, hogy ez nem igaz.
Griffin várta, hogy folytassa, aztán finoman ösztökélni akarta, de Skip kis idő elteltével magától folytatta. – Sonja egy szemeszterrel Rice előtt kezdett bejárni az óráimra. Tudtam, hogy'magányos lány és gondoltam talán... talán van bennük elég közös tulajdonság ahhoz, hogy összehozzam kettőjüket.
– Sonja és közötted is volt „valami”? – kérdezte Alex veszélyesen halk hangon. O'Brien szerencsétlenül bólintott. A jó öreg Skip. Mindenét odaadja Amerika ifjúságának.
– Egy darabig nem volt semmi probléma. Talán azért, hogy bebizonyítsa nekem, hogy nem tettem tönkre érzelmileg, ahogy korábban állította, Rice elkezdett Sonjával járni. Ekkor történt, hogy a lány modellt állt neki. Néha... néha hármasban... szórakoztunk. – Becsukta a szemét, és nyelt egyet. – Az istenit – suttogta –, Alex, mint Kalifornia állam közbiztonsági alkalmazottja, te is tudod, hogy ebből semmit nem lehet bíróság előtt bebizonyítani.
– Tudom – felelte határozottan Alex. – Fejezd be. Mit kellett volna a szoborban találni?
– Albert... belekeveredett a kábítószerüzletbe. Ezért készítette az üreges szobrot. A laborban ingyen jutott alapanyaghoz és kokaint készített. Az egyik éjszaka túlságosan belőttük magunkat. Sonja pedig teljesen becsavarodott. Nem tudom, miért, de Albert újabb és újabb adagokat lőtt a lányba, és úgy tűnt, hogy élvezi, ahogy a lány szó szerint elvesztette az eszét.
– Ennél többet is elvesztett.
Skip bólintott. – Mind a hárman kipurcantunk, míg végül észrevettem, hogy Sonja nehezen kap levegőt. Teljesen lemerevedtem, és nagyon megijedtem. Megpróbáltam mesterséges légzést alkalmazni. Aztán egyszerűen nem vett többé levegőt. Nem hittem a szememnek. Nem mertem kihívni a mentőket. Istenem. Az állásom, a feleségem...
– És így a lány meghalt.
Skip nem tudott a szemükbe nézni. – Meghalt. Becsületszavamra kérlek, higgyetek nekem – tényleg ki akartam hívni a- rendőrséget. De Albert könyörgött, hogy ne tegyem. Azt mondta, hogy visszacsempészhetjük a holttestet a kollégiumi szobába anélkül, hogy észrevennének minket. Akkor még mindig dolgozott bennem a kábítószer. Nem tudtam, hogy mit csinálok.
Harmónia azonban könyörtelen volt. – Tehát hagytad magad lebeszélni.
– Igen. Albert visszament a lakására, hogy megszabaduljon a fecskendőktől és a kábítószertől. Aztán hajnali három órakor visszavittük Sonját a kollégiumba, bevittük a hálószobába és meztelenül lefektettük az ágyra. Emlékszem, hogy az újságok „öngyilkosságról” írtak... – A kezébe temette az arcát. – Attól kezdve nem találkoztam Riceszal. Két éve azonban felhívott a lakásomon az a rohadék! Azt mondta, tudja, hogy a Cowles Műveknél dolgozom és szüksége van egy állásra. Nem fenyegetett meg nyíltan, de mégis értettem a szavaiból. Még akkor meg kellett volna valahogy szabadulnom tőle... de szereztem neki állást.
– Aztán jöttek a különböző követelések, igaz? Jobb beosztás... A pszichikai dossziéjának a megváltoztatása... Egy egyszerű zsarolás, ami aztán egyre bonyolultabb lesz... – Griffin nem fejezte be a mondatot.
Azonban O'Brien megrázta a fejét. – Nem erről volt szó. Csak szívességet kért egy régi baráttól. Aztán leérte, hogy maradjak a barátja. Egyre követelőzőbben lépett fel, és én abba akartam hagyni. Végül elmondta, hogy még mindig megvannak a fecskendők, és több ujjlenyomat is van rajtuk. Az övé. Az enyém. És Sonjáé. Megfenyegetett, hogy ha nem engedelmeskedek neki, akkor mindent elmond a rendőrségnek. Azt mondta, hogy nekem több vesztenivalóm van, mint neki. Igaza volt.
Szóval betörtem a lakására és mindent feltúrtam, hogy megtaláljam a fecskendőket. Feltörtem a szobrot, de üres volt. A következő napon azt mondta, hogy huszonnégy órát ad arra, hogy meghamisítsam a dossziéját, különben felad a rendőrségen. Azon az éjszakán, amikor betörtek a K+F-be, elmentem, hogy találkozzak vele. El akartam neki mondani, hogy neki is éppen annyi vesztenivalója van, mint nekem, és hogy játsszunk nyílt kártyákkal.
Skip szinte megfeledkezett a szobában ülő másik két férfiról. A szemei békésnek, álmodozónak tűntek, mintha nem látna semmit Harmónia irodájából. – A pihenőhelyiségben találtam rá, úgy össze volt kötözve, mint a húsvéti sonka. Tudtam, hogy nem érdemes beszélni vele. Nem lett volna semmi értelme. Túl messzire ment el. Meg akartam tartani az állásomat, a szabadságomat... a házasságomat. Rice tönkretehetett volna. És ahogy ott ült a szája azzal a ragtapasszal bekötve és várta, hogy szabadon engedjem. Szipogott, nem kapott elég levegőt.
Skip hangjában a szörnyű kételkedés vegyült a félelemmel és szilaj erővel. – Szipogott. Mintha felhívná a figyelmemet az orrára. Alex, olyan érzés volt, mintha a karácsonyi ajándékot karácsony után kapnád meg. Amikor befogtam az orrát Rice teljesen megbolondult. Rá kellett térdelnem a mellkasára, hogy ne mozogjon annyira. Két percig tartott, míg jó fogást találtam rajta, és további háromig, míg abbahagyta a rángatózást...
A körmeit tanulmányozta, gondosan kiválasztotta az egyik ujját, majd elkezdte rágni. – Soha nem találtam meg a fecskendőket. Talán a te emberednek, annak a Bobbicknak nagyobb szerencséje lesz.
– Kétlem – válaszolta Alex. – Rice valószínűleg azonnal megszabadult tőle még azon az éjszakán.
Az irodában egy ideig néma csend uralkodott. A mennyezeti ventilátor lassan keverte a cigarettafüstöt. A három mozdulatlan, szótlan férfi várkozóan méregette egymást.
Harmónia szólalt meg elsőnek. – Nos, mit tegyek? Tudjuk, hogy te tetted, de valószínűleg nem tudjuk bebizonyítani. Még ha be is tudnánk, akkor sem engedhetjük meg magunknak, hogy bíróság elé kerülj.- Túl sok ártatlan ember látná kárát. A Cowles Műveknek se tenne jót. – Tovább dobolt az ujjaival az asztalon. – Griffin? Te oldottad meg az ügyet. Van valamilyen javaslatod?
– Igen. – Alex hűvös hangon beszélt és nem nézett Skipre. – Először is O'Br.ien azonnali hatállyal a felmentését kéri a Cowles Művektől. Másodszor, megfogadja, hogy soha többé nem foglalkozik gyerekekkel. Ha mégis megtenné... – Ránézett Skipre. Ahogy egykori barátja hátrahőkölt és összehúzta magát, Alex tudta, hogy O'Brien egy ismeretlen Griffint lát maga előtt. – Akkor elbeszélgetünk a munkaadójával, a feleségével. Megértetted? – Skip bólintott.
Griffin becsukta a szemét. – Aztán itt van Tony McWhirter is. Lehet, hogy tolvaj, de nem gyilkos és nem akarom, hogy gyilkosként kezeljék.
– Alex, nem mondhatjuk el az államügyésznek... – mondta Harmónia.
– Nem. Azt nem tehetjük. De felajánlhatjuk a saját ügyvédeinket. Én pedig tanúskodni fogok, hogy nem hiszek az előre megfontolt szándékkal elkövetett gyilkosság vádjában. Ez, a hazugságvizsgáló gép eredményeivel együtt, talán ellensúlyozhatja a halottkémjelentését.
– Rendben van...
– És még valami. Valószínűleg még így is hozzácsapnak néhány évet a büntetéshez... óvatlanságból elkövetett emberölés vádjával. Amikor Tonyt kiengedik a börtönből, én fel fogok ajánlani egy állást neki. Itt nálunk. Átjutott a biztonsági rendszerünkön, és ezért tudna segíteni nekem. Na, mit szólsz hozzá?
A rögbijátékos vállú férfi bólintott. – Ez fair ajánlatnak tűnik. – Visszafordult O'Brienhez, aki az aktatáskáját szorongatta és megpróbált eltűnni a fotel mélyében. – Rendben van, O'Brien – mondta Harmónia semleges, ijesztő hangon. – Le szeretném diktálni a felmentésedet és aztán kitakarítod az íróasztalodat. Délután két óráig hagyd el a Park területét és jövő hétig a Cowles lakótelepet.
Griffin felállt.
– Nem maradsz itt, Alex?
– Nem bírja a gyomrom.
Már elérte az ajtót, amikor meghallotta Skip nyüszítését. – De... mit fogok... Melissának... mondani?
És mielőtt visszafoghatta volna magát, a szavak kicsúsztak a száján. – Cselekedj ösztönösen, Skip. Hazudd le a csillagokat az égboltról.
Aztán az ajtó becsukódott mögötte.

*

Alex az Álompark tornyait és kupoláit nézegette az irodájából, amelyek váltakozva bukkantak fel a számítógép parancsainak engedelmeskedve.
Emberek sétáltak az utcákon. Nem látta az arcukat és nem hallotta a hangjukat, de tudta, hogy ezek az emberek boldogok. Léggömbök, vattacukor, feliratos póló és így tovább. A gyerekek, akik egy távoli dallam ritmusára ugrabugrálnak.
Napfény, színek kavalkádja, varázslat és zene. Azonban holnap vagy jövő héten ezek az emberek hazamennek a saját világukba, de magukkal visznek egy darabot az Alomból, hogy megkönnyítsék az életüket. És amikor az életük ismét sivárrá válik, akkor eszükbe jut a szabadság, az utazás... és az Álompark.
Nevetnie kellett saját magán. Hányszor vádolta meg a Játékosokat, hogy összemossák a valóságot a fantáziával? Az igazság azonban az, hogy a fantáziájuk Alex valósága és az ő valóságuk Alex fantáziája.
Tony halála napjáig nem fogja megtudni, hogy nem ölt meg senkit, és ezen Griffin nem változtathat.
Azért van ebben valami igazság is. Tony McWhirter veszélyeztette annak az embernek az életét, aki azon az éjszakán az útjába került. Ha felbukkant volna valaki a J. T. 18-ban, akkor mit csinált volna? El is törhette volna Rice légcsövét; Rice az eldugult orra miatt is meghalhatott volna; McWhirter is meghalhatott volna a közelharcban és akkor most Rice-nak lenne bűntudata. Ezzel szemben otthagyta Rice-ot, hogy akinek elszámolnivalója van az őrrel, az nyugodtan megtehesse.
Tonynak tisztában kellett lennie a tétekkel, amikor elhatározta, hogy betörést hajt végre az Álomparkban. A betörések során meg is halhat valaki.
De ha Tony McWhirterrel szemben igazságot is szolgáltatnak, akkor mi lesz Skip O'Briennal?
Alex ujjai végigfutottak a billentyűzeten és a képek gyorsan váltották egymást; az elhagyatott Játékterület, az Egyes Körzet utcái, a szállodai mozgójárdák...
Ez nem fair. Hogy Skip O'Brien szemérmetlen módon elmeneküljön.
Később még találkozunk, főnök...
Igen. Ha Griffin észrevette volna, hogy Rice el se búcsúzik O'Brientól, a volt tanárától, aki az állást szerezte neki az Álomparkban... ha észrevette volna, hogy Rice a köszönésével tulajdonképpen O'Briennak szólt oda gúnyosan...
Túl sokat követelt magától, és ez sem volt fair.
Egy hologram jelent meg az íróasztala felett és Millíe arca bukkant elő.
– Vendéged van, Griff. – Millie szokatlanul csendesnek, szemei aggódónak tűntek. A titkárnő és Bobbick kesztyűs kézzel bántak vele, mióta gyanakodni kezdett O'Brienre. A barátjára. A haverjára. A gyilkosra.
– Sürgős az ügy Millie? – A hangja sokkal ingerlékenyebb volt, mint ahogy bevallotta saját magának. Hagyjál békén. Hagyjad, hadd okozzak fájdalmat magamnak...
– Azt hiszem, Alex.
Felsóhajtott és odaszólt a hologramnak. – Küldd be!
Aztán amikor ott állt a lány az ajtóban, alakja beleveszett a sötét háttérbe, barna haja úgy ragyogott a feje körül, mint a dicsfény, akkor nem tudta eldönteni, hogy valóban akarja-e ezt a találkozót. Felkapcsolta az íróasztali lámpát.
– Hello, Alex.
– Hello, Cas. Mi járatban?
– Kell, hogy valamilyen okom legyen rá?
– Nem, de azért biztos van.
A lány mosolyogva bólintott. – El szeretném mondani neked, hogy ötven prémiumpontot szavaztunk meg neked, mint a Legjobb Kezdő Játékosnak.
A férfi hátradőlt a székben és összefűzte kezét a tarkója mögött. Acacia közelebb lépett hozzá. – Leülhetek?
– Hát persze. – A lány leült a székbe és beletörölte a kezét a nadrágjába.
– Gondoltam, hogy esetleg szeretnéd tudni a végeredményt. A férfi némán figyelte öt.
– A csapat összpontszáma kétezeregyszáz pont. Ebből én százhatvanat kaptam. – Kis szünetet tartott. – Te százhetvennégyet kaptál, beleszámítva a bónuszpontokat is. Gratulálok. Most már nem vagy kezdő.
Valahogy a mosolya élénkebb és melegebb lett, áthidalta a köztük lévő fizikai távolságot. – Köszönöm. Tényleg nagyon örülök. Ugyanis mostanában igazán kezdőnek érzem magam.
– Van még valami Alex. Szeretem Tonyt... Talán szerelmes is vagyok bele. Nem vagyok benne biztos. De felhasznált engem, hogy bekerüljön a Játékba...
– Dehogyis. Valószínűleg csak azután tettek neki ajánlatot, amikor a neve már a listán szerepelt. A megbízóknak egy kezdő Játékosra volt szükségük.
A lány összeráncolta a szemöldökét. – Ó! – Vállat vont, mire gömbölyű, bársonyos vállai megemelkedtek a blúz alatt. – Nem számít. Amit tett... ami történt, az nem akadályozhat meg abban, hogy elmondjam, nagyon kedvellek té...
– Most ne, Cas...
A lány rögtön megértette. – Nem, most nem. De nem most láttál utoljára, ígérem, hogy visszajövök. – Sötét szemei rávillantak a férfira. – Valószínűleg hamarabb, mint szeretnéd.
– Ezt kétlem – mondta Alex automatikusan, amin saját maga is meglepődött, de örült, hogy ki tudta mondani.
– A vonatom húsz percen belül indul – mondta a lány és felállt. A férfi is felállt és a szakadék ismét megnőtt közöttük. Alex kinyújtotta a kezét.
Acacia habozva nézte, majd megfogta a férfi kezét. Alex finoman magához húzta a lányt, érezte a parányi ellenállást, és megcsókolta. Könnyű, futó csók volt, de nem a befejezést, hanem a jövőt jelentette, aminek nagyon örült a férfi.
A lány megfordult, de az ajtónál még egyszer megállt. – Visszajövök, Alex – mondta.
A férfi törte a fejét, hogy mit is mondhatna még.
– Jó Játékot – mondta végül.
– Jó Játékot – ismételte meg a lány, és becsukta az ajtót maga mögött.
A férfi leült a székre és úgy vigyorgott, mint egy idióta. Aztán megnyomta a telefon gombját. – Millie?
A sötét bőrű dzsinn azonnal megjelent. – Igen, Griff?
– Az íróasztalom idegesítően üres. A fenébe is, nincs semmi munka a számomra?
– Dehogynem, főnök.
– Akkor küldd át. – Fejkörzést végzett, és hallgatta, ahogy a nyaka megroppan. Jó Játékot. Tényleg az volt.
– Már úton is van az anyag – jelentette Millicent. Alex íróasztali nyomtatója felzümmögött. – Ja és még valami.
– Mi az?
– Idáig még sosem találkoztam személyesen a Tisztátalanok Kiirtójával. Kaphatok egy autogramot tőled?
– Mi hősök nagyon elfoglalt emberek vagyunk – válaszolta a férfi gúnyosan. – De azért megpróbállak keddre beírni téged. – Nézte, ahogy a papírlapok egymás után csúsznak ki a printerből az íróasztalára. Amikor a papírköteg elérte a három centiméteres vastagságot, a nyomtató kikapcsolt.
Millie füttyentett egyet. – Jó sok meló halmozódott fel. Sok szerencsét. Bár én azért inkább a szörnyekkel való harcot választanám.
Nem ezt tennénk mindnyájan? –  tette fel a kérdést magában. Nem ezt tennénk mindnyájan.
Magához húzta a papírokat és nekiállt a munkának.

Utószó 

A szerzők nagyon jól szórakoztak az Álompark megírásához szükséges kutatómunka során. Reméljük, az Olvasó is egyetért velünk abban, hogy a melanéz mondavilág van olyan bizarr, bonyolult és fantáziadús, mint a világ többi részén élő legendák.
A különféle szörnyeket és a legtöbb varázslatot az Új-Guineával és a környező szigetekkel foglalkozó irodalmi művekből vettük át. Péter Lawrence „A cargo útja” című műve bővelkedett leginkább információban; Albert és Sylvia Frerich „Anutu legyőzi Új-Guineát”, Benjámin T. Butcher „Barátaim, az új-guineai fejvadászok”, Ian Hogban „A menstruáló férfiak szigete” (becsületszavunkra ez a könyv címe) című műveit is érdemes elolvasni.
A melanéz népek a cargo kultusszal próbálják megmagyarázni a saját életmódjuk és az „európaiak” technológiája közötti ellentmondást.
A melanéz megközelítés mindig is pragmatikus volt, és az is maradt. Átvették a keresztény Szentháromságot, beolvasztották a saját istenképükbe, és így olyan új isteneket hoztak létre, mint Isten-Manup, Jézus-Kilibob és Isten-Dodo. Abban bíztak, hogy a rituálék helyes kombinációja és az európaiak utánzása „megnyitja a cargo útját” és elhozza nekik a gazdagságot, amit az Isten egyenlően akar elosztani gyermekei között. Amikor a rot bilong kakohoz vezető egyik út nem volt sikeres – egyébként egyikük sem bizonyult sikeresnek – a melanéz emberek valami újjal próbálkoztak. Húsz évvel ezelőtt öt különféle cargo kultusz létezett, és ki tudja, hogy most hány létezik. Mivel a cargo kultusz célja az, hogy eltérítse az árukat, amelyeket most csak az „európaiak” kapnak meg, ezért eleve illegális és titkos társaság.
Az európai termékek imádata okozott már néhány bizarr helyzetet. Az egyik törzs tényleg megpróbált kikelteni „egy repülőgéptojást” a tűzben, amelynek eredményét jobb elképzelni, mint átélni. A cargo kultusz iránt közömbös európaiak nem egyszer kaptak olyan megbízásokat, melynek célja a posta eltérítése vagy repülőtér építése a dzsungel közepén volt.
Úgy tűnik, nincs rá semmilyen mód, hogy meggyőzzük a melanéz bennszülötteket a világképük helytelenségéről. Ha a varázsige nem működik, akkor belepiszkálnak a rituáléba; ez éppen olyan, mintha egy európai úgy akarna egy autót összeszerelni, hogy már látott több autót az utakon robogni. Itt van például Yali esete:
(Körülbelül) 1912-ben született és az 1940-es évek második felétől az 1950-es évek közepéig volt a cargo kultusz vezetője. A második világháborúban jelentkezett a hadseregbe és Ausztráliában képezték ki. Több „európai” gyárat látogatott meg. Azt terjesztette magáról Új-Guineába való visszatérése után, hogy személyesen találkozott Istennel és látta őszentsége műhelyeit. Az intelligens, karizmatikus képességgel bíró háborús hős nagy hatalomra tett szert a „Főnök Fiúk” rendszerével, amelynek tagjai tucatnyi faluban irányították a politikai és vallási életet. A saját maga által gyártott legendában benne van a halála és a dzsungelben való újjászületése is.
A beszélgetőpartnertől függően Yalit vagy szentnek vagy történelmük leagyafúrtabb bűnözőjének nevezik. Peter Law-rence (A cargo útja című mű szerzője) szerint Yali a melanéz világkép áldozata, és Yali tényleg az Isten műhelyének látta a gyárakat, ahol bonyolult rítusok alapján összeállítják az árukat, majd Őszentsége személyesen osztja szét gyermekei között.
A cargo kultusz, avagy a termékek imádata csak egy részét képezi a melanéz mondavilágnak. A szeleket, a hullámokat és az esőt istenek, istennők, szellemek és túlvilági lények népes serege befolyásolhatja.
A forék valóban léteznek, ők az egyetlen ismert népcsoport, akik a Kuru, a kacagó betegség hordozói. Azt tartják róluk, hogy varázslók és szörnyen harcias kannibálok.
Óriáskígyók, hüllők, madarak és egyéb „természeti” lények szép számmal szerepelnek a mondavilágban, és alakjukat nem kellett megváltoztatni a könyvben.
A természetfeletti lényeket azonban át kellett egy kicsit alakítani.
A Nibek falusi szörny és a „nagy izé” néven is ismert. Az általános leírásban kfgyófejjel, hatalmas testtel és százlábúra emlékeztető végtagokkal szerepel. A szája termetéhez képest apró, és kitágul, „ahogy a óriáskígyó teste, amikor elnyeli a patkányt”.
A szörnyű Bidi-taurabo-haza, avagy az „embert érő rontás” pontosan az, aminek a könyvben írtuk, azaz a félelmetes Görgő legenda trópusi adaptációja.
A Haiavaha félisten, aki a tüzet őrizte. A legendák szerint egy kutya ellopta tőle a tüzet,, és elhozta nekünk, embereknek. Ehhez még hozzátettük az „antitüzet” és a „Miért nem tudnak a kutyák beszélni?” anekdotát.
A zombik valamilyen formában minden kultúrában megtalálhatók, amely alól a melanéz kultúra sem kivétel.
A Csinos Liba természetesen valóságos repülőgép. A gép csak egyszer repült; Howard Hughesszal a fedélzetén szállt fel a kaliforniai Long Beachből. A fantasztikus méretű csapatszállító gépet szinte teljesen csak fából építették, és soha nem indult be a tömeggyártása.
Az Álomparki Játékok alapötletét több forrásból merítettük: például a számítógépes játékokból, a Börtönök és Sárkányok című társasjátékból, a Kreatív Anakronizmusok Társaságából, és a dél-kaliforniai olvasótábor kegyetlen fantáziájából.
Szívből köszönjük barátainknak a segítséget, akik szemükkel, fülükkel és véleményükkel hozzájárultak a könyv megírásához. A ti tudásotok és lelkesedésetek nélkül az Álompark megírása kevésbé lett volna olyan üdítő élmény, mint amilyen volt.

-o0o-